Miluše Dovrtělová

Smrt kazí obchod

PROLOG

Dívka běžela úzkou kamennou chodbou, v nepravidelném rytmu občas narážela rameny na její drsné, studené stěny. Vzlykala, oči měla zalité slzami, vyděšeně se ohlížela přes rameno, nedostávalo se jí dechu, začínalo ji píchat v boku a cítila bolest na plicích, ale temný, rdousivý strach byl silnější, než cokoliv, co jí unavené tělo našeptávalo, hnal ji dál a dál, ztratila cestou páskové opánky, nejprve jeden, pak i druhý, drobné kamínky, kterými byla chodba místy vystlána, zraňovaly její útlá chodidla, ale jako by ani bolest necítila. Zdálo se jí, že zaslechla kroky.

Samozřejmě, že mě nenechají jen tak odejít, pomyslela si zoufale a zdvojnásobila své úsilí. Minula už první křižovatku, tady se chodba ještě více zužovala, dva lidé by vedle sebe už prošli jen stěží, koutkem oka jako by při jednom z chvatných pootočení zahlédla vlající černý plášť, snad jen stín, připomínalo jí to křídla havrana nebo scénu z nějakého hororu, zajíkala se hnusem i bázní, svíravý strach i postupující vyčerpání zkracovaly jednotlivá nadechnutí, skoro nic neslyšela, jen sípání, vycházející z jejího vlastního hrdla, už nemohla, zraněné nohy se jí podlamovaly, ale musela dál, tam, kde se domnívala vidět spásný obdélník dveří, které vedly ke svobodě, venku si už snad na ni nikdo netroufne, poběží jako vítr, uteče tomu a na všechno zapomene…

Z jednoho z bočních ramen chodby proti ní vystoupila nečekaně postava, obnažená hruď byla křížem přepásána dvěma silnými koženými řemeny, její tvář halila červená katovská maska, splývala až na ramena, jen oči se z ní blýskaly a svalnatá ruka jí nesmlouvavě přehradila cestu.

„Stůj!“

Ten dutý hlas snad ani nebyl lidský, kdo to, probůh, je, nikdy ho tady neviděla a teď jí brání v cestě

ke svobodě, zarazila se, ale jen na okamžik, a pak se jako šílená vrhla proti strážci, zakopla a narazila do jeho těla plnou silou svého pádu. Zapotácel se a ztratil na zlomek sekundy rovnováhu, to nečekal, takové zoufalství, byla to přece jen hra. Dívka využila té chvilky překvapení a jako pružné hádě se protáhla okolo, upírala vytřeštěné oči vpřed, tam, ještě kousek…

Zakuklenec se vzpamatoval, jednal čistě impulzivně, v nějakém podivném, vlastně nikdy netušeném reflexu, ještě pořád to pro něho byla hra, stačil jeden jediný pohyb jeho ocelových paží a dívčina cesta za svobodou skončila; černě maskovaný pronásledovatel s bíle zářící parukou na hlavě, který jí byl dlouhými, měkkými skoky doposud v patách, v tom se nemýlila, měl ji skoro na dosah, teď už nemusel štvát svou oběť labyrintem podzemí. Její útěk se – snad naštěstí pro něho – nezdařil.

NEDĚLE

Ivana se probudila, náhle a prudce, přesně tak, jak to neměla ráda; s trhnutím úleku, prostě kách, jak říkávala její babička. Se skoro slyšitelným cvaknutím, aspoň jí to tak připadalo, otevřela oční víčka, srdce jí poplašeně bušilo až někde v krku a zrychlený dech se jen zvolna uklidňoval. Obezřele zašilhala na druhou polovinu postele, na muže, spokojeně oddechujícího vedle ní, s paží položenou majetnicky někde mezi jejím pasem a ňadry, zavrtěla se a dál, zcela marně, přemýšlela, co ji to, k sakru, tak nepříjemně vyvedlo z říše Morfeovy.

Zvedla levou ruku a pohled jí ulpěl na zápěstí; ach jo, náramek. Náramek z droboučkých stříbrných slonů, který nosila už několik let a téměř nikdy ho nesundávala, chyběl. Byl to její talisman, amulet, který ji měl chránit proti všemu zlému a špatnému, a i když se mu to ne vždy dařilo, utěšovala se myšlenkou, že nebýt jeho, mohlo by to být ještě horší.

Opatrně uchopila muže za předloktí a sesouvala se z postele, pomaloučku, tak aby spáče neprobudila. I tak nespokojeně zamručel, víčka se mu zachvěla a koutky úst sebou cukly v náznaku úsměvu, hned nato se ale Roman zavrtal pod pokrývku a spokojeně oddechoval, jako by se nic nedělo. Ivana zašátrala nohama po zemi, nazula si pantofle, pohozené u postele, a vydala se pomalu do kuchyně. Bylo něco málo po šesté, vykoukla z okna, venku prozpěvovali ptáci, sluníčko se rošťácky usmívalo a zbavovalo májový den posledních stop ranní rosy, vzduch byl ještě svěží a tetelil se v něm klid nedělního jitra; taková tichá rána Ivana milovala, i když si je nemohla moc často dopřát.

Její první cesta vedla do koupelny, sice zmodernizované, ale přesto s velkou litinovou vanou, jakou dnes už neseženete, tvrdohlavě tam stála na čtyřech mohutných zvířecích tlapách a vévodila celé místnosti, sprchový kout se provinile krčil za závěsem jako něco, co sem vůbec nepatří; jenže teta se na stará kolena – naštěstí, pomyslela si Ivana – naučila využívat jeho výhod. Koupání ve vaně, i když tak příjemné, přece jen nebylo, vzhledem k tomu, že byla v domku sama, zcela bez nebezpečí.

Plynový kotel nahradil starodávná lázeňská kamna, a i když v tom starobylém prostředí působil poněkud nepatřičně, výhoda, kterou skýtal neustálým přísunem teplé vody, se nedala jen tak přehlédnout.

Velké zrcadlo jí ukázalo pobledlou, ale rozzářenou tvář, lemovanou změtí kudrnatých vlasů barvy čokolády, sem tam prosvětlených světlejšími proužky. Ivana zděšeně zaúpěla a zabořila ruce do neposlušných kučer. „No jo, stačí trochu vlhka a vy už takhle,“ rozmlouvala nelaskavě s kadeřemi, jejichž bohatost a vlnitost jí mnohé dívky i ženy záviděly. Rezolutně zapnula vysoušeč a za pomoci velkého kulatého kartáče a dalších, téměř alchymistických přísad, se pokoušela nečekanou pohromu zlikvidovat. Částečný úspěch ji naplnil uspokojením, a tak sebevědomě pohodila hlavou. Roman přece vždycky tvrdil, že se mu kudrnatý holky líbí, tak tady jednu má, ne?

Za okamžik se už otáčela okolo sporáku, kdepak, tohle nebyla žádná paneláková kuchyňka, to byla poctivá, bytelná kuchyně, vybavená nejen lednicí s mrazákem, ale i plynovým monstrem s elektrickou troubou a grilem a také mikrovlnnou troubou a varnou konvicí, ale kdysi v ní stával bílý kachlový sporák s litinovými pláty a dvěma troubami nad sebou. Na té litinové plotně Ivanina teta pekla bramborové placky, jen tak, na sucho, pak je skládala na sebe, každou ale ještě potřela rozpuštěným sádlem, přikryla ten kopec dobroty kameninovou mísou a šup s nimi do vlažné trouby, zvláčněly a vydržely v ní celé dopoledne, dokud Ivana nepřišla z toulek a nevrhla se na ně jako

dravec. Kdo by také dokázal odolat takové pochoutce, dodatečně namazané domácími povidly a třeba ještě sypané mletým mákem s cukrem! A buchty, jaké uměla teta upéci ve starodávné troubě… A což teprve koláče, droboučké, tvarohové a pak ty velké, moravské, zvané lopatňáky, plněné tvarohovou nádivkou a potírané shora buď tvarohem, nebo zvláštní kaší, vyrobenou ze sušených hrušek, s cukrem, vonící hřebíčkem a skořicí…

Jenže teta před časem zemřela a Ivana, jako jediná žijící příbuzná, zdědila domek i s nevelkou zahradou vzadu. A to byl vlastně i důvod její momentální přítomnosti ve městě, které nenavštívila už drahnou dobu – naposledy byla na tetině pohřbu, ale jen tak, jak se říká, na otočku. Dovezl ji tehdy Michal, člověk, se kterým ji poutalo, aspoň zpočátku, spíš laskavé přátelství, než závratná láska, jenže pak přišla i ta láska, naneštěstí zřejmě jen z její strany, a také to podle toho dopadlo. V počáteční fázi jejich známosti často srovnávala, jak přiznávala sama sobě, i když vlastně tím doznáním spíš Michala – jako obvykle – jen věčně omlouvala, snažila se namluvit sama sobě, že

rozpad toho jejich chození zavinila hlavně ona, že to bylo vinou jejího počátečního vnitřního přesvědčení „Tohle by Roman neudělal,“ případně „Roman by řekl tohle“ a dalších pomyslných měření, kterým chudáka Michala vystavovala, byť i jen v duchu. Ne, to nemohl přežít žádný vztah, natožpak volný svazek, ve kterém se nějakou dobu pohybovali, aspoň tak si to vysvětlovala. No, bolelo to, když najednou bylo všechno pryč, i když ke konci už to bylo jen samé trápení. Michal ochladl, ztratil zájem, ale rozejít se nechtěl, aspoň to tvrdil, ne, nevzpomínala na ten trpký konec ráda, brečet v noci do polštáře, to není pro nikoho nic příjemného. A jak je vidět, ani věk člověka před něčím takovým neochrání.

Roman, usmála se zasněně nad škvařící se slaninou, ten velký kluk, na kterého narazila včera v podvečer na hřbitově, pobíhal tam mezi hroby s fotoaparátem, našel si nového koníčka, fotil postarší zrcadlovkou, na kinofilm, žádný digitální přístroj, který všechno udělá za vás, ale poctivá práce s clonou a jasem, všechno ručně nastavoval a – tak jak to často dělají i mnozí profesionálové – fotil na černobílý film. Na místním hřbitově bylo množství starých náhrobků, které ho lákaly; upřímně řečeno, ke hrobu Ivaniny tety zabloudil náhodou, ani nevěděl, že stará paní zemřela, kdo by mu to také řekl, znal ji jen zběžně, od vidění, díky své známosti s její neteří. Prostě v klidu odešla jedna stará babka, to není žádná senzace, o které se mluví po celém okolí.

Pohlédl na Ivanu, stojící v zamyšlení nad mramorovou deskou, připomněl si to i ono, neudržel se a v záchvatu nečekané radosti jen vykřikl: „Ivanko, jsi to opravdu ty?“

Poté neuctivě přeskočil několik náhrobků, o ten poslední málem zakopl, to všechno ve snaze být co nejdříve u ní.

„Jsem, to máš opravdu tak špatnou paměť na tváře, že se musíš ptát?“ zeptala se trochu ironicky, usmívala se mu v ústrety a sledovala jeho téměř chlapecký spěch a nedočkavost.

Zůstal stát, najednou v rozpacích, jak se vlastně přivítat, ale pak ji objal a přitiskl k sobě, oddálil ji na vzdálenost napřažených paží a pozorně se díval do půvabné a tak známé tváře.

„Máš nějaké jiné vlasy,“ konstatoval, „ale sluší ti to,“ dodával rychle a jak ji tak držel za ramena, trochu s ní zatřásl.

„Kde ses toulala, co? To už nejezdíš za tetou?“

Mlčky pokývla hlavou k hrobu, Roman si přečetl nápis a posmutněl.

„To jsem nevěděl, promiň, je mi to líto,“ vypravil ze sebe.

„To nic, už je to dost dlouho, už to přebolelo. Teta měla hodně let a odešla tiše, ve spánku, bez dlouhého stonání a bolesti. Takovou smrt jí vlastně můžeme spíš závidět, nemyslíš?“

Přitakal, co na to také jiného mohl říci.

„Zdržíš se dlouho?“ zeptal se po chvíli s dychtivostí, která ji rozesmála i potěšila.

„Jak dlouho, to ještě přesně nevím, ale pár dnů určitě.“

„A nechtělo by se ti jen tak někam zajít, projít se třeba tady po okolí?“

A Ivana, rozněžnělá vzpomínkami na tetu i na dobu, kterou nejen v dětském, ale i v dospělém –

hodně dospělém – věku trávila v nevelkém bývalém okresním městě právě s Romanem, bez rozmýšlení přijala pozvání na výlet ke stařičké hradní zřícenině, tyčící se zdánlivě nedaleko; zdánlivě proto, že se k ní člověk musel šplhat příšerným kopcem, pokud ovšem nechtěl použít mnohem delší cestu, upravenou především pro automobilisty.

Nebe bylo šmolkově modré, kýčovitě baculaté stříbřité obláčky se jako vypasení beránci pomalu, zvolna posunovaly nad jejich hlavami, sluníčko hřálo, ale nepálilo, byl to jeden z těch jarních dnů, o kterých se říká, že jsou jako vymalované.

Seděli na vyhřátých kamenech kousek od vchodu do sklepení, které se jako jediné zachovalo v docela přijatelném stavu, od okolního světa bylo odděleno pevnými dubovými dveřmi s obrovským visacím zámkem, za nimi se ukrýval nějaký stavební materiál a kdo ví, co ještě, ty věci pocházely z doby, kdy parta nadšenců chtěla hrad zachraňovat; ti tehdy z vlastních prostředků nakoupili vše, co právě potřebovali (a také na co měli). Chvíli se jim dařilo, dokonce se o nich pochvalně zmiňoval i tisk, pak ale najednou úřad začal jevit nečekaný zájem, zda samozvaní zachránci nenadělají vlastně více škody než užitku, na takovou kontrolu měl samozřejmě nárok; naneštěstí se probudili také památkáři, kterým sice do té doby bylo srdečně jedno, jestli hrad spadne nebo zůstane stát, ale teď rázně zakročili z moci jim svěřené. Kdyby mohli, snad by i zakázali vstup ke zřícenině, ale to dost dobře nešlo, nebyl důvod pro podobné opatření, ostatně, jejich zájem opadl stejně rychle, jako vznikl.

Hrad chátral – pokud to v jeho stavu bylo ještě vůbec možné – nerušeně dál a úřad, zřejmě uspokojen představou, že za dalších pár let zůstane z dosud malebné zříceniny jen nevábná halda kamení, věnoval svou pozornost zcela jiným objektům. Ale to už je jiná historie, jejíž hodnocení přísluší zcela jistě někomu jinému, snad až dalším generacím.

Posezení se protáhlo, stal se z něho soukromý večírek pro dva, pod oblohou, zářící měsícem a myriádami hvězd. Měli si co povídat, měsíce odloučení jako by najednou nebyly – a kdo ví, jestli by je na stejném místě nezastihli i první mistři pěvci ptačího rodu, kdyby se Ivaně najednou nezdálo, že slyší kroky a že zahlédla jakýsi pohyb v nedalekém křoví. Znervózněla a chtěla domů, marně ji

Roman přesvědčoval, že pokud tam opravdu někdo je, tak je to docela určitě jen další párek blázínků, který se dal zlákat kouzlem teplé jarní noci, v kterémžto tvrzení ho podpořil zvuk kol, otáčejících se na kamenité cestě, pak zcela nečekaně nezaměnitelný rachot deformovaného plechu, následovaný zavrčením motoru, náhle se rozlehnuvším někde z poloviny kopce.

„Vidíš,“ dobíral si ji Roman, „tak jsme je vylekali, že raději ujeli a pocuchali si fasádu.“

„Proč ale jeli takový kus cesty bez motoru a bez světel?“ přemítala Ivana. „To přece bylo zbytečné, ne? A kdy a kudy přišli, to byli schovaní někde tady v křoví? A vůbec, pokud si dobře pamatuju, sem nahoru se lidi nikdy moc nehrnuli, snad ještě přes den, a to jen když je turistická sezona, prázdniny, ale v květnu? Na rande se chodívalo docela jinam, tady je to přece jen z ruky a takové…“

„Jaké takové, tobě se tady nelíbí?“ ohrazoval se dotčeně. „A třeba nestáli o to, aby je někdo viděl, konečně, bůhvíkdo to byl. Přijít mohli zezadu, od lesa, po louce, vždyť to tam znáš. A že jsme je neslyšeli, no…“ Roman jen významně pokrčil rameny a usmál se na svou náhle zrůžovělou společnici.

Ještě chvíli se zdrželi, ale pak už neměla stání, a tak šli. Vraceli se po silnici; jednak jim délka trasy nevadila, pořád bylo o čem mluvit, a pak, i když hvězdná obloha zářila a měsíc se činil, seč mu síly stačily, cesta temným lesem, po strmé pěšině, samý výmol a nerovnost, by byla nejen nepohodlná, ale i riskantní.

Co bylo přirozenějšího, než pozvat Romana ještě na šálek pozdní noční kávy, když tetin, teď už

vlastně Ivanin, domek byl při ruce a k Romanově garsonce to bylo ještě hodný kus cesty? A ve dvě v noci ho přece nevyžene do nevlídné, nehostinné noci, byť by byla zdánlivě vlahá a přívětivá, to se snad dá pochopit. A kdyby to snad někdo pochopit nechtěl, tak co; Ivana, osamocená v kuchyni, vzdorně pohodila hlavou, je to jen její a Romanova věc.

Narovnala na podnos bohatou krmi a vydala se do ložnice, po dlouhé době zase snídat ve dvou.

1.

Nádobí už umývali svorně spolu, uklízeli krásné malované talíře do starobylé kuchyňské kredence, na kterou teta nedala dopustit; kdepak kuchyňská linka, z té jí stačil jen dřez, dost na tom, že se musela vzdát kachlového sporáku a v celém domku byl zaveden plyn, kterým stará paní nedůvěřivě topila.

„Půjdeme se ještě ráno podívat na hrad?“ ptala se Ivana a podvědomě si pohladila levou ruku, nepřítomnost obvyklého fetiše ji znervózňovala, ten dotek stříbrného kovu jí prostě chyběl, jako by pozbyla část sama sebe. Je to hrozné, jak si člověk zvykne na předměty a věci, a vlastně i na lidi, hlavně na lidi, pomyslela si nešťastně, a jak mu pak dokáží chybět.

„Jo, ten náramek,“ vzpomněl si Roman. „A víš, že jsi ho ztratila právě tam?“

„Určitě, měla jsem ho, ještě když jsme seděli na těch šutrech.“

„Tak jo,“ odpovídal vesele a natahoval ruku po bundě, přehozené přes opěradlo židle.

Otočila se jako vítr, z věšáčku u dveří vzala klíče od auta i od domovních dveří a za chvíli nasedali do zánovního peugota, parkujícího ve stínu za domkem.

„Nové?“

„Hmm,“ odpovídala neurčitě, pusu plnou čokoládového bonbónu. „Ta stará škodovka už dosloužila, a tohle byla výhodná koupě, najeto málo, celý rok v garáži a za cenu více než přiměřenou…“

„Když ho nenajdeme nahoře, musíme to projít až dolů po silnici,“ uvažoval Roman nahlas.

„Kdepak, určitě se mi sesmekl, jak jsem ti zavadila o bundu.“ Ivana se už zase docela nečekaně začervenala při vzpomínce na okolnosti toho zachycení.

Nahoře už parkovala tři auta, dospělí seděli u improvizovaného občerstvení, kultura skládacích stolečků a sedaček ještě dlouho nevymizí, termosky s kávou a krabice s jídlem, taška s pivem a limonádami. Kolik je vlastně hodin? díval se na ně Roman s pozvednutým obočím a Ivana hlasitě odpovídala na jeho nevyslovenou otázku. „Po deváté, jsou to ranní ptáčata.“ Usmáli se na sebe, ještě pořád to funguje, říkali si radostně, oba myslí stejně a doplňují se, jako tomu bývalo dřív.

„Jo, ranní ptáče dál doskáče,“ poznamenal.

„A taky víc sežere a dřív chcípne,“ zlomyslně dopověděla.

„Stejně, kde se tady berou,“ podivila se, „tohle není zrovna obvyklé výletní místo, aspoň nebývalo.“

„Asi kvůli dětem, snad se tady jen zastavili před další cestou, chtějí si udělat výlet, tak tady hodinku posedí, nakrmí se, poklábosí a děti se zatím proběhnou a vydovádí, na další cestě pak jsou už unavené a nezlobí,“ rozvíjel Roman známé pořekadlo, že kdo si hraje, nezlobí – hlavně, když je tou hrou už řádně unaven.

Okolo zříceniny se opravdu honilo pár dětí, byly pořád v pohybu, půvabná – a jim zcela neznámá – Ivana na krátkou chvíli upoutala jejich pozornost, usmála se na ně a v myšlenkách se vracela do vlastních dětských let, parta z ulice, nejmladšímu byly čtyři, nejstarší dívka, jejich přirozená vůdkyně, jmenovala se Hanka, ano, určitě, ta už měla patnáct, ale děti držely pohromadě, ten nejmladší, Jeníček, pak umřel, byla to samozřejmě tragédie, jenže mládí a hlavně dětství tyhle věci vnímá jinak, prostě najednou nebyl, jeho rodiče se odstěhovali a hlavní starostí dětí bylo, jestli noví majitelé domu budou mít také potomky a jací budou, v duchu zřetelně slyšela jásavý hlásek, odříkávající veršovánku čáp ztratil čepičku, měla barvu barvičku…

A na sochy si děti také hrávaly a na krvavého dědka, na honěnou, na Moravě se tomu říkalo na chytku nebo na hoňku, a také vybíjenou nebo na vyvolávanou, to si daly nejrůznější jména zvířat, měst a států, jak se domluvily, stály pak v kruhu, vyvolaly jméno a hodily míč. A ten, kdo se k tomu názvu hlásil, ho musel chytit, jinak dal fant. Náhle si vzpomněla na jednoho kluka z Prahy, jmenoval se Robert. Byl u tety na prázdninách, tenkrát se vybíralo ze jmen měst a on se pojmenoval Rio de Janeiro, skoro nikdo z těch mrňat to nedokázal vyslovit a starší z toho měli náramnou legraci. Ivana hrávala s chlapci také fotbal, bývala v bráně, protože uměla opravdu dobře chytat, skoro žádný míč jí neunikl…

Ivana zapomněla na čas, pohroužena do vzpomínek nevnímala Romana, vítězoslavně třímajícího nalezený náramek v ruce, teprve když se jemně dotkl jejího zápěstí a chtěl jí ho zapnout, procitla a smutně se rozhlédla.

Tlupa dětí zmizela někde ve zřícenině, Roman s Ivanou se už chtěli vrátit, ještě se naposledy podívají z výšin do kraje a půjdou; z hradního nádvoří se vynořila drobná postavička sotva pětileté holčičky, benjamínka, rozběhla se k Ivaně a beze slova ji vzala za ruku, táhla ji směrem k hradu s tvrdošíjnou úporností, neodpovídala na otázky, až Ivana s bezmocným smíchem mávla rukou a nechala se vést, či spíše vléct, následována překvapeným Romanem.

Dveře do sklepení byly pootevřené a ve slabounkém světle, pronikajícím tím nevelkým otvorem, viděli skupinku ještě před chvílí rozdováděných dětí, teď podivně vážných, mlčky stojících v kruhu okolo něčeho, co zahnalo smích z jejich tvářiček. Roman otevřel dokořán, stačily dva kroky a uviděl to také; svalnatého mladého muže, oblečeného v džínách, na nohou botasky, horní část trupu měl obnaženou, ruce složené na prsou. Blond vlasy po ramena lemovaly tvář, o které by se žánru dbalý romanopisec vyjádřil, že to byla tvář mladého Vikinga, jenže Vikingové byli ve skutečnosti vesměs nepohlední a podsadití zrzci hrubých obličejů i chování. Tenhle mládenec měl krásné, pravidelné rysy, jejichž určitou ostrost zmírňovala kulatá brada s dolíčkem uprostřed a plné rty, temně plavé obočí se klenulo nad blankytně modrýma očima, jejichž nevidoucí pohled se upíral směrem k zakouřenému stropu. Na silném krku zářila jako stigma naběhlá, nachová čára.

„Au,“ řekla holčička a byl to jediný zvuk, který se ozval a narušil ticho v chladné místnosti, jinak nikdo neřekl ani slovo, jen stáli a dívali se. Dívenka si třela ručku, kterou jí Ivana nechtěně zmáčkla; ta se nepřítomně usmála a pohladila ji po hlavičce, na okamžik jí zatrnulo, to ne, něco v ní zasténalo,

když se dívčina čepice svezla na stranu i se záplavou blond kudrlinek, pak si uvědomila, že pod módní kšiltovkou s našitými lokýnkami má dívenka své vlastní vlásky, kterých rozhodně nemá nedostatek.

Roman vyháněl děti ze sklepení; bylo nutné všechno nechat v původním stavu. Hlavně, aby sem už nikdo nelezl, říkal si v duchu; samozřejmě, ve dveřích už se objevily zvědavé tváře, nakadeřená blondýnka napřed afektovaně vypískla, pak jí zřejmě došlo, že to, co vidí, není opravdu žádná dětská hra a zaječela docela upřímně, její partner se po ní podrážděně otočil, pak tázavě kývl bradou směrem k Romanovi, ale jeho pohled neodolatelně přitahovala postava, ležící na zemi, trochu mu poklesla dolní čelist a vypadal jako mírně retardovaný, zřejmě si nebyl vědom dojmu, jakým působí, otřásl se a zcela automaticky vytáhl z kapsy krabičku cigaret a zapalovač. S nezbytnou pomůckou se cítil daleko bezpečněji, rozhrnul drobotinu okolo sebe a sebevědomě nakročil dovnitř.

„Promiňte, ale dovnitř nemůžete,“ postavil se mu do cesty Roman; mírně, ale neústupně ho vytlačoval zpět. Chvíli se zdálo, že muž bude protestovat, že bude bojovat o svaté právo na informace, ale pak si to přece jen rozmyslel.

„Bude nutné zavolat policii, ke každému nejasnému úmrtí musí přijet, to přece víte, a musíme to všechno nechat tak, jak to je, abychom jim ulehčili práci,“ domlouval mu Roman klidným hlasem a muž po krátkém zaváhání rezignovaně pokrčil rameny.

„Asi máte pravdu,“ zahučel a vracel se k ostatním, ještě několikrát se ohlédl přes rameno, ale už nenaléhal.

„Ivano…?“ Roman se tázavě podíval na svou přítelkyni.

Nevesele se usmála. „Samozřejmě,“ řekla, levou rukou vytáhla z kapsičky mobil a vyčítavě přitom pohlédla na náramek.

2.

Policejní auta přijela chvilku po zavolání; z toho prvního se vynořil Velíšek a pateticky obrátil oči v sloup, jakmile uviděl Romana stát u vchodu do hradu.

Rodinky se už podělily o děti, všichni se odsunuli kousek stranou, jen kousek, ne moc daleko, aby jim náhodou něco neušlo, a polohlasně si něco povídali, hlavně ovšem zpovídali mládež a manželský pár, který pronikl nejblíže a jehož slabší polovina se ještě nevzpamatovala ze šoku. Blonďatá paní, nezdravě zelená v obličeji a se slzami v očích, si nalila do sklenice bohatou dávku jantarově žluté tekutiny z láhve, kterou vylovila z útrob jednoho z aut, kopla ji do sebe a rozklepanou rukou si nalévala další, zatímco ostatní vyčkávavě pohlíželi ke sklepení. Ona už měla vzrušení dost. Posadila se kousek opodál na jednu ze židlí, když ji předtím obrátila zády ke všemu dění, ramena se jí trochu chvěla a teď už pomalými doušky upíjela druhou dávku svého životabudiče.

Velíšek zašel dovnitř i s doktorem, ničeho se nedotýkali, pro jistotu, i když od dětí už to tady bylo určitě řádně ohmatané, aspoň zvenčí, technici opatrně balili visací zámek, pohozený v koutě na zemi

– ale v noci bylo zamčeno, říkal si Roman, nebo snad ne, tím si právě nebyl jistý, jak by také mohl, to

bude zase Velíšek vyvádět, jako by ho už slyšel: „Sakra, člověče, to si nemůžete pamatovat, jestli bylo nebo nebylo zamčíno?!“ „Jo, pane kapitáne, jenže já měl jiné starosti, víte…“

Po chvíli se objevil na kopci pohřebák, zkrátka rutina, smutná, ale přece jen rutina. Ostatně, nezažíval ji poprvé.

Velíšek se rozpačitě pohupoval a bloudil očima po nebi, ruce sepnuté za zády; potřeboval

vyslechnout děti, jenže, nebylo by vhodnější zavolat psychologa nebo někoho, jsou na to předpisy, ale na druhou stranu…

Pod dohledem zvědavých rodičů se mu nakonec podařilo s dětmi promluvit, stejně nic neviděly, jen prostě postřehly, že zámek není na svém místě, dveře byly trošku pootevřené, tak za ně zatáhly a šly se podívat, co je uvnitř, co kdyby tam byl třeba poklad, ale když pak uviděly Lumíra…

„Koho? Koho že jste uviděly?“ zeptal se ostře Velíšek a hned se zarazil, přece je nechtěl vystrašit, ještě se mu tady rozbrečí a co pak, už z nich nic nedostane. „Vy jste toho mládence znaly?“

„Toho tady přece znal skoro každý,“ vmísila se do hovoru trochu pohoršeně maminka nejmenší holčičky a otočila se k postavě, mlčky sedící zády k nim. Co s tou Inkou je, přece se jim tady nesesype, a ke všemu ještě ten policajt, takhle vyjet na ta jejich vystrašená mrňata, copak to se dělá, mají toho už tak dost, oči navrch hlavy a spát určitě také nebudou.

„No, jak bych vám to vysvětlila, Lumír je… vlastně byl krásný kluk, ale trochu to, nevím, jak to říci, takový zvláštní, i když byl strašně hodný, však ho také všechny děti z okolí milovaly, on sám byl ještě ve skutečnosti takové velké dítě, uměl pro ně vyřezávat krásné hračky a hrál si s nimi, hrál jim třeba i loutkové divadlo, pohádky, které si sám vymýšlel i takové, které znaly z knížek, no, prostě fajn kluk to byl, romantik. Byl posedlý středověkem, rytíři a minesengry, znáte to, uměl hrát výborně na kytaru a zpívat, sehnal si někde i loutnu a naučil se na ni brnkat, však také spousta holek za ním bláznila, ale že by s nějakou chodil, to nevím, na to on asi moc nebyl, vždyť to říkám, velké dítě to bylo,“ kroutila hlavou.

„Co se mu vlastně stalo?“ osmělil se pán s poněkud nadměrně vyvinutým bříškem, v ruce držel otevřenou láhev s pivem, která jeho bujné tvary jistým způsobem vysvětlovala.

„Nevíme. Tedy aspoň zatím,“ odvětil Velíšek a pokrčil rameny. „Počkáme, co řekne doktor, ten bude mít poslední slovo, a technici, samozřejmě,“ pohodil rukou směrem ke sklepení.

„Co tady vlastně tak brzo děláte?“ zeptal se zvědavě. Bylo to opravdu zvláštní, brzy ráno a taková nečekaná sešlost u zříceniny z turistického hlediska pramálo zajímavé.

„Jedeme na výlet, přijela nám návštěva, tak jsme se tady před odjezdem jen tak zastavili…“

„Aha, chtěli jste jim ukázat zdejší památnou ruinu dřív, než to spadne docela,“ kýval chápavě hlavou.

„No právě, chtěli jsme, aby děti měly nějaký zážitek, když tady jinak skoro nic není.“

„Tak ten mít budou, myslím, že na něj hned tak nezapomenou,“ řekl s trochou sarkazmu v hlase,

„Tohle se jim zcela určitě hned tak zase nestane, naštěstí.“

Několika kroky se přesunul k drobné paní, která seděla už zcela bez hnutí, hlavu toporně vzpřímenou, jako by sledovala krajinu, která ji obklopovala v tom, vzhledem k okolnostem, až

nemravně krásném dni, ruka s prázdnou sklenicí klesla bezvládně do klína.

„Vy jste ho viděla? Zvládnete to?“ složil svou dlouhou postavu do dřepu přímo proti ní a s obavou sledoval bledý obličej; z přivřených očí jí volně stékaly slzy, zdálo se, že je ani nevnímá.

„Vy jste ho viděla?“ ptal se znovu.

„Viděla,“ odpověděla chraptivě a konečně se na něho podívala. „Proč jsem tam jenom lezla?“ pokračovala jednotvárným hlasem. „Do smrti ho budu mít před očima, já ještě nikdy neviděla mrtvolu, víte?“ svěřovala se upřímně.

„Chcete zavolat doktora?“

„Ne, to ne, já se z toho nějak dostanu. Vy jste…“

„Velíšek, kriminální policie.“

Paní se na něho překvapeně podívala, tohle ji přece jen trochu vyburcovalo z apatie.

„Kriminálka? Co tady dělá kriminálka, to chcete říci, že ho někdo…“

„Musíme vyšetřovat všechna taková úmrtí,“ usmíval se chlácholivě a zvedal se. „To ještě nic neznamená,“ prohodil přes rameno a vracel se k ostatním.

„Jděte se na ni podívat, neměla by teď být sama,“ pobídl ještě předtím, než se připojil ke svým lidem, vysokou štíhlou dámu, zřejmě neoficiální mluvčí celé skupinky, která se s neskrývanými obavami dívala každou chvíli jejich směrem.

Pokývla hlavou a rázným krokem vyrazila za svou přítelkyní. Zbylí členové původně tak veselé společnosti stáli na místě a rozpačitě se na sebe dívali; najednou nevěděli, co dál. Jen tak se sbalit a odjet, to dost dobře nešlo. Zasednout ke stolkům a pokračovat v hostině, když kousek odtud leží mrtvý chlapec, kterého někteří z nich znali, to se jim přece jen nezdálo, ale stát tady jen tak v neuspořádaném houfu, to také nebylo k ničemu.

A tak seřadili s nechtěným černým humorem skládací křesílka do částečného polokruhu, čímž vytvořili iluzi jakéhosi divadelního představení; chyba byla jen v tom, že jeden z účinkujících už na závěrečnou děkovačku nepřijde.

3.

Roman držel Ivanu ochranitelsky kolem ramen, opírala se o něho plnou vahou a sluníčko už připalovalo její bledou pleť do růžova, okolo nosíku jí začínaly vyskakovat pihy, vždyť také byla původní barvou vlasů zrzka. Když k nim Velíšek přistoupil, dívali se na něj tázavě, jako dvě neviňátka.

„Tak co, už něco víte?“

„Zadušení, možná uškrcení nebo oběšení, co já vím? A taky rána do hlavy, víc nic, s doktorem není řeč,“ odpovídal tlumeně, krčil rameny a jen tak, spíš ze zvyku než z nějaké zloby, nevraživě pohlédl směrem ke skupince částečně nedobrovolných diváků; obecenstvo na místě činu mu vždycky působilo problémy, a když ještě navíc neuváženě leze na místo činu a pak se z toho hroutí, zkrátka, darmo mluvit…

„Proč zrovna oběšení? A kde je provaz? A proč vypadá, jako by spal? To přece u oběšených není obvyklé? A co ta rána do hlavy? Tu dostal tam ve sklepě? A kdo ho sundal, pokud si to udělal sám?“ hrnuli na něho otázky, na které nikdo zatím neznal odpověď.

„Ve sklepě těžko, je tam málo krve. A provaz tam taky není.“ odpověděl krátce. „Musíme hledat. A kdo ho odřízl, to nevím, nevěštím, jak říkává náš doktor.“

„Čím vlastně dostal tu ránu do hlavy?“ zeptala se Ivana.

„Čím, čím,“ odvětil kapitán. „Copak to vím? Něčím, co mu rozseklo kůži, ale nebylo to příliš ostré,“ uvažoval dále.

„Těch možností tady je,“ povzdechl si Roman.

„No právě.“

„Asi bychom vám měli…“ Ivana pohlédla tázavě z Velíška na Romana.

„Co byste měli? Něco jste viděli? Ježíšmarjá, tak mluvte!“

„No, viděli,“ kroutil se trochu Roman. „My jsme tady včera večer byli, vlastně i část noci, a Ivance se zdálo, že tady někdo je. Tedy, zdálo. On tady fakt někdo byl, protože později jsme slyšeli odjíždět auto.“

„Ale ujel tajně, jako by měl špatné svědomí, měl auto zřejmě schovaný vzadu a zapínal motor a světla snad až v půlce kopce, kam odsud není vidět, vlastně až když to klepl.“

„Proč hned špatné svědomí,“ bránil Roman neznámého návštěvníka nebo návštěvníky, „třeba tady byl také jen tak, posedět, koukat na hvězdy,“ zasnil se.

„Ale no tak,“ namítl Velíšek. „To je mi nějaké romantiky, najednou. Kde se to ve vás bere, člověče?“ zvedal obočí a díval se skoro vyčítavě na Ivanu.

„To je určitě vaše zásluha, protože jak jinak by ho napadaly takové myšlenky. A kdo to byl, to asi nevíte, že?“ ujišťoval se ještě beznadějně.

Zavrtěli smutně hlavou; to opravdu nevěděli. Neznali ani typ toho auta, ostatně, Roman by ho pravděpodobně neurčil, i kdyby auto viděl, v těchhle věcech se opravdu nevyznal.

„Ale to auto byl nafťák, určitě bude mít nabouraný blatník nebo masku. A také možná špatně seřízená světla, vlastně ne, to je nesmysl, ta se mu asi hnula při tom nárazu,“ překvapivě pronesla Ivana.

„Jakpak to víte, že má pomačkaný plechy a špatně seřízená světla?“ zeptal se Velíšek.

„Protože ten náraz jsme slyšeli, vždyť jsem to říkala, že to klepl – to měl z toho, že jel bez světel, jak se snažil utéct, aby ho nikdo nepoznal, a pak, tam v té zatáčce, když už konečně zapnul motor a svítil si, házel šajny sem nahoru, a to by zase nemohl, kdyby neměl jeden reflektor, celkem logicky pravý, šejdrem. A když seběhnete dolů a najdete místo, kde to ťuknul, ono patníků, o které to mohl opřít, tam zase tolik není, tak snad zbytky laku…“

„Aha,“ řekl kapitán. „Seběhnete dolů. Ne že by nám to moc pomohlo, ale aspoň něco. Kolik takových pocuchaných aut může být v okrese, co v okrese, v kraji, vlastně v republice,“ dodával jízlivě a vědomě nespravedlivě.

„Nezlobte se, to já vrčím jen tak,“ omlouval se rychle, když viděl Ivanin nešťastný pohled a Romanovo zamračení. „Vždyť mě znáte.“

Znali.

4.

Babička Vaňková, Ivanina sousedka, zdánlivě bez cíle popocházela kolem chalupy; pět kroků tam, pět kroků zpátky, rychlý pohled, vržený na staženou roletu v okně vnučky, a zase pět kroků tam a pět kroků sem…

Trvalo to už dobrých dvacet minut, co hypnotizovala slepé okno, bylo po poledni, prokrýlepána, to už normálně Stellinka běhala okolo chalupy jako srnka, byl jí vždycky plný dům, a teď tohle! V pátek přišla pozdě, vlastně už byla sobota, snad okolo třetí v noci, bábi měla lehké spaní a nikdy jí neušlo ani lehounké klapnutí branky či dveří, i když se vnučka vracívala tiše jako myška, ale tentokrát Stella nebrala žádný ohled na spící, třískla brankou a dveře od domu i od pokoje přirazila s rázností na pozdní hodinu přinejmenším nevhodnou. Proti svému zvyku otočila klíčem a od té doby z dívčího pokojíku skoro nevyšla, jen odpovídala přes zamčené dveře, ne, nechce jíst, ne, nic jí není, ne, není nemocná, měla takový divný, ochraptělý hlas a bábi ji marně přemlouvala, aby vyšla ven, aspoň na chvíli. Jen se vyplížila do koupelny, zavrtěla hlavou, že nic nepotřebuje. „Jen mě nech spát, babi,“ prosila, „pak ti všechno povím,“ a už byla zase v tom svém kutlochu.

„Ivanko, nemluvila jste se Stellou? Třeba včera? Nebo vůbec?“ nedočkavě se vrhla bábi na Ivanu, sotva se vysoukala ze zaparkovaného auta.

„Ani jsem ji neviděla, paní Vaňková, a proč, měla bych, něco se jí stalo?“

„Ne, to ne, snad ne, já jen, že přišla pozdě, dveřma třískala a od té doby nevyšla, pořád je zavřená v pokojíku, okno zatažené, celou sobotu – a teď už je neděle, to přece nikdy nedělá, nechce s nikým mluvit, ani pořádně nejedla…“

„Třeba jen tak odpočívá, paní Vaňková, hlavně když je doma, to bude v pořádku,“ vydechla si Ivana; na další záhadu už neměla ani pomyšlení.

„Tak, tak,“ mumlala si babka nespokojeně, to je beztak díky tomu cizímu chlapovi, to kvůli němu nemá Ivanka čas si s ní popovídat, vrhala kosé pohledy na Romana, bezelstně se usmívajícího do

jarního sluníčka. Kdepak, jak si ženská najde chlapa, docela ji to změní, nic s ní není, na nic jiného nemá čas, no, vždyť ještě pamatuje, jaké to bylo, a co vůbec, jsou mladí, tak ať si užijí, smiřovala se bábi z nadhledu svých skoro osmdesáti let s Ivanou i s tím jejím šamstrem, jak ho původně v duchu nelaskavě nazvala.

A vždyť je to vlastně docela hezký člověk. Kdo ví, možná Stellinka také někoho má? Třeba se nepohodli a ona přiběhla domů, plakala do polštáře a teď ještě pořád dospává probdělou noc. Bábi se zasnila, vzpomínka na její vlastní škorpení se a usmiřování s nebožtíkem Toníčkem jí vrátila do

stářím zkalených očí jiskřičky. Božíčku, stejně to byla krásná doba, těžká, ale krásná, hned by ji vrátila zpátky, aspoň na chvíli…

Ale že by se Stellinka musela trápit pro nějakého hajdaláka, to zase ne! Taková krásná holka to je, ta jich může mít na každém prstě deset, rozumovala babka.

Kdyby bábi věděla, kdyby jen tušila, co trápí její jedinou a milovanou vnučku!

Ta ležela na posteli skoro bez hnutí, zanícené oči upírala do jednoho místa na stropě, byla tam taková malá skvrnka, vypadala jako pavouk, nepomáhalo žádné malování, vždycky znovu vystoupila,

ať se ji snažili zatřít, čím chtěli. Stella se jí jako malá bála, ale pak si zvykla, přestala proti ní bojovat, dokonce si s tím pavoučkem v duchu povídala, dala mu i jméno, Kryštof, co ten už si vyslechl!

„Kdybys jen věděl,“ zašeptala okoralými, rozpraskanými rty. „Kdybys věděl a kdybys mi mohl poradit…“

Z opuchlých očí se spustil nový příval slz, kolikátý už, plakala bez hlesu, bez jediného vzlyku, jen tak ležela a slaná voda jí stékala po tvářích k uším, cítila, že má mokré vlasy i polštář, ale nepohnula ani rukou, aby ten vodopád otřela, jen si před očima znovu a znovu promítala děsivé obrázky páteční noci. Co by za to dala, kdyby mohla vrátit čas zpátky, až k té chladně slunečné středě, kdy potkala Simonu na náměstí a zašly spolu do místní cukrárny, jen tak, na kus řeči a sladký dortík ke kávě.

STŘEDA (JEDNA Z MINULÝCH)

Simona byla její spolužačka, prošly spolu celou základní i střední školou, pak ale Stella nastoupila do nějakého ústavu, dřív se tomu říkalo nástavbové studium, a její nerozlučná kamarádka pokračovala na vysoké škole v Praze; byla nejen průbojná, ale i přirozeně inteligentní, a hlavně, uměla se učit, měla skvělou paměť, takže právnická fakulta, kterou si vybrala k dalšímu studiu, jí zcela vyhovovala, padla jí prostě jako ulitá.

Neviděly se určitě aspoň dva roky, zpočátku se sice ještě celkem pravidelně scházely, ale pak Simona jezdila domů stále méně často, nic ji do rodného města netáhlo, žila už trochu jinak, než tomu bylo

na maloměstě zvykem, a tak se jedna druhé ztratila z očí.

Už ve škole byla Simona ta chytrá a Stella ta hezká, teď se ale Simča nosila s novým sebevědomím, velkoměsto jí ukázalo, jak se může stát přitažlivou, měla charizma, muži se za ní s obdivem otáčeli, jako dříve jen za Stellou, a ona si to užívala.

