Miluše Dovrtělová

Vražda na druhou

Prolog

Temně hnědé oči upřeně sledovaly každý můj pohyb – ne že bych sebou mrskala nějak výrazně. Vlastně jsem se pouze pokoušela vstát ze země, jenže sotva se mi podařilo jakž takž usměrnit tělo,

závrať se mnou sekla zpátky do původní polohy. Kdysi, když mě vzaly plotýnky, vstávala jsem ze své tehdejší nízké postele tak, že jsem se překulila na zem, na všechny čtyři, a v kleku se zvolna, velmi zvolna napřímila. Druhá varianta byla v této výchozí pozici zvednout zadek do výše a složitým ručkováním se posunout do předklonu, o něco se podepřít – třeba právě o čelo té postele, hluboký nádech a se syčením se narovnat.

Tentokrát ani jeden z těch osvědčených postupů nevyšel, při tom druhém pokusu mi hlava pod návalem krve začala třeštit a mně konečně došlo, co se to se mnou děje, tedy spíš dělo; nejméně jednu jsem koupila, přímo do temene, jak dokazovala zkrvavená ruka, kterou jsem si tu hlavu v inkriminovaných místech soucitně pohladila. Ještě mi dalo hodně práce soustředit se, ale už se mi pomalu, neochotně a ve zmatených obrazech vybavovalo to, co té šlupce předcházelo; nebo to byly jen představy? Kroky za zády, nečekaný záblesk, a předtím, co to jen bylo předtím? Práskly dveře? Někdo něco vykřikl? Nadávku…? Tohle jsem přece někde četla, to se nestalo mně, nebo snad ano?

Ta ženská na mne koukala, pořád a furt, svíčky na stole už téměř dohořely, já byla skoro ve tmě, ale na její tvář mdlá záře vrhala přinejmenším tolik světla, abych ji začala nesnášet za ten její bohorovný klid; kolikpak jich v tom svícnu bylo? Viděla jsem nejasně dvě, ještě snaživě plápolaly, i když už mlely z posledního, ale možná jich tam bylo víc. Šlo mi to na nervy; to mi, krucinál, nemůže pomoci?

Dvěma by nám šlo všechno líp. Konečně jsem se usadila, opřela zády o nějakou zeď, či co to bylo, a soustředila švidravý pohled na obličej své neochotné společnice. Bodejť, ušklíbla jsem se posupně, proč by se hnala mi pomáhat, když se rozvaluje pohodlně na pohovce, žádné levné zboží, ani ona, ani ta pohovka, dáma i kožená sedací souprava zapadaly do toho luxusně zařízeného bytu.

Kde jsem se tady vzala, zatraceně, kam mě to zase čert zanesl, tady to přece neznám, nebo snad…? Byla jsem tady už někdy? A ty oči pořád zírají a zírají, to ta osoba nemá nic lepšího na práci, než se dívat na mne, jak se pachtím?

Moment, ten obličej přece znám, někdo mi ho nedávno ukazoval, na fotce? Ale samozřejmě, vždyť já ji přece hledám, já jsem Johanna, Johanna Janů, JUDr. a privátní fízl k tomu! No, tak jsem ji holt našla, i když teď právě sama nevím, jak se mi to podařilo, a už vůbec ne, k čemu je mi to dobré. Jakže se to pohybují batolata? Zkusíme to také tak, když to svedou malá mrňata, většinou dokonce pozpátku…

Tím poněkud potupným způsobem jsem se dopravila až k pohovce, před nehybnou postavu, a zatahala ženu za ruku; dívala se na mne dál, pak se předklonila a jako ve scéně ze strašlivě zpomaleného filmu se zhroutila ke mně – a přese mne – na podlahu. Za mými zády prskání oznamovalo nezvratnou skutečnost, že další svíčka končí svou pozemskou pouť a dává mi to na vědomí způsobem jí vlastním. Na to šero aby měl člověk kočičí oči, říkala jsem si mrzutě, nebo aspoň baterku. Každý pořádný detektiv by měl mít základní vybavení; baterku, nožík, jehlu, nit, náplast čili flastr, spínací špendlík, lupu, kousek čokolády… Krabičku poslední záchrany bys nechtěla, zachechtal se ukřivděný mozek. Blbnu, zabručela jsem, a náladu mi tohle zjištění opravdu nezvedlo.