Seděly spokojeně u kulatého mramorového stolku, drobné křehké stvoření s kadeřavými plavými vlasy, které jako svatozář lemovaly jemný, půvabný obličej, a její pravý opak, vysoká žena se skoro chlapeckou postavou, vypracovanou sportem, hříva dlouhých, pečlivě pěstěných vlasů, černých jako smůla, lemovala snědou tvář s temně modrýma očima, namodralé bělmo jim dodávalo zvláštní hloubku i lesk; ty oči byly jednou z hlavních Simoniných zbraní i vábidel, věděla to a uměla je používat.

Tahle skoro dospělá žena, to už byl někdo docela jiný, než ta neohrabaná, vždycky trochu zakřiknutá dívenka ze základní a později ze střední školy, která s obdivem a snad i s trochou závisti vzhlížela ke své půvabné spolužačce.

Stella to cítila a snad v podvědomé snaze vyrovnat se sebevědomé kamarádce, vrátit zpátky onu přátelskou, ale zároveň i jistou nadřazenost, začala najednou povídat více, než by sama chtěla a měla.

„Je to takový spolek, víš, něco jako rytíři, však si tak říkají, nosí dobové kostýmy, pořádají hostiny, jídla a pití, co kdo sní, kusy masa a drůbež, jedí to všechno rukama a kosti hází jen tak za sebe, k tomu hudba, zpívá se a tančí…“

„To snad chceš říct, že tam sedí parta pupkatých chlápků, navlečených do nějakých brnění, kteří se cpou se pečenýma kuřatama a občas si zaskotačí na parketě? A to jim ta jejich brnění chrastí do rytmu?“ zakuckala se smíchem Simona.

„Ne, takhle to samozřejmě není. Rytíři přece také nechodili pořád v brnění a oni si vlastně jen tak říkají, to spíš vystihuje jejich postoj, styl, chtějí prostě žít a užívat si, bez konvencí a tak,“ recitovala Stella jako z učebnice zřejmě pečlivě nacvičenou a často do hlavy vtloukanou větu. „A s tím tancem, oni sami samozřejmě netančí, tedy, většinou, na to jsme tam my.“

„A co tedy vlastně dělají, kromě toho, že se občas někde sejdou a pořádně se nadlábnou? To je na užívání si dost málo, nacpat si břicho a koukat na holky, jak se před nimi vlní, ne?“

Stella pokrčila rameny, nevěděla, vlastně spíš nechtěla vědět. Nebyla členkou toho výlučného užšího kruhu, byla jen jednou z řady dívek, přizvaných, aby zpěvem a tancem obveselovaly přítomné, ty tak zvané rytíře.

Ještě nikdy se nezdržela přes půlnoc, pak už začínala být zábava nevázanější, alkohol odbourával zábrany, a tak zůstávali jen někteří, ti svým způsobem vyvolení. Co se dělo po odchodu té umírněné části, o tom se mohla jen dohadovat; žádná přesnější zpráva se k ní nedostala, jen samé náznaky od tajemně se usmívajících účastnic. A domýšlet si něco… K čemu, říkala si tvrdohlavě, to ji přece nemusí zajímat, jí se to vůbec netýká, od ní nikdo nic špatného nežádá, k ničemu ji nenutí. Vždyť tam ani nemusí chodit, když nechce, stačí jen říct, že nepřijde, a nic se neděje, tak co. Simona by se tam měla aspoň podívat, aby viděla, že i na malém městě je možné něco zažít, nějaké vzrušení, netradiční zábavu, třeba by ji to pak táhlo víc domů.

„Možná by to šlo zařídit, aby ses tam mohla podívat? Uvidíš, je to docela zajímavý,“ lákala kamarádku. Kdyby tak Simča začala jezdit domů častěji, zase by byly spolu, vždyť to vždycky byla její nejlepší přítelkyně, co všechno spolu zažily!

„Tedy, já fakt nevím, mně to vlastně moc neříká, ale třeba by to mohla být nakonec docela legrace, ne? Když si to představím, takoví rozšafní pantátové, určitě žádní mladíci, a jak se tak najednou rozšoupnou,“ uvažovala nahlas dívka.

„A kdo tam vlastně chodí?“ vyzvídala hned vzápětí. „Přece odtamtud někoho znáš, ne? Abych aspoň věděla, do jaké společnosti lezu, tedy, pokud se rozhodnu tam podívat,“ ušklíbla se trochu pohrdavě.

„To je těžké říct, pár jich znám, ale to jsou vlastně jen služebníci, ti, kteří patří k řádu a počítají se mezi rytíře, ti vždycky mají masky, nesundávají je, takže jim nikdy není vidět do obličeje, zná je asi jen velmistr, možná ještě ten jeho pomocník, jinak nikdo, snad to patří k tradici,“ pokrčila Stella lhostejně rameny, totožnost neznámých členů ji nijak zvlášť nezajímala, líbila se jí ta pohádkovost nočních setkání, romantika středověku bez ošklivých průvodních jevů, které s sebou tahle doba, co si budeme povídat, přinášela.

„To je ale dost divný, nezdá se ti?“ Simona překvapeně zvedla rovné obočí a prohlížela si kamarádku s novým zájmem. Jasně, Stella, krásná a zářící jako hvězda první velikosti, ale pořád stejně pitomá, pomyslela si v duchu shovívavě, ač značně nelaskavě, a odpověď její názor jen potvrdila.

„Ani ne, mně to aspoň nepřipadá, když je to tak zavedeno po celou dobu trvání řádu, a prý je hodně starý,“ dojídala Stella spokojeně koňakovou špičku a špičkou jazyka si nenápadně přejela rty.

„A víš, že bych se tam docela ráda šla podívat? Myslím, že jeden večer na to snad obětovat můžu. A když jsi tím tak unesená…,“ řekla a potměšile se usmála, jen se jí v očích zablýskalo.

„Tak já to zkusím,“ přece jen trošku překvapeně se podívala na Simonu a zamávala na dívku s bílou zástěrkou. „Zaplatíme, slečno!“

1.

Simona nebyla žádná naivka, Stellino vyprávění jí sice zpočátku připadalo jako docela zábavné žvatlání, ale po zmínce o maskách názor přece jen trošku změnila, k tomu všemu ještě měla nepříjemný pocit, že Stella ví něco víc, že před ní něco tají.

Žádné prameny se o takovém seskupení samozřejmě nezmiňovaly, Simona se návštěvou knihoven a muzeí ani nezdržovala, zato důkladně prohledala odkazy na internetu, prohlédla kde co, ale na Řád koňských rytířů nenarazila, ostatně to ani nečekala, opak by ji zaskočil, a to dost nemile.

Následující týden v pátek zajela znovu domů; rodiče byli radostně překvapeni, zase tak často ji v poslední době nevídali, kolikrát se neukázala několik měsíců, vymlouvala se na množství práce a postarší manželé jí věřili na slovo. Ve skutečnosti se jí nechtělo z Prahy do malého městečka, které ve srovnání s velkoměstem nabízelo pramálo zábavy a rozptýlení.

Sama vyhledala Stellu, která pracovala jako asistentka ředitele (a současně i majitele) jedné místní firmy, za vznešeným titulem se vlastně skrývaly povinnosti sekretářky, ale doba pokročila a názvy funkcí se změnily, místo psacího stroje měla počítač, kávu už nevařila v kuchyňce na sporáku nebo vařiči, ale ve speciálních přístrojích, více druhů podle přání, těsnopis už také nepotřebovala, dřívější vedoucí byli najednou manažeři a místo onoho jadrného českého „Kdo umí, umí“ se teď říkalo know-how.

„Myslíš, že se ti podaří mě tam dostat?“ zeptala se přímo, jen co si odbyly zdravení a úvodní holčičí

štěbetání.

Stella se obezřele ohlédla přes rameno, šéf byl sice někde na pracovní schůzce, ale přesto vstala a zavřela dveře, spojující obě místnosti.

„Tento týden by to snad šlo, říkala Eliška – ta tam také bývá, pamatuješ se na ni? Chodila o rok níž než my, taková malá blondýnka, s velkýma nohama, vždycky naříkala, že má i velká kolena a strašně špičaté lokty, vzpomínáš? Ale byla hezká, to jo. Eliška mi říkala, že vypadla jedna z holek, co tam chodí skoro pravidelně, tak snad bys ji mohla zastoupit, zkusím jim to říci.“

Bodejť by si nepamatovala, ta mrňavá blondýnka, jak ji Stella nazvala, byla pěkný živel, klukům se líbila a oni jí, byla mladší, ale užívala si bez zábran už v době, kdy ony dvě po chlapcích jen pokukovaly, dokonce měla poměr s jedním o hodně starším a ženatým chlápkem – a vůbec se tím netajila, to je tam pěkný spolek, jako bych to nevěděla, řekla si v duchu, dostala ses mezi vlky, ubohá ovečko Stello, ale co všechno vlastně víš, co bys mi ještě mohla povědět, něco určitě, a tak to ještě jednou zkusila:

„A fakt nevíš, co se tam vlastně děje? To jsi tam opravdu nikdy nebyla dýl? Ani ti nikdo nic netekl, nic se o tom nevypráví?“

„No, nebyla, tak nevím. To víš, říká se ledacos, ale to jsou jen takové řeči, znáš to, jedna paní povídala, já se sice jednou pokusila tam zůstat a něco se dozvědět, ale…“

Stella se odmlčela; trapnost tehdejší situace jí ještě dnes vehnala krev do tváře. Objevili ji, jak jinak, a celkem laskavě sice, leč velmi důrazně jí tehdy naznačili, že na hradě už nemá co pohledávat; splnila svůj úkol, dostala zaplaceno – to vlastně Simoně ještě netekla, že tyhle akce jí mohou přinést i nějaké peníze – a může jít. Dobře přece ví, že společnost na pozdní noční hodiny je předem dána, pánové si ji vybrali sami.

„A viděla jsi něco?“

„No, viděla, neviděla, stejně o tom nesmím mluvit, a vlastně ani nechci,“ dělala se trochu tajemnou, nečekaný Simonin zájem jí lichotil.

Stella byla velmi tvrdohlavá, buď opravdu nic neví, nebo naopak ví příliš mnoho a bojí se, asi ví, čeho, řekla si Simona a prozatím to vzdala.

„A jak jim dáš zprávu, že přijdeš a přivedeš mě?“

„Jako vždycky, pozvánka mi přišla mailem, tak v odpovědi potvrdím, že se zúčastním a že bych měla někoho nového, jestli budou chtít.“

„Ještě že se tam nemusí povinně, že můžeš i odmítnout, jaká úleva,“ zabručela si pro sebe Simona.

„Tak já mizím,“ dodala už nahlas a učinila, jak řekla.

„Jo, co si mám vzít na sebe?“ strčila ještě hlavu do dveří.

„Něco ti půjčím, mám těch kostýmů dost, určitě ti něco bude, i když jsi přece jen o něco vyšší,“ změřila si Stella trochu závistivým pohledem Simoninu dokonalou postavu.

„Tak jo,“ přikývla dívčí hlava, a pak už zmizela definitivně.

2.

Rytíři, lépe řečeno jejich pro Stellu zcela anonymní zástupce nabídku přijal, takže teď vybírala ze skříně šaty, o jejichž existenci neměli rodiče a babička ani tušení, odvážné róby, sestávající vesměs z dlouhých, všelijak rozstříhaných a cípatých sukní, kratičkých živůtků, zdobených třásněmi, některé v rádoby cikánském stylu, se spoustou zlatých penízků, sukně seděly nízko na bocích a štíhlý pas zdůrazňovaly všelijaké řetízky nebo kožené pásky, dívčí sametová bříška lahodila hladovým očím pánů rytířů, ani horní části oblečení neskrývaly mnoho z půvabu mladých těl. Poloprůsvitné šátky a šály doplňovaly kostýmy, jejichž divadelní ubohost byla v jasném denním světle patrná, nic než šminky a pozlátko, ale večer, ve svitu plápolajících pochodní, se měnily ve zlato a hedvábí.

Simona seděla se zkříženýma nohama na posteli, s mírně nakloněnou hlavou sledovala hadříky, které kamarádka opatrně skládala do větší tašky, teď vybrala něco pro ni a tázavě na nehybnou postavu pohlédla, natřásala před ní sukni s vyšívaným živůtkem a Simona bez valného zájmu přikývla; nezdálo se jí až tak důležité, co bude mít na sobě, nebude si přece dělat starosti kvůli několika obstarožním zakuklencům…

„Je se tam kde převlíknout?“ starala se ještě.

„Jo, jasně, neboj. Než přijdou, máme to tam samy pro sebe. V noci si už jen přehodíme kabát nebo se převlékneme v takovém kamrlíku, co sousedí s hodovní síní.“

Že se v tom kamrlíku nerada převléká, protože jednou zachytila dychtivé oko, upřené škvírou v nedoléhajících dveřích, to už nahlas neřekla.

Kamarádka lhostejně přikývla, budiž; ostatně, i kdyby je někdo v tomhle oblečení viděl, v dnešní bláznivé době to snad ani nikoho nepřekvapí.

„Babi, tak my už jdeme k Simoně, jo? Zdržím se, tak na mne nečekej, jdi klidně spát, ano?“ hlásila Stella bábi Vaňkové, pohodlně usazené v kuchyni u hrnku bílé kávy. Simona se mimoděk usmála; vzpomínala, jak tuhle bryndu paní Vaňková nutila pít Stellu, když ještě byla malá, a jak ta se vždycky ošklíbala, culifinda říkávala nápoji, na který babička nedala dopustit. Teď bábi jen přikyvovala.

„A neprochladněte, holky,“ připomínala. „To jarní teplo je zrádné, ať to neodstůněte, necourejte nikde po venku, raději se držte doma, u kamen.“

„No jo, babi, to víš, že jo.“

„Nashledanou, paní Vaňková,“ loučila se Simona zdvořile a dveře za nimi zaklaply.

NEDĚLE (ODPOLEDNE)

Ivana pomalu připravovala večeři. „Au,“ sykla náhle, když se při strouhání brambor kotníky štíhlé ruky dostaly do nedobrovolného kontaktu s plechovým struhadlem, pak automaticky olízla drobnou ranku, která se objevila v důsledku její nepozornosti, a otočila pohled k Romanovi.

„Co tam ten Lumír asi dělal? A myslíš, že přišel takhle oblečený, tedy, spíš svlečený? Musel tam být nejméně od večera, možná déle, říkal Velíšek, a to takové teplo nebylo, jen si vzpomeň!“

„Nóóó,“ protahoval Roman, „mně tedy zima nebylo.“

Ivana se prudce nadechla k odpovědi, ale pak se jen smířlivě usmála. Ne, jim dvěma opravdu zima nebylo.

První bramborák zaprskal na rozpáleném tuku, Roman spokojeně nasál jeho vůni a šel připravit talíře.

„Myslíš, že se třeba sám oběsil?“ zeptala se Ivana a zručně potřásala pánví.

„A sám se odřezal?“

Ivanin mobil zvesela zatrylkoval; Roman se nepřívětivě zašklebil, neměl tyhle neřády rád a věděl, aspoň to tvrdil, proč. Ivana nedbala jeho zamračeného pohledu a zabroukala do přístroje své obvyklé

„Slyším“. Po chvíli se jen zasmála. „Jsme u mne, pane kapitáne, v domku tetičky, víte přece, kde to je.“

Chvíli poslouchala a pak způsobně pozdravila a odložila přístroj na kuchyňský stůl.

„To abych přistrouhala brambory, ne? Přijede Velíšek.“

Přistrouhala a přijel. Spokojeně se živili plackami, zapíjeli prostou večeři minerálkou – Velíšek byl autem, Roman nic jiného než minerálku většinou ani nepil, a Ivana na tom byla stejně. Velíšek počkal, až uklidili nádobí, posloužil si nabídnutou kávou a blaženě se rozhlížel po místnosti.

„Hledal jsem vás doma,“ obrátil se na Romana. Ten už téměř zapomněl, že vlastně bydlí někde jinde, jen rozpačitě pokrčil rameny.

„A kdepak jste se vy dva vlastně tak pěkně sešli?“ vyzvídal kapitán.

„Na hřbitově,“ zabručel Roman.

„A víte, že mě to u vás ani nepřekvapuje?“

„Jak je to vlastně s tím Lumírem, tedy, co ho sprovodilo ze světa?“ obracela řeč Ivana.

„Jó, tak to je docela zajímavé. On měl totiž zlomený vaz, to se při oběšení občas stává, i když jen zcela výjimečně, záleží na umístění uzlu, to věděli dobře středověcí kati, za příslušný obolos zkrátili utrpení odsouzeného na minimum, ale dnes… Možná náhoda, proto ani neměl znetvořený obličej, šlo to rychle. Ta rána do hlavy vznikla určitě až posmrtně, skoro nekrvácela, ale jak se to vlastně stalo…“

„No, ne že byste nebyl vítaným hostem, ale jen tak zbůhdarma, jste asi nepřišel, jak vás tak znám, že ano?“

„Nepřišel,“ zvážněl Velíšek, obraceje se k Romanovi. „Něco se tady děje, něco, o čem bychom měli vědět, a přitom nevíme nic, nějaký spolek nebo co, řád, prý dokonce rytířský, prosáklo to nedávno, těžko říci, kdo si pustil pusu na špacír, ale nic víc, než že tady něco takového existuje, se prostě nedá

zjistit. Kdo něco ví, mlčí, a ti, kteří nevědí,“ mávl rukou, „ti mají, jak už to bývá, jasno. Tak třeba takový Krajíček… Jenže to je nám ku ničemu.“

„Řád?“ podivili se oba.

„A tady?“ dodala Ivana překvapeně. Její teta, jak už to tak u starších dam bývá, měla vcelku značný přehled o veškerém dění ve městě i přilehlém okolí, ale o něčem podobném se nikdy nezmiňovala.

„Něco se šušká, prý pořádají orgie někde tady poblíž, dokonce snad se to má odehrávat na hradě, chtěli jsme se tam podívat už dřív, ale ono to není tak jednoduché, přece jen bychom museli žádat o povolení a kdo nám ho dá, spíš bychom byli k smíchu, policajti prohledávají ruinu na základě babských tlachů a kriminálka jim sekunduje. Jenže možná i právě proto, že se tam něco takového děje, to museli přestat ti dobrovolníci opravovat, ale kdo ví, jak to tam vlastně všechno bylo, památkáři ty opravy zatrhli někdy před rokem, ale říká se, že ten řád je starobylý, nevím, fakt nevím, lidi se snad bojí nebo co, ale ten kluk, ten Lumír, tak ten jim tam prý chodil hrát a zpívat, však jste to sami slyšeli, minesengři a tak, to bylo jeho.“

„Pověsil se sám?“

„Těžko říct, výsledky pitvy ještě nemáme, ale i kdyby, někdo ho musel najít a odříznout, ale proč? Proč nezavolal doktora nebo nás? Proč ho schoval – nebo schovali – ve sklepě, kde se na něho časem muselo přijít? A jak byl hezky poskládaný, ruce zkřížené na prsou, všimli jste si? Dokonce měl pod hlavou složený kus látky, aby neležel na špinavé zemi – nebo snad kvůli tomu, že trochu krvácel… Ale oči mu nikdo nezatlačil, to asi pachatele nenapadlo, možná se toho dokonce zalekl. A co ten zámek?

Byl odemknutý a odhozený, to měl Lumír klíče, oběsil se a pak někdo přišel a uklidil mrtvolu? Jde mi z toho hlava kolem.“

„No, když jsme tam byli, tak ten sklep byl asi zamčený, pane kapitáne, ale možná také ne, opravdu jsme si nevšímali takových věcí, ani jsme neměli důvod.“

„To všechno je teď k ničemu,“ zavrčel Velíšek. „Jo, kdybyste tak zkusili těmi dveřmi zalomcovat a ony by nešly otevřít, pak by to bylo prokazatelné, ale takhle…“

„To nás fakt nenapadlo,“ zasmála se Ivana. „Tak teplo, abychom se chtěli jít zchladit do sklepení, opravdu nebylo.“

„Já vím,“ usmál se Velíšek. „Jen vás poprosím, kdybyste se někde něco doslechli, dejte mi vědět. Vy tady zůstanete jak dlouho?“ obrátil se na mladou ženu.

„Ještě tak docela přesně to nevím, mám nějakou loňskou dovolenou, tak si říkám, že bych si ji mohla užít tady. No, a protože v zaměstnání končím,“ Roman překvapeně vzhlédl a zpozorněl, „tak budu muset vybrat ještě pár dnů nové… Tak tři čtyři týdny určitě.“

„Ty končíš v zaměstnání? Tak to už nebudeš redaktorkou a nepostradatelnou oporou vydavatele?“

„Nedělej si ze mne legraci, já jsem se přece nikdy za redaktorku nepovažovala, ale jinak je to tak, ano, jdu na volnou nohu.“

Ivana už dlouhou dobu pracovala pro jeden ženský časopis, vytvářela pro ně předlohy a návody na nejrůznější batiky, paličkované krajky, zdobení skla, keramiky a výrobu dalších drobných věciček, která se v dnešní moderní, uspěchané době tak rozmáhá, jako by lidé podvědomě hledali cestu

zpátky k přírodě a ke svým vlastním kořenům. Protože ale při svém normálním pracovním úvazku ještě přispívala do dalších listů, krom toho pořádala na dané téma nejrůznější kurzy a semináře, jejichž organizace by byla i pro člověka bez pevného zaměstnání náročná, pro ni však časově i fyzicky už zcela vyčerpávající, sedla si jednoho krásného večera s kalkulačkou a papírem ke stolu a hbitě si spočítala, že tyhle její aktivity ji hravě uživí, a ještě zůstane, jak s nadsázkou říkávala, na koláče k čaji.

Uvažovala o tom, že tetin domek si zvolí jako svou základnu; byt, který jí nabízel domácí ke koupi, opustí bez nejmenší lítosti, nikdy jí nijak zvlášť k srdci nepřirostl – a ještě ke všemu za ty peníze, které od ní majitel chtěl… Velkoměsto ji už dávno nelákalo, užila si jeho neónů i samoty dost a dost, tohle malé městečko bylo přesně na přijatelné hranici; dostatek kultury a zábavy, aspoň pro ni dostatek, a přitom příjemně sousedské vztahy, tedy přinejmenším v té části, kde hodlala bydlet ve zděděném domku. A také tady byl Roman, její dávná ztracená a znovu nalezená láska, pro kterou ji nikdy srdce nepřestalo bolet. Tohle všechno se jí prohnalo hlavou, než se otočila k muži svého života a řekla klidným, vyrovnaným hlasem:

„Asi se nastěhuju sem, do domku po tetě, je tady klid a bude se mi dobře pracovat.“

Roman pohlédl oknem do houstnoucího šera a zasněně se usmál. A Velíšek se opatrně, tichounce rozloučil a vytratil se z teplé kuchyně, vonící majoránkou, česnekem a kmínem.

PONDĚLÍ

Nádherné jaro za okny pokračovalo. Ivana si vychutnávala volnost a svobodu, kterou jí dávala dovolená; nemuset vstávat a hnát se do práce, moci se jen tak blaženě převrátit na druhý bok a pokračovat v lenošení nebo ve spánku, nikam nespěchat, nemít žádný termín na krku, žádnou redakční uzávěrku…

Bylo to marné; roky drezúry se projevily a Ivana se po krátkém převalování pod teplou dekou s povzdechem vykulila z postele a šla se porozhlédnout před dům.

Na příjezdové cestě stál fiátek, šedivé auto, do kterého právě nasedala sousedovic Stella. Ivana ji neznala nijak dobře, jako malou si ji samozřejmě pamatovala, holčička k ní tehdy lnula s dětskou důvěrou, ale to bylo kdysi, dnes sotva sem tam prohodily pár slůvek, usmály se na sebe, ale samozřejmě ji dokázala zcela bezpečně rozeznat, vzdor velkým tmavým brýlím a tomu, že její obvykle vzpřímená postava se nějak podivně hrbila, jako by na svých bedrech nesla tíhu celého světa.

Koutkem oka zachytila pomačkaný blatník auta, zbystřila a snažila se zahlédnout poznávací značku; marně. Oblak prachu, který se zvedl za nárazníkem auta díky nešetrnému startu řidiče – tohle protočení kol na místě, Ivana káravě nakrčila nosík –, jí zabránil v jejím přečtení. Jen počáteční písmena, letmo zahlédnutá, vypovídala o tom, že jde o auto, registrované docela nedávno v tomto kraji.

Ivana se protáhla, usedla na dřevěný práh a nastavila tvář časným slunečním paprskům. Na první polovinu května bylo mimořádně teplo, předla by blaženě jako kočka, jen kdyby to uměla.

Kam asi Stella takhle po ránu jela? napadlo ji. Kam by jela, do práce, prostě ji někdo svezl, co ty víš,

jak to tady chodí, okřikla hlásek, který jí tichounce našeptával, že to určitě bude zase nějaký průšvih, ano, zaháněla ho neúprosně, s nepříjemným vědomím, že tenhle hlásek se málokdy mýlí, to jen ona se mu vždycky brání a bere ho na milost zpravidla až tehdy, kdy už bývá pozdě.

Pevné ruce ji objaly okolo krku. Roman klečel za ní a mhouřil oči v ostrém ranním slunci.

„Měl bych se vrátit do garsonky.“

„Nelíbí se ti tady?“ Otočila hlavu a otřela se tváří o jeho paži.

„Líbí, moc, a co ty, nevadím ti tu?“ odpovídal otázkou.

„Dokázala bych ti říct, kdybys mi vadil,“ řekla spokojeně.

„Jo, tak tím jsem si jistý,“ zasmál se. „Ale aspoň nějaké věci si musím donést, podívat se, jak to tam vypadá, stavíme se na oběd a vrátíme se sem, co říkáš?“

No jo, fusekle, uchichtla se v duchu Ivana, to se divím, že bez nich vůbec usnul, s tou jeho ponožkovou mánií; ovšem byla natolik moudrá, aby tenhle svůj postřeh dál nerozebírala, jen přikývla na souhlas.

„Nevíš, kdo tady jezdí šedým Fiatem Uno?“ zeptala se jen tak, bez valné naděje na uspokojivou odpověď. Kdepak Roman a auta!

„Já jsem rád, že poznám toho tvého peugota,“ usmál se, „ale i tak, typ ti neřeknu, pokud se nepůjdu kouknout, co má napsáno na čumáku.“

„Na čumáku nemá nic, ale vzadu, je to dvěstěšestka. To snad není možný,“ podivovala se nad jeho neznalostí nejběžnějších značek aut, ale Romanovi byl světský majetek celkem lhostejný; auto tady bylo od toho, aby ho vozilo a bylo spolehlivé, tedy, pokud by vůbec uvažoval o jeho koupi, a jestli tu službu vykonává ta nebo jiná značka, koho to zajímá, jeho zcela určitě ne. Ani náhodou.

„No vidíš, jak to máš se mnou těžký, však jsi vždycky tvrdila, že jsem strašný chlap,“ podotkl Roman a šel se osprchovat.

To už ale Ivana pilně vyťukávala Velíškovo číslo. Možná to nic neznamená, ale když si spojila předešlé Stellino podivné chování – bábi Vaňková přece říkala, že takhle to u nich normálně nevypadá – s tím šedým autem, které mělo pomačkaný blatník… A kde má vlastně Stella rodiče, to tady bydlí jen s babičkou?

Ivana si z dřívějška pamatovala manželský pár, který přebýval v sousedním domku: vysoká blondýnka a její snědý, černovlasý muž, moc se s nimi neznala, byli to asi docela dobří sousedé,

občas tetě nakoupili, když už měla potíže s chůzí. Stella byla v té době takové nohaté děcko, už tehdy ale s půvabem mladého hříběte, no, vyklubala se z ní opravdová krasavice, přesto zůstala hodná,

tedy aspoň pokud věděla z dopisů od tety.

Velíšek slušně poděkoval, slíbil, že se podívá, jenže tohle auto je dost běžná značka, upozornil ji, bude jich tady spousta.

„Má už nový typ registračního čísla,“ namítala Ivana, „takže je koupené nebo převedené buď někdy v poslední době, nebo má vyměněnou espézetku…“

„Představte si, že ten kluk se možná fakt oběsil sám,“ řekl náhle zamyšleně Velíšek. „I když, je tu ten zlomený vaz a ještě všelicos jiného… Náš doktor i technici se nemohou shodnout, jeden tvrdí, že na takových padesát procent to sebevražda není, no a ti druzí zase pravý opak, i když, opak,“ uchichtl se Velíšek, „je to padesát na padesát, tak jakýpak opak, ve skutečnosti ale nemám nic.“

„Poslyšte, pane kapitáne, když jste se zmiňoval o orgiích, tak to tam určitě nechyběly také nějaké dívky, ne?“

„Tedy, Ivanko, já sice o těchto věcech čerpám znalosti pouze z literatury, ale orgie bez ženských si umím představit jen stěží, i když vlastně, ve starém Římě, na nějakém tom dvoře císařově,“ odpovídal s komickou vážností Velíšek.

„Víte, mne jen tak napadlo, ta sousedovic žába, přiběhla prý v pátek v noci, třískala dveřmi, a pak se zavřela, skoro vůbec nevycházela, a když teď odjela někam tím fiatem, co měl náhodou pokrčený blatník… Těch náhod je tady skoro dost, co říkáte? Mohla se třeba zúčastňovat těch hrátek, co si o tom myslíte? Je to přece moc krásná holka, tak si říkám, co kdyby…“

„Hned se na to podíváme,“ slíbil Velíšek a v podstatě nezdvořile, se zabručením místo pozdravu, zavěsil.

1.

V garsonce bylo dusno, slunce se celé dny opíralo do plechové střechy, místnost vypadala opuštěná, jako by její majitel nebyl pryč dva dny, ale přinejmenším celý týden.

Roman něco hledal v knihovně, Ivana se procházela známým bytem, v kuchyni jako vždy vzorně čisto, na posteli, všimla si s úsměvem, jejíma vlastníma rukama zhotovená deka, pohladila střapečky na stínidle stojací lampy a zarazila se; s lehkým pocitem nevolnosti natáhla ruku a přiblížila si k očím fotografii rozesmátého, půvabného děvčete.

„Tvoje přítelkyně?“ vypravila ze sevřeného hrdla a otočila se k oknu, aby jí Roman neviděl do obličeje.

„Přítelkyně? Ne, dcera,“ rozesmál se a přitáhl ji k sobě; sledoval koutkem oka její loudavou procházku a měl zase jednou pocit, že sem Ivana zcela určitě patří.

Vyprostila se a vzdorně se na něho podívala. To jí snad opravdu bude lhát přímo do očí?

„Opravdu je to moje dcera. Vendula tady byla nějakou dobu, než si vyřešila rodinné problémy se svým otcem, vlastně otčímem… Ani vlastně pořádně nevím, jak mu říkat, vychoval ji sice, ale její táta to není. Nebo možná je, ale to já jsem taky, jenže on možná přece jen o něco víc… Kdo se v tom má vyznat. Já o ní nevěděl, žena mi nikdy neřekla, že se mnou čeká nebo má dítě, až když umřela, tak to všechno vyšlo najevo. Tak se nečerti, přece bych ti nelhal. Když mi nevěříš, zeptej se třeba Velíška, ten ji zná,“ nedůsledně, ale prozíravě zamlčel půvabnou sousedku Smíškovou, u které Vendula tehdy také bydlela.

„Promiň, ani nevím, co to do mne vjelo,“ omlouvala se zahanbeně při vzpomínce na Michala. Ani ona přece nezůstala sama, aspoň zkusila nezůstat, chtěla zapomenout a skoro se jí to podařilo, nemá právo mu nic vyčítat, i kdyby si někoho našel. Stejně už by to byla minulost, tedy, aspoň doufá. S novým zájmem se podívala na obrázek, zdálo se jí, že našla i společné rysy.

„Škoda, že tady už není, docela ráda bych ji poznala,“ odkládala rámeček na původní místo, pochybnost téměř zmizela, ani vnitřní hlásek se svou protivnou písničkou se neozýval.

„To se ti může splnit, jestli všechno půjde podle plánu, mohla by přijet na prázdniny, aspoň na pár dnů.“

„Nemáš náhodou také fotografii své ženy?“ Sama nevěděla, proč se na to vlastně ptá.

Podíval se na ni trochu zaraženě, nerozhodně, ale po skoro nepostřehnutelném zaváhání přikývl.

„Mám, tedy, ne že bych si ji celá ta léta ukrýval, ale zapomněla ji tady Vendulka, našla ji jako malá a schovala ji, i když nevěděla, kdo je ten chlap vedle její mámy, prostě se jí líbilo, že je tak mladá a veselá. Je to vlastně náš jediný společný obrázek, který se dochoval, ona je všechny zničila, a já…“ Odmlčel se a jen mávl rukou. „Uklidil jsem ho, až Vendula přijede. Opravdu ji chceš vidět?“

„Ano, když už znám, aspoň z obrázku, tvoji dceru, tak proč ne… Aspoň uvidím, jak jsi vypadal zamlada!“

Pokrčil rameny a ponořil se do hlubin šuplíku, štrachal se v něm se zaujetím a vytvářel mezi nejrůznějšími papíry, doklady, fakturami, účtenkami, dopisy a všelijakými pohlednicemi ještě mnohem větší zmatek, než jaký v nich byl původně. Musím to dát zase jednou do pořádku, pomyslel si, až bude čas, někdy v zimě…

„Tady je,“ zvedal se a v ruce třímal obrázek.

Ivana ho vzala do ruky a pozorně si ho prohlížela, překvapená a pořádně vyvedená z míry. Ta rozesmátá dívka na obrázku jí byla hodně podobná, stejný typ, jen oči měla jiné. Romana by poznala na první pohled, zajímavé, jak se skoro nezměnil, a i když to byl laskavý postřeh zamilované ženy, přece jen se nedalo popřít, že Romanovi jako by ani léta nepřibývala.

Obrátila fotografii automaticky na druhou stranu a s údivem se zahleděla na pár vybledlých řádků. Jsi jako krůpěj rosy v trávě,

jsi jako noční luny svit,

jsi jako… nevím, co říct právě,

snad jen, že s Tebou chtěl bych být. Já nejsem básník, už sám to vidím, ta slova do úst mi vkládá cit,

Ty víš, že se teď trochu stydím,

a víš, že s Tebou chtěl bych být.

„Kdo to napsal?“

„A sakra, na to jsem zapomněl,“ přikročil k ní, zadíval se jí přes rameno a – světe div se – začervenal se jako školák. „Já. Jen jsem to zkoušel, básník jsem nikdy nebyl a už ani nebudu. Tehdy jsme básničky psali všichni, no. Je to hodně směšné?“ ptal se ostýchavě a bral jí fotografii z ruky.

„Ne, není to směšné,“ zavrtěla hlavou a byla dojatá, tohle by do Romana nikdy neřekla a nezáleželo na tom, že ty verše patřily jiné ženě, dnes už mrtvé.

„Ani si nevzpomínám, kdy mi někdo napsal básničku,“ zasnila se s otevřenýma očima, bylo to už hodně dlouho, snad by si na ni ještě vzpomněla, bylo to něco o černé a bílé duši, kratičká veršovánka a kdo ví, jestli ne odněkud opsaná, ale na tom nezáleželo, líbila se jí.

Mobil dotěrně zazvonil, Roman zavzdychal a s výrazem zcela zneuznaného člověka odešel do kuchyňky.

„Tak vaše sousedka dnes nepřišla do práce, když se neobjevila do jedenácti, volali jí domů, jenže babička nic neví, jen nás zalarmovala, že se vnučce určitě něco stalo. Ten její šéf má dnes nějaký audit nebo co, Stella to věděla, nikdy by je nenechala na holičkách, prý je to velmi zodpovědná a svědomitá pracovnice.“

Ivana ani nedutala, ten hlásek už byl zase tady a vyčítavě jí připomínal: Vidíš, průšvih, ne že ne…

Ivana měla v hlavě pusto a prázdno, sotva stačila vnímat, co jí Velíšek říká. „Ano, kdyby se objevila, hned vám dám vědět, ale teď jsem u Romana,“ dodávala mechanicky, „mimochodem, má moc hezkou dceru…“ Utýraná duše Evina si tu poznámku nemohla odpustit.

„Jo, Vendulka, to je moc krásná holka, a jak je tátovi podobná, všimla jste si?“ Kdepak, Velíšek byl moc dobrý psycholog a věděl, co říci té utrápené, a přece jen ještě trochu nedůvěřivé ženušce na druhém konci města. „Nechte si od Romana vyprávět, jak nám ji tady málem zamordoval jeden psychopat, to taky byla historie, takových víc, zblázním se z toho.“

„Tak já vám to pohlídám, pane kapitáne, a… děkuju.“

„Za málo, Ivanko, za málo,“ halasil Velíšek a na hlase bylo znát, že se usmívá.

„Kdo to byl?“ nakoukl Roman, ale než stačila odpovědět, dotěrný přístroj znovu zabručel, tentokrát jiným tónem. Pokrčil rezignovaně rameny a zmizel i s utěrkou z dohledu.

„Musím na pár dnů do Prahy, do práce,“ nešťastně oznamovala Ivana. Roman se jen zamračil.

„Máš snad dovolenou, ne? To tam bez tebe nejde? Co budou dělat, až budeš definitivně pryč?“

„Romane, já za to nemůžu, prostě se tam něco zadrhlo, pořád ještě s nimi mám smlouvu. Chci po sobě nechat čistý stůl, tak to pochop,“ domlouvala mu jako tvrdohlavému děcku.

„No jo, já vím, jsi zodpovědná. A nepostradatelná,“ rýpl si ještě. Byl opravdu mrzutý, a i když si byl vědom, že jí ubližuje, nedokázal špatnou náladu potlačit.

„Tak já pojedu, vrátím se, jak nejdřív to půjde.“

„Jasně, kdyžtak se pak ozvi,“ odpověděl z kuchyňky a Ivanu zlomyslně píchla u srdce vzpomínka. Michal také vždycky říkal: „Nemám čas, až večer (zítra, příští týden, až se vrátím z jednání, až přijedu ze zahraničí), kdyžtak se pak ozvi.“

Ten vztah se nerozpadl pouze její zásluhou, to si jen namlouvala, vždycky měla sklon k určitému sebemrskačství, svádět vinu na sebe a druhé ospravedlňovat, ta její snaha hledat chybu spíš na vlastní straně jí připravila už mnohé nepříjemné chvilky, ale stejně, ženská potřebuje mít pocit, že o ni někdo stojí, že je žádoucí a žádaná, tohle Michal nikdy nedokázal dát najevo jinak, než tím, že na ni zbožně koukal, aspoň zpočátku, než se stáhl, pak už to byl jen cizí člověk, přinejmenším se tak choval, a i když ji snad měl kdysi rád, přece jen…

No jo, přece jen, přece jen, stále dokola, už bys toho mohla nechat, co je pryč, je pryč. Je to k ničemu pořád se týrat, přemýšlet, co se to vlastně stalo, a proč zrovna tobě. Ivana jen pokrčila rameny. Co asi teď dělá, napadlo ji, nějak se těch vzpomínek nemohla zbavit, ten ženský hlas v pozadí, tehdy, kdy s ním naposledy mluvila, kdy mu sama nabídla rande, zcela proti své přirozenosti, a upřímně řečeno, nebylo to poprvé, co schůzku navrhovala ona, spíš to bylo zvykem, prý byl doma a měl být sám, náhlé ukončení hovoru z jeho strany, jen strohé ahoj, ještě si dokázala vybavit tu lítost, která jí tenkrát sevřela hrdlo, podváděl ji snad celou tu dobu?

„Tak jeď opatrně,“ ozval se ještě Roman, který se přece jen ještě vynořil z kuchyňky, rozmrzelost ho viditelně přešla, usmál se a objal ji, přitiskl ji k sobě a pohladil po vlasech.

Mlčky přikývla, trošku přiškrceným hláskem pronesla nezávazné „Měj se…,“ a dveře za ní tiše zapadly.

Roman stál chvíli zaraženě v chodbičce. V těch ženských aby se čert vyznal, pomyslel si udiveně, pak si z hloubi plic povzdechl a s pocitem úlevy, za který se až styděl, vzal do ruky rozečtenou knížku, zasedl do ušáku a za chvíli už pilně obracel zažloutlé listy. To byl jeho svět, svět samotáře, do kterého půvabná Ivana vtrhla s prudkostí, která ho zaskočila. A ani nevěděl, jestli by se mu taková změna trvale líbila.

ÚTERÝ

Na hradě se to od rána jen hemžilo. Technici a další policisté prohledávali sklepení a okolí hradu, píď po pídi, metr po metru. Podzemí hradu bylo rozsáhlé, ale veřejnosti nepřístupné, vchod prý byl zazděný, aspoň tak se to tradovalo. Ale ve sklepě, který původně sloužil jako sklad nářadí a materiálu (a také jako vynikající chladnička jídla a nápojů), jeden z čiperných mladíků ten vchod, který byl celkem nedbale maskovaný dřevěnou policí, objevil. V polici bylo – tak, jako v dalších bednách a poličkách – naskládáno všemožné haraburdí a dala se docela snadno odsunout. Za její plnou zadní stěnou se nečekaně objevily masivní dveře, zdobené zašlým kováním, ale bez kliky, jen s velkou klíčovou dírkou.

Chvíli se bezradně rozhlíželi okolo sebe, násilím se dobývat dovnitř a přitom nenapravitelně poškodit dveře se jim nechtělo, ostatně, ani by se jim to nemuselo podařit, dřevo vypadalo bytelně a

zachovale, jenže klíč nikde; nakonec tentýž čiperný mladík s pomocí jakéhosi provizorního paklíče, dveře otevřel. Z temné díry na ně dýchl malinko zatuchlý, chladný, ale vůbec ne nepříjemný vzduch. Nadstrážmistr, který měl celou akci na povel, posvítil baterkou dovnitř, zkoumavě přejel stěny a to, co viděl, ho přesvědčilo a ujistilo v jeho názoru, že tohle se musí hlásit vejš; vylovil z kapsy služební telefon a povolal Velíška. Pro jistotu a pro pořádek, jak řekl, když strkal mobil zpět na místo.

Vyšli ven, vyhřívali se na jarním sluníčku a čekali na kapitána; kdo ví, co se jim přitom honilo hlavou. Klukovské představy o pokladu, v jehož existenci jako malí věřili? Nebo snad najdou vybělené kosti ubohých vězňů, kteří ve středověku v temných štolách pykali za vlastní nerozvážnost nebo jen pro špatný rozmar panstva? Třeba také jen hromadu suti a nepořádku? Kdopak to může vědět.

„Hele, Jeřábku, copak by sis koupil, kdybys tam našel poklad?“

„Co bych si kupoval,“ zabručel oslovený, „přece bych si ho nemohl nechat. Tyhle krámy se musejí odevzdávat, ne?“

„Já vím, ale jen tak, kdyby…,“ dotíral mládenec.

„Kdyby, no dobrá. Jel bych na dovolenou, vzal bych ženu na pořádný výlet, nic si se mnou neužila, chudina, tak aspoň jednou by se podívala do světa. Luxusní hotely, bazén, moře, třeba Hawai,“ zasnil se obstarožní policista. „A pak bychom si koupili byt nebo radši domek, na stáří, aby nás nikdo nemohl vyhodit na ulici, kdo ví, jak to bude za pár let.“

„To já bych si koupil pořádný fáro a projel bych celý svět,“ přidával se další.

„A já bych si taky postavil domek, jen přízemní, abychom se na stará kolena nemuseli trmácet po schodech, ale vybavený a bytelný, aby vydržel.“

„A já bych to všechno uložil do banky a žil bych z úroků. Do konce života bych dělal jen tehdy, kdybych se nudil.“

„Jo, někdo by ji vybrabčil a bylo by po rentě! To já bych si pořídil ještě jachtu a pořádnou kočku,“ doplňoval ten s tím fárem; byl nejmladší a měl zatím docela jiné sny než jeho kolegové, zatížení věkem, nebo aspoň početnou rodinou a starostmi s ní spojenými.

Seděli na pařezech i na trávě a snili své sny velkých kluků, dokud je nevyrušili nově příchozí, a to hned ze dvou stran.

Z lesa se vynořil trochu udýchaný Roman. Měl doma dlouhou chvíli, a tak se vypravil na procházku; možná to byla opravdu náhoda, která ho dovedla před rozvaliny hradní brány, dokonce současně s Velíškem, soukajícím se z auta. Těžko by ale takovou náhodu obhajoval – kdyby to bylo nutné; výkonná baterka, nadouvající kapsu bundy, by ho okamžitě usvědčila ze lži. Ale Velíšek znal své pappenheimské, na nic se neptal, jen mávl rukou, takže se k němu Roman s nedbalou samozřejmostí připojil.

Skončilo snění, ústí chodby pohlcovalo jednu postavu za druhou, většina pátračů ale zůstala venku, jak určil kapitán. Skoro se mu chtělo říci: „Kdybychom se nevrátili do dvou hodin, pošlete pro pomoc,“ ale to byla jen úsměvná vzpomínka na dětská léta, strávená četbou dobrodružných románů.

V ostrém světle baterek se na stěnách objevovaly držáky na pochodně, které však – navzdory očekávání – nebyly prázdné.

„Ty asi nejsou zrovna středověké, co?“ ukázal Velíšek světlem baterky na jednu z nich.

Chodba se rozdělovala, stáli na křižovatce tří cest a váhali, kterou z těch dvou před sebou se dát.

„V té levé jsou ty pochodně nové, nezapálené, pokud to tady někdo v poslední době použil,“ Roman až dětsky významně pohlédl na kapitána a ten jeho pohled opětoval, „tak šel asi tou pravou…“

Souhlasně zabručeli a husím pochodem pokračovali naznačeným směrem. Chodba se rozšiřovala, už mohli jít ve dvojicích, vstoupili do první místnosti, uvítaly je další tři cesty, které zvaly ke vstupu.

Tentokrát už nebylo tak jednoduché se rozhodnout, všechny tři směry vypadaly používaně, aspoň podle iluminace.

„Tady něco leží,“ řekl Roman, který, pokud ho netrápil zánět spojivek, viděl jako rys. Vzápětí udělal několik kroků do ústí prostřední cesty a sklonil se k zemi, těsně u kamenné zdi.

„Koukněte,“ vracel se k mlčící skupince a nastrkoval jejich pohledům dlouhý, zlatě se lesknoucí řetízek s ozdobnými cingrlátky, držel ho opatrně za jeden z přívěsků, aby nic nepoškodil, hlavně ne sponku, zocelený četbou detektivních románů věděl, že na ní by nejspíš mohly být stopy prstů.

Velíšek mlčky vytáhl z kapsy kapesník, opatrně do něho třpytivou věcičku zabalil a vyčítavě podotkl:

„Na nic nesahejte, jo? Ne, že by na tom nutně musely být otisky, ale pro pořádek, a vůbec.“

Prostřední cesta, kterou nakonec zvolili – zlatá střední cesta, jak podotkl nevážně kterýsi z mládenců a Velíšek ho zato stihl přísným pohledem –, je dovedla do prostorné komnaty, spíš sálu.

Strohost vysokých kamenných zdí zmírňovaly červené čalouny, sem tam je zdobila zkřížená kopí, podél stěn byly rozestavěné dubové stoly se židlemi, v nepořádku se kupícími; jako by ti, kteří na nich seděli, museli náhle prchat před nenadálým nebezpečím – nebo jako by jejich rozjaření dosáhlo stupně, kdy se na takové maličkosti nehledí. Na stolech kovové, rádoby starožitné svícny, prázdné i s částečně vyhořelými svícemi, mnohé převrácené, některé dokonce popadané na zemi, byla jich tam spousta, a v rohu dokonce velké otevřené ohniště se zbytky spáleného dříví, jak tady, sakra, mohli topit, a vůbec dýchat, napadlo je, někde tady musí být zatraceně chytře vymyšlený větrací systém, ale na to teď není čas, snad později.

Na kamenné podlaze byly poházeny nejrůznější koberce a rohože, zdání přepychu umocňovaly kožešiny, jimiž byla podzemní ratejna bohatě vybavena, na každé lavici, na každé židli byla aspoň jedna, beránčí kůže byly nastlány i před krbem.

Stáli uprostřed, malá, ztracená skupinka ve světě, který neznali, který jim byl cizí, zakláněli hlavy a mžourali ke klenutému stropu. Jestlipak o tomhle tady někdo ví, samozřejmě kromě těch, kteří se tady scházeli?

Velíšek se tvářil navýsost spokojeně, snad na těch řečech opravdu něco je, co snad, zcela určitě. Natáhnou sem nějakou techniku, světlo, vtom už se chlapi vyznají, a pořádně to tady prohledají a proberou, na něco přece musí přijít. Ti tajemní obyvatelé – či spíše návštěvníci – odcházeli ve spěchu, říkal si, to je vidět, nestačili po sobě uklidit – pokud jim to ovšem vůbec někdy stálo za tu námahu, museli se tady cítit v naprostém bezpečí, ale určitě se snažili aspoň trochu krýt svou činnost, jenže tentokrát jim to možná nevyšlo, něco se stalo, něco je vyhnalo, ale co asi? Nebo po nich někdo nestačil uklidit?

Neposedný Roman zase nevydržel na jednom místě, procházel se sem a tam, nakoukl za další dveře a objevil malý kamrlík, byla to jen taková nevelká místnůstka – aspoň v poměru k sousednímu prostoru

– stolek, tři židle, dosud hezké, dřevěné, ohýbané, s ladným dvojitým obloukem opěradla, Roman si je pamatoval z domu, říkalo se jim Thonetky podle výrobce, znalec by dodal s pozdviženým obočím: „Jo, to jsou čtrnáctky, ty se dělaly v nezměněné podobě už někdy od roku 1860.“, V koutě stál zcela nestředověký, dlouhý kovový stojan s prázdnými ramínky na šaty, složený hliníkový žebřík, v rohu naházené nějaké hadry a o kus dál svinutý koberec, k tomu pár beden s dosud neznámým obsahem, vlastně tam bylo místa docela hodně, ale také spousta haraburdí a krámů. Na vnitřní straně teď už otevřených dveří v prosklené skříňce – to jsou zvyky, v té imitaci středověku, napadlo Romana – byl zavěšený klíč, podle velikosti musel patřit k objeveným dveřím. Nebyl starý a ten, kdo klíč vyrobil, dobře rozuměl svému řemeslu, jak podotkl Velíšek, když ho vytáhl zpod obratně vymáčknutého skla a opatrně vsunul do sáčku, který strčil do kapsy.

„Pojďte se podívat,“ volal Kříž, který zatím, zvídavý jako vždy, vešel dovnitř, „tady se asi někdo převlékal, že by nějaké ty tanečnice nebo i další účastníci?“

Vydali se k němu, mlčky a skoro neochotně, to prostředí působilo strašně tísnivě, nikomu z nich nebylo do řeči, jen tak nahlédli do komůrky a už už se chtěli vrátit, když Velíšek najednou a nečekaně vlítnul dovnitř, dvěma dlouhými kroky překonal vzdálenost ode dveří k nejbližšímu rohu, kde ležela hromádka nějakých hadrů nebo co to bylo, s přimhouřenýma očima do ní hrábl, vytáhl jeden dva kousky, které ležely docela nahoře, k těm ostatním viditelně nepatřily, zatřásl s nimi jako nezbedný teriér a ukázal je ostatním; Roman mu přisvítil svou baterkou.

„Nevíte, co měla ta vaše Stella na sobě, když odjížděla?“ zeptal se kapitán ostře, jako by tajil dech. V natažené ruce držel lehounkou dívčí blůzku z nějaké květované látky a moderní seprané džíny.

1.

„Víte, tohle jsou okamžiky, kdy tu svou práci na mou duši nemám rád. Kdy bych chtěl být třeba řidičem tramvaje nebo úředníkem někde v malé firmičce, kancelářským molem, prostě normálním člověkem, který se rozšoupne tak nanejvýš, když nadává na poměry, čas od času si zajde na pivo do hospody, dá si s chlapama fotbálek…“

Roman pokyvoval hlavou. Před očima se mu míhala bábi Vaňková, tak podobná starostlivé kvočně; jestli se Stelle opravdu něco stalo, zhroutí se jí celý svět.

„Třeba to ještě nic neznamená, mohla to tam zapomenout některá z těch holek, co se tady ochomejtaly, nestihla se už převléknout, co my víme.“

„Kdybyste tak měl pravdu,“ posteskl si kapitán. „Ale sám tomu moc nevěříte, co?“

„Věřím nevěřím,“ pokrčil Roman rameny, „co měla Stella na sobě, to fakt nevím, odjíždět ji viděla Ivana, která je teď v Praze.“

„Zkusím jí později zavolat, bude to lepší, než plašit tu starou paní, beztak to ani nebude vědět.“

Na kopci přibrzdila další dvě auta; takové manévry hrad nepamatoval snad od dob posledního obléhání, a to už bylo nějak dlouho.

Natahovaly se kabely, přenášely reflektory, spojovalo se a zapojovalo, chlapi byli hluční, ale jak se nořili do hlubin sklepení, jejich hlasy utichaly, až zmlkly docela, sem tam poznámka, pronesená polohlasem, v těch prostorách se všechno hrozně ozývalo a na naprosto nečekaných místech na člověka bafla ozvěna jako hrom, na jiných se pohybovali jako ve vatě, nebylo jim do řeči, natožpak do vtipkování.

„Jo, ten Lumír,“ vzpomněl si Velíšek, „oběsil se asi přímo v tom skladišťátku, na stropě je tam takový hák, a jak ho někdo odřízl, asi na to byl sám, tělo mu sklouzlo, pár kapek krve bylo i na zemi, zhruba v místech, kam jsme odhadli, že by padl, narazil zřejmě hlavou na hranu fanky, jestli víte, co to je.

Našli jsme ji vyhozenou v kopřivách, vzadu, tam, kde parkovalo to auto. Kapal mu olej,“ dodal spokojeně, „tak proto víme skoro přesně, kde se s tím krámem schovával. Pokud tam neparkoval ještě někdo další, ale to snad ne, bylo to čerstvé.“

„Myslíte, že se někdo přizná k tomu, že ho našel?“

„Těžko říct,“ pokrčil rameny Velíšek, „když to neudělal doteď, asi těžko, kdo ví, čeho se tak bál, že se raději mordoval s mrtvolou, než by někoho zavolal. Jestli to byla vražda, vrah to zřejmě nebyl, proč by tak pečlivě naaranžovanou sebevraždu zase shodil tím, že kluka odřízne, co?“

„Ale proč sebevražda? Proč by se věšel krásný mladý kluk, idealista, romantik, který měl život před sebou?“

„Třeba ty ideály najednou ztratil. Slyšel jste, byl hodný, dokonce prý hrozně hodný, všichni ho měli rádi, neměl nepřátele, takže by to muselo být hodně silný kafe, aby ho to dohnalo až k háku a provazu, nemyslíte? No, ale abyste věděl, vražda to možná byla. A možná také ne, nějak ani nevíme, z čeho skočil. Víte, jak to je, ne? Navléknete si smyčku na krk, stojíte na židli nebo na bedýnce nebo na něčem, a pak to odkopnete nebo skočíte dolů a… To ale musel uklidit ten, kdo ho našel, že jo.

Jenže zase ten zlomený vaz… To by musela být sakramentská náhoda, aby se mu to jen tak podařilo.“

Roman se pod dojmem sugestivního výkladu otřásl a pohlédl směrem k hradu. Dlouhými kroky se k nim blížil nadstrážmistr, služební čepici měl posunutou z čela a kostkovaným kapesníkem stíral hojné krůpěje potu.

„Pane kapitáne…“

„Co máte, Jeřábku?“

„Něco jsme našli.“ Polkl a těžce dodal. „Tedy, spíš někoho.“

Vymrštili se a utíkali k hradu. Prolétli chodbami, které už pozbyly hodně ze své tajemnosti, osvětlovaly je jednak louče, které někdo zažehnul, a také velmi ostrá halogenová světla. Generátor tiše hučel, podzemní sál byl osvětlen až nepříjemně, kmitavé světlo pochodní a svíček bylo k jeho ošuntělé noblese určitě milosrdnější.

Chlapi se rozestupovali. Konečně stáli Velíšek s Romanem ve dveřích jim už známého kamrlíku, přehlédli ho jedním pohledem, zrakem ulpěli na koberci, všimli si ho už předtím, ale nevěnovali mu pozornost. Byl rozvinutý a na jeho okraji, s vytřeštěnýma očima a ústy pootevřenými jako k výkřiku, ležela černovlasá dívka s promodralou pletí.

„No vidíte, tak tady možná máme ty ztracený ideály,“ sykl Velíšek a přejel si rukou unavené oči.

2.

Roman seděl u Velíška v kanceláři; ruka, kterou míchal kávu v obrovském hrnku, se mu viditelně chvěla.

„Je to Stella? Já ji v životě neviděl.“

„Pokud vím, tak Stella byla blondýnka, což samozřejmě není v dnešní době směrodatné, ale podle fotografie, kterou nám vnutila bábi Vaňková, to zcela určitě není ona.“

„Tak kdo?“

„Přijdeme na to, nebojte se,“ smutně se pousmál Velíšek. „Někomu ta dívka určitě bude chybět.“

„Taková hezká holka,“ povzdechl si Roman, viděl před očima pružné dívčí tělo, postavu měla bez chybičky, to se nedalo přehlédnout, dlouhá rozstříhaná sukně a krátké bolerko neskrývaly nic z dívčí krásy, byla půvabná i po smrti.

„A jak…?“

„Rána do zad, bůhvíčím. Kdyby to neznělo úplně bláznivě, řekl bych, že nějakým kopím, snad harpunou, co já vím. Náš doktor na tom ještě dělá, ta rána byla přesně cílená, chudák holka, padla, snad ani nestačila vykřiknout, projelo jí to skoro skrz.“

„To kopí zase tak bláznivé není, na stěnách tam takových krámů přece viselo dostatek?“

„A ta přesnost, to snad muselo být jen neuvěřitelné štěstí, náhoda, a síla, kterou byla rána vedena, to vypadá na chlapa, kdepak by to byla ženská, ten vrah musel mít páru jako Frištenský,“ přemítal kapitán a cmrndal kafe na podšálek, jak zuřivě rejdil lžičkou v hrníčku.

„Něco se tam stalo, v tu páteční noc, kdy Stella přiběhla tak vyděšená, že se zamkla a nevycházela,“ dedukoval Roman.

„Jo, budete mít pravdu, ale kdo nám řekne, co? Stella je někde kdovíkde, Lumír, který by o tom mohl něco vědět, je mrtvý…“

„A nezbavil se ho někdo právě pro to, co věděl?“

„Možná. Nic zatím nevím.“

„To děvče hledáte?“

Velíšek se na něho jen útrpně podíval.

„Jo, já vím, já mám jen strach, co s tou holkou je. Jestli fakt něco věděla…“

„Jde jí o krk, jsme si toho vědomi,“ řekl škrobeně Velíšek. „Ale věřte mi, že víc už dělat nemůžeme. Doufám, že ji najdeme. Jen aby nebylo pozdě.“

3.

Stella seděla na palandě, pokryté teplou, huňatou dekou. Podobnou přikrývku měla přehozenou přes kolena, zima jí nebylo; kdyby chata neměla zabedněná okna, viděla by, že venku je překrásný den.

Takhle se musela smířit se slabým svitem, pronikajícím škvírami v okenicích, a světlem stojací lampy v rohu místnosti.

Upřímně řečeno, celý krásný den jí mohl být ukradený, měla strach, bolela ji hlava a sedělo se jí nepohodlně. Zápěstí i kotníky štíhlých nohou měla pevně svázány, na rukou měla dokonce policejní nebo kdo ví jaká pouta (šlo vlastně o pomůcku z erotického salonu, ale to Stella nemohla tušit), nedřela ji sice, ale přinejmenším překážela. Zpočátku měla nějakou dobu i zavázaná ústa, to bylo hodně nepříjemné, ale tohle opatření její strážce nakonec odhadl jako nadbytečné. Tady si může třeba plíce vykřičet a nikdo ji neuslyší – i když by jí to neradil, protože by jí pak pro jistotu tu pusu zavázal znovu, jak podotkl na odchodu.

Bojácným zrakem se rozhlížela okolo sebe; honosná chata, vybavená vším možným, peníze a přepych dýchaly z každého kousku nábytku, z každého doplňku, na který mohla dohlédnout, dokonce i v téhle nevelké místnůstce byly výhradně stylové kousky, muselo to stát strašně moc, říkala si, komu asi tahle nádhera, tak dobře ukrytá v lese, říká pane? Neměla ani tušení, komu chata patří, i cestu sem si pamatovala jen matně, byla příliš unavená i rozčilená, než aby stačila sledovat, kudy ji vezou.

„Proč jsem vlastně do toho auta lezla?“ říkala si Stella a bezmocně sama nad sebou pokrčila rameny; protože se bála, protože se jí zdálo, že na celém světě není nikdo, kdo by jí mohl poradit, a ten člověk, který jí zavolal na mobil a ohlásil svou návštěvu, měl docela příjemný hlas, o tom, co se stalo, věděl víc než dost a sliboval, že jí pomůže, že ji zavezou někam, kde bude v bezpečí a v klidu, než celá záležitost utichne – pokud ovšem vůbec vyjde najevo. Prý jedná z pověření velmistra řádu, a to přece Stella ví a chápe, že ten za nic nemůže, ten by jí přece nikdy neublížil, naopak, chce jen její bezpečí. Všechno zařídí, někoho pro ni pošle, doma že to nějak vysvětlí, i v práci ji omluví, jen žádný strach, ten hlas byl laskavý, mazlivý, nepřemlouval ji překotně, nenaléhal, nebyl to ani žádný surový nátlak a Stella mu v tom okamžiku zcela důvěřovala.

Nakrčila nos. Jak mohla být tak pitomá? Aspoň vzkaz mohla babičce napsat, kdo ví, jaké starosti si teď stará paní dělá, jestlipak jí někdo dal vědět, že je Stella v pořádku? A v práci? Šéf ji snad zabije, potřeboval ji…

Jenže, na druhou stranu, co mohla dělat? Jít na policii? Copak by jí někdo věřil? Vždyť vlastně ani nic pořádně neví, skoro nikoho nezná. Snad je Simona v pořádku, zadoufala Stella a z očí jí znovu vytryskly slzy.

Dveře pokojíku se otevřely, ten muž, který vešel, byl středně vysoký, štíhlý a pohyboval se s půvabem tanečníka, v natažených rukou nesl podnos s jídlem a kávou, dívka se otočila a prosebně k němu

vztáhla spoutané ruce.

Mlčky, ale důrazně zavrtěl hlavou, tvář měl krytou černou maskou, stejně jako ten druhý, který ji hned po příjezdu zavedl do pokoje a zamkl, v příšeří to působilo obzvlášť nepříjemně, přisunul si židli k posteli, tác položil na kolena a rukama v rukavicích nepříliš trpělivě Stellu nakrmil.

„Co je se Simonou?“ zeptala se ustrašeně, ale odpovědi se nedočkala. Jen pokrčil rameny a postavil kávu na malý stolek vedle postele. Podle jeho mínění se mohla napít i se spoutanýma rukama. Zmizel jako přízrak, zůstala po něm jen slabá vůně jídla a nějaké vcelku příjemné voňavky.

Stella si povzdychla a vztáhla ruce po šálku s dosud horkým nápojem.

„Bez cukru,“ zamumlala a ušklíbla se. Pomalu upíjela hořkou tekutinu, víčka jí podivně těžkla, něco do toho určitě dali. Kristepane, snad mě neotrávili, blesklo jí ještě hlavou. V posledním záblesku vědomí se snažila postavit hrníček na stolek, už nevnímala, že s třesknutím spadl na zem, překulila se na postel a usnula tvrdým spánkem beze snů.

Jako by maskovaný muž čekal za dveřmi jen na ten zvuk, dokonce za sebou ani nezamykal. Několika dlouhými kroky byl u postele, pohlédl na bezbrannou dívku a pak jí lhostejně zvedl nohy ze země, přikryl ji až po bradu a dál se o ni nestaral; stejně tiše, jako vstoupil, zase zmizel.

STŘEDA

„Hledal tě tady Vlček,“ zvěstovala Karla; spěchala do práce, ale přece jen ještě zazvonila u Romana.

„A taky ten, jak se jmenuje, sakra, no… Vrbecký!“ vykřikla vítězoslavně a zasmála se při pohledu na Romanův protažený obličej.

„No, za chvíli bude léto, bude se otevírat koupaliště! A Vlček prý plánuje taneční večery, jen co bude počasí trochu slušné!“ hlásila ještě z otevřeného výtahu. „Tedy, jak ty to chceš všechno stihnout… A ještě k tomu slečnu,“ dodávala potutelně a pokusila se rychle přitáhnout dveře k sobě.

„Jo, nepřijede náhodou Vendula? Aspoň na pár dnů?“ Karla ještě vystrčila hlavu a nerušeně dál mluvila na Romana, který už se chystal k návratu do své garsonky. „Docela mi ta holka chybí, to bys nevěřil, a to víš, ta tvá Ivanka mi ji nenahradí, řekla bych, že má oči jen pro tebe, ani nevím, jak si to zasloužíš,“ dodala s komicky přehnaným údivem si měřila Romanovu postavu a smála se přitom na celé kolo.

„Snad o prázdninách, na pár dnů, jestli jí to vyjde,“ odpovídal, „a vůbec, já ti dám slečnu! Raději uháněj, zubař čeká…“ Ten dovětek si zabručel Roman spíš pro sebe a sledoval Karliny pokusy uniknout z jeho dosahu. Zalomcovala dveřmi ve snaze co nejvíce urychlit odjezd výtahu, to pod dojmem Romanovy výhružně napřažené pravice. „Jsi nějak moc veselá, potřebovala bys pár na zadek, zdá se mi. Já vždycky rád posloužím,“ pronášel vážně, bez náznaku úsměvu. Žertoval, i když

mu vlastně ani do smíchu nebylo, také jemu se zastesklo po dceři, která na tak krátkou dobu zaplnila jeho tichý byt veselým hlaholem mládí.

V postarší zdviži to na protest proti takovému zacházení zavrzalo, ale pak se přece jen se zachvěním

zhoupla, poslušně se dala do pohybu a unášela půvabnou Romanovu sousedku z dohledu podmračených tmavých očí.

Roman zavřel dveře garsonky, chvíli ještě okouněl v prázdné kuchyňce, zcela zbytečně nahlédl do chladničky, otevřel pár skříněk, zakroutil hlavou, rezignovaně vytáhl tašku a vydal se na nákupy. Jo, bramboráčky, připomněl si zasněně. Potřásl hlavou, zkontroloval, zda má dost peněz, a rázně vykročil z bytu.

Zvuk telefonu ho vrátil ode dveří, které se chystal zamknout, zvedl sluchátko, trochu zadýchaně se ohlásil a napjatě poslouchal Velíškův vzrušený hlas.

„Tak máme totožnost té dívky! Představte si, je místní, nějaká Martina Hanáková, studentka vysoké školy ekonomické, jezdívala z Prahy nepravidelně, ono to také není za rohem a dnes ti mladí raději zůstávají ve velkoměstě, občas si tam i přivydělávají, aby tak moc neviseli rodičům v kapse, takže se na ni dost dlouho nepřišlo, ale minulý týden ji rodina kvůli něčemu sháněla, neúspěšně, a když se ani později neozvala a ani na kolejích a ve škole o ní nevěděli, nahlásili ji jako pohřešovanou. No, tak už se našla,“ sklesle končil Velíšek, „raději bych ji viděl někde s klukem na chatě, jak se domnívali kolegové, než takhle, to mi věřte. Zatracená práce, abych neklel.“

„Dost dlouho? Co je to dost dlouho?“

„No, totiž,“ Velíšek se nějak nemohl odhodlat k řeči, nakonec to z něho vypadlo s nečekanou prudkostí, „ona ta dívka byla mrtvá už nějakou dobu, víte?“

„Nějakou dobu?“

„To se těžko určuje, to vám žádný patolog přesně neřekne, a pokud řekne, tak střílí od boku, ale aspoň týden to bude určitě, ne-li dýl. Takhle dlouho po činu se to vůbec špatně poznává, a když přihlédneme k prostředí, kde jsme ji našli, to se pak těžko říká něco určitého.“

„Ale kde byla…“

„Kde byla schovaná? Někde v chladnu, řekl bych skoro, že nejspíš přímo v některé z těch chodeb, je tam všelijakých výklenků a schovávaček, zima přímo sibiřská, tam mohla v tomhle stavu vydržet bez problémů, tedy, bez výraznějších patologických změn, jak říkal doktor.“

„A Stella?“

„Nic, vůbec nic,“ tichounce odpověděl Velíšek a rozloučil se.

1.

Roman se rozjel za Vrbeckým. Bude třeba vyčistit koupaliště, odstranit klády, které chránily nevypuštěný bazén před ledem a následným popraskáním, podívat se, kde je co třeba natřít a opravit, zkontrolovat a případně vyspravit lehátka, posekat trávník, bude mít co dělat, aby to všechno stihl, ale docela se na tu práci těšil, copak voda, to bylo něco pro něho, i když šlo jen o

pouhý bazén.

Domluvili se snadno, dostal klíče od areálu, Vrbecký byl spokojený, do poslední chvíle si nebyl zcela jistý, jestli tohohle přičinlivého a spolehlivého plavčíka získá i na tuto sezonu; těžko by hledal někoho lepšího, navíc za ty peníze, které mu platil… Kdyby to Roman neměl jen jako přilepšení, tahle práce by ho rozhodně neuživila.

S Vlčkem to bude trochu složitější, uvědomoval si Roman. Skloubit práci na koupališti s vyhráváním ve Vlčkově baru nebude tak jednoduché, copak teď, ale v letní sezoně, Vlček by o něco takového samozřejmě zájem měl, Romanova vystoupení se líbila a přitahovala hosty, vymyslel si ještě zahradní slavnosti a večírky s tancem, i když tam by snad byla vhodnější reprodukovaná hudba, klavír na zahradě, to bylo poněkud nereálné, Roman si představil sám sebe, jak kráčí za partou stěhováků, kteří postrkují nástroj – mimochodem, docela vzácný a dobře udržovaný – po zatravněné ploše, přívětivě kyne davům, aplaudujícím koncertnímu mistru, sem tam úklona a úsměv na milostivou paní, nebo druhá a také docela zábavná varianta, tlačí křídlo docela sám, jako brouk svou kuličku, stírá si pot z čela a upachtěný usedá za klávesy, musel se smát, no uvidí, nějak se dohodnou…

S hudebními produkcemi měl právě přestávku, v hotelu Hvězda se renovovala postupně restaurace i bar, musí jít s dobou, vysvětloval majitel Romanovi zaujatě, snad tam nepověsí blýskavou kouli a nebude chtít pořádat nějaké laserové radovánky, děsil se Kříž, ale mohl být bez obav. Vlček byl konzervativní, jeho hotel i společenské prostory známé a oblíbené, a tak celá renovace spočívala ve zbroušení a nalakování parket, ve výměně barového pultu, nových boxech a nábytku, a také vymalování.

Úplnou novinkou byla ale čajovna, kterou se podnikavý mužíček rozhodl vybudovat v prostorách sklepa, bylo tam takové jedno místo, prostorné, suché a po nezbytných úpravách bude i přívětivé, vyprávěl nadšeně, ve městě je spousta mladých lidí, kteří určitě přivítají možnost posedět s kamarády někde, kde budou sami mezi sebou, ti starší budou mít nahoře bar – tedy vlastně kavárnu, nebo přece jen bar, Vlček se ještě pořád nerozhodl, co že to vlastně provozuje – a restauraci, mladí zase posezení na netradičních sedačkách u nízkých stolečků, spoustu druhů čaje a snad i pravou tureckou kávu, Vlček už sháněl zařízení na výrobu, to není jen tak, a kdo ví, jestli se to tady vůbec ujme, pravá káva podle tureckého receptu a tradičně připravená je silná a sladká, hodně sladká, v dnešní době instantních nápojů a všelijakých těch patlavých limonád, no, uvidíme. A třeba i nějaké domácí pečivo, jablečný štrúdl a koláčky. Neví náhodou Roman o dobré kuchařce? Tyhle věci by chtěl domácí, jak jinak, a také turecké cukrovinky, Vlček ví o firmě v Praze, která je vyrábí a dodává, míchal nadšeně čajovnu s kavárnou a Roman se musel tomu jeho rozletu smát.

K tomu tlumené osvětlení a svíčky a vůbec, bude to náramné, ujišťoval Romana, a mimo to tím vším přiláká další mladé hosty, novou generaci budoucích stálých návštěvníků, zvyknou si chodit do hotelu Hvězda a až dospějí… Vlček byl v dobrém smyslu slova obchodník tělem i duší a měl smělé plány do budoucna.

Teď ještě sehnat spolehlivý personál, nerad by se zase spálil, jednou stačilo, dodal při vzpomínce na loňský podzim, ještě teď mu z toho běhá mráz po zádech, co vám budu povídat, vám přece taky, Romane, že je to tak. Věčná škoda, že už tady není Vendulka, ta by se sem hodila, mohla by obsluhovat nebo se starat o kuchyni, hlavně o to pečení, to by bylo, taková šikovná holka, a do kšeftu by se hodila, škoda, že ten můj kluk je takový divný, to by byl párek, co říkáte, posteskl si hoteliér.

Roman se jen usmíval, pravda, trochu posmutněle. Kdepak Vendulka, jeho nečekaně se objevivší dcera, ta se už nevrátí, aspoň ne natrvalo, možná přijede na pár dnů o prázdninách, ale ani s tím se nedá počítat stoprocentně, už zase chodí do školy, která jí zabírá spoustu času, možná bude chtít o

prázdninách někam na praxi, do světa, aby se podívala, jak to chodí jinde. A že mu ji už podruhé v jednom dni připomínají, pomyslel si rozmrzele, jako by mu už tak dost nechyběla, žába jedna.

„No, snad se někdo najde,“ vzdychl Vlček a Roman souhlasně pokýval hlavou, určitě to nebude problém, tolik lidí, mladých i starších, hledá práci, zaručeně si někoho vybere.

Taková rekonstrukce byla náročná na čas i na Vlčkovy organizační schopnosti; nechtěl-li zavřít restauraci a odkázat strávníky ke konkurenci, a co když se pak nevrátí, že, musel improvizovat, ale čiperný mužík byl ve svém živlu, zlí jazykové tvrdili, že se vyskytuje na několika místech současně a očití svědci přísahali, že ho viděli, jak sám sebe potkává a zdraví na schodech.

Zasedli ve Vlčkově kanceláři, ve které se rtuťovitý hoteliér a restauratér za běžných okolností zdržoval jen minimálně, Roman přijal číšku Martellu – věděl, že u Vlčka je to vlastně vyznamenání, něco jako pasování na rytíře, hrome, už jsem z toho celý zpitomělý, zatracený Velíšek a ty jeho mordy, pomyslel si letmo a soustředil se na Vlčkovo povídání.

„Tak co, jak to provedeme, Romane?“ ptal se Vlček a očka mu svítila očekáváním.

„A jakou máte představu? To víte, jakmile začne sezona, tak to bude dost zlé, koupaliště se nedá ošidit a Vrbecký na střídání nikoho nemá.“

„A kdy budete otevírat?“

„Záleží na počasí – a na majiteli, samozřejmě. Počítám, že tak okolo poloviny června, dřív asi těžko, dokud nejsou prázdniny a dovolené v plném proudu, koupaliště by si nevydělalo ani na provoz. Pak to ovšem bude od rána do večera, vždyť to znáte, odtamtud se člověk nehne, jak je den dlouhý.“

Roman se na okamžik zasnil. Těšil se na léto jako malý kluk na prázdniny, na vůni opalovacích olejů, rozehřátých sluníčkem, mísící se s typickým pachem vody a trávy v tu nezaměnitelnou letní kombinaci. Pamatoval si ji z doby, kdy byl ještě kluk. Byla pořád stejná; ať se výrobci předháněli ve vývoji nových přípravků jak chtěli, nakonec z toho u vody vždycky byla ta zvláštní, charakteristická vůně léta a bylo jedno, jestli se dámy patlaly nejnovějšími olejíčky a mléky světových značek, nebo jako v dobách jeho dětství, čokoládově zbarveným olejem značky Nubian – mimochodem, tehdy velmi oblíbeným, protože už sám o sobě stačil k vyvolání dojmu snědší kůže. A stříbřitá hladina bazénu, lehce čeřená slabým větříkem, osamělá rána před příchodem prvních návštěvníků, teplé noci, kdy už má všechno uklizeno, brána je bezpečně zavřená a on lenivě sedí před svou boudou, hlavu zvrácenou k nebi a pozoruje letní oblohu… Roman viděl hvězdnaté nebe nad všemi možnými částmi matky Země, ale byl skálopevně přesvědčen o tom, že nejkrásnější hvězdy jsou právě nad tou částí Evropy, kde se narodil. Kam se hrabe Jižní kříž, pomyslel si nespravedlivě. Trhl sebou a snažil se soustředit na to, co mu Vlček povídá.

„Ale do té doby s vámi mohu počítat?“ dožadoval se Vlček už potřetí jasného slibu a nakláněl hlavu na stranu jako malý zvědavý vrabčák. Nad čím ten člověk tak dlouho přemýšlí, že by mi chtěl utéci? problesklo mu hlavou.

„Určitě, víte, že mě to u vás baví, i když někdy je to…“ Roman mávl rukou a Vlček se jen chápavě – a s úlevou – usmál.

„A na podzim a zimu se můžeme také domluvit, co říkáte? Paní účetní by vám přichystala smlouvičku do konce tohoto roku. Nebo snad přímo do konce dubna, no a pokud jde o léto, můžeme se domlouvat průběžně, podle počasí a vašich možností, co?“

Roman souhlasil bez výhrad a rád. Věděl, že Vlček je solidní chlap a že se z jeho strany bude všechno kulantní a košer, jak občas s trochou samolibosti rád prohlašoval.

Ještě chvíli poseděli, klábosili o tom i onom, dopíjeli koňak. „Ne, další si opravdu nedám,“ odmítal Roman, ale pak přece jen ustoupil, ve Vlčkově útočišti byl klid, žádný shon, výjimečně ani telefon nevyzváněl a čilý ruch ze sousedních prostor byl dokonale tlumen čalouněnými dveřmi, dobře se tady povídalo. Jako by ani nebyl žádný hrad na kopci, mrtvá dívka i oběšený chlapec byli v této chvíli zapomenuti, byla jen slunečná pohoda volného dne, nikam už nemusel spěchat, hoteliérův hlas mu začínal připomínat bzučení, v duchu se usmál, tvůj hlas je bzučením mouchy okolo mých uší, kde to jen slyšel? Sinuhet, jasně, dlouho už tuhle knížku nečetl, byla to jeho zamilovaná, musí ji najít a zase se do ní jednou podívat, nejsou na světě jen detektivky…

„Spíte, Romane?“

S viditelným trhnutím se probral z útlumu, už zase jsem se ztratil, chudák Vlček, co si řekne, skoro jsem tady opravdu usnul, pomyslel si zahanbeně, bodejť, kolik toho naspal v poslední době, a i když se mu podařilo dostat se do postele včas a třeba i spát, ten odpočinek za moc nestál. Najednou se mu zdálo, že má plné zuby své nezávislosti, tichých a tak osamělých večerů nad knihou, zase jednou mu vadilo to, čeho by se normálně jen nerad a těžko vzdával, chyběla mu Vendula nebo Ivana, ani sám nevěděl, to přejde, ujišťoval se a věděl, že je to pravda, to jen teď ho návrat do prázdného bytu skoro děsil; každý má právo na slabou chvilku.

„Půjdu,“ zvedal se ze židle, odložil prázdnou skleničku na Vlčkův stůl a zamířil ke dveřím. Vlček se za ním díval s úsměvem i s obavou, Roman měl kruhy pod očima a vypadal unaveně. Co se s ním asi děje, že by měl nějaké problémy, ale to snad ne, to by určitě věděl, zazvonění telefonu ho vytrhlo z přemítání, zvedl sluchátko a povzdechl si; klidná půlhodinka skončila, musí se vrátit do práce.

Roman zatím vyšel ven, netušil, že o něm Vlček právě v této chvíli přemýšlí, nějak ho ani nenapadlo, aby se v jeho restauraci zrovna najedl, slastně se protáhl v jarním slunci a vyrazil do bistra na asijské nudle.

2.

V hlubokém křesle, lidově zvaném ušák, zabořený do jeho měkké náruče, s čerstvě uvařenou kávou u ruky a otevřenou knihou, seděl už opět klidný Roman večer ve své garsonce, zabraný do Egypťana Sinuheta – jak sám sobě slíbil, našel ho a teď si vychutnával Waltariho dokonalý jazyk i skvělý překlad. Zazvonění ho vymrštilo z pohodlné pozice, uvědomil si, že vlastně posledních několik minut už ani nečetl, jen snil s otevřenýma očima, možná i trošku pospával…

Za dveřmi se pohupoval Velíšek; ruce složené za zády, z koutku úst mu čouhala špejle lízátka – už po několikáté se snažil zbavit kouření, zlozvyku, kterému se střídavým úspěchem vzdoroval a zase podléhal. Zkoušel všechno, co mu kdo poradil, teď právě se inspiroval postavou holohlavého amerického detektiva, jehož příběhy v pravidelných intervalech opakovaly téměř všechny televizní stanice, bez ohledu na to, zda byly soukromé či veřejné.

„Zkuste náplasti,“ poradil mu bezelstně Roman a vydal se do kuchyňky, aby postavil na kávu.

„A hypnózu, ne?“ zamručel Velíšek a zamířil přímo k Romanově přecpané knihovně. Přehazoval lízátko z jednoho koutku úst do druhého a pak je obezřele vyplivl, zabalil do papírového kapesníku a provinile vyhodil do koše.

„Máte novou walaceovku, co? Kam vy na to, chlape, chodíte.“

„Mám, dokonce tři! A kam na ně chodím, no, to je složitý. Většinou samozřejmě po antikvariátech, mám v Praze pár známých a když něco dostanou, dají mi vědět. Také přes inzeráty, i na to se občas někdo ozve nebo sám nabídne, ale je to čím dál tím horší, doplnit posledních pár svazků je strašná práce. Občas se ještě najde někdo, kdo třeba zdědí knihovnu a celou ji prodá, jak to leží, ale vzácnější kousky si už každý hlídá, většina pravých sběratelů vám je nedá za žádné peníze – pokud mezi tím nekoupili něco, co je třeba v lepším stavu a tak. No a něco mi občas sežene Karla, přes internet, víte?“ doznával skoro zahanbeně ten odpůrce moderních technologií.

„Tam se občas najdou i unikátní kousky, ale jsou samozřejmě drahé, mnohem dražší, než když si je vyhrabete sám někde v obchodě.“

„Říkáte tři? A kdepak máte ukryté ty další dvě, já vidím jen Červená esa?“

„V zadní řadě,“ smál se Roman, „jsou to mizerné vazby, odrbané, ani ne dobové, to občas někdo udělá, že nechá docela slušnou vazbu znovu převázat, tak šly na hanbu.“

„Tak proč je vůbec kupujete?“

„Protože chci mít tu sbírku kompletní. Postupně je snad všechny nahradím, ale víte, co to dá shánění, koupit tyhle knížky v dobrém stavu a v původních vazbách nebo ještě s obálkami? U některých je to skoro zázrak, na něco takového narazit. A zázraky se zase tak často nedějí, vždyť víte,“ krčil rameny.

„No, mně je to jedno, jestli jsou v originál vazbě nebo ne. Já je čtu se stejnou radostí, ať už jsou takové nebo makové, i když je to tak trochu dětinské, aspoň to tvrdí moje žena. A přitom sama kouká na všelijaké ty telenovely a Rosamundy Pilcherové…,“ odvětil pobaveně Velíšek.

„Ale vždyť já je také rád čtu, ale přece jen…“

Roman postavil šálek na desku stolku, přistrčil kapitánovi popelník, ale pod dojmem jeho hrozivého pohledu ho okamžitě zase odstranil, posadil se do starodávného, temně červeným sametem čalouněného křesílka, posledního to úlovku z místního bazaru, a vyčkávavě pohlédl na svého návštěvníka.

„Tak co?“

„No co,“ hartusil kapitán, „co by bylo, vždyť sám víte, jak to je, když vy se do něčeho připletete, nic pak nejde jednoduše. Ta žába je mrtvá už takových deset dnů.“

„A jak…?“

„Kopím do zad. Podle těch, která tam zůstala na zdech a ve stojanech podél stěn, jedno z nich, tedy, prostě ten typ. Samozřejmě, to, které zabíjelo, jsme nenašli a kdo ví, jestli někdy najdeme; bůhvíkde je mu konec.“

„A to ji někdo…“

„Co ji někdo, sakra, já fakt nevím, na mou duši, nevím. Celý den tam běhají technici a hledají krev, stopy zápasu, cokoliv, co by se tam dalo najít, pročesávají to kartáčkem na zuby, lezou po čtyřech, zkoumají každou skvrnku, kterou uvidí, třeba něco najdou.“

„Myslíte, že ji zabili tam?“

„A vy si myslíte, že si někdo půjčil to kopí, pak s ním nenápadně odskotačil, holku měl svázanou někde v kufru auta – mimochodem, oblečenou tak, že ještě před těmi zhruba deseti dny by skoro zmrzla, vždyť víte, jak bylo, někde ji napíchl jako brouka a pak ji zavezl zpět do hradu? Nebo ji honil po lese jako štvanou zvěř a někde na mýtině ji dostihl a…“

Při té představě se Velíšek otřásl a schoval se za šálek s kávou.

„A nebyla…?“

„Ne, nebyla,“ zamručel kapitán. „Dokonce byla panna, víte? Jo, také nás to překvapilo,“ reagoval na Romanův pohled.

„Ať už se tam dělo cokoliv, tahle holka v tom nejela, aspoň ne tak, jak se tady povídá. Asi tam opravdu jen tančila, co já vím, jak to tam chodilo. A vůbec, nevíte, kdy se vrátí Ivana? Volal jsem jí dnes odpoledne, ale nebere mi telefon, měla ho vypnutý, třeba už je na cestě zpátky? Nebo že by jí ho někdo ukradl? V Praze je to hned a žádná ženská si neumí dát pozor na své věci,“ rozčiloval se Velíšek, zřejmě pod dojmem toho, že jeho vlastní dcera přišla minulý týden o mobil a předtím ztratila peněženku s doklady a ještě předtím takové to zařízení, které mladí vláčí pořád s sebou, sluchátka v uších, walkman se to jmenuje, nedala bez něho ani ránu, však už má nový přístroj, dokonce si tu ztrátu pochvalovala, vydělala na tom, prý tenhle umí přehrávat i empétrojky, což Velíškovi něco říkalo jen celkem vzdáleně, hlavně že je spokojená a může ho zase někde zapomenout. Tihle mladí, a hlavně ženské, víme své…

„Tak co víte? Vrátí se brzy?“ vybafl na plavčíka.

„Nevím, těžko,“ odpovídal Roman nepřítomně, s pohledem pevně upřeným na lampu kousek od Velíškovy hlavy, „říkala, že to má na dýl, na pár dnů, a je teprve středa.“

„Něco mi uniklo? Nepohodli jste se?“ zeptal se kapitán; Roman jen mlčky zavrtěl hlavou a Velíšek nenaléhal. Konečně, není to jeho věc, a vůbec, má svých starostí dost.

„Tohle jste viděl?“ zamlouval kapitán provinile trapnou chvilku; vztáhl ruku k převlečníku, nedbale pohozenému přes opěrku ušáku a vylovil z kapsy přeložené noviny.

„Aha, to je ten místní plátek, od kdy to čtete?“ zeptal se Roman, když rozkládal trochu pomuchlaný papír a bez valného zájmu přejel očima po tučných titulcích.

„Musíme sledovat i to, co píší zdejší novináři,“ trochu se ušklíbl Velíšek. „Podívejte se pořádně na titulní stranu, to vás bude zajímat!“

S pochybovačným pohledem na Velíškovu zamračenou tvář Roman přeložil plachtu novin tak, aby zabírala co nejméně místa a vytřeštil oči na neostrou, skoro rozmazanou fotku.

PODIVNÁ KRIMINALISTICKÁ DVOJICE PŘI VYŠETŘOVÁNÍ DALŠÍHO ODPORNÉHO ZLOČINU!

hlásala palcová písmena pod obrázkem.

„Jen si to přečtěte pořádně a pak mi řeknete, kdo si myslíte, že to napsal, zkratka JiKra by vám mohla pomoci, i když je tak pitomá,“ pobízel ho s chmurným zadostiučiněním Velíšek a věnoval se své kávě.