Chvíli jsme tak seděly, no, seděly, v jejím případě spíš spočívaly, vedle sebe, než mi došlo, že tady fakt něco nehraje. Musela jsem z té pecky mít úplné zatmění, že mi to tak dlouho trvalo, normálně mám reakce podstatně rychlejší. Ta ženská, něco s ní nebylo v pořádku, jinak by vedle mne tak spokojeně neležela, a do té hlavy mě také někdo musel praštit, přece jsem se nebacala sama.

Zatřásla jsem s ní, v rámci svých chabých možností, jenže ona ani nepípla. Zato u dveří najednou něco pípalo, a to dost výrazně; zvonek? Pak bušení a tlučení, povykování, jako by mi vráželi do zubožené hlavy hřebíky, a nakonec rachocení klíče, no jistě, v takovém nóbl baráku s poplašným zařízením, napojeným na pult nějakých černých šerifů v úřadovně bezpečnostní agentury, přece musí existovat sada náhradních klíčů – vida, co se mi všechno vybavuje. Vtrhli dovnitř jako velká voda, dvě

uniformované napodobeniny policajtů, rozsvítili a zůstali stát na prahu místnosti, dokonalé sochy; ten vysoký opravdu nebezpečně připomínal chrlič vody na starodávné kašně, kterou se pyšnilo náměstí v tomhle nevelkém, dnes už bývalém okresním městě. To světlo bodalo do očí a mně se začal nebezpečně bouřit žaludek, sakra, nemohli by tu iluminaci nějak ztlumit, ještě by na mne mohli začít svítit baterkami, to by tedy… No, co by, že ano.

Jedním pohledem zhodnotili situaci a pak ten mladší, dychtivě činorodý, začal lovit ne baterku, ale bouchačku; zcela nepochybně měl zbrojní pas, tak snad by s ní měl umět zacházet. Doufejme.

„Neblázni,“ okřikl ho druhý, „nevíš, kdo to je?“

„Ať je to, kdo je to, tak já…“ šacoval se, malý a důležitý, kulatý pupek nebezpečně nadýmal modrou košili, která svou barvou soupeřila – bez naděje na úspěch – s pomněnkovýma, znatelně vykulenýma očima v růžové tváři. Tmavé vlásky si česal do čela, tvořily tam takovou směšnou špičku, drobné ruce vypadaly spíš jako pracičky, vcelku se zdálo, jako by právě vypadl z jedné knížky coby postavička zvaná Pitrys – pro neznalce, jde o skřítky z knihy pana profesora Žáka Pan Posleda, přítel študáků.

Co mně se v té hlavě líhne, děsila jsem se upřímně, ale ta dvojka, ta byla opravdu k pohledání.

Mírně dvojitě jsem viděla, jak starší chlápek obrátil oči v sloup, naklonil se až k němu, přitáhl ho k sobě za klopu uniformy, tajuplně šeptal, ale mám dokonalý sluch, a tak jsem zaslechla aspoň konec věty „…neteř Velíška, ta advokátka, vole, chytrá jako četník.“ Ano, jsem neteř Velíška, kapitána zdejší kriminálky, chtělo se mi radostně zvolat, ale jak jsem se nadechla a prudce pohnula, znovu to se mnou seklo. A víc už fakt nevím.

1.

Johanna Janů, zrzavá a zelenooká, dlouhovlasá, dlouhonohá, už zase nezadaná, v přiměřené tělesné i duševní kondici, v minulosti nějakou dobu úspěšně sloužící na kriminálce, dokonce v oddělení vražd, nyní hrdá majitelka soukromé detektivní kanceláře, pro kterou jsem ještě nevymyslela jméno – protože ta, která by se mi líbila, jsou už rozebraná, případně profláknutá, a ta, která se mi nelíbila, nepřipadala samozřejmě v úvahu – to jsem, prosím, já. A hlavně mistr v tom, jak vlítnout do průšvihu, je to o mně notoricky známo a nikdo se tomu už nediví; já ze všech nejméně. Moje přítelkyně Ivanka říká, že jsem mistr katastrof; nejen že si je vymýšlím, ale dokonce je sama tím vymýšlením a

věštěním přivolávám. No, něco na tom bude, když to říká ona.