„Jak jsme se dozvěděli z dobrého zdroje, vyšetřování dalšího zločinu, který se udál ve zdejším městě, se opět ujala údajně osvědčená a prověřená dvojice našeho nenahraditelného kapitána Velíška a jeho amatérského pomocníka, plavčíka a vysloužilého námořníka Romana Kříže…“

Roman rychle pročítal článek, najednou se ostře nadechl, a pak se rozesmál.

„Opravdu je nutné, aby do pátrání v tak důležitém kriminálním případu byly zasvěcovány osoby, které s oficiálním vyšetřovacím týmem nemají nic společného? Máme se dívat na to, jak amatéři zasahují do práce policie jen proto, že se jim snad kdysi podařilo prokázat – údajně prokázat –

policejnímu aparátu jisté služby? Nač platí řádný občan daně, když jsou pak státní peníze vyhazovány na podporu pochybných existencí, které se usídlily v našem městečku, ačkoli je nikdo nezval? Jak dlouho si ještě necháme líbit takovou nehospodárnost, mrhání finančními prostředky, které by byly zapotřebí někde jinde? A může vůbec být placen z našich daní člověk, který není v žádném smluvním vztahu s policií?“

V tomto duchu text pokračoval dál, Roman se smál už hlasitě a Velíšek se mračil hrozivě, i když koutky už mu to také cukalo.

„Inu, to je ta svoboda slova, to víte,“ prohodil Roman a skládal noviny, „Krajíček, že? Ta zkratka, myslíte, že si uvědomil, co znamená? Nebo že by měl takový smysl pro recesi?“

„Jo, Krajíček. Stal se z něho aktivní autor. Dříve prý posílal své příspěvky hlavně do celostátních deníků a časopisů, ale ty se mu buď vůbec neozvaly, nebo s poděkováním článek odmítly – a tamější redaktoři, zřejmě aby se ho zbavili, mu poradili, aby zkusil nabídnout své postřehy regionálnímu tisku, prý jsou to trefné fejetonky, ale pro celostátní publikování nepříliš vyhovující, protože příliš specificky vázané k místu, kde ctěný pan autor žije. A tak se nám dostalo té výsady, že máme pravidelného přispěvatele, který tepe zlořády padni komu padni…“

„Jak to všechno víte?“

„Vyprávěl to sám u karet v hospodě, včetně té chvály, které se mu dostalo od renomovaných pracovníků sedmé velmoci. To víte, k člověku se donese leccos a Krajíčkovými výroky mě spolupracovníci častují pravidelně,“ vrtěl se Velíšek v křesle.

„Ale jak to, že zná tolik podrobností, já myslel, že s tímhle na veřejnost tak docela nepůjdete, on snad ví i něco o tom řádu,“ podivoval se Roman a znovu se začetl do článku.

„Pokud ví, tak o tom nepíše, aspoň zatím. Inu, v hospodě se semele všechno,“ škaredil se Velíšek,

„někdo něco zaslechne, někdo něco vidí… Krajíček je možná protivný dědek, ale hlupák to určitě není, dokáže zatraceně dobře a logicky uvažovat, takže si toho spoustu i domyslel, možná i někdo od nás někde něco prořekl, vždyť to znáte, jak to je. Víte, on hodně čte, hodně toho ví, cestoval po celém světě, když to vezmu kolem a kolem, kdyby nebyl tak plný zloby, byl by to možná docela fajn chlap,“ zakončil nečekaně svou úvahu a už se o Krajíčkovi ani o jeho překvapujících odhaleních a výzvách nebavili.

„Takže o Ivaně nevíte nic?“ zeptal se naposledy Velíšek a s hekáním se zvedal z pohodlného křesla.

Roman jen mlčky zavrtěl hlavou. „Však ona se ozve,“ dodal pak a vyprovázel Velíška ke dveřím.

Rozloučili se. Kříž za kapitánem pečlivě zavřel a usedl zpět do křesla. Chvíli zíral do knihy, pak potřásl hlavou, vyčistil si zuby a s povzdechem se odebral ke spánku.

Velíšek ještě hodnou chvíli seděl v autě před domem, ve kterém Roman bydlel. Bez pohnutí, s očima pálícíma z nedostatku spánku, přemýšlel nad záhadou hradního sklepení. Pak se mu myšlenky zatoulaly k Romanovi a Ivaně, zkřivil koutky úst v neveselém úsměvu a konečně se rozjel k domovu.

ČTVRTEK

Stella byla zavřená v cizí chatě už čtvrtý den. Nemohla si stěžovat na nepohodlí, to ne, pouta na rukou i nohou už jí sundali, chata byla komfortně vybavená, mohla se v ní – nebo spíš v její části – pohybovat téměř bez omezení, už se ani tolik nebála a na své strážce si pomalu zvykala.

Byli dva, oba důsledně chráněni maskou, ten menší, štíhlý, vždy ještě s rukavicemi na rukou; bylo jí to divné, ten druhý měl ruce obnažené a – na rozdíl do svého druha – s ní mluvil. Na hlase mu bylo občas i poznat, že se usmívá, a Stella z toho skrytého úsměvu čerpala sílu i víru v dobrý konec nepříjemného dobrodružství. Z toho mlčenlivého měla nepříjemný pocit, bála se ho, zdálo se jí, že ji sleduje nemilosrdnýma očima, že si ji měří jako panter svou budoucí kořist.

Naštěstí jí většinou společnost dělal hromotluk, paradoxně vzdor své mohutnosti mnohem méně hrozivý; podle pohybů a gest měla dojem, že si ho pamatuje z hradních seancí, i ten štíhlý se jí zdál povědomý, ale v tomhle oblečení a maskách… Vlastně jí všichni připadali skoro stejní.

Nasnídala se a nějakou dobu si četla, zásobili ji hromadou časopisů a nějakých ženských románů, když před chatou zastavilo auto, muselo být krátce před polednem. Stella se naučila lhostejnosti ke zvukům z vnějšího světa. Věděla, vlastně přesněji řečeno, byla přísně upozorněna, že čím méně bude zvědavá, tím méně nepříjemné bude její vězení. Obráceně to ovšem platí také, podotkl její strážce a v jinak přívětivém hlase zněla nepokrytá výhrůžka.

Bouchala dvířka, ta auta tam musela být aspoň dvě nebo tři, dusot nohou před chatou zvolna utichal, ozývaly se tlumené hlasy, na okamžik zaslechla ostrý, kovový hlas, tak podivně známý, a přece cizí, kde už ho jen slyšela? Něco se stalo, věděla Stella, hrozně se jí chtělo vyběhnout ven a pokusit se aspoň zahlédnout neznámé návštěvníky nebo nějak využít nepozornosti strážců, seděla strnule na posteli a zatínala pěsti, už už se zvedala, srdce v hrdle a žaludek sevřený nevolností, riskne to, přece ji nezabijí, to si přece nemohou dovolit. A proč by nemohli, zazněl jí v hlavě varovný hlásek, nikdo o tobě neví…

Zřetelné cvaknutí zámku ji zbavilo nutnosti rozhodování, viděla ještě, jak se klika tichounce, opatrně pohybuje směrem dolů a pak znovu nahoru, jak někdo zkoušel, zda jsou dveře opravdu zamčené, zhroutila se na postel a v záchvatu zoufalého pláče zcela zanikla nesmělá myšlenka na útěk.

1.

Ivana se vracela s mizernou náladou, bolestí hlavy a svíráním v okolí žaludku, které už tak dobře znala. Práce v redakci se nevyvíjela zdaleka tak dobře, jak by si přála, kolegyně, dnes už vlastně skoro bývalé, na ni vrhaly tu prosebné, tu zas trochu vzteklé pohledy. Nebylo to tak jednoduché, najít za ni náhradnici, a externí spolupráce, pro kterou se na prosby šéfredaktorky nakonec rozhodla, znamenala i pro ně přece jen víc práce, než byly zvyklé z dob, kdy dělala skoro všechno sama.

Ještě ke všemu se potkala den předtím v Praze zcela nečekaně s Michalem, výjimečně tedy nebyl na cestách, i když byla středa, obvykle mizel v úterý večer nebo ve středu ráno, narazila na něho před Bílou labutí a ještě teď nevěděla, co si o tom má myslet, ne snad, že by ji minul bez povšimnutí, to ne, pozdravil, zastavil se s ní a dal se do řeči, ale byl rozpačitý, roztěkaný, chvíli se vznášel v jakési euforii a vzápětí se zase nervózně rozhlížel, vypadalo to, jako by měl strach, že ho s ní někdo uvidí, těkal očima a dělal rozmáchlá gesta rukama, takhle ho neznala, a kdyby nevěděla, že je na hony vzdálen konzumaci alkoholu, podezírala by ho, že snad pil, jenže to by přece cítila; na to měla nos vycvičený krátkým, ale zato bouřlivým manželstvím s agresivním alkoholikem nejhrubšího zrna.

Pořád ještě vypadal tak chlapecky, když se jeho rozrušení, nebo co to bylo, chvílemi zmírnilo, cítila zase to staré kouzlo, kterým ji kdysi spoutal, ne, tohle setkání jí určitě neudělá dobře, věděla to ještě dřív, než se rozešli, chvilinku jako by doufala, že ji pozve aspoň na kafe, možná tu němou prosbu vycítil, a proto se hned omlouval, spěchá, prý čeká instalatéra, tak snad někdy jindy. Spala špatně a málo, copak se z toho ještě pořád nedostala? Vždyť přece má Romana, čeká na ni v garsonce na kraji města, pod střechou, která je jen kousek od nebe…

Nemělo cenu obelhávat sama sebe, počáteční nadšení nad setkáním a opětovným sblížením se s Romanem už přece jen poněkud zesláblo. Ne že by snad zcela vyprchalo, ale začala uvažovat reálně; Roman byl samozřejmě stále stejný a Ivana věděla, že pokud nebude ochotná, případně schopná jeho zvláštnosti akceptovat, skončí to všechno dalším obrovským krachem, ze kterého se bude vzpamatovávat nekonečně dlouhé měsíce, ovšem – pokud se bude držet svého původního záměru a nastěhuje se do domku po tetě – mnohem obtížněji a bolestivěji. Jednu takovou zkušenost s

Romanem už měla, když se setkali před časem, měla tolik rozumu, aby, možná trochu zbaběle, utekla, ale co teď? Prostě měla černý den, kdy se jí všechno zdálo špatné, beznadějné a k ničemu.

Teď to nebudu řešit, teď ne, násilně obracela tok myšlenek jiným směrem, budu na to myslet zítra, říkala si spolu s hrdinkou jednoho starého a slavného románu, zítra, dnes ne.

Mrtvou tvář krásného chlapce měla stále před očima, o dívce, tiše ležící v podzemní kryptě bůhvíjak dlouho, naštěstí ještě nevěděla; i tak měla už dost těžké srdce, pro Michala, pro Romana, i pro tu zbytečnou smrt, která udeřila nečekaně, na samém počátku jara.

Odolala náhlé – a pošetilé, jak si tvrdě přiznala – chuti zavolat Michalovi, nebyl pro to nejmenší důvod, stejně tak zavrhla myšlenky na Romana – ta básnička, nad tou pořád přemýšlela, dokázal by ještě dnes…

A dost, řekla si a soustředila se na řízení auta. Provoz poznenáhlu houstl, vyjížděla brzy ráno, ještě za šera, aby se vyhnula dopravní špičce okolo sedmé osmé hodiny, kdy vyrážejí podnikatelé a další tvorové s rozumným začátkem pracovní doby, což bylo pro Ivanu tak okolo deváté, do té doby byla, jak tvrdila, pracovně zcela nepoužitelná, zato pak dokázala dřít do noci, mnohdy skoro beze spánku, a přece musela být v redakci už okolo šesté hodiny ranní. Snad aspoň toho se zbavím, pomyslela si a znovu si vzpomněla na Romana, má pokoušet osud a vracet se? Jak to říká to staré přísloví:

„nevstoupíš dvakrát do jedné řeky“? A co k Michalovi, vrátila by se, kdyby chtěl?

Zaťala pevně zuby, zakázala si myslet na hlouposti, jak to v duchu nazvala, sevřela volant, až kotníky jejích štíhlých rukou zbělely, opřela se zády pohodlně o sedačku a přišlápla plyn. Konečně, takové myšlenky k řízení vozu nepatří, napomenula se ještě jednou přísně a vyjela z dálnice na silnici k městu, kde ji, jak doufala, přece jen s trochou netrpělivosti a touhy – a snad i lásky – čekal snědý plavčík.

Štíhlá dívka u kraje silnice mávla rukou, sebevědomě, ale pak, když rozeznala za předním sklem automobilu ženskou tvář, otočila se zády a rezignovaně se vydala na další cestu. Ivana ji předjela a zastavila několik metrů před ní, dívka nevěřícně zvedla hlavu a rozběhla se k autu.

„Vy mě fakt vezmete?“ naklonila se překvapeně do otevřených dveří.

„Vezmu, proč ne?“

„No, protože jste žena, a…,“ zakoktala se, nechtělo se jí říci tu první myšlenku, která jí prolétla hlavou, když uviděla Ivanu za volantem, totiž, že ženské nerady berou hezké mladé stopařky, ale Ivana se jen usmála.

„Ženské nerady berou krásné mladé holky do auta, to jste měla na jazyku?“

„No, někdy to tak bývá. I když vy strach z konkurence opravdu mít nemusíte,“ měřila si ji typicky ženským, hodnotícím pohledem, který pronikne každou sebeobratnější kamufláž skrývající nedostatky, a usazovala se na předním sedadle.

„Kam jedete?“ ptala se Ivana a spokojeně pokývla hlavou, když vyslechla odpověď.

„Tak to máte po starostech a já mám společnost až do cíle,“ usmála se a pak už se věnovala řízení.

„Víte, já normálně jezdím svým autem, ale skončila jsem na dálnici, prostě to nejelo, já autům fakt vůbec nerozumím, jen tam umím nalít benzin, to je asi tak všechno, tak jsem si zavolala službu, no, a bylo to na odtah. Stopem jsem dojela až sem, ale tady už to bylo hodně špatné. A já přitom tak strašně potřebuji být dnes doma, tedy doma, no, prostě na mne někdo čeká, víte?“

Půvabná stopařka ani sama nevěděla, proč tak podrobně vysvětluje příčiny, které ji přivedly na okraj silnice, normálně se takhle nechovala, tentokrát jako by jí vadila představa, že tahle mladá, sebevědomá a zřejmě i úspěšná žena by si mohla myslet, že je nějaká obyčejná holka, která má zapotřebí mávat rukou na projíždějící auta.

Ivana neměla ve zvyku za jízdy mluvit, někdy to působilo až nepřátelsky, ale snad proto, že dívka klopotně vysvětlovala něco, co ji doopravdy nezajímalo, jen tak, aby něco řekla, nebo možná aby se jí nevrátily všechny ty myšlenky, které před chvílí násilím vyhnala z hlavy, se zeptala: „Doma? To je jako ve městě? Nebo snad bydlíte na hradě?“ Vzápětí se však ušklíbla vlastnímu nepovedenému pokusu o vtip – a bůhví, že jí nebylo nic vzdálenější, než vtipkovat právě o hradě. Proč jsem to vlastně řekla? podivila se sama sobě.

Reakce dívky byla ale překvapivě nepřátelská, napřímila se v sedačce, dlouhýma nohama se zapřela o podlahu a vysokým, napjatým hlasem se zeptala: „Proč bych měla bydlet na hradě? Jak vás to vůbec napadlo, že s ním mám něco společného? A proč se mě na to vůbec ptáte?“

„Nezlobte se, nemyslela jsem to zle. Jen mi to tak vylítlo z pusy, když jsem ho támhle zahlédla, a vy mi opravdu připomínáte pohádkovou hradní paní,“ řekla Ivana a pohlédla k siluetě, tyčící se na vzdáleném kopci.

„To nic, ani vy se nezlobte, promiňte,“ odvětila černovláska a zaujala pohodlnější pozici.

„Ještě jednou se omlouvám, nechtěla jsem tak vyjet, jen jsem si vzpomněla na Lumíra, víte, znala jsem ho dlouho, byli jsme skoro stejně staří, jestli jste z města, tak snad víte, co si udělal…“

„Vím,“ odpověděla stručně. O tom, že byla při nálezu mladíkova těla, se už nezmiňovala, ani o možnosti, že si Lumír zřejmě nic sám neudělal.

Černovláska jen zhluboka povzdechla, ještě se zavrtěla, našla si co nejpohodlnější pozici, opřela se hlavou o sedačku a zbytek cesty až na pár poznámek už skoro nepromluvily.

Požádala o zastavení na okraji města, vystoupila, nasadila si sluneční brýle – těch si Ivana všimla už dříve, byly hodně nezvyklé, extravagantní, ale k té dívce se hodily – a slušně a s přátelským úsměvem poděkovala za svezení a pružným krokem, s taškou, ležérně přehozenou přes rameno, zmizela v

boční uličce.

„Měla jsem se jí aspoň zeptat, jak se jmenuje, když ji zmínka o hradu tak rozčílila,“ napadlo dodatečně Ivanu, ale pak nad tím mávla rukou. Vysvětlení dívky bylo logické, ten vtip byl fakt mizerný.

2.

Velíšek málem pukal novými zprávami; s Ivanou se skoro srazili na náměstí, kde zastavila, aby doplnila zásoby kuchyňské i jiné. Vítal ji jako ztracenou dceru, ta drobná, mladě vyhlížející žena, z jeho pohledu spíš ještě dívka, mu přirostla k srdci. A nebyl nadarmo otcem dospívajícího mláděte rodu ženského, dokázal rozeznat, že Ivanu něco trápí, ale vyptávat se nechtěl, netroufal si, a ani to nebyl jeho zvyk, pokud ovšem nešlo o profesi, ale v soukromí, to byl téměř ostýchavý. Možná, že jednou mu to řekne sama, a když ne, tak ne. Ta křehká tmavovláska je silná, silnější, než by se na první pohled zdálo, a skutečná osobnost, na druhou stranu ale citlivá a snadno zranitelná, aspoň tak to cítil Velíšek.

„Jedete domů?“ vyptával se přátelsky.

„Domů? Vlastně jo, domů,“ řekla malinko překvapeně, opravdu, tady už by to měl být její domov, tohle nevelké město, sluncem zalité náměstí, domek v zahradě, vzdálený jen pár ulic od centra, a přece na tak klidném, tichém místě. Bylo jí už mnohem lépe, společnost neznámé dívky jí přece jen dala jinou látku k přemýšlení a v tomhle prostředí se cítila opravdu dobře, snad to bude nakonec všechno dobré a v pořádku.

„Pro Romana se nestavíte? Včera jsem za ním ještě zašel, už zase poustevničí v té své noře,“ smál se Velíšek a pozorně ji přitom sledoval. Ne, on přece nevyzvídá, bránil se v duchu, jen se snaží zorientovat, zjistit, jak se věci mají, byla by to věčná škoda, kdyby se tihle dva rozešli.

„Zatím ne, musím si vybalit nějaké věci a dovezla jsem si práci, to by na něho nebylo, má rád svůj klid a pořádek, vždyť ho znáte,“ odpovídala zvolna. „Ale na kafe klidně pojďte, tolik té práce zase nemám.“

„Tak já se později stavím, jo? Tedy, pokud vám to nebude vadit.“

„Proč by mělo? Přece vás sama zvu, vždyť víte, že vás vždycky ráda uvidím.“ Zadívala se upřeně Velíškovi přes rameno a krátce, trochu ostře se nadechla.

„A hele,“ otáčel se ve směru jejího mírně strnulého pohledu, nad kterým zvedl udiveně obočí, „my o vlku a vlk za humny, vlastně na pastvě…“

Roman zrychleným krokem šikmo přecházel náměstí, dalo by se říci, že skoro utíkal, s plnou koženou taškou přehozenou přes rameno, konečně našel něco, co mu vyhovovalo a hlavně ho zbavilo těch příšerných a nenáviděných igelitek, a se širokým úsměvem mířil k nim.

„Už jsi konečně zpátky,“ řekl šťastně, objal ji volnou paží a přitiskl na okamžik k sobě, letmo ji políbil do vlasů a usmál se s neskrývanou něhou a radostí. V Ivaně se všechno zatetelilo. Tak vřelé uvítání nečekala ani ve snu, jako by naráz všechny pochybnosti a smutky byly ty tam, rozzářila se jako nebeský kotouč nad jejich hlavami.

„Tak kam,“ rozhlížel se starostlivě kapitán se špatně skrývaným potěšením; zamnul by si ruce samou radostí, jak to těm dvěma sluší a jak se k sobě mají.

„Co kam?“

„Kam mám přijít na to kafe, samozřejmě.“

„Aha,“ dovtípil se Roman. „Tak třeba k tobě?“ obrátil se na Ivanu. „U mne bychom se přece jen trochu mačkali.“

„A nebudeme rušit, když má Ivanka ještě práci?“

„Nebojte se, v nejhorším to kafe uvařím, aby měla klid. Vždyť víte, že to docela umím, ne?“

„Budete koukat, co se děje,“ sliboval Velíšek a s hekáním se skládal do auta. Auto se rychle rozjelo a zanechalo za sebou obláček výfukových plynů.

„Tak já to zavezu domů a odpoledne pro tebe přijedu, jestli ti to tak bude vyhovovat,“ trochu škrobeně navrhla Ivana. „Nebo chceš hodit s nákupem…“

„Ne, to nemusíš, nebudu tě zdržovat, mám to přece kousek. Odpoledne, jo, to bude v pořádku. Vlastně, stejně ještě musím na koupaliště, vytáhnu kolo, takže pro mne ani nemusíš, dojedu sám.“

Přikývla a rozešli se. Najednou byli skoro jako dva cizí lidé. Nebo jako manželé po dvaceti letech, napadlo je oba současně. O tom, že ve stejném okamžiku mysleli na stejnou věc, však ani jeden z nich nevěděl.

3.

Byl skoro večer. Roman se činil v Ivanině kuchyni, jako by nikdy nic jiného nedělal. Pilně porcoval drůbeží maso, krájel zeleninu a vůbec, vyváděl s tím svým receptem, jako by ho sám vymyslel. Ivana jen občas zvedla oči a podívala se otevřenými dveřmi na zapáleného kuchaře; cukalo jí to koutky, ale chránila se dát své pobavení najevo. Na jídelním stole ležely papíry a další krámy, jak s despektem podotkl Roman hlavně o notebooku, zástupci techniky, se kterou nechtěl mít nic společného.

Teta měla pravdu, když říkala, že chlapi jsou možná skvělí kuchaři, ale uklízet po nich a mýt nádobí, na to aby si člověk vzal dovolenou. Aspoň po některých, k nimž Roman rozhodně patřil. Zvyklý na omezenost své panelákové kuchyňky, užíval si prostor a množství nádobí i všelijakých hejblat, kterými byla tetina kuchyně zásobena měrou vrchovatou. Člověk by nevěřil, že se ten chlap většinou živí kupovanými koláči a podobnými podivnostmi, pokud nejí někde v restauraci nebo bistru, pomyslela si Ivana a sklonila hlavu nad prací.

„Co to vlastně bude?“ zeptala se po chvíli, když se před ní objevil Roman, okolo pasu uvázanou obří utěrku (přece nebude nosit tetinu květovanou zástěru nebo naškrobené sváteční kdesi cosi, samá krajka a volánek) a chňapku v ruce.

„Asijské těstoviny s kuřecím masem, žampiony a zeleninou,“ oznámil slavnostně a vysekl neobratnou poklonu. „Máš Magi?“

„Mám, ve špajzu. Tedy, aspoň tam bylo.“

Zmizel téměř tanečním krokem. Ač na parketě naprosto nemožný, jak Ivana dobře věděla, dovedl se pohybovat s ladnou pružností, připomínající krásnou – a někdy nebezpečnou – šelmu.

„Mám,“ slyšela po chvíli jeho vítězný pokřik. Dalo jí strašnou práci nevšímat si ho a věnovat se materiálům, rozloženým všude okolo ní, i tak si byla vědoma, že se přesto každou chvíli usmívá, připitoměle, jak zhodnotila sebekriticky svůj výraz. Prostě byla v tom okamžiku dokonale šťastná a ten pocit si vychutnávala, nestávalo se jí zase tak často, aby byla zavalena přívalem radosti, něhy a kdo ví, čeho ještě. No, ono se to vlastně asi tak často nestává asi nikomu, pomyslela si a sklonila se nad svými korekturami.

V kuchyni se něco škvařilo a prskalo, voněla restovaná zelenina, česnek, Roman si vesele pohvízdával a Ivana to vzdala. Ostatně, měla už takový hlad, že se jí dělaly mžitky před očima. Vlastně od rána nejedla, před cestou snědla jen podivně pomačkaný rohlík z předešlého dne a napila se vody, to bylo všechno. Občas se jí stávalo, že zapomínala pro práci i na sebe. Na druhou stranu – aspoň netloustla, tahle dieta byla možná nezdravá, ale účinná.

S povzdechem začala uklízet papíry, kterými se do této chvíle pečlivě zabývala; stejně budou za chvíli jíst, musela by toho nechat tak jako tak. Rezolutně zaklapla víko svého elektronického pomocníka a vstala od stolu. Protáhla se, až jí v kostech zapraskalo, ruce nad hlavou, pak se vláčně, kousek po kousku sklonila k zemi, vnímala, jak se jí páteř postupně uvolňuje, dotkla se dlaněmi podlahy, cítila, jak se jí napínají ztuhlé svaly a vlévá se do nich nová síla. Neprotahuj se tady jako kočka a běž něco dělat, ať si zasloužíš večeři, napomenula sama sebe.

Za chvíli už prostírala stůl, na tetin starodávný damaškový ubrus rozkládala nádobí a další propriety, světlo ze starého secesního lustru laskavě hladilo jeho lesklou bělost, docela se jí líbilo být na chvíli hospodyňkou, má to něco do sebe, pomyslila si. Roman nakoukl z kuchyně a pochvalně kývl hlavou;

pozorně a s láskou připravená tabule se mu zdála vhodná pro servírování jeho speciality, na kterou byl náležitě hrdý.

Velíšek přišel jako na zavolanou, právě v okamžiku, kdy se jí zdálo, že už muka vábivých vůní a chutí nevydrží, jídlo bylo hotové a mohli zasednout ke stolu, nenechal je čekat, řekla si vděčně a snažila se zkrotit kručící žaludek.

„Ale já přišel jen na kafe,“ prohlížel Velíšek zaraženě mísy a misky, talíře, úhledně rozložené, nablýskané příbory, těžká váza uprostřed byla plná jakýchsi kytek, nevoněly, ale byly dekorativní, krásné, velké, žluté gerbery s temnými středy, Ivana je dopoledne z náhlého popudu koupila v květinářství.

„Také bude, nebojte se, o to vás přece nepřipravíme,“ chlácholil ho Roman a přesouval bohatýrské porce jídla z obrovské horké litinové pánve na jednotlivé talíře.

„Inu, tak když jinak nedáte,“ usazoval se kapitán už spokojeně na svém místě. „A když je to tak, o práci se budeme bavit až po jídle, ne?“

„Také bych vám dal, kazit mé úsilí hovorem o práci,“ ohradil se Roman.

„O jakékoliv práci, ale o té vaší obzvlášť,“ dodal ještě.

Pak už bylo ticho, jen stříbrné příbory cinkaly a občasné slovo chvály dolétlo k uším polichoceného kuchaře, jedli s chutí a hodně, Roman mohl být spokojen.

Kávu už raději vařila Ivana, když viděla spoušť v kuchyni, obcházely ji mrákoty.

Ke kouřícím šálkům zasedli v útulném obývacím pokoji, starý křišťálový lustr měkce a lichotivě osvětloval tváře, odlesky jeho světel se míhaly na skleníku v rohu pokoje a odrážely se v záblescích na stříbrné čajové soupravě a broušeném skle těžkých misek. Velíšek potlačoval chuť na cigaretu – Roman se na něho díval potutelně a kapitán by přísahal, že ví, jak se v tomto okamžiku musí přemáhat. Zatracený chlap, těm jeho očím nic neunikne a mozek má jako břitvu, pomyslel si, vytáhl z kapsy notes a začal povídat. Bylo toho dost, na co technici přišli. Podařilo se jim téměř beze zbytku rekonstruovat zřejmě poslední cestu mladé dívky, našli i stopy krve na stěně chodby, kousek od rozcestí, v místech, kde byla hodně úzká, zdálo se neuvěřitelné, že v tak stísněném prostoru někdo dokázal přesně zamířit a hodit – nebo s velkým rozmachem zabodnout – kopí do útlého dívčího těla.

„Jak padala, odřela si zřejmě rameno o tu stěnu, jsou tam stopy nejen krve, ale i nějakého tělového pudru, pár vlasů se zachytilo ve spáře, jak udeřila hlavou o zeď. Jo, a za nehty jsme jí našli stopy kůže a krve, asi se předtím bránila a někoho pořádně poškrábala, takže materiál pro případnou zkoušku DNA máme…“

Ivana se pořád ještě nemohla vyrovnat s nálezem druhé mrtvoly, byla bledá, zamlklá, klopila oči a jen s námahou sledovala Velíškovu řeč.

„Myslíte, že ta, jak se jmenovala, ta – Martina,“ tázavě pohlédl Roman na kapitána, „myslíte, že se tam něco semlelo a ona se snažila utéct, ale tam, v té chodbě, ji někdo dohonil a…“

„Mohlo to tak být,“ přemýšlel nahlas kapitán, „jiný důvod, proč by se to mělo stát na tak nevhodném místě, si neumím představit. Úzkou chodbu by si přece pro vraždu, pro takovou vraždu,“ kapitán pozvedl varovně ukazováček a důrazně jej zabodl do vzduchu, „vybral opravdu jen pitomec. Museli

mít strašný strach z prozrazení něčeho velice závažného.“

Ivana se snažila nepřemýšlet nad tím, co se vlastně tehdy na hradě stalo, vždyť neměla ani tušení, jak tamní chodby vypadají, ale přece jen ten výjev měla pořád před očima jako filmovou smyčku; obrázek dívky, prchající úzkou chodbou, občas se vyděšeně ohlédne přes rameno, za zády slyší dusot pronásledovatelů, utíká jako o život, ona vlastně asi ani neví, že o ten její se právě hraje, nerovnosti kamenné podlahy zraňují bosé nohy, před sebou vidí spásný světlejší obdélník, to je východ z podzemí, který někdo nechal otevřený, upne se k té představě a snaží se utíkat ještě rychleji, vlasy poletují okolo vyděšeného obličeje, už dýchá těžce, s námahou, ten strašný, dusivý strach jí bere poslední síly a svazuje jí nohy, ale musí, ještě kousek, jen tak malý kousek! Náhle náraz do zad, snad okamžik tupé bolesti, možná ani to ne, třeba nic necítila, a pak už jen hlava udeří o skalní stěnu a dívka klesá, krůpěje krve, vytrysknuvší z rány, barví kamenný masív a nad jejím bezvládným tělem se tyčí nezřetelná postava, jejíž obrysy se v Ivanině mysli rozplývají, sklání se nad ubohým uzlíčkem něčeho, co kdysi bývalo krásnou mladou holkou, možná s děsem, možná s uspokojením, že nebezpečí pominulo, takhle nějak se to mohlo stát…

Otřásla se a upřela pohled na Velíška; měla bujnou fantazii, věděla to a bránila se jí, aspoň občas, ale nedalo se s tím nic dělat, výjevy, které někdo popisoval nebo jen naznačil, se jí odehrávaly před očima samovolně, bez přemýšlení a bez úmyslu, a ještě se rozvíjely a dotvářely, prostě to k ní patřilo.

Žádná mystika v tom nebyla, jen ta úděsná představivost a schopnost spojovat události, věty, vyřčené mnohdy bezděčně, koneckonců, pro její práci byla docela důležitá aspoň část té její fantazie a také schopnosti vcítit se do druhého. Někdy večer, když ležela beze spánku na posteli, upírala oči do tmy

a v její mysli se odvíjely nejrůznější dialogy, které v duchu vedla, s Michalem, s Romanem, s kýmkoliv, kdo zaměstnával její myšlenky, vybavovaly se jí s neúprosnou logikou souvislosti, které si za bílého dne ani neuvědomila… Nebyl to dar, bylo to prokletí, životní komplikace, která jí mnohdy ztrpčovala život až nesnesitelným způsobem.

Když byla ještě dítě, měli psa, velkého vlčáka s moudrýma očima, milovali ho všichni a byl to plnoprávný člen rodiny. Dodnes si pamatovala, jak někdy najednou jakoby zkameněl, večer, za šera, oči nehnutě upřené do zdánlivě prázdného kouta místnosti, zvedal horní pysk a z hrdla se mu vydralo tiché, k obezřelosti nabádající zavrčení. Ona to byla, která viděla – nebo si jen myslela, že to vidí? – to, co psa podráždilo, před čím varoval. Ostatní se jí smáli, ale její už tehdy nadměrně vyvinuté, ač ještě dětské vnímání vědělo své…

Násilím se vymanila ze vzpomínek a představ a vrátila se do skutečnosti, do teplého, ozářeného a bezpečného pokoje, k Romanovi a Velíškovi.

„Lumír o tom něco věděl,“ říkal právě kapitán. „Týden před tím, než ho našli mrtvého, v sobotu, byl v nemocnici a vyptával se, jestli tam náhodou Martinu, údajně jeho kamarádku, nepřivezli; prý slyšel, že se zranila při nějaké nehodě, a tak chce jen vědět, jak se jí daří. Nikdo o ní samozřejmě nevěděl, byl z toho celý vyplašený, poradili mu, aby se poptal u obvodních, nebo třeba na rychlé, jestli ji nevezli někam jinam, tam už ale nešel. To, že něco věděl, ale všechno, jak vidno, ne, mohla být příčina jak sebevraždy, tak i případné vraždy, ke které se ostatně přikláníme stále více.“

„Objevili jste už něco? Myslím v souvislosti s jeho smrtí?“

„Nevíme ani přesně, co hledat. Ten, kdo ho sundal a pak zřejmě uklidil všechny stopy po sebevraždě

– byť možná byla jen pečlivě naaranžovaná – nám to pěkně zavařil. Ostatně, tomu, kdo pravděpodobně Lumíra pověsil, nebo mu k tomu aspoň pomohl, také. Tak pěkně zinscenovaná smrt a někdo to takhle zvorá, to ale muselo být k vzteku, když to zjistil,“ rozvíjel svou oblíbenou teorii kapitán a s chutí dopíjel poslední doušek kávy.

„Půjdu,“ uzavíral řeč i posezení kapitán, „oba toho už máte dost. A já, abych pravdu řekl, také. Snad se aspoň dnes vyspím,“ zadoufal a pomalu se zvedal z křesla.

„Nemyslete na to,“ dodával ještě s pohledem na Ivaninu pobledlou tvář. „Však my ho najdeme, a pak mu to spočítáme. A děkuji za večeři,“ dodával směrem k Romanovi, „bylo to výborné. Někdy mi musíte dát recept.“

Vyprovodila ho až k venkovním dveřím, byla unavená a chtělo se jí spát, mdle se usmála na rozloučenou a vrátila se zpět. Roman už čiperně pobíhal, uklízel hrníčky po kávě a zřejmě se chystal mýt horu špinavého nádobí, která zůstala jako poslední svědek jeho kuchařského umění.

„Nechej to na zítřek,“ zívla Ivana, „pomůžu ti, ale dnes už ode mne žádný výkon nečekej, mám dost.“ A tak šli spát.

PÁTEK

Dvanáctá hodina ukončila čtvrteční noc, byl pátek, něco okolo půl jedné. Za pečlivě utěsněnými okenicemi by se tma dala krájet, zamračená obloha nedovolovala ani jedinému měsíčnímu paprsku prosvětlit inkoustovou čerň.

Stromy okolo chaty se pohupovaly v podivně pravidelném rytmu závanů vlahého jižního větru, světlounce zelené lístečky na větvích vysokých, vznosných břízek se třely o sebe a vydávaly tichounký, příjemný šelest. Někde poblíž zurčela nezřetelně voda, musel tady být nějaký potůček, říčka, jistě ne daleko.

Stella ležela bez hnutí na posteli, přikrytá až po bradu dekou, a široce otevřenýma očima zírala do temnoty, která ji obklopovala. Něco se dělo, věděla to.

Oběd, čtvrteční, jak si hravě spočítala, dostala se značným zpožděním, maskovaný hromotluk jí ho donesl a v chvatu položil na stolek, ani se nezastavil a neprohodil pár vět, jak bylo jeho zvykem. Na večeři čekala skoro do desíti hodin.

Věděla, že jí do kávy přidávají nějaký uspávači prostředek, bylo toho buď méně, nebo byl jiný, než poprvé, ale účinkoval spolehlivě, jen ne tak rychle, tvářila se, že o tom nemá ani tušení, a doposud ji poslušně každý večer vypila.

Vlastně proč ne, aspoň se v klidu vyspala, jinak by se jí zřejmě tak lehce usnout nepodařilo. Jen poprosila o cukr, s tím, že je káva hodně silná.

Tentokrát ale svůj večerní uspávači nápoj nechala stát, chtěla vědět, co se děje, ne zase všechno prospat, a i když si nebyla jistá, jestli ji náhodou odněkud nešpehují slídivé oči, přece jen riskovala a tekutinu nalila ke kořenům velkého fíkusu, stojícího v rohu místnosti, kousek od zabedněného okna. Shazuje listy, všimla si, ta tma mu nedělá dobře, komu by také dělala, pomyslela si smutně, když hrnula odhrabanou zeminu na místo, které bylo mokré díky mimořádnému přídělu vláhy. Snad ho to nedorazí, blesklo jí hlavou v náhlém záchvatu soucitu.

Za několik minut už se malátně stěhovala do postele, pevně zavřela oči a předstírala tvrdý spánek.

Muselo být už po jedenácté hodině, když se ozval známý zvuk ode dveří, s příjezdem těch nových lidí ji zase začali zamykat, cvaklo to a dveře se zvolna otevíraly, temná postava se naklonila dovnitř, přivřenými víčky viděla jen siluetu, zdálo se jí, že je to ten vyšší hlídač. Chvíli naslouchal pravidelnému Stellinu oddechování, několik desítek vteřin, snad minutu, pak se neslyšně stáhl zpět a dveře zase zapadly.

Stella měla co dělat, aby nevyskočila, věděla ale, že nesmí. Ovládala se ze všech sil, aby se k nim nerozběhla; možná se mýlila, ale sluch měla dobrý, tentokrát nezaslechla typické cvaknutí zámku. Určitě to byl ten hromotluk; ten menší, štíhlý, ten by nezapomněl, Stella to věděla s jistotou.

Musí ještě aspoň půl hodiny počkat, než se vyplíží z postele a přesvědčí se. Co kdyby se někdo vrátil a nachytal ji, že nespí, že se courá po místnosti nebo po chatě, nemůže takhle riskovat. Půl hodiny! Připadalo jí to jako půl dne, snad půl života!

Srdce jí tlouklo až v hrdle, když se pomalu, centimetr po centimetru, sunula z lůžka a blížila ke dveřím. Natáhla k nim ruku, ale pak se zarazila. Co když jsou dveře opravdu odemčené? Nebude lepší se napřed obléknout? Myšlenka na útěk ji mrazila a současně naplňovala nadšením, všechno bylo lepší, než být tady zavřená. V černočerné tmě na sebe navlékala kousky oděvu, šněrovala boty, věděla, že rozsvítit nesmí, a pak se znovu vydala k východu. Třásla se jako osika, když s mučivou opatrností tlačila kliku dolů, nepatrný šelest a brána ke svobodě byla otevřená!

Vyklouzla po špičkách ven, ještě že má sportovní boty, říkala si, opatrně za sebou zavírala. Chodba, tady to zná, nalevo je luxusně vybavená koupelna, vedle ní malá kuchyňka, tam jí asi ohřívali jídlo, nebo možná připravovali, těžko říci, nestarala se moc o to, co jí a odkud to pochází, klidně jí mohli vozit pizzu nebo ji krmit krupičnou kaší, bylo by jí to srdečně jedno. Na pravé straně chodby byly další dveře, kterými ale nikdy neprošla; vedly zřejmě do nitra chaty, zatímco ona byla vězněna v takovém jakoby přístavku, řekla by, že je to něco jako byt pro domovníka nebo správce, kdyby jí představa zaměstnávat někoho takového na chatě nepřipadala zcela nesmyslná.

Pak spatřila venkovní dveře. Byly těžké, masivní. Co když budou zamčené, blesklo jí hlavou. Byly, ale klíč trčel v dobře promazaném zámku, ani neskřípl, když jím otáčela. Pootevřela je, sotva se

protáhla, první, druhý krok a Stella se po několika dnech z plných plic nadechla čerstvého, svěžího vzduchu, cítila jeho provoněnou vlhkost, zdálo se jí, že snad nikdy nebyla noc tak krásná a svěží, i ta podmračená obloha jako by byla tak temná jen kvůli ní.

Všechna okna byla bez života, jen v přízemí, kousek od ní, prosvítaly okenicemi jasnější proužky; sem tam se ozval zvuk vzrušeného hlasu, rozumět mu nebylo, ale Stella už vlastně ani nestála o to, naslouchat, o čem se její věznitelé baví, zvědavost ji docela přešla, hlavní je, že se o ni nestarají, jen ať si rokují, čím déle, tím lépe pro ni. Opatrně za sebou zamkla, vytáhla klíč ze dveří a strčila ho do kapsy; v té chvíli jí to připadalo jako velmi rozumné – odemčené dveře by zcela jistě vyvolaly okamžitý poplach, kdyby je někdo objevil, chybějící klíč je určitě menším rizikem, aspoň se jí to

zdálo. Ze stejného důvodu před chvílí zamkla i dveře svého pokoje, i když tam nechala klíč v zámku, měla dojem, že tam vždycky zůstává.

Zabočila doleva, za roh, kde byl, jak si matně pamatovala, nevelký, ale hustý lesík, kterým vedla příjezdová cesta. Ohlédla se na palouk za sebou, na tři auta, která nečinně postávala před chatou, nebylo by to špatné, jedno si vypůjčit, třeba tam i nechali klíče, tady, na samotě, proč by ne, napadlo ji, ale okamžitě tu myšlenku zavrhla. I kdyby klíče náhodou našla, startování motoru by docela jistě vzbudilo pozornost a na divokou noční honičku v autě, které nezná, a na cestách, o kterých neví, kam

vedou, na tu se necítila, ostatně, bylo by to šílenství a strašný risk. Nesmí se dát chytit, to jí bylo jasné; druhou šanci už by nedostala.

Uvědomila si, že musí jít, stát před chatou jí nepomůže, než objeví její útěk, měla by být už daleko, hodně daleko. Najednou dostala strach, nechtělo se jí vstoupit do temnoty, ohlédla se na chatu, na její osvětlená okna, snad kdyby se vrátila a zkusila se s nimi domluvit, přece ji tady nemohou držet věčně…

Neblbni, okřikla sama sebe, takovou příležitost už mít nebudeš, bylo by bláznivé nepokusit se jí využít; ať už to dopadne, jak chce, ale aspoň si nebudeš moci vyčítat, že jsi se o nic nepokusila, že jsi tady seděla jako bezmocná ovce.

Povzdechla si a vyrazila, opatrně jako kočka našlapovala v měkoučkých botách po ujeté cestě, do mírného kopce, bez jasného cíle a představy, co bude dál, ale přece jen, k vytoužené volnosti. Její štíhlá silueta po chvíli splynula s okolními stromy, na kraji lesíka se ještě jednou otočila a naposledy, ano, věřila, že je to naposledy, pohlédla na místo, kam se už nikdy nechtěla vrátit dobrovolně, ani z donucení. Pak se trochu strnule obrátila a les ji pohltil i s jejím strašným tajemstvím.

1.

Zdálo se, že to bude den jako každý jiný, zavalitý muž se líně protáhl v posteli a jedním okem zamžoural na náramkové hodinky; šest, to má ještě aspoň půl hodiny čas, než se vypraví do práce. Je pátek, má krátký den, okolo třetí už bude doma.

„Budeš se ještě dlouho válet?“ ozval se ode dveří hlas, ostrý jako žiletka. Jeho majitelka se nakláněla do místnosti a nevlídným pohledem pozorovala manžela, kterému před mnoha lety slíbila nejen věrnost, s tou nikdy neměla problémy, ale i lásku.

Pche, napadlo ji, co se to vyklubalo z toho vysokého, štíhlého mládence se spoustou tmavých vlasů, kterého si kdysi dávno vzala? Obtloustlý, skoro plešatý, jen rozježený věneček vlasů zdobil lysou lebku, s vaky pod očima, vodnaté rybí oči dávno neměly jiskru, odulé rty a skoro žádná brada, která přecházela plynule v lalok krku, to všechno by ani tak moc nevadilo, nikdo neuhádneme, ale jeho chování bylo den ode dne horší a horší, skoro už si nedokázali normálně promluvit. To je všechno tím, že nemáme děti, říkala si někdy zoufale, ale kdo za to může, ona snad?

A kdyby ještě ke všemu aspoň nebyl věčně tak upocený, pokud nešel do práce nebo někam ven, sama nevěděla kam, ani nechtěla vědět, ani se neoholil, strniště nažloutlých vousů se zbavoval jen tehdy, když šel mezi lidi, jak říkal. A na oblékání také dávno nedbá, i když, aby mu nekřivdila, nedávno se začal zase strojit, jenže skoro jako mladík, bez ohledu na to, jestli se to k němu hodí nebo ne, usmála se ponuře; jeho případné milostné aktivity ji vlastně už hodně dlouho nezajímaly. Hlavně že od ní nic nechce, že má od něho pokoj.

Sledoval ji se stejnou nechutí, jako ona jeho. Ne že by byla nevzhledná, to ne, jeho paní na sebe dbala, jenže ať dělá, co dělá, je na ní vidět, že je kantorka, navíc těsně před penzí… Ostré rysy okolo úst a špičatého nosu nemohla zahladit ani nejlepší kosmetika, její touha po štíhlosti a dokonalé postavě se na ní rovněž podepsala; nebyla už štíhlá, byla vychrtlá, a to dámám v jejím věku příliš

nesvědčí. Ještě ke všemu tělocvikářka, ta má tu vychrtlost snad v popisu práce, ušklíbl se, i když, on zná spoustu jiných, které jsou štíhlé a také už nejsou nejmladší, no jo, že zrovna on musí mít doma takovou rachejtli, pomyslel si ukřivděně. A taková to byla holka jako lusk, když se brali!

„No jo, porád, vždyť už jdu,“ zabručel a zkušebně vystrčil nohu zpod prošívané deky.

„Kdybych na tebe nedohlédla, válel by ses v té posteli celý den,“ odsekávala nepříjemně a couvala ze dveří.

„Zavři, a zvenku,“ zahučel a zase nohu schoval. Bude mu něco přikazovat, baba jedna, není její žáček, to ať si nechá do školy.

Protivné zvonění telefonu na chodbě ho vytrhlo z přemýšlení, manželka několika kroky, díky botám na podpatku jasně slyšitelnými i přes zavřené dveře, došla k polici, na které neuroticky poskakovalo sluchátko. „Prosím,“ štěkla do mikrofonu, jak on tohle nesnášel, copak se neumí představit jménem?

Klapot kramflíčků zesílil a zastavil se před ložnicí.

„To je samozřejmě pro tebe,“ oznámila zvýšeným hlasem, aniž by se obtěžovala s otevíráním dveří.

Lovil bosýma nohama trepky pod postelí, kde jen můžou být? Teď, po šesté hodině, copak se ti lidi už docela zbláznili? Zase někdo něco potřebuje a honí ho už i doma? To ho chtějí uštvat? Nevrlý, nabručený, přiložil sluchátko k uchu.

„Cajtl,“ představil se, spíš jen zabrumlal, ale pak se najednou napřímil a poslouchal, beze slova, bez dechu.

„To přece není možný!“ zaskuhral, ale řezavý hlas ho okřikl a pokračoval zrychleným tempem v řeči, Cajtlova žena se mihla ve dveřích kuchyně a nenápadně se podívala na manžela, skoro jí ho bylo najednou líto, byl bledý jako stěna a ruce se mu viditelně chvěly, ve vytřeštěných očích měl strach, co se asi stalo, snad ne nějaký malér v práci, to by těžce nesla i ona, aby ho tak ranila mrtvice, taky už není nejmladší, táhlo jí hlavou.

„Co civíš?“ zakryl rukou sluchátko a zaječel na ni přidušeným hlasem: „Nemáš nic jiného na práci, než poslouchat cizí hovory?“

Ta stopa lítosti z jejího srdce okamžitě zmizela. Hulvát jeden, pomyslela si znechuceně a zavřela dveře od kuchyně, spíš s nimi třískla.

„Je to vaše vina, copak nikdy nemůžete udělat to, co máte?“ Ten člověk mluvil ostře, tak ho neznal a bál se, hodně se bál.

„Nic jsem přece neprovedl, já jsem myslel, že…“

„Raději nemyslete, jak vidno, nejde vám to,“ hlas už se mírnil, ještě pořád byl nepříjemně řezavý, ale už v něm byla i jakási stopa soucitu. „Nějak to musíme napravit, ale s tím nám budete muset pomoct, řeknu vám, co máte dělat.“

Cajtl poslouchal, ani nedutal, přikyvoval horlivě hlavou, jako by ho ten člověk na druhé straně drátu mohl vidět, na čele mu vyrážely hojné krůpěje potu, ale nevšímal si jich.

„Ano, samozřejmě, za chvíli jsem tam. Dobře, tak ne za chvíli, za hodinu. Ano, na obvyklém místě, spolehněte se. Nashledanou,“ pípl a opatrně položil sluchátko na místo. Ještě chvíli stál jako zkamenělý, okusoval si dolní ret, pak se vratkým krokem vydal do kuchyně a zasedl k prostřenému stolu; na rodinné snídaně a večeře, pokud byli oba doma, si jeho žena potrpěla. Jakoby slepýma očima zíral na talíře s máslem, šunkou a sýrem, trpně si nechal nalít čaj do šálku, osladil si ho a míchal nepřítomně lžičkou, taky by se mě mohla zeptat, co se stalo, blesklo mu hlavou, ale co, stejně bych jí nic neřekl, nemohl říci, no, ale zeptat by se mohla, je to přece moje žena, tak by ji mělo zajímat, co se děje. Každá jiná by se zeptala, vzrůstala v něm zlost, jen ona ne, to by jí ubylo, nebo co?

Paní Cajtlová si ničeho kolem sebe nevšímala, spokojeně a s chutí se zakousla do vánočky a trápení jejího zákonného chotě jí bylo viditelně ukradené.

Hlučně vypil několika doušky čaj a naléval si další, vypil by snad rybník, zdálo se mu, dvakrát kousl do namazaného krajíce chleba a odložil ho, neměl chuť na jídlo, nechtělo se mu do práce, vlastně ani nemohl jít, nějak se musí vymluvit, ještě že je pátek, bál se setkání s tím neznámým, jehož tvář ho strašila už i ve snech, ale ničemu z toho se nemohl vyhnout, to věděl.

„Beru si auto,“ zachraptěl a žena jen pokrčila rameny; bere si ho každý den, tak proč jí to najednou oznamuje.

„Vezmeš mě do města?“ zeptala se najednou.

Překvapeně se na ni podíval, jen zcela výjimečně se s ním ráno svezla, raději jezdila autobusem.

„Dnes to nepůjde, nejedu do města, aspoň ne hned, ani do práce nejdu, zavolej tam a omluv mě, řekni třeba, že je mi špatně. Musím pomoci jednomu svému příteli, potřebuje mě,“ rozkládal důležitě a přímo se v tom vědomí vybájené vlastní nepostradatelnosti utápěl. Ten první otřes už přecházel a začínal se dostávat zase do obvyklé formy.

Takže v práci žádný problém nemá, pomyslela si s úlevou, zakládala si na jeho postavení v úřadě, i když by to nikdy nepřiznala, jemu ani sobě.

„Dobře, zavolám tam,“ řekla o něco přívětivěji a natáhla ruku pro další kousek vánočky.

„Nezapomeň,“ zahučel a zvedl se od stolu.

Trvalo snad dvacet minut, než se oblékl, měl dost času, už mu docela otrnulo. Co by se mi tak mohlo stát, nic mi nemůžou udělat, říkal si, namočil sporé vlásky a pečlivě je přičesával k lebce; ani v tuto chvíli nezapomněl na své nové zvyky v oblékání, zkontroloval ohrnuté rukávy košile a límeček, zálibně přejel rukou po zánovních džínách a na chodbě vklouzl do kožených mokasín. To všechno si nakoupil v posledních pár týdnech, přece ještě není tak starý, aby se nemohl moderně obléknout, ať si ta jeho říká co chce, on ví své, život pro něho přece ještě dávno neskončil.

Jako by mu nová vizáž dodala sebedůvěru, se vztyčenou hlavou se vynesl z bytu. Jak to říkal ten člověk? „Budete nám muset pomoci.“ Vida, bez něho to nejde, jako by to nevěděl, vždyť už jednou je musel zachraňovat, co jednou, několikrát, zveličoval vlastní důležitost a jeho ego bobtnalo víc a víc. A co teprve do budoucna, to se bez něho vůbec neobejdou, usmíval se samolibě a odemykal auto, kdepak, on se bát nemusí, vždyť ho potřebují.

Cajtlová s povzdechem odstoupila od okna, ze kterého sledovala svého muže, přece jen jí to nedalo,

docela by ji zajímalo, o jakém příteli to mlel, blázen jeden; když se někdo zblázní na stará kolena, to je snad horší, než puberťák v domě, řekla si posmutněle a šla se vypravovat do školy.

2.

Těsně po rozednění se počasí ukázalo z té horší stránky, oblohu potáhly těžké mraky a začínalo drobně pršet. Okolo deváté už se Velíšek znechuceně drápal do kopce k hradní zřícenině, čert ví, co ho to napadlo, nechat auto dole a vydat se touhle příšernou, nepohodlnou a namáhavou cestou, přemítal v duchu nabručeně, aspoň kdyby toho deště nebylo. Potřeboval se jen tak projít po okolí, prohlédnout si všechno v klidu, bez vyrušování, nasát atmosféru místa, kde pravděpodobně došlo ke dvěma vraždám, jejichž skutečné pozadí ještě pořád zůstávalo záhadou, ač už něco věděli a mnohé tušili.

U hradu stálo auto, přes poslední stromy a v ranním dešťovém oparu ho viděl jako v mlze. Koho to sem zase čerti nesou, říkal si, jako by toho nebylo dost, ještě čumilové se sem budou hrnout. Nebo že by… Přidal do kroku a snažil se očima proniknout vodní clonu.

Řidič už seděl za volantem a nakláněl se stranou, otevíral dveře nezřetelné postavě, blížící se rychlými kroky od zříceniny, skoro utíkala. Vklouzla na místo spolujezdce, ale předtím se na okamžik zastavila a pohlédla směrem k lesu, Velíšek měl nepříjemný pocit, že ho musela buď vidět, nebo aspoň slyšet, dělal na těch posledních pár metrech rámus, jak se prodíral křovím, snažil se pohybovat ještě rychleji, ale vůz se nezadržitelně začal rozjíždět směrem dolů, než práskla dvířka auta, slyšel ozvěnu ostrého výkřiku, znělo to jako „Jeď!“ Velíšek vyběhl z lesa a spíš ze setrvačnosti udělal několik rychlých kroků, vlastně skoků, zbytečně, zastavil se a jen nevěřícně zíral na profil a pak už jen na záď šedého Fiata Uno.

Auto na něho rozverně zamrkalo brzdovými světly a trochu trhaně, jako by řidič nebyl zvyklý na pedál spojky, mu zmizelo z očí. Jedním si ale byl skoro jistý; to auto mělo zle pocuchaný pravý přední blatník.

3.

Co tady mohli chtít? To přece není náhoda, že se okolo pořád motá šedivý fiat, řidič na někoho určitě čekal. A co ten druhý? Šel od hradu, co tam hledali, že by jen tak, ze zvědavosti, v takovém počasí, to by museli být takoví blázni, jako já, zaručeně měli nějaký důvod, zatraceně dobrý důvod, proč se tady procházeli, ale vchod do sklepení je stejně zapečetěný, no, uvidíme, pomyslel si nevrle kapitán a stíral si kapesníkem krůpěje deště i potu.

Pečetě byly v pořádku, na dveřích ani stopy po tom, že by se je někdo pokoušel otevřít, zalomcoval pro jistotu zámkem, všechno v pořádku, Velíšek se přece jen trochu uklidnil, snad tady není nějaká tajná chodba, to by nám ještě tak scházelo, ušklíbl se a hrabal se v kapsách. Klíčem škrábl po

kouscích papíru, odemkl, vylovil baterku a přes skladiště vstoupil do temného podzemí.

Nebyla to nakonec blbost, jít sem takhle sám? napadlo ho, když bloudil ostrým světlem baterky po nevlídných a omšelých stěnách.

„A co si vlastně myslíš, že tady najdeš, co?“ rokoval sám se sebou; zvuk vlastního hlasu ho měl uklidnit a zahnat tíseň, která se ho chtě nechtě zmocnila.

„Měl jsem nějak zajistit ty pitomé dveře, stačí průvan, i když, kde by se tady vzal, ale přece jen, je tady to větrání, ještě jsme ani neměli čas se podívat, jak to vlastně funguje…“

Jako by na potvrzení vlastní brilantní úvahy ho po tváři pohladil vánek, který nabíral sílu, Velíšek se rozběhl ke dveřím, ale už bylo pozdě. S prásknutím se zavřely přímo před jeho nataženou rukou, div mu ji nezlomily, ještě slyšel, jak z dírky vypadl se slabým cinknutím klíč, který v nějakém náhlém pominutí smyslů nechal zastrčený z venkovní strany.

To snad není možný, tak silný tah to přece nemělo, aby to prásklo těžkými dubovými dveřmi, pomyslel si kapitán. Ale ono to vyjde nastejno, holt to mám z Prahy doma, mělo mě to napadnout dřív, musí tu přece být nějaký průduchy, když se tady topilo, přemítal nad vlastní neutěšenou situací.

Z toho, že by snad ve sklepení zemřel hladem strach neměl, nejpozději odpoledne sem určitě přijedou mládenci z jeho oddělení, krom toho měl někde u sebe mobil – tedy, pokud je tady signál, napadlo ho, pod takovou hromadou šutrů, no, zase je to na kopci, takže obavy snad mít nemusí, a vůbec, nikomu volat nebude, i tak to bude pořádná ostuda! Najdou ho tady zavřeného v jakýchsi středověkých kasematech, jako pandura Trencka na Špilberku! To byl aspoň baron, ale co se mnou, kapitánem kriminálky Velíškem, pochechtával se už zase o něco lépe naložený vězeň.

Narovnal se a vyrazil do nitra podzemního bludiště, sedět a skuhrat za dveřmi, které uzavíraly cestu ke svobodě, se mu nelíbilo, raději se porozhlédne.

„Ještě by tak chybělo, aby mi přestala svítit baterka,“ ušklíbl se, ale jeho obavy byly tentokrát liché. Ostatně, někde po kapsách měl náhradní baterie, kdyby bylo nejhůř.

Opatrně procházel chodbami, tak, jak si pamatoval jejich směr, nešel přímou cestou k hodovní síni, ale coural se, občas nakoukl do temného výklenku, zabočil do některé z menších komnat, holých, studených a nevlídných.

Bylo zvláštní, jak v ohraničeném světelném kruhu všechno najednou vypadalo jinak, dovedl si už docela dobře představit to večerní a noční rejdění, zvuk té jejich středověké hudby, chřestění penízků a ozdob na šatech tanečnic, cinkání pohárů a klokotání nalévaného vína, jako by z dálky slyšel chraplavé výkřiky podroušených hlasů, chichotání dívek a šprýmy samozvaných rytířů, to

prostředí muselo propůjčovat kouzlo i tak banální zábavě, jakou bezesporu byly tanečky nezkušených holek a jinak docela obyčejné popíjení, vlastně spíše opíjení se. Zcela jistě to nekončilo jen u toho, v tomto směru si Velíšek rozhodně nedělal iluze, ale stejně, sklepní prostory a Lumír s loutnou,

melodie středověkých balad, nebo co se to v té době hrálo, upřímně řečeno, docela by to chtěl vidět…

„Neblázni, člověče,“ okřikl nahlas sám sebe, „ještě se nakonec budeš chtít přihlásit do toho jejich bláznivého spolku. Pokud je ovšem dřív všechny nepochytáme a nezavřeme,“ dokončil s chmurným zadostiučiněním.

Konečně došel až do hlavního sálu, sametové závěsy u vchodu byly odhrnuty a sepjaty po stranách

koženými řemínky, světlo baterky se pátravě rozhlíželo, zamířilo i k vysokému stropu, cestou pohladilo dveře do místnůstky, kde se donedávna ukrýval koberec i se svým hrůzným obsahem.

Náhle Velíšek strnul, hlavu pootočenou, ruka s baterkou se zachvěla; z protějšího rohu místnosti na něho bez mrknutí zíraly smaragdově zelené oči, jejich pohled se nehybně upíral přímo do jeho obličeje, chladný, hrozivý a neúprosný. Předrážděná fantazie mu vykouzlila i zvuk, ne nepodobný hlubokému, hrdelnímu zavrčení, zatajil dech a pak s přemáháním nasměroval baterku tak, aby dokonale osvítila skrytého nepřítele, vzápětí se s ulehčením rozesmál, takhle se vyděsit; velká dřevěná socha ebenově černého pantera teď už docela mírumilovně sledovala jeho vyděšenou tvář, oči měla z nějakých podivných kamenů, které v šeru zářily jako živé, možná byly i natřené nějakou světélkující látkou, už docela zapomněl, že se tady něco takového vyskytovalo.

Podíval se na ciferník hodinek, skoro deset, no nazdar, to si ještě pár hodin počkám, povzdechl si rezignovaně. Co tady, toulat se chodbami? To sis nemohl dát trochu pozor, spílal ještě sám sobě, to zase bude řečí a smíchu.

Zasedl pak ale docela spokojeně za stůl, položil si nohy na jednu z židlí, měkoučká kožešina mu příjemně hřála záda, druhou přehodil přes natažené nohy. Je tady zima jak v Rusku, říkal si v duchu, z objemné kapsy lehkého kabátu vylovil svačinu, kterou mu pečlivá manželka, byvši zpravena o zamýšleném výletě, vzdor jeho mnohomluvným protestům nachystala, zabalila a do té kapsy nacpala.

„Jako by to tušila, holka moje zlatá,“ usmál se kapitán, zašustil papírem a s chutí se dal do jídla.

4.

„Nechceš se jet podívat na hrad?“ ptal se Roman nevinně, ale Ivana rezolutně odmítla.

„Jeď sám, jestli chceš, já si zatím dodělám něco do práce, ať máme volné odpoledne,“ navrhla mu a Roman souhlasil. Kolo měl v přístavku za domkem, takovém skladišťátku všeho možného, zahradní nářadí, nábytek a pár věcí, vyhozených z domku jako nepotřebné krámy, se kterými se ale stará paní přece jen nedokázala rozloučit; kdo by také rád vyhazoval na smetiště součást vlastní minulosti.

Déšť mu nevadil, ostatně už se zmírňoval, a když ho Ivana nabádala, aby se teple oblékl a raději přece jen počkal, až přestane pršet úplně, s úsměvem šestiletého školáka zadeklamoval „Májový deštíček, dejž nám ho Pánbíček,“ vlepil překvapené a zaskočené Ivaně pusu a zmizel i se svým kolem za nejbližší zatáčkou.

Cesta do kopce, na jehož vrcholu se rozkládala zatím ještě malebná zřícenina, by nebyla pro trénovaného cyklistu příliš namáhavá; Roman ovšem celou zimu na kole neseděl, a tak se nahoru dokodrcal pěkně zadýchaný. Zarejdoval s bicyklem až k hradní stěně, opřel ho a pak, po krátkém zaváhání, přece jen zajistil svůj vehikl řetízkem a zámkem.

Při pohledu na roztržené pečetě se zarazil, chvíli přemýšlel, co dál, ale spokojený sám se sebou a hlavně s tím, že nemá u sebe žádný z těch protivných krámů, zvaných mobil, a tedy nemůže přivolat příslušné orgány, opatrně nahlédl dovnitř. Baterkou propátral celou místnost, došel k dalším dveřím a překvapeně zvedl ze země klíč. Zůstal nerozhodně stát, pak ale pokrčil rameny a dveře otevřel.

Nehostinná tma na něho zívla z chladného otvoru, otočil se, s pomocí několika plechovek s barvou nebo čím zajistil dveře proti náhodnému zavření a odhodlaně vkročil do temného obdélníku.

Na nohou měl sportovní boty s měkkou podrážkou, jejich přičiněním se pohyboval tichounce, skoro jako by šlapal po mechu. Nezadržitelně se blížil na první rozcestí, veden neomylným pudem i pamětí zabočil na příští křižovatce chodeb do té správné – tak složité to ostatně nebylo – a téměř vykřikl; mihotavá záře pochodní ve velkém sále zvěstovala přítomnost vetřelce, tak, jak to už naznačily potrhané papírové proužky na dveřích.

Takže jsi ještě tady, no počkej, říkal si pomstychtivě, necítil strach, jen chuť popadnout toho, kdo je uvnitř a pořádně s ním zatřepat, vytřást z něho doznání, co tady dělá a hlavně co vlastně o celé té záležitosti ví; že by to pro něho mohlo být i nebezpečné, nad tím ani na chvíli neuvažoval. Zhasl baterku a snažil se chovat zcela nehlučně, uslyšel podivný zvuk, jako by někdo mačkal papír, opatrně, jako stín se protáhl okolo závěsů do vysoké místnosti a strnul v němém úžasu. Na vyřezávané židli, matně ozářen světlem několika svíček, spokojeně posedával Velíšek, teď otočil hlavu a jen tak, náhodou, přes rameno pohlédl jeho směrem, vzápětí vyskočil a otočil se tváří k nečekanému vetřelci.

„Kristepane, to jste zase vy?“ zaúpěl a zachytil se za opěradlo židle, ne, takové prudké pohyby, a – proč by zapíral – k tomu úlek, to nebylo nic pro něho.

Jednou mě z toho chlapa doopravdy trefí šlak, pomyslel si a vzápětí na Kříže vyjel:

„Co tady děláte? A jak jste se sem vůbec dostal?“

„No, byl jsem se jen tak projít, vlastně, projet na kole, a když jsem tak šel, tedy jel, okolo a viděl jsem, že někdo vlezl dovnitř, tak jsem si říkal, že bych se mohl podívat, co se tady vlastně děje. Byla

to čirá náhoda, kdepak bych měl v úmyslu sem dovnitř chodit, ale když byly ty pečetě roztržené… Jen jsem chtěl nakouknout, mohly to být třeba děti tady z okolí, víte sám, jak jsou děti zvědavé,“ vysvětloval Roman ctnostně a dával najevo sebejistotu, kterou v tom okamžiku vůbec necítil.

„Jen tak se projet, nahoru, k hradu, a jak tak na vás koukám, v dešti,“ hořekoval kapitán. „Šel hledat děti do podzemních chodeb jako do perníkové chaloupky, Ježíši Kriste, a to vás, člověče, nenapadlo, že to tady může být nebezpečné? Že sem třeba vlezl někdo, kdo má bůhvíjaké úmysly, někdo, kdo má možná na svědomí už dvě vraždy a třetí mu nebude dělat nejmenší potíže?“

„No, napadlo, ale přece jen…“

„Romane, já vám zakazuji, slyšíte, důrazně zakazuji, abyste se do toho takhle lehkomyslně míchal. Nikam nechoďte sám, nebuďte zbytečně zvědavý, a když na něco přijdete, něco vás napadne, přijďte ihned za mnou, kdykoliv, třeba o půlnoci, nebo zavolejte.“

Velíškův hlas byl nejen podivně důrazný, ale také téměř prosebný, bez obvyklého sarkastického nádechu, bylo vidět, že má opravdu obavu z toho, aby jednoho dne nenašli také Romana pohozeného kdoví kde a kdoví kým. Na Kříže udělala jeho řeč dojem, podíval se mu přímo do očí a slavnostně pronesl jediné slovo:

„Slibuju.“

Velíšek ještě potřásal hlavou, když se Roman najednou zeptal:

„A proč jste tady byl zavřený?“

„Protože jsem… No, byl tady průvan, i když by neměl být, tedy, vlastně, nečekal jsem ho, neuvědomil jsem si, že by mohl být… a já… a vůbec.“

„Nezajistil jste si dveře, co? Takže nakonec je vlastně dobře, že jsem přišel. Kdo ví, za jak dlouho byste se odsud dostal!“

„Odpoledne přijedou mládenci od nás,“ zahuhlal Velíšek, „ale přiznávám, že jsem přece jen radši, že jste mě našel a vysvobodil vy, s kolegy bych si užil, kdyby to prasklo,“ tázavě se díval na Romana.

„Nebojte se, ode mne se nikdo nic nedozví,“ usmál se Kříž a Velíšek si tajně oddechl. Přece jen, takhle to bylo o hodně lepší.

Teď, když byli dva, bylo jim o poznání veseleji. Podzemí hradu nebylo sice nijak příjemné ani ve dvojici, ale pro osamělého návštěvníka, brr.

„Nemáte žízeň? Nebo hlad? Jak jste tady vlastně dlouho?“

„Hlad určitě nemám, v tomto směru mě žena zásobila, a žízeň? Tady?“ přešel Velíšek poslední otázku a trhl hlavou ke dveřím do kamrlíku. „Jen se pojďte podívat, jak je to tady zásobené.“

Uprostřed místnosti stály dvě ze tří beden, předtím složené v koutě. Byly otevřené a jejich obsah byl více než výmluvný; ve slámě zabalené láhve drahého dovozového i tuzemského vína, ve druhé poněkud nestylové minerálky v plastu, k tomu pár kousků kvalitního tvrdého alkoholu, jak vidět, organizátoři to s tím středověkým koloritem zase nebrali až tak moc vážně, inu, trocha luxusu neuškodí v žádné době, říkali si zřejmě.

„Nepůjdeme se podívat ještě do těch dalších chodeb? Myslím do těch, co vypadaly, že jsou používané?“

„Vy jste mi ale pokušitel, já už se tady trochu prošel,“ Velíšek si ho měřil kosým pohledem.

„Ale mrknout se tam snad můžeme, ještě jsme to celé neprozkoumali, ono to asi ani nepůjde, to podzemí je strašně rozsáhlé a spletité, plány k němu veškeré žádné, ale aspoň něco… Vždyť proto také odpoledne přijedou kolegové.“

Za svitu baterek procházeli další dvě chodby, na Romanův návrh zapálili i několik pochodní – to abychom nebloudili, podle světel poznáme, že už jsme tudy jednou prošli, vysvětloval, aniž by si uvědomil, že to zdůvodnění poněkud postrádá logiku, ale jemu se prostě osvětlené chodby líbily, bylo to takové tajemné, starodávné, a i v Romanovi, ostatně jako v téměř každém chlapovi, bylo kus kluka s nezkrotnou touhou po dobrodružství.

Jejich procházka neměla žádný výsledek, ani ho nečekali, byla by to spíš náhoda, kdyby na něco narazili; zvolna se vraceli a na zpáteční cestě pečlivě zhášeli hořící fakule. Pokud snad přece jen v hloubi duše očekávali závratný objev, byli zklamáni. Ten pro ně osud připravil někde úplně jinde.

5.

„Budete čekat na tu svou partu?“ ptal se Roman, když se konečně vymotali ven. Přestalo pršet, sluníčko už zase vykukovalo a nebýt vlhké trávy, nikdo by nepoznal, že ještě před chvílí docela pěkně lilo. Tedy, před chvílí, Velíšek mrkl na hodinky a překvapeně hvízdl; půl jedné!

„No, asi bych na ně měl počkat, uviděli by, že někdo byl uvnitř, a chytil by je z toho amok. Stejně jsem na ně chtěl počkat…“

„Tak jo, já pojedu. Stavte se večer, jestli vám to vyjde.“

„Stavím. Ale žádné jídlo nechystejte,“ kynul mu rukou Velíšek, „já byl včera přejedený, vařit tedy fakt umíte, všechna čest, to mi povězte, kde jste se to vlastně naučil, ale manželka byla celá nesvá z toho, že jsem už nevečeřel, to víte, já jí to nevysvětloval, kdepak, to by bylo řečí, že ona se chystá s teplým jídlem a já se pak nakrmím někde jinde, hned si myslela, že na mne něco leze, je teď plno chřipky…“

Roman se jen usmál přes rameno, „Na lodi, občas jsem tam něco ukuchtil,“ prohodil jen tak mimochodem, zamával Velíškovi a byl pryč.

Velíšek rezignovaně pokrčil rameny. „Tak na lodi,“ zabručel, „to by mě zajímalo, co všechno se na té lodi ještě naučil,“ a šel si najít nějaký co nejméně mokrý kámen nebo pařez, na kterém by přetrpěl nezbytné minuty čekání.

Kříž si cestu z kopce užíval, to bylo něco jiného, než namáhavě šlapat nahoru, letěl jako vítr, div se pod ním obstarožní bicykl nerozpadl, a zanedlouho byl u Ivanina domku. Rozpustile zahalekal, ale dáma jeho srdce byla buď zabraná do práce, nebo neslyšela, nikdo se neobjevil, nikdo ho nevítal.

Pokrčil rameny, „Ach jo, to je život,“ povzdechl si teatrálně a vedl kolo do jeho dočasného útočiště, opřel je o nějaký starodávný stolek, vypadalo to jako součást něčeho většího, ano, už si vzpomínal, jeho maminka měla po babičce cosi podobného, takové velké oválné zrcadlo, na každé straně jeden hranatý stolek se šuplíkem a pod ním větší skříňka s dvířky na malých mosazných pantech, jak jen tomu říkala? Už si ten název nevybavil, psycha? Možná ano, možná ne, nebyl si jistý, ale jasně viděl skleněné tabulky na horních deskách skříněk, pod nimi růžový satén a na něm ručně háčkovaná, bělostná a naškrobená kulatá krajka, maminka ji vždycky po vyprání máčela v nějaké lázni a pak napínala do patřičného tvaru pomocí špendlíků…

Usmál si při vzpomínce na domov, jak je to všechno dávno, a přece si ještě dokáže docela jasně vybavit jeho vůni a intimitu, jakou od té doby nepoznal. Jako by to bylo včera, zasnil se. Hrome, že by se už hlásil věk? Doba, kdy vzpomínky budou bližší a živější, než současnost? Ale to snad ne, potřásl hlavou, na to má ještě času dost, to jen ten pohled na věci jedné staré paní ho najednou vrhl o několik let zpátky.

Jemný sluch zachytil šramot. Že by myši? Nebylo by divu, tady by měly ráj, napadlo ho, ale pak zbystřil pozornost; ta drátěnka, pozůstatek tetiny manželské postele, která stála v rohu, ta přece ještě včera odpoledne byla úplně jinak, stála na delší straně obdélníku, prostě naležato, a vyšívaný přehoz, který ji teď skoro dokonale překrýval, ten byl určitě složený támhle v rohu, že by tady Ivana takhle nesmyslně uklízela? Když bral kolo z přístěnku, ničeho si nevšiml, pravda, nijak se nerozhlížel, to až teď.

Ustoupil pár decimetrů zpátky, má vyběhnout ven, zamknout dveře a někoho zavolat na pomoc? A co

když se mýlí, co když se zesměšní, třeba jen pro pár neposedných hlodavců? Velíškovo varování mu znovu zaznělo v uších, stejně jako jeho vlastní slib, co se dá dělat, jednou se zavázal, že nebude pátrat sám, už už se chystal otočit a udělat další krok ke dveřím, když ho na místě přimrazil podivný zvuk, znělo to jako vzlyk.

Pečlivě za sebou zavřel dveře, vnořil se do změti předmětů a jedním pohybem odklopil kovové monstrum. Přikrčená na bobku, se zuby, zaťatými do sevřené pěsti, dívala se na něho uslzenýma očima plavovlasá dívka, rozcuchaná, ušmudlaná a s roztrhaným tričkem, nicméně, podle fotografie, kterou Kříž před nedávnem viděl, zcela jednoznačně identifikovatelná.

„Stello? Kde se tady berete? Všichni vás hledají, jste v pořádku? A kde jste, proboha, celou tu dobu byla?“

Několikrát prudce pokývla hlavou, jako by ten pohyb nemohla zastavit, přitom z něho nespustila oči, pořád ještě si okusovala kotníky ruky, jako malé děcko, uvědomil si Roman, musela být k smrti vyděšená, kde se tady vlastně vzala? Pootevřené okénko dávalo jasnou odpověď, ale odkud přišla?

Musela sem vlézt ještě za tmy nebo za šera, i když, kdo ví, je všední den, všichni jsou v práci, ani za dne by si jí nemusel nikdo všimnout, hlavně pokud přišla zezadu, zahradou. No, snad to vysvětlí sama.

„Pojďte, půjdeme do domu, trošku se umyjete, najíte a pak mi v klidu řeknete, co se vám stalo, ano?“ říkal klidným hlasem a natahoval k ní ruku. Váhavě se zvedala, zachytila se ho studenými, roztřesenými prsty, ale pak náhle cukla, zkroutila se do rozklepaného uzlíčku a propukla do nového záchvatu pláče.

„Nebojte se, nic se vám nestane,“ domlouval jí Roman, dřepl si vedle ní a konejšivě hladil blonďaté vlasy. „Doma je jen Ivanka, neteř paní Mrázkové, tu znáte, té se nemusíte bát, vždyť víte, ta je přece hodná, neublíží vám. A mne sice neznáte, ale já jsem Roman, Roman Kříž, Ivanin kamarád. Tak co, půjdeme?“

Zvedla hlavu, oči ustrašeného zvířátka upřela do jeho a jektavým hláskem zaprosila:

„Já vás znám, viděla jsem vás jednou z okna. Tak dobře, já vám teda věřím a půjdu, když říkáte, ale nikdo mě tady nesmí vidět, nikdo, rozumíte?“

Chápavě přikývl a zvedal se.

„Počkejte tady, ano?“ řekl, vyšel ven, rozhlédl se důkladně okolo, zašel ještě za roh a chvíli postál před domem, protahoval se, otáčel hlavu vpravo i vlevo, rozhlížel se, jako by nic jiného neměl na práci. Když se uklidněný chtěl vrátit pro dívku, přihnalo se po silnici auto; šedý Fiat s pokrčeným blatníkem.

Vysoký muž s rozteklým obličejem a zarudlou pleší, lemovanou věnečkem bílých vlasů, vyskočil jako čertík z krabičky, malýma očkama se rozhlédl po okolí, zamračil se na Romana, pak práskla branka, jak se rozběhl ke dveřím sousedního domku, a sápal se po zvonku. Z tichého baráčku se kromě opakovaného a protivného drnčení neozval ani hlásek. Bodejť, bábi Vaňková byla u doktora a nakupovat, syn se snachou na dovolené a Stella… Ano, ta sice byla kousek odsud, ale to chlápek nemohl vědět a Roman mu touhle informací posloužit rozhodně nemínil.

Nezvaný návštěvník pomalu, ale jistě měnil barvu, z purpurové přecházela ve fialovou, už i trochu promodrával, buclatou pěstí s rezavými chloupky na hřbetech rukou několikrát vztekle udeřil do

němých dveří, až Roman, do té doby s jistým potěšením sledující jeho chameleonské proměny uznal, že s takovou by ho také mohla ranit mrtvice. Přešel ke společnému plotu, který pozemky obou domků odděloval, odkašlal si a přidal neurčité „Haló!“

Brunátný muž na okamžik ztuhl, natočil se, Roman ho teď viděl jen zezadu, jako by se trošku nahrbil, pak napřímil ramena a když se otočil k Romanovi, nebyla po nezkrotném vzteku v jeho tváři ani stopa. Usmíval se s poněkud ztuhlými rysy ve tváři, ale jeho sebeovládání musel Roman chtě nechtě obdivovat.

„Hledám někoho od Vaňků, nevíte, kde bych je našel?“

„To budete mít asi problém,“ zdvořile odpovídal Kříž a pozorně si muže prohlížel, hrome, nelíbil se mu, mladistvé oblečení podivně kontrastovalo s jeho tváří i postavou, celý byl takový jako opuchlý, hedvábné šátky ve výstřihu sportovní košile Roman nesnášel a k chlápkovi se to ani nehodilo, kdepak francouzský šarm, ten tomuhle stvoření zcela chyběl, svěšená ramena a sádelnaté břicho, uhýbal pohledem a nějak podivně to s ním trhalo. „Mladí Vaňkovi jsou na dovolené a stará paní někde na pochůzkách.“

„A mladá dáma? Myslím, že se jmenuje Stella, že?“ Při vyslovení jména mu přeskočil hlas, skoro zavřískl, už zase se tak strašně potil. Ano, někdy se ovládnout nedá, s posměchem si říkal Roman, ale odpovídal, jako by si ničeho nevšiml.

„Stella?“ protáhl s údivem. „A víte, že jsem ji už docela dlouho neviděl? Možná také někam jela, ale víc vám nepovím, to víte, moc se o sousedy nestarám, jsem tady jen na návštěvě.“

„A ta paní, co tady vedle bydlí? Ta by o ní nevěděla?“

„Nevěděla,“ odsekl Roman.

„Copak se děje? Hledáte někoho?“ Ivana se objevila po jeho boku a přívětivě se obracela na neznámého.

„Pán hledá někoho od Vaňků,“ bral ji Roman za ruku a pevně ji stiskl. Bál se, aby nedala najevo, že poznává to auto, stálo zablácené, s otevřenými dveřmi před domem, Ivana ho musela vidět. Viděla a poznala, ale nedala nic najevo ani mrknutím oka.

„Jsou na dovolené,“ opakovala bezděčně po Romanovi.

„A Stella?“ chlapík viditelně ztrácel trpělivost i nervy, nažehleným kapesníkem si utíral pleš i obličej, hlučně pomlaskával odulými rty, oči se mu podivně leskly, Ivana ho sledovala s mírným

znechucením.

„Nevím, už jsem ji dlouho neviděla, ostatně, my jsme tu ani nebyli, přijeli jsme včera, viď?“ obrátila se na Romana s tváří mírně zvednutou k jeho obličeji.

„Tak vám teda pěkně děkuju,“ zavrčel muž; už se ani nesnažil předstírat zdvořilost, prudce se otočil, při tom pohybu se mu uvolnil šátek ve výstřihu a Ivanino bystré oko postřehlo dlouhé škrábance na jeho krku, táhly se až dolů, na hruď, kývla na Romana a bradou ukazovala na muže, který mezitím soukal mohutnou postavu do mrňavého auta. Vrhl poslední vzteklý pohled na tichý dům a odjel svým nechvalně známý stylem.

„Tůdle, mamlase,“ řekla Ivana podrážděně, „tobě zrovna budu něco povídat. No, ale máme espézetku, aspoň něco. Velíšek bude mít radost. Viděl jsi ty škrábance?“

Jo, Velíšek bude mít radost, a jakou! pomyslel si Roman a vedl Ivanu do kůlny.

6.

Dívka, už zase bezpečně ukrytá ve své skrýši, ani nedutala. Roman zvolna odklopil drátěnku a podal jí ruku. Opatrně, sehnutá, aby se v okně neobjevil ani kousek její siluety, se soukala ven a zůstala stát před Ivanou, krytá jakousi skříní, stojící mezi ní a oknem.

„Stello? Co tady děláte, proboha? A jak to vypadáte?“ Pokrčila rameny a znovu opakovala svou úpěnlivou žádost.

„Nikdo o mně nesmí vědět, nikdo, víte? Utekla jsem jim, ale už mě hledají, ten chlap, co se k nám dobýval, slyšela jsem ho, to je jeden z nich, nesmí mě najít, oni by mě snad zabili!“

„Vy ho znáte? Víte, jak se jmenuje? A nebojte se, neprozradíme vás. Snad bychom měli zakrýt okno, co myslíš?“ obrátila se Ivana na Romana.

Přemýšlel, ale pak zavrtěl hlavou.

„Pokud ji fakt hledají, tak určitě dávají pozor, co se kde mihne. Kdybychom to okno teď zakryli, mohlo by to pro ně být znamení, že se tady něco děje, něco, co by je mohlo zajímat. A na takové návštěvníky nejsme připravení, nejlepší bude zavolat Velíška, ať přijede a slečnu si odveze. U nich bude v bezpečí.“

„Ne, prosím vás, nevolejte policii, stejně jim nic neřeknu, vždyť já ani nic nevím,“ škemrala vyděšená dívka a po tvářích se jí už zase začínaly koulet slzy.

„Dobře, tak zatím zůstaňte tady, něco už vymyslíme,“ konejšil ji Roman a zastínil svými rameny okno, aby se Stella mohla vrátit zpět do svého útočiště a nemusela lézt po kolenou nebo v předklonu.

„Donesu vám něco k jídlu a na převlečení, ano?“ nabídla se Ivana a káravě přitom pohlížela na Romana.

„Co tě to napadlo, slibovat jí, že nezavoláme policii? Přece ji tady nemůžeme schovávat, dokud se to všechno nevyřeší. Vždyť je to možná svědek a zřejmě i oběť únosu, jen se podívej, jak vypadá,“ pustila se do Romana, sotva za nimi zaklaply dveře domku.

„Velíšek přijede dnes večer, zapomněla jsi?“ uklidňoval ji Kříž. „Do té doby ji necháme, kde je, jen si budeme muset najít nějakou práci okolo domu nebo na zahradě, aby si to sem někdo náhodou nepřišel bez našeho svolení a vědomí pořádně prohlídnout.“

„Tak to já se půjdu opalovat,“ zaradovala se Ivana. „Plácnu sebou za barák, přímo k tomu přístavku.“

„Tomu se říká spojit příjemné s užitečným. A já abych šel třeba spravovat ten zatracený plot,“ vzpomněl si Roman na několik vypadlých příček v laťkovém plotu, oddělujícím zahrady obou domů.

Pozoroval Ivanu, mazala tenké krajíčky chleba domácím sádlem se škvarky a na další, potřené máslem, pokládala plátky šunky a sýru, pohybem hlavy ukázala Romanovi na sklenici s okurky, z lednice vytahovala připravenou pomazánku, která nádherně voněla, skládala to všechno na talíře a ohlížela se po ubrousku.

„Víš co,“ napadlo Romana, „naskládej to do košíku, uvaříme si kafe a uděláme si na zahradě něco jako piknik. Než vytáhneme stolek a židle, můžeme dát koš s jídlem do kůlny, takhle to nikomu nebude nápadné. A budeme tam moci chodit bez toho, že by někomu přišlo divné, co tam pořád děláme. Tedy, pokud to fakt někoho zajímá, možná zbytečně přeháníme, ale co kdyby…“

Usmála se a sáhla po velkém proutěném koši se dvěma odklápěcími víky, který Roman iniciativně přinesl z chodby. Na dno naskládala tričko a svetr, staré džíny ze svého šatníku, snad jí to oblečení bude, i když je o něco vyšší než já, zadoufala. Pořád je to lepší, než ty potrhané a špinavé krámy, které má na sobě. Dále přidala do koše kapesníky a vlhčené ubrousky, aby si Stella mohla otřít aspoň obličej a ušmudlané ruce, hřeben a krém na obličej, pak přišly na řadu talíře s jídlem, minerálka, odběhla ještě do koupelny, sáhla do skříňky a do kapsy strčila plato s malými prášky. „Diazepam,“ podotkla stručně, „pro jistotu.“

Všechno ještě přikryla látkovým ubrouskem z tetiných zásob a rezolutně koš zavřela.

„Snad máme všechno, co by mohla potřebovat,“ rozhlížela se pátravě po kuchyni.

„A můžeme,“ řekla pak odhodlaně, vzala termosku s horkou kávou a následovala Romana ven, do nečekaně slunného odpoledne; po dopoledním deštíku zůstala ve vzduchu jen svěží vůně trávy.

7.

Rachotili v přístavbě jako párek poltrgajstů, pokřikovali na sebe zbytečně zvýšenými hlasy, jen aby případný špeh slyšel, čím že se to právě zabývají. Zatím co Roman vynášel a rozestavoval nábytek, Ivana chvatně vytáhla z koše vše, co pro Stellu přichystala, i to kafe uvařili do termosky jen proto, aby jí je mohli nabídnout, dívka se otřásla, když uviděla černý nápoj, ještě v noci si říkala, že tohle už nikdy nebude moci pít, ale káva voněla tak lákavě, navíc tady se přece nemá čeho obávat.