Poloseděla, pololežela jsem na kovové posteli, a když jsem konečně otevřela oči, snaživě mrkla nahoru a uviděla nad sebou bílý strop, sjela pohledem níž a spatřila před sebou, v úrovni přimhouřených víček, úzkostlivý obličej a sporé vlásky, v nezvyklém nepořádku načepýřené na lebce mého milovaného strejdy Velíška, bylo mi jasné, že tenhle průšvih je asi o něco větší než obvykle.

Jinak by se za jeho ustaranou tváří nezjevila hlava v policajtské čapce, „už se probrala,“ pronesl tlumený mužský hlas a hlava zmizela. V tom okamžiku mi to přišlo jako obzvláště vydařený trik kočky Šklíby, ale do smíchu mi tedy moc nebylo.

„Co jsi to zase, prosím tě, vyváděla?“

Kapitán krčil čelo v nepředstíraném rozhořčení, ale za ním se skrýval kus starosti; asi se mu do

vtipkování také nechtělo.

„Co bych vyváděla, někdo mě praštil.“

„To se nedá přehlédnout, ale to, že vedle tebe našli zastřelenou Janovcovou, což je, nebo spíš byla, manželka významného podnikatele, no, významného, dejme tomu, že úspěšného, to také ne. Co jsi v tom bytě, sakra, dělala?“

„Hledala tu Janovcovou, když už to musíš vědět.“

„A proč jsi ji hledala?“

„Protože si mě někdo najal, proto. Myslíš, že mám čas hledat někoho jen tak, z plezíru? Já musím být z něčeho živa, jsem soukromý detektiv, pamatuješ?“

„Pamatuju,“ řekl trpce, „ani to se nedá přehlédnout, to ty nedopustíš. Kdo si tě najal?“

Zmlkla jsem, jako když z rádia vytáhnete baterky; Phill Marlowe by svého klienta také nezradil. No jo, došlo mi najednou, to byl přece můj literární soudruh v neštěstí – také se kdysi producíroval po čtyřech.

„Neblázni, děvče, tohle není sranda. Umíš si představit, co se rozpoutá, až se tady zjeví Janovec?“

Ušklíbla jsem se, vědoucně, vítězoslavně, nedokázala jsem se ovládnout, což strejdovi neušlo, stejně se mě zeptal schválně takhle pitomě, abych se sama prozradila, a obličej se mu rozjasnil.

„On sám, co?“

„Když to víš, tak proč se ptáš,“ mrzoutila jsem.

„Nevěděl jsem, jen předpokládal, moje milá. Myslíš, že už jsi schopná mi k tomu všemu něco říci?“ Nechtělo se mi nic vysvětlovat, ale stejně tomu neuteču, tak ať to mám raději za sebou.

„Najal si mě, no. Měla jsem najít a tak trochu sledovat jeho ženu, něco o ní zjistit.“

„Ty přece nevěry neděláš, aspoň pokud vím. Nebo jsi na tom už tak špatně?“

„Nebyla to nevěra. Do něčeho se namočila, tedy podle toho, co říkal její muž; asi průšvih z dávné minulosti, aspoň mi to na něco podobného ukazovalo, a zmizela. Měl o ni strach, moc o tom nevěděl, jen že ji někdo možná vydírá, a chtěl jí pomoci. K tomu ale samozřejmě potřeboval vědět, kde je, mluvit s ní. Snad se dokonce cítila ohrožená, aspoň tak to vypadalo podle dopisu, který mu poslala.“

„Ty jsi ho četla?“

Zbytečná otázka, samozřejmě, že jsem ho četla.

„Co v něm tak zhruba bylo, vzpomeneš si?“

Další zbytečná otázka. Strejdo, strejdo, celá generace Velíškovců, ke které mám tu čest se počítat, je vybavena obludnou pamětí, jako by to sám nevěděl, on a ta jeho neuvěřitelná kartotéka informací,

kterou nosí v hlavě. Ovšem je pravda, že v té mé sbírce vzpomínek a informací jistá část právě teď chyběla.