Ivana ji přestěhovala do rohu místnosti, kam nebylo vidět oknem téměř ze žádného úhlu, jídlo jí postavila na vysoký, původně květinový stolek, jedna ze zahradních židlí docela dobře posloužila svému původnímu účelu, ještě vylovila jakési složené monstrum, setřela z něho prach a rozložila ho; vcelku zachovalý paraván skryl poslední stopy Stelliny přítomnosti.

„Támhle je spacák,“ ukazovala Ivana rukou, „kdybyste se chtěla natáhnout; myslím, že pořádný odpočinek můžete docela dobře potřebovat, rozhodně vám neuškodí.“

Dívka se na ni podívala vděčnýma očima, převlékla se a zbavila nejhorší špíny a vypadala by zase k světu, nebýt opuchlých víček a naběhlého nosu.

Snědla s chutí část toho, co jí přinesli, vypila kávu a už se ohlížela po spacáku. Ivana jí ho pomohla rozložit na deku, zbytek jídla postavila na malou podnožku vedle improvizovaného lůžka, přikryla ji a pak, se špatným svědomím, že se zdržela nápadně dlouho, vyběhla ven. No jo, dlouho, omlouvala sama sebe, ale copak to mládě mohla nechat jen tak, bez pomoci, bez vlídného slova?

Seděli s Romanem na zahradě, povalovali se ve starodávných proutěných křesílkách, rozhlíželi se líně po okolí, ale nepodařilo se jim najít nikoho, kdo by se o jejich siestu zajímal. Kdyby se však podívali pozorně k lesíku na nevelké vyvýšenině, snad necelý kilometr od kolonie domů, a kdyby měli štěstí, zahlédli by možná záblesk, odraz světla ve sklech silného triedru, kterým vysoký, mohutný muž sledoval jejich i sousední domek a občas i okolí. Nic o něm nevěděli, ale zachovávali konspirační pravidla, jako by o jeho přítomnosti byli informováni.

„Co bábi Vaňková, chudina, chodí jako tělo bez duše, co s ní?“ zeptala se polohlasně Ivana, ale Roman záporně zavrtěl hlavou.

„Ještě to musí vydržet, dokud si Stellu neodveze policie, nemůžeme jí pomoci. Umíš si představit, co by nastalo, kdybys jí řekla, že Stella je nejen živá a zdravá, ale dokonce hned vedle ní?“

„Vlítla by sem jako mastný papír do průjezdu, já vím,“ přikývla Ivana a Roman udělal pohoršené tss tss; jeho přítelkyně občas používala výrazy hodné uličníka a ne půvabné dámy s dokonalým společenským vychováním. Usmála se na něho bezelstně a nastavila tvář jarnímu sluníčku.

8.

„Teď už to nevypadá moc důvěryhodně, když tady tak sedíme, co myslíš?“ prohodila Ivana; podřimovala dosud zcela spokojeně v křesílku, ale blížila se osmá hodina a už se docela výrazně ochlazovalo, začínalo se i šeřit.

„No jo, sbalíme to,“ protáhl se Roman se zívnutím a odložil knížku, kterou se do této chvíle jakože zabýval; stejně už se mu písmenka rozmazávala před očima a mimo to, knížka pocházela ze zásob nebožky tety, a ta měla přece jen vkus poněkud odlišný od Romanova. A tak, i když ocenil sběratelskou hodnotu výtisku, přece jen ho osud krásné Růženy, pronásledované zločinným lékařem, nedokázal příliš zaujmout. A poté, co se její havraní vlas najednou měnil v plavý a obráceně, přestal se Roman v knize orientovat úplně. Kdo se v tom má vyznat? pomyslel si.

Odnášeli věci do kůlny, snažili se být opatrní a nedělat zbytečný rámus, aby Stellu neprobudili. Jak

už to tak bývá, hned prvním křeslem ale Roman zavadil o nějakou starou vázu, s rachotem se zřítila k zemi, naštěstí se nerozbila – byl to nějaký měděný kousek, ale za paravánem se ozvalo vyjeknutí.

„To jsme přece my,“ Ivana nakoukla za zástěnu a konejšivě se usmívala.

Roman se snažil aspoň trochu zavřít a upevnit okénko, jenže petlice nedržela a okno se dalo i zvenčí otevřít velmi snadno. No co, však v noci tady už nebude, říkal si a natahoval uši, o čem si ty dvě povídají.

„Půjdete teď s námi do domu?“

„Ne, ještě je tam moc světlo, určitě to tady hlídají, když, tak až bude úplná tma,“ smlouvala Stella a celá se roztřásla.

„Nechcete nám říci, co se vlastně stalo?“

„Později, nezlobte se, já o tom teď nemohu mluvit, nechte mě ještě chvilku být,“ dívka byla vyděšená, dívala se kamsi zpátky, do minulosti, bůhvíjaký příběh se jí odvíjel před očima, hezkého to asi nebylo nic.

„Už našli… Martinu?“ našla konečně sílu k otázce a Roman s Ivanou se na sebe podívali.

„Našli,“ řekl stručně. „Vy o tom něco víte?“

„Ne, já nic nevím, ani co se jí stalo, jen jsem ji náhodou objevila v té chodbě, protože Simona tam chtěla za každou cenu zůstat, ale já jí to nemohla dovolit, hledala jsem ji, nevěděla jsem, kam se schovala, a Martina tam ležela, vlastně seděla, ale Simona nikde, vůbec nevím, kde byla…“

Nebylo jí skoro rozumět, zuby jí drkotaly o sebe a jednotlivá slova vyrážela, jako by vyplivovala chuchvalce něčeho, co ji dusí, schoulila se do klubíčka a hlavu si přikryla rukama, docela jako malé děcko, které se bojí tmy.

„Zůstanu u ní, musím, ať je to, jak chce,“ řekla Ivana a sklonila se ke zhroucené dívce.

Roman se zamračil, nelíbilo se mu to, ale musel uznat, že Stellu v tomto stavu nemohou nechat o samotě. Konečně, Velíšek za chvíli přijede, snad se tak moc nestane.

Když Ivana za půl hodiny přišla za ním, jen unaveně zavrtěla hlavou.

„Nic, jen pořád opakuje, že nic neví, že s policií mluvit nebude, protože by jí stejně nikdo nevěřil, stejně nikoho nezná… Vzala si prášek, to ji uklidní.“

Ještě chvíli nehybně seděli, každý se svými myšlenkami, ani mluvit se jim nechtělo. Jako na zavolanou před brankou zastavilo Velíškovo auto, křepce se rozběhl k Ivaně, vycházející mu v ústrety, otočila se a pokynem ruky ho vyzvala, aby ji následoval, Roman šel jako první a vedl je, teď už černočernou tmou, do kůlny. Zatímco Ivana kapitánovi ve zkratce vyprávěla všechno, co se odpoledne stalo, počínaje pozdvižením u sousedů a konče Romanovým neuvěřitelným nálezem, Roman nakoukl za paraván, nevěřícně se nadechl, odsunul ho, spíš odhodil, a s vykulenýma očima se obrátil ke dvojici, bezmocně pokrčil rameny a rozhodil rukama.

Hnízdo bylo prázdné.

9.

Cholerický záchvat, který předvedl Velíšek, byl by hoden vstoupit do lékařských učebnic jako typický příklad reakce člověka, který zcela ztratil schopnost se ovládat. Hubený kapitán dokázal udržet kypící vztek na uzdě po celou tu dobu, než dorazili zpět do kuchyně Ivanina domku. Se zaťatými

čelistmi ještě předtím sledoval marnou snahu obou zoufalých provinilců vyhrabat Stellu z nějakého jiného úkrytu; prohlíželi každý kout, včetně míst zcela nesmyslných, na kterých by se neukryla ani trochu větší krysa. Volali ji a slibovali hory doly, ale nikdo neodpovídal, jen uvolněné okénko, kterým Roman marně vyhlížel ven, ukazovalo, kudy asi dívka znovu zmizela.

Se ztuhlými rysy se usadil na kuchyňskou židli, aby pak vyskočil jako vymrštěný nějakou skrytou pružinou, a z plných plic ulevoval svému bezmeznému rozhořčení.

„Co jste si, sakra, mysleli, když jste ji nechali v tom domku! Neříkal jsem vám,“ obracel se na Romana, „že se nemáte do ničeho míchat? Neříkal jsem vám, že máte přijít za mnou, kdykoliv, třeba i o půlnoci? Měli jste tady holku, kterou hledáme jako cvoci už kolik dní, a vy ji necháte pláchnout! Co když se znovu dostala do rukou těm grázlům, co ji unesli! Co když ji najdeme někde v lese mrtvou, studenou, koho si myslíte, že bude víc hryzat svědomí? Mne, nebo vás? Jste dva zatracení, nezodpovědní blázni, tak je to! Proboha, Ivano, copak ani vy nemáte kousek zdravého rozumu, když už od Romana se něco takového nedá čekat?“

Velíšek řádil jako černá ruka a nikdo si mu netroufl odporovat, Ivana seděla u kuchyňského stolu jako hromádka neštěstí a Roman stál u sporáku, ruce zkřížené na prsou, oči upřené k zemi, ani hlavu nezvedl.

„Řekla vám aspoň něco?“ zeptal se netrpělivě.

Uklidňoval se jen zvolna a rukama si v bezmocném gestu rozježil a pak zase uhladil poslední zbytky vlasů na ustarané hlavě, sáhl naučeným pohybem do kapsy po cigaretě, a pak ten nevědomý pohyb zastřel nějakým zbytečným gestem.

„Mluvila nejasně, byla strašně vyděšená, nechtěla, abychom vás zavolali, prý snad až večer, vždyť by nám utekla, nemohli bychom ji držet násilím nebo ji svázat, a měli jsme strach, že když ztropí nějaký povyk, někdo ji uslyší, už ji tady hledali a určitě to také odněkud hlídali. Ona znala toho chlapa, který se tady potloukal, přijel šedým fiatem, který měl promáčknutý blatník, a také se zmínila o té své kamarádce Simoně a o tom, že našla Martinu.“ Roman dál a dál věrně reprodukoval Stellino přerývané doznání.

„A jméno toho chlapa? Řekla vám aspoň to?“ naléhal Velíšek dychtivě, plný naděje. Odpovědí mu bylo jen zavrtění hlavou, nechtěla říci skoro nic, věděli jen to, co jí uklouzlo.

„Ale máme espézetku,“ podávala mu Ivana papírek s napsaným číslem.

„Tak přece jen něco. V jednom máte pravdu,“ povzdechl si Velíšek, „neprospělo by to nikomu, kdyby se o tom děvčeti někdo dozvěděl. Sousedce Vaňkové jste doufám nic neřekli,“ hrozivě si je změřil a Ivana beze slova zavrtěla hlavou.

„Jenže kdybyste mě zavolali hned, tak bych si ji odvezl, a to už by bylo jedno, jestli se o ní někdo dozví nebo ne, u nás by se k ní nikdo nedostal. A my bychom konečně věděli to, co ví ona,“ dostával se zase do ráže.

„A jak byste ji tam u vás chtěl držet?“ zeptal se Roman už trochu roztrpčeně, sarkasticky, zdálo se mu, že svůj díl už dostali.

„Nic neudělala, jen zameškala pár dnů v práci, to není ani na pokutu, to je věc zaměstnavatele. A

když nechtěla nic říct nám, tak co teprve policii, vždyť o vás nechtěla ani slyšet, málem se zhroutila, když jsme řekli, že vás zavoláme! Kdyby pořád tvrdila, že nic neví, jak byste jí dokázali opak? Stejně si myslím, že utekla jen proto, že si uvědomila, co nám vlastně prozradila. Ta žába se strašně bojí a nikomu nevěří, tak je to. Nedostali byste z ní vůbec nic.“

Velíšek pokrčil rameny, mlčky zamíchal kafe, které před něho Ivana opatrně postavila, a mračil se na celý svět.

„Tak si to pro jistotu ještě jednou projdeme, ano?“ řekl pak už docela smířlivě, jen v hlase měl nezměrnou únavu.

SOBOTA

Roman s Ivanou vstávali ten den nevesele, zbytečně brzy, ale vždyť téměř oka nezamhouřili, skoro beze slova snídali, převalovali sousta v ústech, jako by byla otrávená, ani po sobě neuklidili nádobí a vydali se – aspoň zvenčí – prohlédnout ještě jednou kůlnu. Kapitánovy výčitky je pálily jako řeřavé uhlí, věděli, že na Stellině novém zmizení mají část viny a nechtělo se jim ani domýšlet konců, které by mohly – také díky jejich neúmyslnému přičinění – nastat. Co na tom, že jednali v dobré víře, že konají správně a v zájmu nejen spravedlnosti, ale i Stelly. Věci se jim vymkly z rukou a oni měli strach o život vyplašeného děvčete na útěku.

„Velíšek sem určitě pošle své lidi, aby to tady prohledali, neříkal včera něco takového?“ podotkla sklesle Ivana.

„Říkal, to se ví, že říkal, tak se porozhlédneme sami, ještě než přijedou,“ navrhl Roman.

„A zničíme stopy, pokud tam nějaké jsou,“ protestovala a před očima se jí zatmělo při pouhé představě, jak by kapitán vyváděl, pokud by Romanův nápad provedli.

„No tak ne,“ zabručel. „Ale kolo si snad vytáhnout můžu, tím snad nic nepokazím, ani nezničím, ne?“

„Co? Chceš někam jet?“ Byla překvapená, nepříjemně překvapená, přece ji teď nenechá samotnou, s tou hroznou tíhou na srdci.

„Ne, jen to promažu, včera jsem zmokl, podívám se pro jistotu, v jakém je stavu.“

Moc se jí to nezdálo, nic na údržbu kola tady neměl, ale byla ráda, že nakonec přece jen zůstane, tak se jen beze slova otočila a vracela se do domu, zvolna, pomalu, co noha nohu mine, nechtěla být sama s černými myšlenkami.

Najednou stál za ní, jemným tlakem ji posunoval do kuchyně a pečlivě zavíral dveře.

„Podívej,“ řekl sevřeným hlasem, „tohle bylo v sedlové brašně, vyčnívalo to ven.“ Kousek papíru, několikrát přeložený, odolával rozechvělým prstům.

„Tohle musíme ihned dát Velíškovi,“ pípla Ivana.

„Jasně, neboj se, ale vždyť se na to jen podíváme, a pak mu zavoláme,“ odpovídal, společně se skláněli nad lístkem, popsaným tužkou, a luštili roztřesená slova:

Vrátím se.

„Tak to tedy toho moc nevíme.“

Ivana už sháněla Velíška, byl na cestě na hrad, ale okamžitě se vrátí, bude dole coby dup, a také byl.

„Kde našla tužku a papír?“ podivoval se kapitán.

„Notes a tužka leží vždycky na stolku, byl to takový tetin zvyk, stejně jako baterka, tu mívala hned vedle. Tetička byla velmi obezřelá dáma.“

„Aha. No, aspoň že je ta žába v pořádku. Tedy, spíš byla. Kdo ví, co všechno se mezitím semlelo,“ předpovídal Velíšek a neradostně se ušklíbl, když vytahoval zvonící mobil z kapsy.

„Doufám, že to není…“

Nedomluvil. Pozorně naslouchal, párkrát prudce přikývl, pak jen vykřikl: „Hlídat! Nespouštět z očí, ani na minutu! A nikdo k ní nesmí, kromě tebe!“ zasunul telefon rázně do kapsy a s úlevou pohlédl na zkoprnělou dvojici.

„Ta holka má pro jednou víc rozumu než vy dva dohromady! Sedí u nás, sama přišla, najednou zřejmě zjistila, že se nemá kam schovat a že věčně utíkat jednak nemá smysl, a pak, že je to i zbytečné. Jednou by ji stejně někdo našel…“

„A kde byla celou noc?“

„To nám určitě řekne. A chce, abyste přijeli se mnou, trvá na tom. Vypadá to, že moc nevěří ani nám, no, není se co divit, že jo, po tom, co zřejmě zažila. Byla asi někde poblíž, protože prý slyšela, jak na vás nějaký policajt řve. Prý se vám omlouvá, vzkazovala, ale nemohla jinak,“ dodal trochu neochotně; za ten svůj včerejší výbuch se styděl, tedy, ne, že by nebyl v právu, ale přece jen.

„Tak já to tady všechno zamknu a můžeme jít,“ rozhodla Ivana. „Vezmu svoje auto a pojedeme za vámi, ano?“

„Ale pro mne za mne,“ zavrčel Velíšek, „můžete jet třeba na koloběžce.“

1.

Stella seděla ve Velíškově kanceláři, dosud roztřesená a trochu i vyplašená vlastní odvahou. Přímo v místnosti ji hlídal jeden z Velíškových mládenců, druhý, pro změnu uniformovaný, postával na chodbě přede dveřmi a vypadal nějak rozpačitě. Když se trojice zjevila na chodbě, s výrazem

znatelného ulehčení jim vykročil vstříc.

„Je uvnitř,“ zašeptal spiklenecky. „Je tam s ní Martin, dostala kafe a snídani. Nikdo se k ní ani nepřiblížil.“

„Proboha,“ vytřeštil oči Velíšek, „člověče, co se vám to stalo? Co mi tady šeptáte jako ve špatným filmu? To nemůžete mluvit normálně?“

„Provedu, pane kapitáne,“ uraženě se napřímil policista a odcházel s pocitem nezměrné křivdy.

Zmíněný Martin se prudce vymrštil ze židle, kterou měl přisunutou těsně k dívce; hlavy u sebe, povídali si o něčem zřejmě pro oba zajímavém. Inu, proč ne, pomyslel si Velíšek, jsou oba mladí, Stella je krásná holka a hovor s tímhle pohledným mladíkem ji aspoň trochu uvolní z té pavučiny strachu, ve které se už nějakou dobu zmítá.

Ještě měla vyděšené oči, stopy slz na její tváři byly zcela jasně patrné, ale už to přece jen nebylo to zubožené ptáče, které Roman našel předešlého dne v kůlně.

Vyskočila ze židle a rozběhla se k Ivaně; instinktivně hledala útěchu i ochranu v náruči, kterou jí Ivana ochotně otevřela.

„Nezlobte se, já jsem nevěděla, že vám způsobím takové problémy,“ omlouvala se a otáčela hlavu k Romanovi. „Ale když jsem slyšela toho policajta, jak na vás hrozně řve…“

„Ten policajt“ hřmotně zakašlal a v rozpacích pronesl:

„No, měl jsem o vás strach, to víte, nikdo nevěděl, kam jste se poděla. Vždyť my vás hledáme jako jehlu v kupce sena už kolik dní, tak se nedivte, že jsem se trochu to, no, neudržel. To by vylítnul z kůže každý.“

„Promiňte, já nevěděla, že… nikdy by mě nenapadlo, že dokážete tak…,“ začervenala se a nedopověděla.

„Hulákat, že jo,“ usmál se dobrácky Velíšek a vydal se i s Martinem sehnat ještě nějaké židle.

Ivana se posadila vedle dívky; Stella se jí držela za ruku jako klíště a Velíšek se chtě nechtě musel smířit se skutečností, že bez těch dvou z ní nedostane ani slovo.

„Tak povídejte,“ usadil se za stůl a vyčkávavě upřel zrak na Stellu. Poslouchali všichni, ani nedutali, a Stella vyprávěla, nic nevynechala, ani náhodné setkání se Simonou a schůzku v cukrárně.

2.

Tehdy večer na hradě šlo zpočátku všechno docela dobře, malému konfliktu se však přece jen nevyhnuly. Převlékaly se a ostatní dívky po Simoně zvědavě pokukovaly.

„A ty jsi která?“ přistoupila k ní po chvíli jedna z nich; vyzývavě se pohupovala v bocích, hlavu skloněnou k levému rameni, dívala se Simoně přidrzle přímo do očí.

Byla v nevýhodě, o hlavu menší než tmavovláska, takže její manévr neměl tak zdrcující dopad, jak by si představovala.

„Nepoznáváš mě?“

Znejistěla, ale pak zavrtěla hlavou.

„Eliško liško, opravdu ne?“ vysmívala se jí Simča teď už zcela zřetelně. „Opravdu máš tak špatnou paměť?“

„Měla bych tě znát? A odkud víš, jak se jmenuji? To ti řekla Stella?“ vrhla po blondýnce nevraživý pohled.

„Ale kdeže, tak si vzpomeň, snaž se. No jo, tobě myšlení nikdy moc nešlo, viď, Eliško,“ trápila ji Simona s viditelnou rozkoší a její nečekaná soupeřka vraštila čelo v marném přemýšlení.

„Ještě pořád si myslíš, že máš velká kolena?“ zeptala se Simona přímo a rozhlédla se po ostatních; stály okolo nich v kruhu a teď vyprskly potlačovaným smíchem.

„Simona,“ vypravila ze sebe vztekle. „Simona, samozřejmě, jak jsem tě mohla nepoznat? Co ty tady vůbec děláš?“

„Co by, přišla jsem se pobavit, to se nesmí?“

Vysoká dívka už viditelně provokovala a Eliška to cítila; ona, dosud nekorunovaná královna rytířských povyražení najednou cítila konkurenci, a to zatraceně silnou.

„Co by nesmělo,“ pokrčila rameny v náhlé smířlivosti, „sem může každý, kdo něco umí a vypadá trochu k světu. No, jestli něco umíš, to se pozná. Ale vypadáš docela dobře, vylízala jsi se. Vždycky jsi byla taková nanicovatá šprtka, jak vidět, velkoměsto ti prospělo.“

Simona se nadechovala k rázné odpovědi, když se otevřely dveře a v nich stál vysoký statný muž. Beze slova pokynul hlavou, dívky ztichly, některé se na něho usmívaly, jiné bez hlesu uposlechly jeho němé výzvy a proběhly jako vyplašené stádečko směrem, který už tak dobře znaly. Začínala večerní zábava a páni rytíři už byli netrpěliví.

Stella se svou kamarádkou šly až mezi posledními, vysoký zakuklenec upřel na Simonu překvapený pohled, pohnul se, jako by chtěl něco říci, ale nakonec jen znovu pohodil hlavou směrem ke dveřím a tak obě následovaly své družky.

Simona měla úspěch, tančila, jako by ani nic jiného v životě nedělala – ostatně, nebylo se co divit, že se líbila, o středověkém tanci měli páni rytíři asi stejné znalosti a představy, jako samotné dívky, stačilo se vlnit, sem tam poskočit, udeřit prsty do tamburíny nebo zachřestit ozdobami. Stella měla radost, před členy řádu a hlavně před velmistrem měla velký respekt, i když, jak s podivem zjistila, ten zrovna dnes chyběl. No, nevadí, řekla si, vlastně to není poprvé, co veselici řídí někdo jiný, a stejně se ho trochu bála. Nikdy nemluvil, vždycky jen stál v pozadí nebo seděl na vyvýšeném místě v čele stolu, sledoval bedlivě chladnýma očima dění v hodovní síni, pokynem ruky rozdával rozkazy a jen jeho mohutný pobočník, kterého prý Stella poznala v hromotlukovi z chaty, se k němu občas

sklonil a naslouchal slovům, šeptaným a určeným výhradně jemu.

Tentokrát na privilegovaném místě seděl právě on, proklouzl na to místo obratně jako had, jako by před chvílí ani nestál v kamrlíku a nepobízel je ke spěchu. Sledoval dívky a další hosty, nic mu neušlo, stačilo pokynout hlavou a ochotné ruce dolévaly víno do prázdných číší, odnášely prázdné talíře a nahrazovaly je plnými, utíraly špinavé stoly od mastné šťávy a rozlitého alkoholu.

Jeho oči se několikrát zastavily na Simoně, zdálo se, že ho nějakým způsobem upoutala, díval se na ni dlouho a vracel se k ní očima znovu a znovu, až si toho i ona všimla a zadívala se na něho smělým, nebojácným pohledem.

Pokynem ruky ji vyzval, aby k němu přistoupila, chvíli se zdálo, že neuposlechne, ale pak se přece jen podrobila a hrdě vzpřímená došla až k jeho židli. Stála nad ním, s hlavou neskloněnou, dívala se trochu shora do očí, sledujících ji otvory v masce a malounko pohrdavě se usmívala. Stella ji sledovala s obdivem; ona sama, ani žádná jiná z dívek by si nikdy nedovolila chovat se tak přezíravě k druhému nejmocnějšímu členu řádu, ale Simona byla jiná.

Chvíli se měřili pohledem, nerovná dvojice, mohutný muž a štíhlá dívka, jakoby zosobnění dvou věčných protikladů, temnoty a světla. Natáhl dlouhou ruku, obemkl dlaní Simoninu šíji a přitáhl si ji k sobě. Bylo vidět, že se vzpírá, že se brání tomu tahu a tlaku, který ji nutil sehnout hlavu, ale nebylo jí to nic platné, musela se sklonit. Řekl pár vět, pustil ji a tázavě se díval do náhle podmračeného obličeje. Napřed důrazně zavrtěla hlavou, pak, jako by si něco rozmyslela, pokrčila rameny a něco

odpověděla, už se usmívala a muž se na ni díval jako očarovaný. Přikývl a gestem ji propustil. Pomalu se otočila, ještě na něj vrhla poslední pohled přes rameno, a zvolna se vracela na své místo.

„Co ti chtěl?“ ptala se Stella, jakmile se naskytla první vhodná příležitost; odpočívaly na kožešinách před krbem a osvěžovaly se vínem, ale i minerálkami ze zdobených pohárů – ke konzumaci alkoholu nikdo nikoho nenutil, bylo to jen na nich.

„Jestli bych nechtěla zůstat déle,“ ušklíbla se. „Prý s ním, o ty další se starat nemám.“

„A co ty? Zůstaneš?“

„Zůstanu, ale ne tak, jak si on myslí,“ zasmála se, ale nebyl to veselý smích.

Pak už šlo všechno v zaběhnutých kolejích, dívky tančily a odpočívaly, čas ubíhal jako ve snu.

Problém nastal až v okamžiku, kdy byl čas odejít domů. Simona si vzala do hlavy, že vyzkoumá, co se tady vlastně děje po odchodu části hostů a tanečnic. Ani Lumír prý tady nezůstával, tedy většinou, a z těch, kteří byli obdařeni výsadou podílet se na dalším programu, nikdo neřekl ani slovo. Nebylo konečně tak těžké domyslet si, proč, aspoň pro Simonu určitě ne.

Marně jí Stella tenhle bláznivý nápad vymlouvala, marně ji přesvědčovala, že ji pořadatelé vyprovodí, jako se to stalo před časem jí. Snažila se ji odradit i tím, že pověděla to málo, co sama věděla a co dosud chránila jako nejpřísněji střežené tajemství – jenže Simona pravdu tušila hned při jejich

prvním hovoru nad kávou a zákusky, a i když byla přesvědčená, že jí Stella stejně ještě neřekla všechno, co ví, už nevyzvídala. Opravdu nebyla hloupá, a na rozdíl od naivní Stelly zřejmě ani nemínila zavírat oči pro tu pochybnou čest, býti přizvána do „vyšší a vybrané společnosti“.

V okamžiku, kdy se Simona najednou ztratila, dívka už tušila, co se stalo, a začala podléhat panice. Nechtěla kamarádku nechat v maléru, který by ji mohl postihnout, a tak se nenápadně protáhla do

jedné z bočních chodeb a vydala se Simonu hledat. Znala její plán; přečkat někde v úkrytu odchod těch nezasvěcených, a pak se podívat, jak se chová zbytek společnosti. O tom, že si kamarádka přinesla v kapse volných kalhot i tenoučký fotoaparát Stella věděla a bála se toho, co by se mohlo stát, kdyby ji přistihli s něčím takovým v ruce; jen těžko by se pak mohla vymlouvat na prostou a snad i omluvitelnou zvědavost.

Procházela chodbami s jednou z pochodní, kterou si sundala z držáku, roztřesená při představě, co by se asi stalo, kdyby ji někdo nachytal. No co, řekla si nakonec s posledními zbytky odvahy, řekne, že se kamarádka ztratila, že to tady nezná, a ona měla strach, aby nezůstala na hradě zavřená; těžko by se dostávala ven.

Prohledávala chodbu i dostupné místnosti, tam všude se mohla podle ní pošetilá dívka schovat, a už začínala ztrácet naději. Labyrint chodeb byl rozsáhlý a možnost, že nakonec zabloudí ona sama, už ji začínala děsit daleko více než to, co se stane se Simonou, jestli se jí podaří její plán uskutečnit – a hlavně, bude-li při jeho vykonávání polapena.

Konečně ji našla, vlastně když už se vracela; dívčí postava seděla schoulená v rohu jednoho výklenku, hlavu opřenou o stěnu. Naklonila se dovnitř a posvítila si zblízka na temnou postavu.

„Simono, neblázni a pojď se mnou domů,“ řekla, v tom okamžiku si však v kmitavém světle pochodně uvědomila, že to není Simona, na koho se dívá, ale Martina, Martina s pootevřenými ústy a vytřeštěnýma očima, podivně zhroucená, a už ji nic nemohlo zadržet před tím, aby nezačala vřískat jako smyslů zbavená, s rukama vztaženýma před sebe ustupovala před tou hrůzou, až narazila zády na protilehlou stěnu, otočila se a v šíleném děsu utíkala zpět, ani sama nevěděla, jak nachází cestu zpět. Ztratila pochodeň, ta zůstala ležet někde na zemi, prskala a čoudila, slyšela hlasy, ale nevěděla, odkud přicházejí, někdo ji volal jménem, jenže Stellu by nezastavilo nic na světě, prolétla hodovní síní, jen jako rozmazané šmouhy vnímala černé masky i překvapené obličeje, které se za ní otáčely, u vchodu stál Lumír a jako by ji chtěl zadržet, rozpřáhl paže, skoro zázrakem se vyhnula nastražené pasti a vyběhla do dlouhé chodby vedoucí k záchraně. Polámala si nehty v marné snaze otevřít dveře do první místnosti, nakonec si uvědomila vlastní pošetilost, otočila velkým klíčem a vytoužená svoboda byla na dosah ruky.

Skoro celou cestu domů utíkala, počítala s tím, že poběží za ní, a tak si vybrala sráznou cestu lesem, ve tmě to nebyl žádný med, několikrát i upadla, byla poškrábaná a krvácela, lehounká sukně se trhala v dlouhých cárech, měla obrovské štěstí, že si nezlomila nebo nevymkla nohu, nevypíchla oko o větve, které se k ní napřahovaly jakoby ve snaze zastavit její úprk, zastavila se a jako štvaná laň naslouchala, zda neuslyší kroky a křik lovců, ale zřejmě se jí podařilo ztratit se aspoň pro tuto chvíli. Její pronásledovatelé, byli-li nějací, museli být pěkně zpanikaření, jinak by jim tak snadno neunikla. No, snadno, jak se to vezme…

Domů doklopýtala na pokraji sil, zamkla se ve svém pokoji, brečela a snažila se nějak vyrovnat s tím, co viděla, přemýšlela, co dál, ale sama si nedokázala poradit. Před policií měla téměř stejně velký strach jako před členy řádu a velmistrem, a mimo to, opravdu nedůvěřovala už skoro nikomu.

V neděli odpoledne konečně zapnula mobil, měla několik opakovaně nepřijatých hovorů, ta dvě čísla, která se objevila na displeji, neznala, ale tušila, že volající s ní bude nebo budou chtít mluvit o událostech páteční noci. A nemýlila se.

Telefon zazvonil skoro vzápětí, ten někdo to musel zkoušet vytrvale, bez přestávky, měkký, ne nepříjemný hlas jí domlouval, to, co se stalo, za to nikdo nemůže, ale zatím by nebylo dobré, kdyby se o celé věci někdo dozvěděl, snad by bylo lepší, aby se svěřila do ochrany řádu, postarají se o ni, vždyť ví, že ji nenechají na holičkách, a kdyby se teď k ní dostala policie, kdo ví, jak by to dopadlo,

konečně, oni sami o té dívce nevěděli, vůbec netuší, jak se tam dostala, našla ji přece Stella, nikdo jiný nevěděl nic o přítomnosti mrtvé v podzemí, ale ona by mohla mít velké potíže s policií, tak tomu se snad raději vyhnou, vždyť se snaží jen kvůli ní, kvůli její ochraně a bezpečí.

Dnes už to nedokáže pochopit, ale byla tak vyčerpaná a nešťastná, že opravdu medovému hlasu uvěřila každé slovo, a tak, když pro ni přijel šedý fiat se svým řidičem, ani ji nenapadlo váhat nebo odporovat, prostě nasedla a nechala se odvézt bůhvíkam.

Jen co ji dovedli do chaty, ihned ji zavřeli a dokonce i spoutali. Pak podmínky věznění sice zmírnili, ale přece jen to bylo pořád vězení, nikdo se s ní o ničem nebavil a ona si začala uvědomovat, jak strašně bláhová byla, když uvěřila nejasným slibům a později se dala zastrašit mnohem jasnějšími výhrůžkami.

O třech autech, která stála tu noc jejího útěku před chatou, nic moc nevěděla, snad jen, že jedno z nich byl fiat, kterým přijela, a druhé snad tmavý mercedes, třetí neví, v šeru víc nepoznala a neměla ani zájem se okolo vozů nějak motat, mohli by ji zahlédnout; stejně to byl zázrak, že se jí podařilo utéci.

Cesta jí zabrala skoro celou noc, nevěděla, kudy se má dát, tak šla, kam ji nohy nesly, šťastnou náhodou zvolila správný směr. Zpočátku byla skoro veselá, úspěch ji těšil. Noc a nekonečné kilometry začaly ale brzy zhášet svíčku jejího nadšení, přišel strach, její věrný společník, bála se, že už ji hledají, že už jsou jí v patách. Neměla tušení, kde vlastně je, měla sice vynikající smysl pro orientaci v přírodě, ale tady nikdy nebyla. Plahočila se cizím lesem, ještě byla tma, když došla k nějaké silnici, kde jí zastavilo auto, dálkař, který si tudy zkracoval cestu. Od prošedivělého řidiče se dozvěděla, že jde správně, ke svému městu, svezl ji na křižovatku, kam až to šlo, a pokud si všiml jejího podivného vzhledu, a musel by být slepý, aby mu to uniklo, neptal se. Na svých cestách viděl spoustu zvláštností a raději se už ničemu nedivil.

„Dá se vám nějak pomoci?“ zeptal se jen, když vyskočila z auta.

„Nedá, ale i tak vám děkuji,“ odvětila.

Jen pokrčil rameny a usmál se. „Tak hodně štěstí a pořádně bouchněte těmi dveřmi,“ řekl přátelsky a sešlápl plyn.

Zbýval jí poslední kousek, šla zadem, přes ten kopec, který se tyčil kousek od obytné čtvrti. Snad pocit ulehčení a vědomí, že tady už to zná, způsobily, že nedávala už tak dobrý pozor na cestu, na to, kam šlápne, a tak se jí podařilo upadnout do nějaké strže, v té tmě ani nevěděla, jak se vyhrabala ven, ale pád ji psychicky zlomil, spíš dorazil, byla samá modřina a škrábanec, potrhala si šaty a všechno ji bolelo, brečela jako malá holka a s tváří začerněnou od toho, jak si po obličeji špinavýma rukama roztírala slzy, a s očima skoro nevidoucíma, dorazila až k prvním domům.

Ještě dokázala jakž takž logicky uvažovat, spočítala si, že doma ji budou hledat jako první, a tak se schovala u Ivany, o tom špatně doléhajícím okně věděla, několikrát ho paní Mrázkové pomáhala spravit, ale výsledek byl vždycky žalostný. Jak vidět, nemýlila se, ale že ji pravděpodobně hledali i na hradě, to ji překvapilo. Museli být zoufalí, když je napadla takováhle pitomost, tam by ji přece nikdo nedostal, zhodnotila počínání svých pronásledovatelů.

Babičku do toho raději nechtěla zapojovat, a pak, nemohla se spolehnout na to, že ji neprozradí. Je moc hodná, ale lhát neumí, a určitě by nikoho neoklamala, i kdyby se sebevíc snažila. Netušila, že oba sousedy do toho svým způsobem zatáhne – Velíšek se jen chmurně pousmál, ti dva jsou do toho

zatažení od začátku, ostatně, tady u Romana je to obvyklé, pomyslel si –, ani nepředpokládala, že by ji někdo v kůlně objevil, a dál už nedokázala přemýšlet, prostě se jen chtěla někde zahrabat před světem i před lidmi.

„A kampak jste zmizela včera večer? A kdepak jste se celou noc schovávala, to jste neměla strach, že vás najdou a znovu odvezou? Určitě to tam všechno hlídali,“ vyptával se Velíšek a pilně přitom něco čmáral na papír. Nejlepší stanoviště pro pozorování bylo právě na kopci, který tak nepříjemně zkomplikoval Stelle cestu, když se pořádně porozhlédnou, třeba najdou nějaké stopy po těch, kteří se tam mohli zdržovat. Tonoucí se stébla chytá, pomyslel si, když předával papírek Martinovi a

pohybem hlavy ho odesílal ven. Vzápětí z bloku na svém stole vytrhl další a znovu se dal do psaní.

„Ale já jen vylezla oknem, když jsem slyšela přijet vaše auto, bylo to o fous, málem jste mě chytili, no, chvíli jsem ležela za domem, je tam jáma, přikrytá nějakým dehtovým papírem, jak paní Mrázková chtěla ještě loni sázet nějaký stromek, připravila si na to půdu, ale už ho nezasadila, ta díra tam zůstala, nikdo ji nezaházel, doplazila jsem se k ní po břiše, asi jsem měla pořádný kus štěstí. Když jsem vás slyšela, nějak mi došlo, že schovávat se nemá cenu, že by mě stejně nakonec dostali, ale jít za vámi se mi nechtělo, měla jsem z vás strach, když jste se tak vztekal, tedy, vím, že jste pro to měl důvod, promiňte, já to nedomyslela, ale byla jsem úplně mimo… Tak jsem se vrátila zase zpátky do kůlny, a ráno jsem napsala vzkaz, riskla to a šla sem.“

„To jsem řval tak, že jste mě slyšela až v té díře?“ podivoval se Velíšek.

„No, řval, ale ono bylo pootevřené okno v kuchyni, takže to třeba až tak zlé nebylo.“ Ivana s Romanem se na sebe podívali a jen se pousmáli. Věděli o tom své.

„Ta dívka, Martina, to byla tanečnice, o které jste se zmiňovala, že vypadla, a místo ní jste vlastně přivedla tu svou kamarádku Simonu?“

„Ano,“ kývla pro tuto chvíli uvolněná dívka, ale zarazila se a zaryla nehty do dlaní.

„Simona! Proboha, co je s ní? Co se s ní stalo? Já na ni v té hrůze úplně zapomněla!“

Velíšek pokrčil rameny; zatím nedokázal odpovědět. Posílal dotaz na pražskou kriminálku, aby se laskavě poohlédli, jestli se dívka objevuje na kolejích, kde je ubytována, případně chodí na přednášky, že by si s ní rád promluvil. Odpověď zatím nedošla. No jo, Pražáci, na všechno mají čas, říkal si v duchu, i když si se zahanbením uvědomoval, že kolegům zřejmě křivdí.

Simonu zatím hledal spíš proto, že od bábi Vaňkové věděl, že s ní Stella odcházela tehdy večer, jinou souvislost mezi dívkami vlastně dosud neviděl, myslel si, že ji Simona jen kryla před babičkou. To, že by tušila něco o Stellině dobrodružství, útěku a pozdějším únosu nějak nepřepokládal, ač ta úvaha byla nasnadě, Simona o tom všem samozřejmě věděla, teď už mu to bylo jasné, ale bylo pozdě na výčitky – i když se jimi v duchu zasypával. Pěkně jsem to prošvihl, lamentoval v duchu, ale co už nadělám, smiřoval se s vlastním pochybením. Viděl, že teď to vypadá zcela jinak: Simonu je třeba najít, a to co nejrychleji.

„Jak ta vaše přítelkyně Simona vlastně vypadá?“ obrátila se Ivana na Stellu.

„Vysoká, snědá, dlouhé černé vlasy, hodně husté, lesklé, hezká, no, hezká, někdo by řekl, že na ní nic není, ona je spíš taková zvláštní, úplně tmavě modré oči, až neobvykle tmavé, ty jsou na ní nápadné, hrozně dlouhé nohy, taková spíš chlapecká postava, úzké boky a široká ramena, nádherně bílé zuby,

hodně se směje, tedy, spíš usmívá,“ rozpomínala se Stella jako ve snu.

„Možná jsem ji svezla, teď, když jsem se naposledy vracela z Prahy.“

„Kam jste ji vezla?“

„Opravdu to byla ona?“

Velíšek i Stella se zeptali skoro současně.

„Přísahat na to samozřejmě nemohu, to určitě ne, potřebovala bych vidět aspoň nějakou fotku, ale děvče, které odpovídá tomuhle popisu, mě stoplo kousek za odbočkou z dálnice a jelo se mnou až na kraj města, prý tady na ni někdo čeká, říkala, že se jí porouchalo auto,“ ochotně referovala Ivana.

„A ještě říkala, že znala Lumíra a že ví, co se mu stalo, tedy, co si udělal,“ vzpomněla si. O její reakci na poznámku o hradě se nezmiňovala; teď už ji docela chápala – nebo si aspoň myslela, že chápe.

„Co měla na sobě?“ ptala se dychtivě Stella, oči jí zářily radostí, snad to opravdu byla Simča…

„No, nějaké značkové džíny, tmavě modré, do zvonu, bílé tričko s větším kulatým výstřihem, červené mokasíny, pak takovou větší koženou nebo koženkovou tašku, co se nosí přes rameno, jen tak, v ruce poponášela červený blejzr s krátkým rukávem, jo, a měla takové zvláštní sluneční brýle…“

„S hodně širokými straničkami, tedy s těmi packami, co na nich brýle drží, že?“ ptala se a současně vysvětlovala Stella v reakci na nechápavý Romanův pohled.

„Jo, přesně, byl to takový extravagantní model, ale hezké byly, to ano.“

„Tak to byla skoro určitě Simča, ten blejzr tahá pořád a brýle mi ukazovala, koupila si je nedávno, prý stály strašné peníze, je to značkové zboží, ale Simona si na takové věci hodně potrpí, nějak k ní tyhle exkluzivní věci patří.“

„No, tak hlavní věc je, že je snad naživu,“ oddechl si kapitán. „A za kým jela, kdo na ni čekal, to neříkala?“ obracel se na Ivanu, přece ji hledali doma a rodiče o ní nevěděli, tak kde se jim jenom schovává? Opravdu by s ní potřebovali mluvit. Aby tak zmizela podobně jako před ní Stella, to by tak ještě scházelo, přemítal v duchu a mračil se. Ale to by snad Stella věděla, kdyby v té chatě věznili ještě někoho, no jo, ale jak vlastně? Vždyť byla celou dobu zavřená v přístěnku, jak to nazývala, a co bylo v hlavní části chaty, o tom neměla ani ponětí…

Zavolal službu a předal jí svůj další výtvor, papír, který byl počmáraný jeho téměř nečitelným písmem. Stella neměla ani tušení, že se jí postaral o ochranu, bude mít „anděla“ čtyřiadvacet hodin denně, ale vědět o tom nemusí, i když vlastně, je to jedno, snad jí to raději řekne, aby se ještě nevyděsila, že ji někdo sleduje a neutekla jim zase. A nejlepší bude, když ji bude hlídat Martin, aspoň přes den; zná ho a zdá se, že mu věří.

Pořád jen někoho hledají, uvědomil si mrzutě, ty holky jsou neposedné jako blechy, ale ony za to vlastně ani nemohou, nebyl jsi jiný, když jsi byl mladý, buď spravedlivý, Velíšku, napomenul se.

A tak to Stelle řekl a vysvětlil, nebránila se, naopak, vypadalo to, že je dokonce ráda, a Velíškovi tak ubyla aspoň jedna starost. Ulehčeně si oddechl, vypoklonkoval je všechny co nejzdvořileji ze své kanceláře a jal se volat do Prahy.

3.

Podle zjištění pražských kolegů se Simona momentálně na kolejích nevyskytovala, dokonce ani na přednášky nechodila; ovšem jinak to byla vzorná studentka, což svorně tvrdili jak pedagogové, tak i nerudná bába na kolejní vrátnici. Jestli s ní kapitán bude chtít mluvit, bude si ji muset najít, v jejich dosahu právě teď není a na celostátní pátrání to asi nebude. Simona prý jezdí na víkendy domů a vrací se buď v neděli večer, nebo až v pondělí, ale občas se stane, že přijede i později, zvěstovaly pražské kriminálce její kolegyně. Ona má někde nějakého prachatého přítele, dodala jedna z nich závistivě, sousedka ji nešetrně šťouchla do žeber a sdílná dívčina okamžitě s úspěchem napodobila rybu; víc prý nevědí.

„Kdopak ví, kam ta holka jezdí,“ meditoval Velíšek nad svým psacím stolem, „podle toho, co říkala Vaňková, se tady objevuje jen sporadicky, takže ať jezdí kamkoli, domů to tedy není. No, každý máme nějaké tajemství, je mladá, prý i hezká, nebo snad zvláštní, jak tvrdila ta žába – a nejen ona, co by taky dělala pořád doma.“

Před ním ležel klíč od chaty, který Stella odnesla na svém nočním útěku. Velíšek na něj zadumaně civěl; ono se řekne klíč, ale hledej k němu zámek. Stella netuší, kudy ji vlastně vezli, stejně ji naloží do auta a projedou se s ní po okolí, něco si přece musí pamatovat, nebyla omámená a aspoň něco pozná, základní směr je jasný, a i když šla na svém útěku v noci, většinou za tmy, tak snad…

Do Prahy jezdit nemělo cenu, raději se vydal za Simoninými rodiči, třeba se mezitím ohlásila…

Jak se ukázalo, ani tohle nebylo to pravé ořechové, Simča doma nebyla a oni toho o dceři vlastně moc nevěděli, žila si svým vlastním životem a vídali se jen občas. Simonina maminka, drobná, ušlápnutá ženuška s vystrašenýma očima, otec, nepopiratelný a hrdý pán domu, možná až trochu despotický, oba ale nekonečně hrdí a domýšliví na svou hezkou, chytrou, úspěšnou a – zcela zřetelně – i rozmazlovanou dcerku, se zuby nehty bránili byť i jen představě, že se Simonou není něco v pořádku. A že by byla zapletená do nějakého nočního trdlování na hradě, tak to tedy ani náhodou! Simona?

Kdepak, na tu si nikdo nepřijde… A kdo ví, jestli to byla vůbec ona, koho ta paní vezla, přece by se stavila doma, ne? K smíchu!

No, snad mají pravdu, snad se ta žába potrhlá někde objeví, pomyslel si Velíšek – trochu neuctivě – o budoucí nesmírně schopné doktorce práv. Aspoň fotografii vymámil, z kabinetní fotografie se skvělými zuby usmívala opravdu zvláštní, určitě ne v běžném slova smyslu krásná tvář, a přece podivným způsobem přitažlivá, Velíšek od obrázku nemohl odtrhnout oči a Simoniny rodiče s pýchou sledovali jeho zaujetí. Vyprovodili ho až k brance a sledovali, jak odjíždí; pak se vraceli s neochvějnou důvěrou ve svou dceru a její šťastný osud, zpět ke svému všednímu životu, ke všedním dnům, jejichž jediným světlým bodem byla Simona.

Zato u Vaňků to vypadalo jako po návratu ztraceného syna, vlastně spíš dcery. Bábi Vaňková běhala okolo znovunalezené vnučky, nevěděla, co by jí snesla, Stella se jen usmívala a raději nic nevysvětlovala; o tom, co ji potkalo, ani muk, babička by se k smrti vyděsila, na to ji Stella měla moc ráda.

Vždyť ji vlastně vychovala, oba rodiče byli věčně zaměstnaní, věčně něčím zaneprázdnění, matka pracovala na dvě směny, otec svým způsobem také, býval v práci od rána do večera, vracívali se unavení a zpravidla mrzutí, nakvašení, hlavně matka, pro malou dcerku neměli příliš času ani pochopení.

Byla to bábi, která ji ukládala ke spánku vedle sebe do velké manželské postele, vyprávěla pohádky, dávala jí pusu na dobrou noc, konejšila drobné dětské bolístky, pak i ty větší, když Stellince umřelo kotě, to už byla dost velká rána na dětské dušičce, a když se v patnácti poprvé zamilovala, nešťastně, jak už to tak bývá, byla to bábi, která byla její důvěrnicí i oporou.

Teď už bylo všechno jinak, Stellin otec povýšil, také matka měla jiné zaměstnání, mnohem lépe placené, najednou bylo všeho dost, peněz a snad i času, ale už bylo pozdě.

Pro Stellu byla bábi domov, teplo, láska, všechno to, čeho se jí jako dítěti od vlastních rodičů nedostávalo, a plnými hrstmi jí vracela všechno, čím ji bábi v dětství tak štědře obdarovávala. A tak raději zůstávala v domku s babičkou, i když máma s tátou – ona sama na ně ale takhle už dávno nemyslela, byli to prostě matka a otec, ne, že by je neměla ráda, ale přece jen od sebe měli určitý odstup, právě tohle formální oslovení jej jasně označovalo a vymezovalo – jezdili po drahých zahraničních dovolených a nesmírně ochotně by krásnou dceru brávali s sebou.

Nebyla možná tak chytrá, jako její kamarádka, ale životní hodnoty měla dávno poskládané a peníze rozhodně nezaujímaly čelné místo na jejím pomyslném hodnotovém žebříčku.

Odpoledne ale už byla neustálou pozorností přece jen unavená, chtěla by si zajít k Simoně, vlastně spíš k jejím rodičům, poptat se, zda o dceři něco nevědí. Bábi ji pustila bez protestů, vždyť ani nevěděla, co má Stella za sebou, spokojila se s vysvětlením, že byla těch pár dnů na chatě a že jí nebylo dobře, takže se ani nestihla ohlásit. Byla to hodně stará paní, důvěřivá a trochu dětinská, a konec konců, tak docela nepravda to vlastně ani nebyla.

Čiperný mládenec, posedávající a zdánlivě znuděně se opalující u Ivany na zahradě, tohle místo se jemu i Velíškovi jevilo jako dokonalá pozorovatelna, se potěšeně vyloupl z branky a připojil se k dívce. Nebylo účelem skrývat, že ji hlídají, spíš naopak. Velíšek nechtěl riskovat, že jim zase zmizí, ať už dobrovolně, nebo bez vlastního přičinění.

Simoniny rodiče nebydleli příliš daleko, bylo to vlastně jen pár ulic, a Stella s průvodcem se za chvíli ocitla ve vilové čtvrti, nesrovnatelně výstavnější a přepychovější, než byla jejich kolonie rodinných domků. Před bělostným domem stálo velké tmavé auto s kouřovými skly, byl to renault, jak si koutkem oka povšimla, mládenec vedle ní se zastavil a poznamenal si registrační značku; prý jen tak, pro jistotu, zamumlal rozpačitě, když dívka posměšně povytáhla obočí.

„Já myslela, že si tyhle věci píšete na manžetu košile, aspoň ve filmech to tak vždycky bývá,“ ušklíbla se dobromyslně a její společník se zasmál.

„No, leda tak křídou na rukáv,“ natahoval svalnaté paže, obepnuté krátkými rukávy černého trika.

Z domu vyšel vysoký ramenatý muž. Prošedivělé vlasy se odrážely od obličeje, už v tuto roční dobu dohněda opáleného. Pohlédl směrem k nim a jen tak malounko, úsporně pohnul rty v přitažlivě milém úsměvu.

Stella ho opětovala s bezelstnou upřímností mládí, policista po jejím boku se ale trochu zamračil a přikročil k ní ještě blíž. Hezoun už bez dalšího otálení nastoupil do auta a lehounce, nehlučně se rozjel.

Stella, s pohledem stále ještě upřeným za pohledným neznámým, spíše tedy za brzdovými světly jeho vozu, který pomalu vyjížděl ostrou zatáčku na konci ulice, zazvonila na zvonek, pak znovu, a ještě jednou, dvakrát… Její trpělivost byla po dlouhých chvílích čekání konečně odměněna, ve dveřích se

objevila vysoká štíhlá dívka, černé vlasy přehozené v silném copu přes rameno. Simona.

4.

„Jsi v pořádku? Nestalo se ti nic?“ chrlila ze sebe otázky a Simona podrážděně pokrčila rameny.

„Jak vidíš,“ odpovídala lhostejně, „Lumír s Martinou jsou na tom hůř, řekla bych.“

Ta odpověď byla tvrdá, až surová, Stella ztichla a Simona, jako by si uvědomila, že přestřelila, ji přátelsky objala kolem pasu a vedla ji do domu.

„Nezlob se, jsem utahaná a ta Lumírova sebevražda a to ostatní mi také nepřidalo, na fakultě je blázinec a ještě ke všemu jsi se prý ztratila, povídá se… No, ale jak vidno, už jsi se díky Bohu zase našla,“ usmála se koutkem úst, ale oči, kterými Stellu sledovala, zůstávaly chladné, pozorné.

„Kde jsi, prosím tě, vězela? Naši se mohli zbláznit, ráno tu byli fízlové a snažili se jim namluvit, že se mi mohlo něco stát, znáš je, táta s mámou byli oba na infarkt,“ nevlídně se mezi dveřmi otočila a koutkem oka sledovala mladíka, který tiskl mobil k uchu a něco překotně vykládal.

„Vidím, že máš doprovod. Za chvíli jsou tady, co?“

„Jo, hlídají mě a já jsem i docela ráda. Byla jsem zavřená na nějaké chatě, nesměla jsem ani na krok, ještě pořád se mi nechce věřit, že jsem jim utekla. Hele, kdo byl ten chlapík, co před chvílí odjížděl?“ ptala se zvědavě.

„Známý, Seidel se jmenuje,“ lhostejně odpovídala Simča, „dovezl mě domů, měl sem cestu. Proč, líbil se ti?“ zeptala se a zase měla ten podivně pozorný, pátravý a trochu posměšný pohled.

„No,“ pokrčila Stella mnohoznačně rameny, „docela jo. Vypadá tak nějak… zajímavě. Ale neboj, nepolezu ti do zelí,“ ujišťovala kamarádku spěšně a začervenala se; jako by ona chtěla ublížit Simoně, právě jí. Jestli je to její přítel, jestli ho má ráda, tak jí to Stella přeje z celého srdce.

„Do zelí?“ rozesmála se černovláska. „Tak to se neboj, ty zcela určitě ne!“

„Ty, Simono, pověz, proč na mne pořád tak divně koukáš? Něco jsem ti udělala…?“

„Divně? To se ti jenom zdá,“ bránila se Simona. „Co pořád máš, mě se přece bát nemusíš!“

„Nebojím se tě, ale nezdá se mi to. Díváš se na mne jako had na morče.“

„No, víš, když už se tak ptáš, ne, že bych si myslela, že s tím máš něco společného,“ ze Simony to lezlo jak z chlupaté deky, neochotně a s pomlkami, „ale přece jen, já se tě jen chtěla zeptat, jestli… Ale ne, to je blbý.“

„Tak se zeptej, klidné, když budu vědět, odpovím.“

„No, tak jo. Hele, ty jsi fakt nikdy nebyla na tom hradě dýl? Víš, když jako už skoro všichni odešli a zůstali tam jen… Přece víš, co myslím. A nevíš, jestli za to ty holky braly nějaké peníze? Nemyslím za tanec, samozřejmě, ale… No, vždyť chápeš, o čem mluvím, není nám už deset, že jo.“

„Nebyla, na mou duši, vždyť jsem ti už řekla všechno, co vím. Jen jednou jsem se tam chtěla zdržet, to jsem ti už také říkala, tak jsem zůstala v tom kamrlíku, ne, že bych se jako přímo viditelně schovávala, byla jsem za tím věšákem, tehdy na něm bylo hodně všelijakých krámů, ale našli mě, tvářila jsem se, že jsem usnula, nevím, jestli mi věřili, ale fakt jsem byla ráda, když jsem odtamtud byla venku. A jestli braly nějaké peníze navíc… Nevím, možná, když i za tanec se platilo. Pro peníze někteří lidé udělají leccos, a přitom, peníze přece nejsou všechno. V životě jde přece o víc,“ s přesvědčením v hlase odpovídala Stella.

„Peníze že nejsou všechno, jo, tak to bys musela slyšet Seidla. Ten by tě řádně proškolil v tom, co je důležité. Peníze jsou to nejlepší, co na světě zná, o ty jde vždycky až na prvním místě,“ trpký přízvuk Simonina hlasu donutil Stellu zvednout oči a pohlédnout pátravě na kamarádku.

„Ale je to tvůj přítel? Má tě přece rád, ne? Ty jsi pro něho snad důležitější než peníze, nebo ne? Vždyť může být rád, že si našel mladou hezkou holku, je mu aspoň padesát, ne?“

„Snad je rád, aspoň zatím. A kdyby se to snad mělo změnit, tak než se to změní, dokážu se postarat o to, abych už nebyla chudá holka z maloměsta, to mi věř. Advokáti jsou dnes bohatí – a já budu zatraceně dobrý advokát. A bohatá, bohatá budu taky, to budou všichni ještě koukat, kam to ošklivé káčátko Simonka dotáhla!“

„Jo, já vím, že budeš, a jaképak ošklivé káčátko, vždyť za tebou blázní všichni chlapi,“ konejšila ji Stella a vyhýbala se pohledu na podezřele zamžené oči přítelkyně.

„A – viděla jsi něco? Nebo někoho? Nepoznala bys třeba pár lidí, co tam zůstali?“ vracela se Simona tvrdohlavě stále znovu k tomu, co ji zajímalo, až už to bylo Stelle nepříjemné. Proč chce pořád vědět takové podrobnosti, které jí Stella nemůže říci, protože je sama neví? A i kdyby věděla, stejně by se rozpakovala říct je komukoliv, byla dost jasně varována…

„Možná jsem něco viděla, ale, Simono, já o tom teď nechci mluvit… A možná ani nikdy jindy, nic nevím stoprocentně, ti lidé asi ani nejsou odsud, aspoň si to myslím. Nikoho bych nepoznala, určitě ne tak, abych na to mohla přísahat, jen ty holky, které tam byly, ale na tom nic není, ty se s tím mezi námi netajily. Ti ostatní byli maskovaní, vždyť jsi viděla, jak to tam chodí.“

„Ale jo, já to chápu, také by se mi nechtělo o něčem takovém mluvit. Kdybych byla na tvém místě, tak bych asi nikomu neřekla ani kolik je hodin, s tím se netrap. Já byla jen zvědavá, to víš, když jsem

měla takové plány a když mě tak vyprovodili… Přece mě znáš, ráda vím, o co jde, snažím se na to vždycky přijít…“

Simča už se usmívala a k debatě o řádu se ve vzájemné shodě nevracely. Seděly v klidu v Simonině pokojíku, popíjely kafe, které jim její maminka ochotně naservírovala, mlsně přikusovaly domácí zákusky a spokojeně klevetily; jakékoliv další zmínce o Stellině zajetí nebo o událostech v hradním podzemí se už vyhýbaly, konečně, vzpomínky ani jedné z nich nebyly takové, aby se jim je chtělo oživovat. A tak, i když Stella přece jen pořád ještě hořela zvědavostí, kde se vlastně Simona tu osudnou noc ztratila, přece jen se udržela a na nic se neptala, spokojila se s tím, že ji prostě vyvedli stejným nesmlouvavým způsobem, jako kdysi ji.

5.

Velíšek dorazil asi půl hodiny poté, co ho zalarmoval Stellin stín. Simona se chovala docela vstřícně, snažila se být přívětivá, ale podle vlastního tvrzení neměla, co by vyprávěla.

Ano, je pravda, že se chtěla na hradě zdržet, je také pravda, že měla s sebou fotoaparát, kterým si chtěla pořídit pár obrázků, nepopírá, že dění na hradě jí bylo podezřelé už z toho, co jí kamarádka vyprávěla, ale nepokládala to za tak závažné, aby uvědomila policii. Je přece budoucí právnička a ví, co je její povinností, ale opravdu si myslela, že na hradě jde jen o spolek prostopášných zbohatlíků, kteří se čas od času nechávají obveselovat více či méně povolnými dívkami. Že ty více povolné na hradě zůstávají po odchodu ostatních, to Simona pochopila, ale nebýt smrti Lumíra a následného nálezu mrtvého dívčího těla, ani teď by si ještě nemyslela, že dění na hradě zasluhuje pozornost policie. Nikdo si přece nestěžoval, nikdo nikomu neubližoval. A ty klepy o orgiích? Ty přece rozumný člověk nemůže brát vážně.

„A jak jste se dostala ven z hradu? Kde jste byla, když Stella začala křičet nad Martininou mrtvolou?“ ptal se Velíšek už podrážděně; ne, tihle právníci jsou skoupí na slovo, dokonce už i tenhle zárodek budoucího výkvětu naší advokacie.

„Už jsem byla pryč,“ odpovídala s kyselým úsměvem při vzpomínce na tu nepříjemnou chvíli, „našli mě a vyprovodili dříve, než jsem se stačila aspoň trochu rozkoukat. Proto se ti asi podařilo dostat se až do podzemí, měli v tom okamžiku dost práce se mnou,“ obrátila se ke kamarádce. „Byl to opravdu husarský kousek, proplést se tam,“ dodala.

„Vy to tam znáte?“ vyptával se dále kapitán, ne, tahle sebevědomá slečna se mu nelíbila ani trochu, ani závan lítosti nad tím, co se stalo, dva lidé jsou mrtví, její přítelkyně vyvázla zřejmě jen šťastnou náhodou, spíš zázrakem – Velíšek si nedělal iluze o tom, co by se stalo, kdyby Stellu její únosci našli, a s ní to, jak se zdá, skoro nehne, je tvrdá jako kámen.

„Ne, neznám, ale dovedu si to představit, pár takových jsem už viděla – a tahle podzemní sklepení, to je přece všude stejné, ne? Chudino,“ překvapila ho Simona nečekaným gestem, vzala Stellinu ruku

do své a pevně ji stiskla, „bylo to hrozné, viď? Najít tu holku tam dole, mrtvou, studenou, to muselo být strašné. Strašné,“ opakovala znovu, potřásajíc hlavou.

„Myslela jsem, že jsi to ty,“ vydechla Stella a oči se jí zalily slzami, znovu to před ní všechno ožívalo.

„No, naštěstí jsi se mýlila,“ zase už se usmívala Simča, „nechtěla bych být na jejím místě. Sedět tam kdesi v koutku, bez života, ztuhlá…,“ otřásla se znechuceně.

„Dáte si s námi kávu, pane kapitáne? Maminka vám ji uvaří,“ vzpomněla si na povinnosti hostitelky, pozorovala přitom Velíška přimhouřenýma očima a v každém jí sedělo deset ďáblíků.

Velíšek poděkoval, byl trochu zmatený. Co tu žábu tak pobavilo? říkal si, ale nic ho nenapadalo, ne, opravdu už nemá čas, omlouval se, a káv už dnes spořádal, navíc bude nutné sepsat protokol, i když, jak Simona tvrdí, není o čem, ale pořádek je pořádek a ona je, ať chce nebo nechce, přece jen svědek, možná dokonce důležitý svědek.

Podrobila se bez reptání, jen její veselí se ještě znásobilo, ale ano, přijde, jen ať si pan kapitán řekne, kdy, ano, klidně i v neděli, stejně musí v pondělí do Prahy, do školy, zdržela se o něco déle, než zamýšlela – trošku se začervenala, ale odhodlaně pokračovala –, byla se svým přítelem, ale pan

kapitán to určitě chápe, rodiče se o tom nemusí dozvědět, bylo by jim líto, že tráví volný čas s někým jiným, když ho má už tak dost málo…

Řeč nenuceně plynula a Velíšek, přemluvený hladkým advokátským jazýčkem, nenásilně vymanévrován z domu, najednou stál na chodníku a docela nepolicajtsky kulil oči. Tedy, ta dáma, to bylo něco!

NEDĚLE

Nevyzpytatelné počasí se chovalo zcela bláznivě; slunce hřálo jako v parném létě, lidé odkládali nejen kabáty, ale vůbec všechny teplejší svršky, ulice byly přeplněny zástupy dívek v sukýnkách jen zcela symbolických, případně v šortkách, a mládenci měli jen trička s krátkými rukávy.

Simona se zdržela v rodném hnízdě mimořádně dlouho; nejen, že ještě pořád neodjížděla, ale nakonec se domluvila se Stellou, že ještě pár dnů zůstane.

Konečně, odpočinek si zaslouží, pokývala moudře černovlasou hlavou, vždyť se v poslední době ve škole nadřela dost, a když má i Stella pár dnů dovolené, škoda je nevyužít.

Brzy ráno už se opalovaly na koupališti, které sice ještě bylo zavřené, ale protože Roman už pilně uklízel a dával všechno do pořádku, připojily se s jeho tichým souhlasem k místní mládeži, která se s plavčíkem docela spřátelila; mladí pánové občas přiložili ruku k dílu a pomohli tu se sekáním trávy, onde s lovením velkých klád z vody, dámy se spíš povalovaly na dřevěných lehátkách, která si vytáhly ze skladiště. Jen koupat se nesměli, celý bazén se po zimě musel vypustit, vyčistit a pak naplnit

novou vodou.

Ta vzájemná kamarádská shovívavost, s jakou se k sobě kluci a holky chovali, byla příjemná a Simona se Stellou zalitovaly, že nejsou mladší – možná směšná myšlenka pro dívky něco málo přes dvacet, jenže v partě místních středoškoláků byly jen hosty.

„Že bychom dnes zkusili táborák?“ pokukoval vysoký, ramenatý Martin po Romanovi. Vynikající zpěvák a hráč na kytaru miloval večerní posezení u ohně, jedno takové uspořádali na koupališti poprvé loňského léta, a i když se nakonec moc nevydařilo, aspoň jeho konec nebyl nejšťastnější, i tak vzpomínali a chtěli z toho přece jen udělat jakousi tradici.

„V neděli?“ protáhla se koketní černovlasá Květa, která byla sice zase o rok starší, ale rozhodně ne moudřejší. Stále ještě s tvrdohlavostí zhýčkané primadony usilovala o plavčíkovu přízeň; zatím se jí stále nedařilo, a i když dobře věděla, že Ivana je ve městě – pamatovala si ji z minulého léta, nijak ji to nerušilo; dnes tady byl Roman přece sám, tak proč nezkusit štěstí…

„Když se jde zítra do školy?“

„No jo, vlastně,“ zadumal se Martin. „Tak to z toho fakt nic nebude. A co příští týden? V sobotu nebo v pátek?“ vyčkávavě se rozhlížel po ostatních. Všichni souhlasili, nápad se jim líbil, za chvíli budou prázdniny a rozprchnou se bůhvíkam, tak by se aspoň – sice trochu předčasně – mohli rozloučit se školním rokem.

„Tak co, spácháme něco?“ obrátil se Martin přímo na Kříže; bez něho a souhlasu majitele to nepůjde, to věděli.

„Když vydrží počasí, proč ne,“ pokrčil rameny Roman. „Ale do té doby to tady musí být jako ze škatulky, jasné? A s Vrbeckým si to vyjednáte také sami, já budu jen tichý společník a dohled. Souhlas?“

„Jasné,“ hlaholili a hemžili se okolo snědého plavčíka, jako by byl jedním z nich.

„Slečny nás rovněž poctí návštěvou?“

„Těžko říct,“ s trochou smutku v hlase odpovídala Simona, „ještě nevím, ale jestli tady budu… Ale ano, přijdeme moc rády,“ rozhodla nečekaně za obě a Stella se spokojeně usmála.

To už zase začínala být ta stará Simona, taková, jakou si ji pamatovala, než odešla do Prahy, či vlastně, jaká byla ještě před dvěma roky, než se odcizily. Tohle léto by konec konců mohlo být i docela příjemné, protáhla se s pocitem bezpečí blaženě na lehátku a oči se jí klížily.

Na mrtvou Martinu ani na Lumíra si teď nikdo z nich nevzpomněl, dokonce ani Roman, a nebýt čiperného mládence po jeho boku, který pomáhal, kde mohl, ale přesto si dával velký pozor, aby se držel poblíž Stelly, kterou nespouštěl z očí, zdálo by se, že je všechno v nejlepším pořádku. Prostě jen takový krásný, předčasný začátek léta…

1.

Hlasitý zvuk kostelních zvonů je vyhnal k obědu, většina z nich přijela na kolech, a ty pěší kamarádi svezli, ale Roman ještě neodcházel. Obě dívky také nikam nespěchaly, poprosily Romana, zda mohou zůstat, a bylo jim vyhověno. Donesly si s sebou nějaké ovoce a to jim stačilo.

Roman se občas podíval k bráně; vyhlížel Ivanu, která ho měla vyzvednout. K jeho překvapení se neobjevovala, trochu ho to znervózňovalo, možná i zlobilo, ale pak se zabral do sekání trávy a přestal vnímat čas.

Bylo po jedné hodině, když u brány areálu Pavlínka s bručením zastavilo auto, jenže to nebyla Ivana, ale Velíšek. Bylo otevřeno, zajel autem za Romanovu chatku a připojil se k plavčíkovi a Stellinu věrnému hlídači.

„Něco nového?“ vyptával se Roman, vypínal řvoucí sekačku a nastavoval tvář slunci.

„No, máme už majitele té poznávací značky, kterou jste si zapsal,“ obracel se kapitán ke svému podřízenému. „Nějaký Seidel, říká vám to něco?“

„To jste se mě mohl zeptat rovnou,“ smála se Simona z lehátka, „je to můj přítel a byl tehdy za mnou, vlastně mě přivezl, ale to asi víte, ne?“

„Hrome, vy máte uši, na tu dálku,“ podivoval se kapitán a hnal své společníky dovnitř, z doslechu

dívek.

„To druhé auto, ten fiat, tak ten patří nějakému Cajtlovi, Stella ho poznala dobře, bydlí kousek odsud, snad dvanáct kilometrů, v takové vesničce, ona je to spíš už rekreační oblast, má jen pár čísel, ale přes sezonu tam bývá plno. Ten Cajtl dojíždí do práce sem do města, dělá nějakého referenta na stavebním, ale když prý s ním mluvíte, tak jako by ten odbor spíš vedl. No, říká se, že měl prsty tehdy v té aféře se záchranou hradu, víte, jak nakonec památkáři zakázali na tu ruinu jen sáhnout. Prý se tenkrát dost angažoval, aby ty dobrovolníky vyštípal, má snad nějaké kontakty na kraji, ne-li výš.“

„Myslíte, že by mohl mít něco společného s činností toho řádu? Kdo tady vlastně pořádá ty noční seance na hradě?“

„Zdá se, že je v tom docela pěkně namočený, proč by jinak hledal Stellu po jejím útěku, a také to byl přece on, kdo ji odvezl, tedy, na to se jí musím pro jistotu ještě zeptat, bral jsem to jako fakt, když to bylo jeho auto,“ trochu znejistěl Velíšek.

„V každém případě bude mít co vysvětlovat, mládenci už pro něho jeli. Pokud Stellu odvezl on, tak věděl kam a také věděl proč, z toho se jen tak nevykroutí, mimo to tam toho bude určitě víc, už i v práci se prý pokoušel nějak angažovat ohledně hradu.“

„A myslíte, že by mohl být hlavou celého toho podniku? Že by to všechno vymyslel a zorganizoval?“

„Nevím, ale i kdyby, sám těžko. Ne, nemyslím, že by byl něčím víc, než pěšákem v téhle hře. Najít tak někoho z těch, co se tam chodívali veselit, to by bylo,“ zasnil se kapitán. „Ti budou vědět, kdo je kontaktoval a spoustu dalších věcí. Jenže jak najít pár maskovaných chlápků, kteří si kdoví odkud a kdoví jak jezdí užívat do staré zříceniny?“

„A co třeba některá z těch dívek, které je chodily obveselovat? Nemyslím teď zrovna Stellu a jí podobné, ale ty, co tam zůstávaly, třeba ta Eliška, jak o ní Vaňková mluvila. Možná některá z nich aspoň někoho poznala…“

„Eliška asi držela přímo s Cajtlem, praví hlas lidu. To víte, že se jí zkusíme zeptat, ale jestli to k něčemu bude…“

Povídali a nahlas přemýšleli, kombinovali a dohadovali se, vzájemně si vyvraceli teorie, z nichž některé byly hodně divoké, teplo v chatce je ukolébávalo do klidu a stavu mírné ospalosti, až debata pomalu, ale jistě ztrácela jiskru. Když vyšli za necelou půlhodinku ven, protože Romanovi začalo být divné, že se Ivana ještě neobjevila, nejen, že nenašli Ivanu, ale zmizely i obě dívky. Dívali se na sebe a nevěděli, co si myslet.

„Že by šly domů?“ zeptal se nesměle Roman, ale tuhle domněnku Velíšek odbyl mávnutím ruky.

„Vždyť tady má Stella věci,“ zavrčel jen a rozhlížel se jako sup.

„A to se tady tak hezky zabydlely, ještě se ptaly, jestli mohou zůstat, vzpomínáte si?“ nešťastně přizvukoval Stellin hlídač. „Stella přece ví, že beze mne nemá nikam chodit,“ ozývalo se v něm

špatné svědomí, jenže už to nebylo nic platné. Velíšek měl chuť se na někoho vrhnout; tak mu ta žába nakonec utekla také. Marně pátrali, zbytečně Martin zkoušel volat Stellu jménem; po těch dvou jako by se zem slehla.

2.

Chvíli poté, co pánové zašli do Romanova útočiště, začaly se dívky na lehátku protahovat a vrtět. Bylo něco jiného opalovat se ve společnosti rozjařené mládeže, i když k nim tak docela nepatřily,

přesto – nebo možná právě proto – přitahovaly pohledy pubertálních mladíků spolehlivě jako magnet, a ten tichý obdiv nebyl k zahození, opravdu ne, a něco zcela jiného bylo ležet jako mrtvé tresky ve slunečních paprscích jen tak, samy, bez jediného hlásku, nepočítáme-li tlumený hovor, ozývající se z chatky, ze kterého ale nebylo rozumět ani slovo, marně Simona napínala uši a snažila se něco zachytit, ptáci, před chvílí ještě celí zaražení křikem, který se rozléhal jindy tichým koupalištěm, dávali hlasitě najevo své rozjaření nad teplým jarním dnem i klidem v místě, v němž se ještě před chvílí ozýval hlahol lidských mláďat.

„Nepůjdeme se projít?“ navrhla Simona a posadila se; rukama objímala kolena a tázavě se dívala na svou blonďatou společnici.

„Myslíš, že můžeme?“ Stella se nerozhodně dívala směrem k zavřeným dveřím, ale Simona se jen smála.

„Přece se nebudeš bát, je bílý den a jsme dvě, tak co se nám může stát?“

„Tak jo,“ svolovala Stella a hrabala se z lehátka. „A kam vlastně chceš jít?“

„Jen tak, projdeme se, pocouráme po okolí… Už jsem tady nebyla, ani nepamatuju, podíváme se na místa, kam jsme si chodily hrát, souhlasíš?“

Prošly branou areálu, na okamžik zaváhaly a pak se jejich kroky stočily doleva, šly zvolna podél příjezdové cesty; po několika desítkách metrů odbočily na louku, přecházely ji napříč, pomalým, neuspěchaným krokem, i tak za chvíli zmizely za prvními vzrostlými stromy místního lesa.

Pod korunami lesních velikánů se jim šlo dobře, jen pusy, které se zpočátku ani na okamžik nezastavily, najednou těžko hledaly slova, dívky obracely hlavy vzhůru a pozorovaly kousky modré oblohy, prosvítající sem tam větvemi, na západním obzoru se kupily mraky se stříbřitými okraji, ale ty dívky neviděly, ostatně, ani nic neznamenaly, jen vítané barevné zpestření té nekonečné modři, klenoucí se nad městem a jeho okolím.

Bezděčně zabočily na strmou cestu, stoupaly vzhůru, dech už se jim trochu krátil, jdeme ke hradu, uvědomila si Stella a zrádný strach jí sevřel hrdlo.

„Víš, že tahle cesta vede na hrad?“ zeptala se přiškrceným hláskem, ale Simona jen pohodila hlavou.

„No, vždyť jsme si tam také chodily nejvíc hrávat, nevzpomínáš si?“

„Jo, to jo, ale když já nevím… Raději bych tam nešla, stejně je to tam všechno zavřené, a vůbec…“

„Chtěla jsem ti jen něco ukázat,“ domlouvala jí vážně Simona, „včera jsem se tam vypravila, jen tak, a představ si, na něco jsem přišla. Podíváme se tam spolu a když se ti bude zdát, že je to důležité, zavoláme policajty, jo?“

„Proč jsi to neřekla rovnou?“

„No, protože bych tě z toho lehátka nezvedla, kdybys věděla, že tě chci zatáhnout nahoru.“

Měla pravdu, kdyby Stella věděla, že půjdou zrovna na tohle místo, odmítla by, teď už jí připadalo hloupé se vracet.

„A to jsi byla uvnitř? Jak jsi se tam dostala? Myslela jsem, že je to všechno zamčené a že se tam vlastně ani nesmí.“

„Včera to tam zamčené nebylo,“ odpověděla Simona. „Zámek tam visel, ale zamčené to nebylo, už ani zapečetěné, normálně jsem si otevřela a šla.“

„To jsi se nebála? A co když tam někdo byl, někdo, kdo má od toho zámku klíče? To tě nenapadlo, že se ti může něco stát?“

„Nenapadlo,“ přiznávala Simona, najednou měla stísněný hlas, jako by si teprve teď uvědomovala nebezpečí, kterému se docela lehkomyslně vystavila.

„Ale co,“ rozhodla se po chvíli, „přece jsme dvě a jestli tam včera někdo byl, tak už tam stejně nebude, nanejvýš by mohl být vchod zase zamčený. Tím by se to vysvětlilo, ne?“ rošťácky se na ni usmála a Stelle se najednou celá jejich výprava nezdála zase tak špatná. Co se může vlastně stát, vchod už bude určitě zabezpečený, a kdyby ne, jsou přece dvě.

Zbývající kus cesty na vrchol kopce byl kratší, než by si Stella přála, najednou stály na kraji lesa, trochu udýchané, a pozorovaly zříceninu z bezpečí zelenajících se keřů.

„Tak pojď, podíváme se, jak to tam vypadá,“ pobídla ji Simona a odhodlaně vykročila jako první. Stella ji následovala s mnohem menším zaujetím, spíš s nechutí. Neměla její dobrodružnou povahu a mimo to, její zážitky z hradu byly o hodně horší, než Simoniny. Šourala se za ní, neochotně a pomalu, ale přece jen nakonec ke vchodu do sklepení dorazila. Simona už se po ní netrpělivě ohlížela, skláněla se k zámku, vzala ho do rukou, trochu trhla a zcela lehce ho vyvlékla z petlice.

„Vidíš to?“ ohlašovala vzrušeně, vítězoslavně. „Zapomněli asi zamknout, policajti… Není se čeho bát, podívej,“ ukazovala Stelle zámek, „ovázala jsem ho včera touhle nitkou, kdyby s ním někdo hýbal, roztrhla by se, jak by vysunul ten horní oblouček, který držela, ale byla neporušená, roztrhla jsem ji až teď já,“ vysvětlovala a v hlase jí zněla pýcha na vlastní chytrost.

Stella ještě pořád váhala. Neboj se, ty hloupá, říkala si, přes noc by tam přece nikdo nevydržel, víš, jaká musí být uvnitř zima, když se netopí, jen si vzpomeň, v té jejich hodovní síni to sice docela šlo, ale chodby, brrr, otřásla se při vzpomínce na strašlivý chlad hradního podzemí.

Vzaly se za ruce a opatrně, vzdor Simoninu chvástavému sebevědomí obě se srdcem až v krku, vstoupily do skladiště a pak dále, podzemní chodbou až k tajemným katakombám stařičkého hradu.

3.

Ivana se pekelně zdržela, zabraná do práce zapomněla na hodiny, a když ji konečně vytrhlo zvonění z

věže kostela, uvědomila si s náhlým úlekem, že ona, známý otrok přesnosti a dochvilnosti, určitě nepřijde včas. A už to nezachrání, to jí bylo jasné, ani kdyby teď hned sedla do auta a vyrazila jako závodník. Tak to aspoň musím nějak vyžehlit, řekla si. Zkusila Romanovi v záchvatu kajícnosti zavolat, ale telefon byl hluchý, přístroj na koupališti ještě nebyl připojen. V duchu proklela Křížovu nechuť k mobilním telefonům, jak by bylo všechno jednoduché, kdyby jen nebyl tak paličatý, tak to tedy vyřeší jinak, připraví jídlo a budou obědvat – byť se zpožděním – společně na koupališti. Konec konců, proč ne, venku je nádherně a nakonec jim ani nic nebude chybět, vlastně to bude ještě lepší, než kdyby jeli na oběd někam do restaurace, jak původně zamýšleli.

Dala si záležet, uvařila i kávu – tu Roman po obědě rád, to věděla moc dobře, a kdo ví, jestli má ve své boudě už vařič nebo aspoň konvici, na zimu cennější věci odvážel, všechno naskládala do osvědčeného koše, odnesla do auta a vyrazila. Nejela rychle, měla strach, aby oběd poskakováním po výmolech, které zima zanechala na okresce jako poslední vzpomínku na svou vládu, nerozlila, rozhlížela se spokojeně po okolí, a tak její pozornosti nemohlo uniknout tmavé auto plížící se směrem nahoru k hradní zřícenině.

Zpočátku ji ten vůz nijak nezaujal, ale jel tak pomalu, bylo to, jako by se velký černý brouk záludně vydal za nějakým svým tajemným posláním. Přibrzdila a sledovala auto teď už velmi pozorně, mhouřila oči, nakonec zastavila úplně a poslušna náhlého popudu – odbočila na cestu, která vedla vzhůru a v uctivé vzdálenosti následovala svou kořist. Zastavila v zatáčce kousek pod vrcholem, neměla by, ale teď tady snad nikdo nepojede, pomyslela si, v tomhle místě byla, jak věděla, aspoň trochu chráněna před zvědavými zraky shora, to by někdo musel tušit její přítomnost a hledat ji, aby si všiml mrňavého vozítka, skrytého keři v podivně klopeném úseku cesty.

Vzhůru neviděla, ale otevřeným okénkem slyšela slabounký hukot motoru, za chvíli ztichl a její jemný sluch postřehl slabé klapnutí; někdo vystoupil a bouchnutím nepříliš šetrným zavřel dveře. Najednou nějak nevěděla, co dál, vyrazila nahoru zcela impulzivně, bez rozmyslu, a teď přemýšlela, co si počít. Přece nebude volat Velíškovi, že k hradu přijelo auto, vždyť to může být obyčejný návštěvník, turistický nadšenec, který ani neví, že se v cíli jeho cesty udály dvě vraždy, nebo docela prostě morbidní zvědavec, toužící spatřit dějiště událostí tak pochmurných. Zdálo se jí, že tahle situace má jediné řešení: vystoupit z auta a zbytek cesty dojít pěšky. Je to jen kousek, přesvědčovala sama sebe. Nahoře uvidí, co dál. Rozvažovala ještě hodnou chvíli, seděla nečinně deset, možná i dvacet minut, a pak se rozhodla.

Vystoupila, chvíli váhala, jestli má auto zajistit, pak přece jen stiskla tlačítko centrálního zamykání a vyrazila po stopách neznámého návštěvníka, nebo možná návštěvníků, to samozřejmě nemohla vědět. Udělala sotva pár kroků, když zahlédla dvě postavy, které se blížily z opačné strany, od lesa, dokázala je rozeznat, nebo si to aspoň myslela. Ta jedna, to je přece Stella, řekla si udiveně, nevěřícně, ale byla si téměř jistá. Schoulená za keřem; sledovala obě dívky, jak vešly do hradu, překvapilo ji to, kde, sakra, zůstal Stellin hlídač, ta druhá postava, to určitě nebyl on, ty vlasy a chůze, to by mohla být ta její záhadná přítelkyně Simona, ještě chvíli počkala, jestli se nevynoří, a pak už bez dalšího rozvažování stoupala směrem vzhůru, ke vchodu do podzemí.

U pootevřených dveří se zastavila. Má jít dovnitř? Stella a ta druhá jsou bezpochyby ve sklepení, je tam pravděpodobně i posádka z auta, které zřejmě parkuje za hradním masivem, možná se měla podívat napřed k tomu autu. Ale nechtělo se jí, nechtělo se jí ani dovnitř, ale něco ji táhlo, zvědavost nebo kdo ví co, možná tušení, ta její zatracená fantazie už zase pracovala na plné obrátky, ale napřed ještě zavolá Velíškovi, rozhodla se a vytáhla mobil z kapsy.

„Ať vás ani ve snu nenapadne chodit sama dovnitř,“ hromoval Velíšek a hnal své překvapené společníky do auta, skoro ani nepočkal, až Roman zavře pořádně dveře, a točil se na malém plácku.

Jel jako k ohni, držel nohu na plynu, pedál skoro u podlahy, a téměř ji nesundával. Když objížděl Ivanino auto, postavené opravdu nešikovně, uviděl ho na poslední chvíli a vyhýbal se mu s kaskadérským umem, sakroval už hlasitě a bez zábran. Když však dorazili k cíli, byli na tom stejně, jako předtím na koupališti; po Ivaně ani po těch dvou zatracených žábách, jak je v duchu nazval, nebylo ani stopy.

4.

Obě dívky došly tichounce až do hodovní síně, kousek před vchodem se Simona nečekaně zasmála, zvuk se rozléhal, až sebou její kamarádka překvapeně trhla. „Stello, kdyby nás tak Velíšek viděl, ten by vyváděl,“ řekla až zbytečně hlasitě.

Že by tak zaháněla strach? napadlo Stellu a úkosem pohlédla kamarádce do tváře; byla pobledlá, napjatá, ale určitě ne vyděšená. Cesta k sálu byla docela pohodlná, Simča měla v batůžku, který prozíravě vzala s sebou, baterku, vždycky ji nosí, vysvětlovala, je to zvyk z nočních jízd autem.

Hned na začátku chodby sundaly dívky z držáků dvě z dosud nevyhořelých pochodní, Simona je zapálila sirkami, které v tu chvíli vyčarovala bůhví odkud, cestou rozžíhala i další, aby prostředí nebylo tak pochmurné, vysvětlovala a pátravě se dívala okolo. Rozhlížely se s bázní i zvědavostí podzemní prostorou, v kmitavém a nedostatečném světle tajuplnou a bázeň vzbuzující, Stelle to připadalo jako pohádková dračí sluj.

Její přítelkyně, s prstem na ústech, jako by vzdor předchozímu ujišťování nevěřila, že jsou v chodbách samy, dovedla Stellu ke stolu a pokynem hlavy jí ukázala, aby se posadila. Narovnala převrácené svícny, rozžehla ještě několik svíček, zapálila i další pochodně, takže aspoň ty nejhorší stíny ustoupily do pozadí, a sklonila se ke Stelle.

„Hned ti to ukážu, počkej na mne. Přijdu za okamžik, jen tady klidně seď a nikam nechoď, ano?“ šeptala jí do ucha.

Stella přikývla; kam by chodila! Byla ráda, že je Simča s ní, samotnou by ji sem nikdo nedostal, žasla nad vlastní odvahou, ale se Simonou se všechno zdálo lehčí, její přítomnost stírala Stellin strach a měnila celý výlet v dobrodružství, jakých spolu jako děti zažívaly nespočet.

Simonina vysoká, štíhlá postava zmizela za dveřmi šatny, ozývalo se nějaké šustění, zvuky, jako by někdo nějaké věci přehazoval sem a tam, Simona zřejmě něco hledala, slabý, podivně rozjařený výkřik, pak se dveře konečně otevřely a Stella, dosud celkem klidně sedící na židli, oči upřené k převlékárně jako dítě, které čeká na zázrak, na zvednutí opony v maňáskovém divadle, tady, děti, tady je váš oblíbený Kašpárek, vyskočila rovnýma nohama, zůstala stát s ústy otevřenými, ze kterých po prvním výkřiku už nevycházel ani hlásek, ochromena strachem vztáhla ruce, jako by se bránila něčemu, co se k ní nezadržitelně blížilo. Před ní se tyčila známá postava, vysoký, ramenatý muž v černém plášti, s obličejem krytým maskou, prst přikládal na místo, kde musel mít rty a měkkým, avšak neskrývaně posměšným hlasem řekl: „Dobrý den, Stello, že jsme se ale dlouho neviděli!“

Udělal těch pár kroků, aby překonal vzdálenost, která je dělila, vztáhl ruce, jako by ji chtěl uchopit do náruče, ale Stella, v tom okamžiku téměř šílená strachem, posbírala v sobě všechnu sílu, podobně

jako zvíře, zahnané do pasti.