„Mluv, proboha, jinak…“

„Jinak co? Zatkneš mě a necháš převézt do vězeňské nemocnice?“

Neřekl ani slovo a mně se udělalo kapánek nevolno. Kapánek víc, než co mohla způsobit moje naražená palice. Bylo to až tak zlé? Opravdu by můj nejnovější průšvih nechal dojít tak daleko? A co by mu zbývalo, huso? Nemůže tě pustit jen proto, že jsi jeho neteř, docházelo mi, našli tě v zamčeném bytě, s mrtvolou…

„Co se jí vlastně stalo?“

„Někdo ji zastřelil, jednou ranou, přímo do srdce. Ráže 7.65, a zbraň ležela…“

„Jaká zbraň? Čí? Kde ležela?“ chtělo se mi vřískat, ale umím se přece ovládat, no ano, to fakt umím, zatraceně, a tak jsem zavřískla, až strejda nadskočil.

„Kousek od pohovky, možná jsou na ní daktylky… Musíme ti pak vzít otisky, to ti nemusím vysvětlovat. Měla jsi u sebe svou…“

„Neměla, samozřejmě, že ne, já ten krám s sebou skoro nenosím, fakt o ničem nevím, dostala jsem ránu do hlavy, zezadu, a víc si nepamatuju,“ bylo to zoufalé, mimoto jsem si najednou vůbec nebyla jistá, jestli jsem ten krám nakonec přece jen neměla v kabelce.

„Doktor říká, že je nepravděpodobné, že by sis tu ránu způsobila sama, ale nemožné to není.“

„Je blázen? Čím bych se tak asi praštila? Zezadu?“

„Je tam takový krb, s římsou. Na té se našly stopy krve a zrzavých vlasů, kdybyste se třeba trochu jakoby pošťuchovaly – evidentně nechtěl říct přímo praly – s Janovcovou, mohla jsi uklouznout a narazit si hlavu, nebo kdyby sis k té římse nějak šikovně stoupla a… Já vím, že je to nesmysl, ta rána byla příliš silná, odrovnala tě dobře na dvacet minut, ale doktor říká, že i ta druhá varianta by teoreticky byla možná,“ lezlo to z něho jako z chlupaté deky, on přece věděl, že nejsem vrah, ale co se dalo dělat, vyšetřování běželo obvyklým způsobem, nemohl do něho zasahovat jen na základě svého přesvědčení, že jeho neteř by přece… Ach jo.

„Někdo mě uhodil, ne, že by mě narazil na krb, to bych ho viděla. Museli se mnou klepnout ještě jednou, nebo jsem se s tou římsou potkala, jak jsem šla k zemi.“

„Zepředu nic, bradičku máš bez poskvrnky. Museli…?“

„Nevím, kolik jich bylo, slyšela jsem nějaké kroky, spíš dupání,“ rozpomínala jsem se úporně, „ještě vím, že mě to překvapilo, když jsme údajně byly s Janovcovou v bytě samy. Myslela jsem si, že… Už nevím, co jsem si myslela,“ přiznala jsem ztrápeně, vzpomínka, která se na chvíli zjevila, najednou zase vyhasla.

„Proč tam vůbec ti hlídavci přijeli?“

„Měli hlášený poplach, a na místě ještě potkali souseda; prý slyšel výstřel a šel se podívat, co se

děje.“

„Bylo otevřené okno?“ zase ten záblesk a pak nic. „Kdo to byl, ten soused?“

„Okno bylo zavřené, když tam přijeli. Ta okna mají dokonalé těsnění, nechápu, jak by mohl něco slyšet. Mimo to na té zbrani byl tlumič…“

„Na pistoli 7.65?“

„Na každou zbraň se dá namontovat tlumič, když ho máš nebo umíš vyrobit a použít.“ Jo, to je fakt, a někdy stačí i pet láhev, pokud víte, co s ní, ale nebudu radit živlům.

„Za jak dlouho tam byli?“

„Za pár minut.“

„A co… Nikoho neviděli? Nikdo neutíkal, nepotloukal se okolo, neschovával se, jen ten šmejdil? Někdo musel zapnout poplašné zařízení; když jsem byla dvacet minut bez sebe, tak já to nebyla, a předtím muselo být vypnuté, ne?“

Zakroutil hlavou a složil ji do dlaní.

„Ty si ale přece nemyslíš, že bych snad…“

„Blázínku,“ pohladil mě po tváři a to gesto mi vehnalo slzy do očí. Strejda mi věří, díky Bohu, jenže je na celé kriminálce asi sám. Neblázni, Johanno, okřikla jsem sama sebe, sebelítost, to je určitě přesně to, co teď nepotřebuješ.

„Za jak dlouho mě pustí, neříkali?“

„Za týden, do domácího ošetřování, pokud ovšem nenastanou komplikace.“

„Ale to je blbost, mně přece nic není,“ srdnatě jsem se zvedala na nemocniční posteli, chytila se v poslední chvíli strejdy za ruku a se zaskučením sebou plácla zpátky do polštářů.

„Přijdu zítra,“ řekl vlídně a díval se na mne s neskrývaným politováním, až jsem se pod dojmem toho pohledu téměř zalkla vlnou soucitu nad sebou samou. A to se musí stát zrovna mně!

„Jo, a toho souseda nikdo nemůže najít. Ta vilka má za sebou dost velkou zahradu, to sis možná všimla, nejbližší dům je asi tak padesát metrů od ní, a momentálně je prázdný – jsou někde na dovolené, říkal kdosi. Z druhé strany také nic, ti o ničem nevědí. Aspoň něco. Ještě tak mít pořádný popis,“ luskl prsty a kroutil hlavou v úžasu nad lidskou nevšímavostí, „ti chlapi z agentury přece jsou profíci, nebo si to aspoň sami o sobě myslí, ale na tom, jak ten dobrák soused vypadal, na tom se shodnout neumí. Jediné, na co přísahají, že měl kožené sako, tmavé vlasy a takové ty moderní vousy, co vypadají jako tři dny neholené strniště. Jo, a byl dost vysoký, bez pár centimetrů musel měřit dva metry, to si odhadli podle sebe, jeden z nich je čahoun, a ten údajně soused ho převyšoval. A abnormálně bílé zuby prý měl, i v tom šeru se mu blýskaly, že se to nedalo přehlédnout… Bůh ví, čemu se mohl usmívat, když hlásil podezření na střelbu.“

„Třeba měl předkus,“ zkusila jsem to, ale úspěch se nedostavil, žádné veselí, žádná radost nad

vtipnou a žertovnou neteří.

„Takže mě nemusíš zavřít?“

„Zatím ne.“

„Ale vyslýchat mě budeš?“

„Já nejsem podjatý, jak se hezky říká. Kolega…“

Oči se mi klížily, strejda ohleduplně zavíral dveře zvenčí, toho souseda musím najít, jen co mě pustí, umínila jsem si v posledním záchvěvu vědomí a propadla se do neklidného spánku.

2.

Začalo to před pár dny, docela brzy ráno; zavrněl bzučák, sklapla jsem jako škeble přímo uprostřed zívnutí, i když, jak známo, takové počínání je krajně nezdravé, a s očekáváním věcí příštích hypnotizovala dveře. V poslední době nějak nebylo do čeho píchnout, období dovolených, vylidněné město, ulice rozpálené žárem, takový byl konec srpna. Přivítala bych jakékoliv rozptýlení, natožpak chlápka s atletickou postavou, s vlasy na spáncích prošedivělými, což tvořilo zajímavý kontrast k opálenému, mladistvému obličeji, vysoký byl tak, že i já bych si mohla dovolit deseticentimetrové podpatky (úvaha čistě teoretická, ale potěšující), žádný limonádový krasavec, ale když se usmál, jednoduše a prostě řečeno, většině ženských by se podlomila kolena a začaly by horečně přemýšlet, jestli mají v pořádku oblečení, make up a další podobně důležité věci včetně prádla.

„Viktor Janovec,“ malinko se jakoby uklonil, jen tak, aby to nevypadalo podlézavě, ale pouze zdvořile, přijal nabízenou pravici, měl krátký, pevný stisk ruky, žádná vlhká leklá ryba, usadil se na nabídnutou židli, zavrtěl se, jako každý, kdo na tom kusu nábytku spočinul, a já zalitovala, že pro klienty nemám něco pohodlnějšího, luxusnějšího, třeba turecký divan, skotský pléd, vodní dýmku, nebo aspoň červené či žluté kožené křeslo, jako měl Nero Wolfe blahé paměti.