„Kde je Simona?! Co jste s ní udělal?“

Bušila zaťatými pěstmi do prsou mohutného zakuklence, zapotácel se před jejím nečekaným útokem, ale pak ji zachytil pevnými pažemi, zvedl zmítající se postavičku a postavil ji, zády k sobě, mezi sebe a vchod do převlékárny. Pevně svíral její lokty a tiskl je k sobě. „Simona? O tu se nebojte, už je o ni postaráno,“ sykl namáhavě, měla ruce za zády a bolelo to, ten tlak byl skoro nesnesitelný. Stelle se koulely po tvářích slzy plné vzteku, strachu i bolesti, ale nevzdávala se, pohybovat se skoro nemohla, zlomil by jí ruce, věděla to, ale už zase křičela, volala Simonu, ta bolest byla hrozná, měla strach, že omdlí, ale statečně bojovala, bůhvíjak se jí podařilo vytrhnout ze sevření, snad byl maskovaný muž příliš překvapen a zaskočen silou jejího odporu, najednou byla nečekaně volná, chtěla se rozběhnout a vtrhnout do kamrlíku, ale stanula jako přimražená; dveře se otevřely a v jejich rámu, za zády tlumené, nepokojně plápolající světlo, jehož paprsky ji lemovaly podivnou září, stála vysoká, hrozivá postava, celá v černém. I ona měla na tváři masku, kterou teď ale mučivě pomalým pohybem levé ruky v černé rukavici sundávala. Stella mimoděk vydechla přidušeným hlasem: „Velmistr…“ Chtělo se jí křičet hrůzou, ale nemohla, strnulýma, vyděšenýma očima sledovala lesklý nařasený plášť, splývající až k zemi, se stříbrnou sponou u krku, krátkou černou tuniku, široký, lesklými ozdobami vykládaný opasek, zdůrazňující pas a úzké boky, přiléhavé černé kalhoty a vysoké kožené boty s měkce ohrnutými manžetami na dlouhých nohou, třírohý klobouk s bílými pery, který už tolikrát viděla, pod sněhově bílou parukou se skrývala hříva černých vlasů, věděla to, protože tvář, která se na ni pohrdavě usmívala ve stínu sametově temného klobouku, patřila Simoně! Její Simoně, pro kterou si málem nechala zlomit ruce, Simoně, která byla tak přátelská, Simoně, která ji vedla za ruku, aby se nebála, Simoně, která teď, se rty prohnutými v nehezkém úšklebku, sledovala bez hnutí, jak se k její přítelkyni z dětství zezadu přibližuje maskovaný hromotluk, skoro něžně ji bere okolo ramen, otáčí a odvádí Stellu k židli, na kterou bezvládně klesla.

„Jsi překvapena?“

Pod otázkou, znějící jako prásknutí bičem, se dívka přikrčila, pohlédla do známé tváře a zeptala se hlasem plným slz: „Proč? Simono, proč? Co jsem ti udělala?“

„Co jsi mi udělala? Co bys mi udělala, ty krásná Stello, okolo které se točil svět! Tys byla ta krásná, já ta chytrá, musela jsem být, aspoň to, pamatuješ? Ne, že by na tom ještě nějak moc záleželo, už je to pryč, a konečně, aspoň k něčemu bylo to mé šprtání dobré, v Praze jsem se naučila žít tak, jak se

tobě ani nesní, a na tohle hnízdo už jsem si ani nevzpomněla! A pak jsem si vymyslela tenhle řád, pro zazobance, kteří si pro samou práci nedokázali ani najít nebo udržet ženskou, a přitom se jim stýskalo po mladém mase, fungovalo to perfektně, až do okamžiku, kdy se sem vetřel ten blbec, který se v takové společnosti neuměl chovat, to jeho vinou umřela ta holka, ta Martina, copak jsme mohli vědět, že se upne zrovna na ni? Ona nebyla z těch, které by tady měly zůstávat, to on ji tady zdržel, dokonce před ní sundal masku, aby viděla, že se nemá čeho bát, jo, nemá, začala vřískat a škrábat, jen na ni sáhl, pak utíkala jako bláznivá, bodejť, já bych před ním utíkala taky!“

„A proč jste ji zabili?“

„To byla jen taková nešťastná náhoda,“ odpovídala Simona mrzutě a pokročila blíž ke Stelle, „nic takového se nemělo stát, tohle byl docela poctivý středověký hanbinec,“ usmála se jízlivě. „Smrt nebyla v plánu, ta škodí obchodu.“

„Copak můžete někoho zabít jen tak, nešťastnou náhodou, to přece nejde!“

„Všechno jde,“ ušklíbla se Simona, sundala si z hlavy klobouk i paruku, rukou prohrábla černé vlasy, přitáhla si židli a seděla teď proti Stelle, jako by se jen tak sešly na kus řeči.

„Ta holka začala utíkat, dostala se skoro až ven, nemohli jsme ji zastavit a Lumír ztratil hlavu, stál na stráži v chodbě – to víš, že jsme to tady v noci už hlídali,“ reagovala na překvapené Stellino gesto,

„vždycky tam na té křižovatce, co je blíž k východu, stojí jeden nebo dva chlapi, ozbrojení kopím, aby to bylo stylové, no a Lumír, ten trouba, po ní to kopí hodil a přesně se trefil. Prý reflex…“

„Lumír…? Lumír o tom všem věděl? Vždyť byl tak…“

„No, něco věděl, něco ne. Byl to trouba,“ řekla Simona s despektem a zase se tak podivně ušklíbla.

„A co udělal potom? To proto se oběsil?“

„Oběsil? Ale kde,“ Simona byla stále více rozmrzelá, skoro jako by si stěžovala, že jí zmrzly kytky na zahradě, snad si vůbec neuvědomovala, že mluví o lidech, kteří by dosud žili, nebýt jejího přičinění, měli by své radosti i trápení, snad by byli šťastní, možná ne, ale žili by, jenže ona měla před očima jen ten svůj skvělý nápad, který jí, mimochodem, slušně vydělával. Dobře si ji ten Seidel vyškolil, jen co je pravda, pomyslela si trpce Stella, ale tolik nenávisti, jak ji dokázala tak dobře a tak dlouho skrývat? Celé to bylo podivně neskutečné, Stella už se skoro ani nebála, prostě jen seděly a Simona povídala, jako dřív.

„Úplně se z toho sesypal, museli jsme mu namluvit, že tu holku jen škrábl a že ji Cajtl odveze do nemocnice, klečel a bušil hlavou o zem, napřed něco zvorá a pak vyvádí. Ještě že se to stalo všechno mimo hlavní sál, nikdo nic netušil, jen Lumír a my, Cajtl věděl jen něco málo, kdepak by dokázal sledovat tu holku, na to byl příliš pomalý, ale mně by neutekla. No, ochranka byla rychlejší a bylo to tak lepší,“ řekla a na plných rtech se jí objevil úšklebek.

„Lumír v sobotu už obíhal špitály, nic se nedozvěděl, Martinu samozřejmě nenašel, vrtalo mu to hlavou, docházelo mu, že jsme mu neřekli celou pravdu, ale na nikoho neměl kontakt, tak přišel jako normálně, já tady nebyla, tedy vlastně, byla, ale jinak, než mě znali, nějak bychom mu to vymluvili, ale pak jsi do toho vlítla ty, huso jedna, a bylo zle. Když jsi tu holku našla ve sklepě, už se to nedalo zachránit, Lumír věděl, co se stalo, i když na policii jít nechtěl, aspoň zatím. Jenže pak jsem v sobotu přijela ráno sem, podívat se, jestli už je všechno v pořádku, a on stál ve skladišti na židli, hlavu v oprátce, a že nemůže dál žít, že se oběsí…“

„A udělal to?“

„Doufala jsem, že to udělá, ještě jsem mu srovnala provaz tak, aby to bylo na jistotu, víš, mezi které obratle musíš umístit uzel, aby sis spolehlivě zlomila vaz? Měla by sis přečíst Paměti kata Mydláře,“ posměšně se dívala na bledou dívku, „ale on pořád jen stál a civěl na mne, jako bulík, snad si myslel, že mu to budu rozmlouvat nebo že něco vymyslím, to zrovna, tohle by bylo optimální řešení, jen kdyby Lumírek nebyl takový srab,“ pohrdavě se zasmála, ale pak pokračovala, jako by o nic nešlo,

„prostě jsem nemohla udělat nic jiného, než mu odkopnout tu židli, to snad pochopíš i ty, ne?“

Muž za Stellinými zády se prudce nadechl, rukama stále svíraje její ramena, snad ze strachu, aby zase nevyskočila a nezačala vyvádět. Cítila napětí v těch silných pažích, on tohle nevěděl, uvědomila si a v srdci jí začalo klíčit zrnko naděje.

„A pak jsi ho odřízla?“

„Ne! Copak jsem pitomá? Jen okolo sebe mám hlupáky, nemyslící blbce, kteří zvrtají, na co sáhnou,“ rozvzteklila se Simona.

„To ten idiot Cajtl, přijel sem navečer, měl odklidit tu holku už předtím, v noci, jen co vypadli hosté, kteří nic netušili, ale neudělal to, měl plné kalhoty a myslel si, že se nic nestane, když ji odveze později, ani nezamkl, jen pověsil zámek do petlice, proto sem Lumír vlezl a začal si hrát na mučedníka. Cajtl samozřejmě nevěděl, co se tady mezitím stalo, ten ho našel a odřízl, všechno uklidil, i tu židli, čert ví, co si myslel, že dělá, a pak volal Seidlovi, co s mrtvolou, čekal, až se setmí, asi že se jí zbaví, nevím jak, snad ji chtěl hodit někam do strže, co já vím, prostě to zvoral, všechno pokazil, Martina zůstala nakonec v šatně, už se do hradu nedostal, protože tady nějaký bláznivý párek randil skoro až do rána, a zase to tady nechal otevřené, zámek mu upadl a on ho nemohl najít, jak tady lezl po čtyřech, málem ho chytili, proto se pak schovával v tom křoví, takový blbec, hňup, a přitom to bylo všechno tak perfektně nachystané, měli jsme pro ni připravenou jámu v tom lesíku u chaty, tam by ji nikdy nikdo nenašel a mohl být klid.“ Simona se dostávala do varu, oči se jí blýskaly a její řeč byla stále prudší, zesilovala hlas, už skoro ječela.

„A proč já? Proč jste mě odvezli?“

„Protože jsi začala moc žvanit, proto. Nevěděli jsme, co s tebou, tak jsme tě chtěli uklidit a zjistit, co vlastně víš. Já věděla, že to bude něco víc, než říkáš, jenže jsi nám utekla, to se ti teda fakt povedlo, my měli trochu zamotané hlavy z toho, že už – a hlavně jak – našli Lumíra a později i Martinu; netušili jsme, že ten vchod někdo objeví, že ho bude vůbec hledat. Víš, co to dalo práce ho obnovit, byl zazděný, ale Cajtl vyhnal ty cvoky, kteří se tady předváděli a hráli si na zachránce památek, pak už jsme měli klid, když jsme odstranili zdivo, v chodbě za ním byly opřené i ty dveře, stačilo k nim udělat klíče, možná měnili i zámek, to já nevím, nestarala jsem se o to, a přišoupnout polici… Kdyby Cajtl nechal Lumíra tak, jak byl, a raději uklidil ty pochodně a hlavně tu holku, nic z toho by se

nestalo. Nic by nenašli, nic by nehledali,“ opakovala zasněně, s přimhouřenýma očima se dívala do té krásné budoucnosti, kterou si představovala a pro kterou toho tolik udělala.

„A teď…?“

„Teď,“ Simona jako by se pomalu probírala z transu, „co myslíš, Stellinko? Vyprávěla bych ti tohle všechno, kdybych ti chtěla dát možnost, abys to povídala dál? Ten obchod ještě není mrtvý, ta myšlenka je skvělá a naši klienti mají pořád zájem, tak co myslíš, že s tebou uděláme, co?“

„To přece nemůžeš…,“ zaznělo Stelle za zády, mužský hlas byl zděšený a ohromený. „Přece nemůžeš dál zabíjet, jen tak, pro peníze! Všechno se dá ještě zachránit, Stella určitě nebude mluvit, když ti to slíbí, můžeme ji nechat jít!“

„Zbláznil ses? To se budeme klepat před ukecanou, vyplašenou holkou, která se kamarádí s policajtama, a čekat, kdy nás zradí? Všechno, chápeš to, všechno by záviselo na tom, jestli bude nebo nebude mluvit. A vůbec, kdo mě učil, že peníze jsou to nejdůležitější? Kdo se vždycky staral, kolik se na čem dá vydělat, kolik tahle práce hodí, kolik vynese tenhle nápad, nevíš? Nebyl jsi to náhodou ty? A teď se divíš? Chceš couvnout?“

„Já přece nechtěl, aby…“

„Nechtěl? Ty jsi nikdy nic nechtěl, hlavně ne říkat nepříjemné věci, ani své bývalé jsi nedokázal říct, že je konec, že už nemáš zájem, protože máš někoho jiného, jen nebýt ten špatný, viď, copak o to, na to ti byla Simonka vždycky dobrá! Jenže Simonka kvůli tobě do kriminálu nepůjde, to si pamatuj!“

Stella měla pocit, že ji muž za ramena zvedá ze židle, ne, to nebyl pocit, to byla skutečnost, uchopil ji ze stran za paže a zvedl ji jako pírko, musel mít obrovskou sílu. Postavil ji vedle sebe a tiše řekl:

„Utíkejte, utíkejte, jak nejrychleji umíte, já…“

Stačila se jen otočit, udělat dva nejisté kroky, Simona za ní vyrazila jako šelma, v ruce se jí zableskl nůž, dýka, kterou měla jako součást převleku za pasem, ale tohle nebyla žádná divadelní rekvizita, od vchodu se ozval výkřik a závěsy se pohnuly. To je jako v tom filmu, napadlo ji, když ji vysoká Simona předloktím chytila zezadu pod krkem a přitiskla ji zády k sobě, Tři mušketýři to byli, tenhle biják Stella milovala, pak už jen cítila krátkou prudkou bolest v místě, kde se jí do těla zabodla ostrá čepel dýky, a jako hadrová panenka se sesypala na zem.

Na zlomek vteřiny jako by se čas zastavil; neznámý stál jako socha a díval se upřeně na Simonu, která jen zírala na postavu, zhroucenou před nimi. Ve dveřích hodovní síně stála na smrt bledá Ivana a vytřeštěnýma očima sledovala hrozivou scénu, ještě jednou vykřikla, spíš zasténala „Ne, to přece nemůžete“, držela se rukama za závěsy, aby neupadla, i tak se nakláněla dovnitř, jako by nemohla udržet rovnováhu a měla přepadnout do místnosti.

Simona se otočila jako podrážděné zvíře.

„Co ty tady děláš?!“ vykřikla a rozběhla se k Ivaně, ta byla jako zkamenělá, jako by jí nohy vrostly do země, nemohla se hnout, nemohla se bránit, viděla před sebou smrt a nemohla nic dělat, jen přihlížet, jak se na ni řítí nesmiřitelná fúrie s rozevlátými vlasy, připomínající kdysi krásnou, ale teď už jen smrtící Medúzu.

Maskovaný muž udělal pár rychlých kroků, uchopil běsnící dívku do náruče, zvedl ji tak, aby se nohama nemohla dotýkat země, a vykroutil jí nůž z ruky. „Ne, to nesmíš, tuhle už ne, už nikoho, rozumíš?!“ upíral na Ivanu vyděšené oči a držel to živé klubko neposedných hadů v pevném objetí. Křičela, kousala a kopala, slova, která vycházela ze zkřivených úst snad Ivana ani nikdy neslyšela, nadávala jemu i celému světu, spílala všemu a všem. A jak se snažila vymanit z jeho sevření, strhla mu z tváře masku a Ivana, s nevěřícíma očima, překvapeně vydechla: „Michale“; Velíšek zachytil její náhle téměř bezvládné, ochablé tělo a posunul je k Romanovi.

Mladík, určený k hlídání Stelly sáhl někam dozadu za opasek a na scéně se objevila nová rekvizita, také skutečná. Zcela jistou rukou s pistolí mířil na Simonu, už zase stojící oběma nohama na pevné zemi. Seidla si nebylo třeba všímat; klečel u jejích nohou, ruce zaťaté v pěsti si tiskl na spánky a ve strhané tváři nebyla ani stopa odporu či snahy bránit se.

PONDĚLÍ

A byl zase večer, přicházela další vlahá a jarem provoněná noc. V garsonce v pátém patře posedávali Ivana s Romanem a ani jednomu z nich nebylo do řeči. Ivana si zahřívala zkřehlé ruce o hrníček horké kávy, od nedělního odpoledne se cítila jako zbitá, duchem nepřítomná, bylo jí neustále zima a zahřát ji nemohlo nic, ani Romanova přítomnost ani vědomí, že Stella se – možná – ze svého zranění přece jen dostane. Ještě v neděli večer ji převáželi vrtulníkem do vyhlášené nemocnice v Praze, kde ji vzápětí operovali, ten špitál na dálku vybrali a zařídili její rodiče, kteří se kvůli dceři okamžitě vrátili z dovolené.

Když si měla vybrat, jestli se budou zdržovat v jejím domku nebo raději v panelákové kleci, rozhodla se bez rozmýšlení pro druhou možnost; v sousedství Vaňkových, hlavně zdrcené bábi, nemohla ani dýchat.

Zazvonění, které signalizovalo Velíškův příchod, bylo pro oba vysvobozením. Dostal kafe, druhé nejlepší místo, protože ušák měla zabraný Ivana, a kapitán se rázně vzepřel její mdlé nabídce, že mu ho uvolní, seděl, koukal zachmuřeně do hrnku a nebylo mu do řeči.

„Chcete to vůbec slyšet?“ obrátil se k nim, když mlčení už začínalo být skoro trapné. „Není to hezké vyprávění, ostatně, velkou část už znáte, aspoň vy, Ivanko, slyšela jste zřejmě všechno, stejně nám to ještě budete muset převyprávět do protokolu.“

„Jak se do toho dostal Michal?“ zeptala se Ivana, Roman sebou trhl a pátravě se na ni podíval. Od včerejšího dne z ní nedostal ani slovo – aspoň pokud šlo o Seidla; všechno ostatní mu pověděla, jednotvárným hlasem, bez zájmu, bez prožitku, jako by nezúčastněně vyprávěla děj špatné knihy.

„Simona si ho našla, budete se divit, na inzerát. Zajištěný, rozvedený, vypadal dobře, měl zázemí pracovní i společenské, znal spoustu důležitých lidí, hodně cestoval, zalíbil se jí. Ona tvrdí, že ji původně ani nenapadlo využít jeho styků ve svůj – a vlastně i v jeho – prospěch. Jenže pak převzala jeho filozofii, že peníze jsou nejdůležitější, že jimi se měří úspěch a snad i přitažlivost. To byly dvě věci, které Simoně vždycky chyběly, nebo si to aspoň myslela, všechno jí bylo málo, chtěla víc a víc, není divu, že se jí tenhle názor zamlouval. No a tak ho pomalu dostávala tam, kam chtěla.“

„Věděla jsem to, cítila, že se něco děje. Nemohla to být jen moje vina, bylo za tím něco víc, ale že je tak zbabělý, že mi ani nedokáže říci, že už má dávno jinou… Na inzerát,“ usmála se trpce Ivana. „Tak jako mne, že?“

„Ivano,“ Roman přisedl na opěradlo ušáku a vzal ji okolo ramen. „Nemysli už na to, je to pryč.“ Opírala se o něho unaveně hlavou a smutnýma očima vybídla kapitána, aby pokračoval.

„Měli to dobře vymyšlené. Seidel využíval svých styků a zval ty, kteří se zdáli vhodnými adepty, k placenému členství v rytířském řádu. Začínali nevinně, opatrně si je prověřovali, nic neslibovali, jen naznačovali, zpočátku to byly opravdu jen ty tanečky a muzicírování, kvalitní alkohol a nezvyklé prostředí, vybírali klientelu, tedy, hlavně Simona vybírala, sledovala, jak se kdo chová a odhadovala, kam až mohou zajít, jak se to ale rozjíždělo, přitvrzovali, i finančně, věděli, s kým mají co do činění, že si to jejich klienti mohou dovolit, někteří z nich vodili i své obchodní partnery ze zahraničí, a ti byli u vytržení. Pánům se to líbilo, jak by ne. Platili jako mourovatí a nejlepší na tom bylo, že nikdo netušil, že za vším stojí Simona. Neznali ji ani její spolupracovníci, jen Seidel, ostatně, těch, kteří pomáhali, těch nebylo mnoho, viděli ji vždycky jen v masce, nikdy nemluvila, i ty rukavice nosila jen proto, aby ji někdo nepoznal podle rukou – má na dlani pravé ruky jizvu, prý z dětství, byla prostě opatrná, zkrátka dokonalá profesionálka.

Když se na hradě objevila jako tanečnice, byl z toho Seidel řádně překvapený, nevěděl předem, co se stane, a svůj úžas skoro dal najevo, to by mu nikdy neodpustila, kdyby ji prozradil, ale podařilo se jí domluvit se s ním dřív, než k něčemu takovému došlo.“

„A Stella ji tak dětsky obdivovala, jak se dokázala postavit druhému nejmocnějšímu muži řádu, jaká je hrdá a nezkrotná,“ trpce podotkla Ivana.

„No, sehráli to dobře,“ dodal Velíšek a pokračoval: „Ti slavní rytíři o Seidlovi věděli jen tolik, že je do

řádu doporučil a že se tam občas objevuje, buď tehdy, když tam byl velmistr, tedy Simona, nebo tam býval jen tak, aby jí byl nablízku. O jeho skutečné roli spoluzakladatele, jestli to tak můžeme nazvat, neměli ani tušení.

Dívky sháněl Cajtl, možná mu v tom někdo pomáhal, to z něho dostaneme, úplně se sesypal, ten dlouho zapírat nebude. Platili mu za to, samozřejmě, ale zpočátku ani on pořádně nevěděl, co se děje, ono se vlastně ani tak moc nedělo, to až později, jen tušil a předpokládal. Jenže hlupák přece jen není, bylo mu jasné, že takové utajení by nebylo nutné, kdyby šlo jen o nevinnou zábavu se středověkým koloritem. A tak si popovídal s jednou dívkou, s nějakou Eliškou, to byla jedna z těch, které tam zůstávaly, byla trochu lehčích mravů, jako většina těch rádoby vyvolených, a s Cajtlem ji poutalo několik divokých flámů a tak vůbec…,“ zabručel Velíšek.

„Při první vhodné příležitosti pak překvapil Seidla svým požadavkem; chtěl být jedním z nich, jinak prý jim to znepříjemní, případně zcela znemožní. Taková malá zákeřná krysa to byla a je, ten náš referentík, lísal se i vyhrožoval. Seidel nakonec ustoupil, bohužel pro všechny zúčastněné, aniž by se napřed poradil se Simonou. V tom měla ta holka pravdu, strašně nerad řeší nebo říká nepříjemné věci, raději uhne, když to jinak nejde, a tak se Cajtl dostal do nejužšího kruhu.

Když ho tam Simona objevila, na tom večírku, při kterém přišla Martina o život, nedalo se už nic dělat. Simona se se Seidlem hrozně pohádala, tedy, pohádala, spíš mu vynadala, on ani na ty hádky moc není, řešili to mimo doslech ostatních, a tak ani nebyli u toho, když Martinu Cajtl vybídl, aby zůstala déle, než obvykle. Ukázal jí dokonce tvář, nerespektoval základní pravidlo, i když o něm dobře věděl, ta žába ho znala a snad mu i věřila, možná byla jen zvědavá, kdo ví? Později toho rozhodnutí zaručeně litovala, to, co se tam odehrávalo, ji vyděsilo, vždyť víte, že byla panna a chtěla pryč. Jenže Cajtl už byl dost opilý a Martina se mu hrozně líbila a dění okolo ho povzbudilo ještě víc, než alkohol, a tak se na ni chtěl vrhnout a dosáhnout svého, bez ohledu na to, jestli chce, nebo nechce. Podrápala ho a utekla, bránila se opravdu zuřivě, nečekal to a jí se podařilo na chvíli uniknout. Jak to bylo dál, to už víte.“

„Stellu opravdu chtěla zabít? Hned od začátku?“

„Ivanko, slyšela jste přece dost, abyste to věděla, sledovala jste ten výstup skoro celý, vždyť jste přišla chvilku po těch holkách. Seidel už tam čekal, měli to se Simonou domluvené, že za ním přijde, ale že přivedla i Stellu, to byla náhoda. Byla odhodlaná se od ní nehnout a využít každé vhodné příležitosti, aby ji dostala zpět do své moci, ale ani ona nemohla předpokládat, že se jí podaří Stellu tak hezky odlákat z dosahu jejího strážce. Seidel se schoval do převlékárny, když ho jeho přítelkyně hlasitou poznámkou a smíchem nenápadně upozornila, že ji přivádí, on tvrdí, že si myslel, že ji chce jen postrašit, ale když si Simona sundala masku, začínal tušit, že to tak jednoduché nebude. Jenže do poslední chvíle se zdráhal uvěřit tomu, že jeho milá by mohla být docela obyčejná, chamtivá vražednice bez kouska svědomí a soucitu.“

„Jak se jim ale podařilo utajit, že se na hradě něco děje? Tak dlouho, to snad není možné, že si toho nikdo nevšiml,“ kroutil hlavou Roman.

„Není to zase tak záhadné,“ vysvětloval kapitán. „Těch klientů tady bylo najednou vždycky maximálně šest, vozil je sem Seidel a ještě jeden taxikář z Prahy, tomu i ostatním, tedy personálu, dá-li se to tak nazvat, platili tak dobře, že ani nepípli. Ty holky a Lumíra ještě zavázali slavnostní přísahou, ale i kdyby některá z nich něco prořekla, vlastně jim nic nehrozilo. Skoro nic, byli zcela

anonymní, a pokud bychom nedostali Simonu a Seidla, které nikdo neznal, případně o jejich činnosti neměl ani tušení, nebo toho našeho malého, zdánlivě neškodného krysaříka referentíka…,“ Velíšek pokrčil mnohoznačně rameny.

„Ty jejich družky nočních radovánek ani nenapadlo něco vyžvanit, byl to dobrý obchod a možná tam bylo i trochu vyhrožování, kdo ví, Eliška něco takového naznačila a ostatní také.

Cesta k hradu není zrovna frekventovaná, vždyť víte sám, kolik tam projede aut za týden, spíš za rok, no a když se vyšplhali nahoru na kopec, stačilo Seidlovi vozidlo schovat dozadu, je tam takové docela šikovné křoví, jestli jste si nevšimli, tam nikdo nezabloudí, jak je rok dlouhý a večer nebo v noci už vůbec ne. Taxík odjel, zpáteční dopravu zajišťoval Seidel už sám. Scházeli se u něho na chatě a na hrad jezdili až za tmy, nebo aspoň za šera, aby nebyli nápadní.

Víte, oni totiž nosili ty masky i sami mezi sebou, většinou se neznali, celá ta rytířská parta měla asi dvacet členů, ale skoro všichni zachovávali přísné inkognito. Za dne by za určitých okolností mohli vzbudit velmi nežádoucí pozornost, ale takhle těžko, v autech s tmavými skly…“

„A jak to chtěli řešit přes léto, tedy, ne že by hrad byl vyhledávanou památkou, ale občas tam přece jen někdo zajde, ne?“

„Cajtl sliboval, že prosadí, aby byla cesta na hrad pro veřejnost uzavřena a hlavně, aby tam byl zákaz vstupu. Prý tam padají kameny a není tam bezpečno, peníze na opravu nejsou, tak se musí bezpečnost zajistit jinak. Měli to projednávat příští týden, věřili byste tomu? A jemu by se to

podařilo, ten by vymluvil na jalové krávě tele!“

„Cože by udělal?“

„Vymluvil na… Eh, to říkávala moje babička, no, tak jsem si na to vzpomněl. Vy jste neměl babičku?“

„Měl,“ usmíval se Roman. „Ta moje zase říkávala ‚Jede mu huba jako šlejfířovi‘ a spoustu jiných pořekadel.“

„Ta chata, kde Stellu věznili, ta asi patřila… Michalovi… Seidlovi?“ Ivana se vracela zpátky k tomu, co ji trápilo, nerada, ale vracela, chtěla slyšet všechno, celou pravdu.

„Patřila. Řekl nám sám, že tam Stella byla, Simona se to sice pokoušela zatlouci, zbytečně, to přece musela vědět, ale co jí nedokážeme, to nepřizná. My máme ten klíč, který Stella na svém útěku odnesla s sebou; stačilo ho položit na stůl a věděla, že je to zbytečné. Je opravdu chytrá, to se jí musí nechat, ale trošku ztrácí soudnost. Ne, není nepříčetná, je za své skutky odpovědná, pokud se chcete zeptat na tohle, žádný psychiatr jí neumožní uniknout spravedlnosti,“ odpovídal na tázavý pohled Romanových očí.

„A také si uvědomila, že na místě bude spousta otisků prstů, když ne jejích, tak určitě Stelliných, tohle by zkrátka vysvětlit nedokázala. Vlastně všechny ty holky před něčím pořád utíkaly, před všedností, před násilím, i Simona, sama před sebou, před svou minulostí, před svým vlastním strachem… Ona se hrozně bála, aby nezůstala sama, bez peněz, bez postavení, snad i bez lásky, kterou uměla jen vzbudit, ale ne dát, a té snaze uniknou tomu všemu jako by podřídila celý svůj život.“

„Vám je jí líto?“

„Nemělo by být, že? A přece…“

„Vždyť je to zkažená, bezcitná a…,“ Kříž neskrýval své rozhořčení.

Ivana položila Romanovi ruku na koleno.

„Máš pravdu, to všechno, a ještě mnohem hůř. Co s nimi bude?“ otočila se zpět k Velíškovi.

„Simona má na krku jednu vraždu, možná dvě, napomáhání, snad kuplířství a kdo ví, co ještě, včetně provozování nevěstince bez povolení a daňové úniky, mám-li to dohnat do absurdity, ale konečně, na daně dojel i velký Al Capone,“ ušklíbl se nevesele Velíšek.

„A Seidel? Zhroutil se, snaží se svým způsobem pomáhat, nic nezamlčuje… Možná i proto, že ví, že jste všechno slyšela,“ řekl a pozoroval ustaranýma očima zkoumavě její ztrhanou, nočním pláčem poznamenanou tvář.

Pokrčila sklesle rameny, nevěděla už dávno, pokud vůbec někdy, co se v Seidlovi děje. Nevěřila by, že ji pravda o Michalovi tak zasáhne, copak ho měla opravdu tolik ráda? Ten rozchod celou dobu přičítala hlavně sobě, tušení a teď už jistota, že ji podvedl, že jí lhal, kdo ví jak dlouho ji jen využíval, vlastně ani to ne, jen ji lhostejně a snad i nerad občas strpěl ve své blízkosti, to bylo zlé, mnohem horší, než ten zpočátku nejasný pocit, že mezi nimi něco není v pořádku, a i když vždycky zastávala názor, že nejhorší je nejistota, teď věděla, že i ta jistota umí pořádně bolet, ne že ne, uvědomovala si to a prudce otočila hlavu k Velíškovi, který na ni mluvil.

„Prosí vás o odpuštění, Ivanko, dokonce se domáhal, že chce s vámi mluvit, že vám to musí všechno vysvětlit, ale to jsme mu nedovolili, aspoň zatím ne. Vy byste asi také nechtěla, nebo snad ano?“ tázavě se díval do bledé tváře.

Beze slova zavrtěla hlavou a po tvářích se jí už zase hrnuly slzy.

„A co ty dívky? A jejich klienti?“ ptal se Roman, ale byl neklidný, díval se na Ivanu a zase na Velíška, bylo mu jasné, že Ivana a Michal spolu něco měli, kdysi, ale možná zase ne tak dávno, jenže ptát se nechtěl, když o tom nezačala sama, nebude vyzvídat, to byla jeho filozofie. Když mi chce někdo něco říct, řekne to sám, stačí třeba jen malé pobídnutí, jedna otázka, a když nechce, je zbytečné ho přemlouvat, aby se svěřil, je to dokonce neslušné, ba dotěrné, říkal si. Mnoho lidí pokládalo Romana za člověka, který se o druhé nezajímá, ale nebyla to pravda, byl prostě jen ostýchavý; nikdy nechtěl lézt lidem do soukromí, do jejich tajných komůrek.

Proč se mě na něho nezeptá? tázala se sama sebe v tu chvíli Ivana skoro úpěnlivě. Přece se musí zeptat, přece ho musí napadnout, že Michal a já, přece ho to musí zajímat…

Hučelo jí v uších, jako by měla přes hlavu přehozenou deku, zvuky vnímala tlumeně a před očima se jí dělalo černo, byla jako zavřená v jedné z těch hrozných podzemních světniček, o kterých jí Roman vyprávěl; tak ráda by všechno někomu řekla, ne někomu, ale Romanovi, který by ji určitě pochopil, snad by se pak zbavila té strašné tíhy, která ji skoro dusila, toho pocitu ponížení, který jí už tak dlouho svíral srdce i hrdlo, ale nechtěla sama začínat, ostýchala se mluvit o něčem tak osobním bez vyzvání, bez toho, že by se jí někdo zeptal, a Roman mlčel.

„Není žalobce, není soudce. Nebo si snad myslíte, že někdo z těch rádoby rytířů půjde k soudu a přizná, že s těma holkama za peníze…? Prý plánovali i nějaké další hrátky, chlubila se Simona, samozřejmě, v rámci dobrovolnosti, aspoň to tvrdí ona, a o ty by byl teprve zájem, sado maso se tomu říká, prý obchod je obchod a existuje přece zákon nabídky a poptávky, vždyť víte, jak to chodí.

Nemůžeme na ně i z jiných důvodů, prý strategických, obchodních, společenských a kdo ví, jakých ještě, ty morální asi nikoho nezajímají,“ ušklíbl se kapitán hořce, vyplnil ticho, které už začínalo být

nesnesitelně tíživé, i když trvalo jen několik desítek vteřin.

„A ty dívky jsou navíc plnoleté, svéprávné, to, že braly odměnu za sexuální služby, jim nedokážeme, a i kdyby někdo přiznal barvu, byly to přece jen dárečky, pozornosti. Stejně si myslím, že jsou vytrestané dost, aspoň většinou. A ta ostuda, na maloměstě, to víte, tady se všechno hned ví, aby chodily kanálama…,“ dodal a trpce se usmál.

„Kdyby tady byl Krajíček a slyšel to… Ten by měl radost, tentokrát by měl pravdu, opravdu se z toho dostanou jen díky svým penězům a také vlivu a kamarádům.“

„On se to dozví, nebojte se,“ usmál se Velíšek. „A napíše o tom další článek do našich místních novin. Jenže ty to těžko otisknou, ale možná přece jen… No nic, půjdu,“ zvedal se těžce.

„Jo, a mimochodem, tehdy, jak jste mě našel zavřeného v podzemí, vzpomínáte?“ zastavil se uprostřed pohybu a oči se mu náhle rozsvítily.

„No jistě,“ usmál se Roman.

„No, tak žádný průvan, kdepak. To byl Seidel se Simonou, kteří si zajeli tím šedým Cajtlovým křápem ke hradu, podívat se, jestli tam náhodou není Stella, a Simona Seidla poslala, ať mě v těch chodbách zavře, když to půjde. Bůhví proč, byla to z její strany čirá zlomyslnost a Seidel to bral jako dětinský rozmar, ale vyhověl jí, ostatně, jako ve všem. Jenže když třískl těmi dveřmi, ani si nevšiml, že vypadl klíč, nebo možná všiml, ale nevěnoval tomu pozornost, nezdálo se mu to důležité. Předpokládal, že tam stejně dlouho nezůstanu, tak se o nějaký klíč nestaral. Naštěstí, jinak byste se tam nedostal. No nic, půjdu,“ opakoval předchozí tvrzení a teď už doopravdy vyrazil ke dveřím.

Zarazil ho tichý hlas za jeho zády.

„Vezmete mě s sebou? Chci… k tetě,“ vstávala nečekaně Ivana a vyhýbala se pohledu na Romanův užaslý obličej, zmateně pustil její ruku a tázavě pohlédl na Velíška.

„Musím být sama, aspoň dnes, promiňte,“ dodala na vysvětlenou, napřímila se a hrdě zvedla hlavu, tuhle krizi překoná, od nikoho nic nechce, vyrovná se se vším sama, tak jak byla vždycky zvyklá, celý svůj život. Velíšek pokynul Romanovi a mlčky, oči upřené k zemi, ji následoval.

Kříž, stojící v rámu otevřených dveří, sledoval strnulým pohledem zdviž, naslouchal chvíli jejímu dýchavičnému rachotu a pak, když k němu dolehlo bouchnutí venkovních dveří, ustoupil do šeré chodby garsonky a měkce je zavřel.

O PÁR DNŮ POZDĚJI…

Drobný muž zvolna kráčel školní chodbou, smavé sluneční paprsky pronikaly čerstvě umytými skly oken a zlatily dlažbu pod jeho nohama. Krátce ostříhané, šedivé vlasy ustupovaly z čela v césarovském účesu, hlavu měl maličko nachýlenou na stranu a tvářil se zamyšleně. Náhle zpozorněl a zrychlil; několika kroky dostihl drobnou blondýnku, přátelsky ji objal okolo ramen a zeptal se důvěrným tónem: „Tak co, paní kolegyně, jak se pořád daří?“

Obrátila oči v sloup a udělala příšerný obličej, tak, aby ji neviděl, pak se otočila hlavou k jeho obličeji moučného červa – jak ho v duchu nazývala – a křečovitě se pousmála.

„Jde to,“ odpověděla stroze a nenápadně se pokusila vymanit z nevítaného sevření. Držel se jí jako klíště a nepustil, ani když se otevřely zažloutlé dveře kousek od nich a na chodbu vyběhla žena.

Pohybovala se poněkud zvláštním způsobem, nakloněná do předu, nechávala nohy daleko za sebou, na Moravě se tomu říká „Hlavu má už na dvoře a zadek ještě za dveřmi“, vypadala zaneprázdněně, až uštvaně, přejela rukou v teatrálním gestu suché čelo, jako by stírala pot a zastavila se u dvojice. Blondýnka sebou znovu škubla, tentokrát prudčeji, ale zase bez úspěchu.

„Dobrý den, paní doktorko, kdepak jste se potkali?“

Byla to zcela zbytečná otázka, kde se asi tak mohli potkat, ale vysvětlujte to někomu takovému.

„A jak vám to spolu sluší, no, copak Jiříček, na toho ženy vždycky držely,“ pokračovala neodbytně nově příchozí, medově se usmála a pohladila mužovu tvář, který si ten důvěrný pohyb, ač nerad, nechal líbit.

Blondýnka teď už zcela nepokrytě trhla celým tělem, zbavila se konečně krabího sevření teď už zamračeného muže a několika rychlými kroky se ukryla za dveřmi kanceláře prorektora.

„Už ho to zase bere,“ zanaříkala, „a to se zdálo, že už dá pokoj,“ žalovala. „A přestaň se smát, sakra,“ rozčilila se najednou při pohledu na tvář svého společníka. „Ani mu nevadí, když se u toho objeví

jeho vlastní žena, a ta… Prý na Jiříčka ženy vždycky držely,“ pitvořila se a muž se rozesmál už zcela nepokrytě.

„Kdyby mu aspoň ta jeho ženská dala vyčistit ten příšerný oblek, to má jen ten jeden? Viděl jsi ho už někdy v něčem jiném?“ obracela se na něho s řečnickou otázkou, na kterou si vzápětí sama odpověděla.

„Neviděl, jasně, že ne, nosí ho, co ho znám, a je to na něm zatraceně poznat. To ta jejich zatracená lakota! A smrdí, bodejť by ne,“ ulevila si ještě, prudce odsunula židli od svého stolu, skácela se na ni, až opěradlo zapraštělo a chvíli nasupeně zírala na obrazovku počítače, pak pokrčila rameny a dala se do práce. V místnosti se rozlehlo ticho, rušené jen klapotem klávesnic.

Dvojice zatím pokračovala v cestě, zastavili se u vysokých dveří a muž nevlídně broukl: „Nemáš co na práci?“

„Ale to víš, že mám, jen jsem se chtěla…,“ slova vyšuměla do ztracena, masivní dveře jí bouchly před nosem, a tak jen do prázdného prostoru dořekla: „…podívat, co děláš.“

A pak zmizela ve dveřích své pracovny; tady bylo její hájemství, tady byla svou vlastní paní – nebo si to aspoň namlouvala.

Muž zavrtěl hlavou. Jak jen si mohl kdysi vzít tohle stvoření? Její upřímný obdiv mu lichotil, ale po několika letech manželství to už bylo dost málo a pro vytvoření kvalitního vztahu to vlastně nestačilo nikdy, ani při jeho nadměrně vyvinuté ješitnosti. Pokládal sám sebe za neomylného, ale na celém světě byli jen dva lidé, kteří si něco podobného mysleli – on a jeho paní.

Zasedl za svůj pracovní stůl, zálibně pohladil dlaní mahagonovou desku a téměř zasněně se usmál. Ještě že má útočiště, o kterém nikdo neví, tak se i ta jeho slepice, jak ji v duchu pojmenoval, stává

snesitelnější. Na druhou stranu, musí jí přiznat, že on je pro ni na prvním místě, i když její obdiv někdy až obtěžuje, ale je šetrná, a to se mu líbí, korunu zbytečně neutratí, i zvýšení platu si vymohla sama, ani se nemusel angažovat, nemá žádné nároky, klidně si koupí hadříky někde u Vietnamců… Jen kdyby tak pitomá nebyla, říkal si s povzdechem; staré přísloví o sounáležitosti vran mu na mysl nepřišlo. Ale co, on má přece možnost úniku do úplně jiného světa…

Nedočkavé zvonění telefonu ho probudilo z příjemného snění, ohlásil se jménem a naslouchal, beze slova, bez pohybu, jen se začínal potit.

„Je to jisté?“

„Jisté, přece bych tě neplašil, kdybych to nevěděl na beton, mají je oba, vlastně všechny tři, i pár těch holek, ještě že nikoho z nás neznaly, a to bys nevěřil, ten chlap, to byla vlastně ženská, ta to

všechno vedla. No, teď je konec, ale na nás se nedostanou, znají nás jen ti dva, a i kdyby někdo z nich mluvil, my o ničem nevíme, nic jsme neudělali, v ničem nejedeme, jen jsme se občas pobavili, a to není trestné,“ překotně drmolil hlas na druhém konci drátu.

„Tak proto tak dlouho nic nebylo… No, snad máš pravdu v tom, že nás vynechají, ale co bude dál?“

„Jak to myslíš, co bude dál, snad si nemyslíš, že by se v tom dalo pokračovat? Teď, když to má v rukou kriminálka? Buď rád, že nám dají pokoj, tedy, aspoň doufám, že dají, pokusím se pro to udělat všechno, to víš, nějaké známé mám – a ty konec konců taky, tak se trochu snaž.“

„No, třeba časem, až to opadne, všechno tam bylo zařízené…,“ zadoufal nejistým hlasem mužík, neuměl si představit, že by se měl obejít bez svého obvyklého povyražení.

„Asi jsi se zbláznil, ne? Ten hrad je pro nás tabu, tam už se nikdo nedostane a zkoušet něco nového… Kdo by se o to staral, kdo by to zorganizoval? Holt ti nezbude nic jiného, než bordel,“ končil drsně a zachechtal se. „Ten tě aspoň vyjde levněji,“ dodal zlomyslně, protože až moc dobře znal jeho slabost pro peníze; pro ty byl ochoten udělat téměř cokoliv.

Rozloučili se chladně, už to nebyli dva kumpáni, kteří se jednou za čas jezdí „pobavit“, ale – i když se tomu pomyšlení bránili – byli jistým způsobem spoluviníky a strach před prozrazením jim přece jen trochu kazil spánek. Ne nadlouho, nutno přiznat. Opravdu měli oba nějaké ty známé…

EPILOG

Stella Vaňková zemřela tři dny poté, co ji převezli do nemocnice; tím byl její, ale také Simonin a Seidlův osud definitivně zpečetěn.

V následujících dnech vyšel v několika novinách inzerát:

„Prodám rodinný domek 4+1 na okraji města, plyn a elektřina zavedeny, středně velká zahrada, nemovitost je v dobrém stavu, umístěna v klidné čtvrti. Cena dohodou. Zn.: Rychle.“

Koupaliště v areálu Pavlínka otevřelo své brány návštěvníkům 16. června.