„Víte, já mám takový problém. Tedy, já ho mám tak trochu přeneseně, vlastně se to týká především mé ženy, takže ho máme my.“

No jo, to jsem si mohla myslet, ženáč, takovým se od jisté doby vyhýbám obloukem a pokud mě začne balit někdo, kdo by, aspoň podle mne, stál za hřích, jsem schopná si vyžádat občanku a úředně ověřené potvrzení o bezúhonnosti.

„Ještě než budete pokračovat,“ přerušila jsem ho, „tak vám musím říci, že…“

„Nevěry neděláte, já vím,“ zase ten odzbrojující úsměv. „Jde o něco zcela jiného, opravdu.“

Opřela jsem se pohodlně, položila ruce na podničky křesla a pohledem dala najevo, že jsem jedno velké dobrotivé ucho.

Ještě jednou se pokusil najít příjemnější způsob sezení; marně. Na té židli něco jako pohodlí bylo

vyloučeno, zcela záměrně, to mi zůstalo z doby mé služby na kriminálce, živel si nemá co hovět,

říkala jsem si tehdy, a nějak pozapomněla, že klienta je naopak třeba hýčkat a rozmazlovat. Většinou. Takže to vzdal a začal s vyprávěním.

„Do nedávné doby jsme s manželkou žili v relativním klidu. Sem tam něco, to víte, žádné nebe není bez mráčku, ale větší problémy jsme neměli, žádná krize se nerýsovala. Je pravda, že jako vcelku úspěšný podnikatel jsem měl dost málo času, ale i to se v poslední době upravilo, už asi tak dva roky se pokouším ukrojit ho co největší díl pro rodinu, tedy, pro mou ženu. Nemáme děti, víte, je to její… řekněme chyba, ale já to věděl už v době, kdy jsme se brali, byl a jsem s tou skutečností smířený.

Vždycky jsem se snažil, aby mými aktivitami strádala co nejméně, vždyť také letos poprvé za tu dobu, co jsme spolu, jsme si zatím nevyjeli na společnou dovolenou. Žena jela sama, do Rumunska, do Costinesti, k tomu místu ji váží vzpomínky z mládí, tehdy, ještě jako malá holka, byla se svým tátou na takové té typické české dovolené; stan, tašky jídla, autobus a dva dny úmorné cesty, deset dnů u moře a pak zase zpátky. Tentokrát ovšem nejela autobusem, ale lůžkovým vlakem, letět nechtěla, prý aby to bylo co nejpodobnější tehdejšímu zájezdu. Popravdě řečeno,“ usmál se spiklenecky, „moje žena nemá zrovna kladný vztah k letadlům.“

Chápavě jsem přikývla; to jsme na tom byly stejně. Ještě pořád se stopou veselí na tváři pokračoval.

„Představte si, dokonce si chtěla najít ubytování přímo v tom campu, kde byli tehdy – snad jediný na celém pobřeží, který byl stíněn stromy, takže tenkrát i teď dost vyhledávaný. Jednu dobu bylo Costinesti dokonce vyhrazeno pro nějakou tu odborářskou dovolenou, ale jen pro ty vyšší, lepší třídy, no, vždyť víte, jak to bylo; vlastně, vy asi moc ne,“ zkoumavě se na mne podíval, „na to nemáte léta, abyste si to mohla pamatovat.“

Bylo to lichotivé a mé ego vydatně nabobtnalo, jak jinak, i když jen na chvíli. Nejsi sama, kdo má mizerný odhad na určení věku, Johanno, to si uvědom a přestaň se nafukovat a uculovat jako nějaká šestnáctka v prvních tanečních. Ale stejně…

„Nakonec bydlela samozřejmě v hotelu, all inclusive, ale i tak, strašně se těšila, dokonce jsem měl jednu chvíli takový pocit, že si zabalí na cestu nostalgicky pár paštik a pecen chleba, případně nějaké instantní polévky…“

Usmál se posmutněle při vzpomínce na tu dobu a po krátké odmlce trochu chraplavým hlasem pokračoval.

„Z té dovolené se vrátila za tři dny, představte si, letadlem, a nějaká jiná. Nemluvila, nesmála se, najednou jako bychom si neměli co říci. Před tím, než odjela, měli jsme spoustu společných zájmů, koníčků i přátel, dokázali jsme spolu být čtyřiadvacet hodin denně a nenudili jsme se, nešli jsme si na nervy. Dokázali jsme se spolu smát, víte, to je přece v každém vztahu, aspoň podle mne, strašně důležité, moci a umět si dělat legraci jeden z druhého i sám ze sebe. A tohle všechno bylo najednou pryč; Inge se vrátila jako úplně změněný člověk. Několikrát se stalo, že jsem ji našel uplakanou, ale vždycky si našla nějakou výmluvu a já ji nenutil, aby se mi svěřovala. Až bude chtít, poví mi to sama, říkal jsem si. Vždycky to tak bylo, proč by se to najednou mělo změnit? Trápila se víc a víc, už mi to nedalo a začal jsem trochu vyzvídat, nabídl jsem jí, že si vezmu volno a odjedeme někam, kde si oba odpočineme, ale ani na to nereagovala. Vlastně reagovala; rozbrečela se a utekla z pokoje. Pak už jsem nedotíral, nechal jsem ji v klidu. Byla to asi chyba, ale já si opravdu nevěděl rady, takhle jsem ji neznal. Kdyby na té dovolené byla s někým, s nějakou kamarádkou nebo s někým z našich známých, mohl bych se poptat, co se stalo, ale ona naneštěstí jela sama… Aspoň pokud vím,“ dodal tak nějak zamračeně.

„Přece jen pochybujete?“

Chvíli nad tím přemýšlel, pokolikáté už asi, ale pak tu představu zase zavrhl.

„Ne, nepochybuji. Většinou,“ dodal upřímně. „Ale žena, která má milence, se chová jinak, aspoň to předpokládám. Něco se muselo stát, ale že by měla nebo tam navázala nějaký vztah… Nemyslím.“

„A co tedy očekáváte ode mne?“

„Inge zmizela. Odjela do naší vily, takové letní sídlo to je, Inge tomu říkala ironicky weekendhouse, ve skutečnosti je to dům po jejích rodičích, který jsme nechali zrestaurovat, zmodernizovat, vybavili ho tak, aby byl pohodlný, jezdíme si tam oddechnout, uvolnit se. Brala si s sebou nějakou práci, aby se nenudila, ještě večer mi volala, že dojela dobře, zdála se trochu veselejší a já se bláhově domníval, že se všechno obrací k dobrému, že jí pobyt ve městě, kde prožila dětství a mládí, vrátí rovnováhu.

Pak už ji nebylo možné sehnat; mobil měla vypnutý, na pevné se nehlásila. Nakonec jsem se rozjel za ní. Auto stálo u garáže, ale dům byl zamčený, zabedněný, poplašné zařízení zapnuté – museli jsme ho tam nechat nainstalovat, ten dům je většinu roku opuštěný, tak proto…“

Přikývla jsem, že chápu; říkal ‚my‘, nechali jsme zrestaurovat, nechali jsme nainstalovat, to se mi líbilo, žádné vychloubačné já jsem udělal, já jsem zařídil, i podle toho se poznají vztahy v rodině.

„Takže ji chcete najít, případně zjistit, co se stalo, proč se tak změnila?“

„To první určitě, a pokud se vám podaří i to druhé… Neumíte si představit, jak bych vám byl vděčný.“

„Jak je to dlouho? A její fotografii u sebe máte?“

„Nevím o ní tři dny. Dnes mi od ní přišel dopis, když jsem ho přečetl, už jsem neváhal ani minutu.“

Natáhla jsem ruku, vypadal, jako by se trochu zdráhal, ale pak sáhl do kapsy košile a podal mi složený list papíru a v něm zasunutou fotku, mrkla jsem na ni zatím jen zběžně, nádherná ženská, dlouhé černé vlasy, temné oči, řasy jako ze žurnálu, krásně tvarovaná ústa, stvořená k úsměvu, hodila se k němu.

„Obálku nemáte?“

„Nemám, zřejmě jsem ji zcela automaticky zahodil,“ díval se, jak prohlížím fotografii a rozkládám dopis, zase se zavrtěl.

„Mohla byste si ho přečíst až pak?“

„Co když se budu chtít na něco zeptat?“

Neochotně kývl hlavou, vstal ze židle a stoupl si zády ke mně; díval se z okna a prsty poklepával na jeho parapet.

Můj milý, něco se stalo, něco, proč musím na čas odjet, a Ty víš, co to je. Nepokoušej se mě dovolat, mobil budu mít vypnutý. Až budu moci, ozvu se Ti. Nepátrej po ničem, bylo by to pro Tebe nebezpečné, pro nás oba. Tenhle problém si musím vyřešit sama, zatím ale nevím, jak. Miluji Tě, ještě pořád, i přesto, co se stalo. I.

Po tom, co mi řekl o jejich harmonickém životě bez hádek a výkyvů, byly jen dvě věci, na které jsem se mohla zeptat.

„Víte, co se stalo, proč musela odjet? Píše, že to víte, že je to nebezpečné…“

„Přecenila mne, jsem jen obyčejný chlap, a co se mi přímo neřekne, na to zpravidla nepřijdu, nemám ta vaše ženská tykadla. Bohužel, nic mě nenapadá.“

„Co víte o minulosti své paní?“

„Skoro všechno, když to trochu přeženu, protože kdo můžeme říci, že o někom všechno víme; vlastně všechno nevíme ani sami o sobě. Já jsem před ní neskrýval žádná tajemství, žádné zásadní věci, a předpokládám, že ona přede mnou také ne. Nebo si myslíte, že přece jen… Že ji dostihlo něco z jejího dřívějšího života? Z doby, než jsme se poznali? Co by mohlo být tak strašného, aby si ji to našlo po tolika letech, a ona se mi s tím nesvěřila? My jsme nebyli jen manželé, ale také partneři, kamarádi, přátelé, pracuje se mnou v naší firmě – ne, že bych ji nutil, ale je fanda do počítačů, dlouho se tím živila, a velmi dobře, docházela pravidelně, a to i když se vrátila z toho zatracenýho Rumunska, a na dovolené s sebou také měla nějaké pracovní papíry a poznámky, pak ještě asi týden do práce chodila, trávila tam hodně času, kontrolovala, jak nám chodí poslední softwarový balík, zdálo se, že je s něčím nespokojená, pořád něco řešili se správcem sítě, opravdu o tom věděla hodně, po Richardovi snad nejvíc – Richard, to je ten správce, vždyť tu zakázku sama pomáhala rozjet, je to takový systém obíhání pošty a faktur a objednávek…“ zarazil se a omluvně pokrčil rameny, „promiňte, to je vlastně pro vás nezajímavé, sám se v tom po technické stránce příliš nevyznám, hlavně, že to funguje.“

Zapamatovala jsem si tu informaci, a také to, že si Janovcová brala práci dokonce s sebou na dovolenou, vždycky se mi vryje do paměti většina toho, co bylo kdy řečeno nebo vykonáno v mé přítomnosti, i když mi často není jasné, co si s tím později počnu. Tedy, brát si lejstra k moři…

„Možná nevhodní známí, bývalí kamarádi nebo něco, na co už dávno zapomněla a co se jí najednou připomnělo?“

„V Costinesti? V místě, kde nebyla od dívčích let?“

„Nemáte představu, co dokáže v normálním běžném životě náhoda. Proti té je trojdílné Tajemství zločinného lékaře bezmezný břídil,“ kázala jsem trochu protektorsky, mimochodem, je to dva dny, co jsem dočetla skvělou detektivku známého autora, ve které se vyskytovalo křestní jméno Inge; předtím jsem se s ním setkala naposledy před zhruba dvaceti lety, moje kamarádka tak pokřtila svou prvorozenou dceru – a dalo jí dost práce prosadit cizokrajné jméno proti vůli či zvůli matrikářky a vůbec úřadů, no a vidíte, najednou se mi objevilo v životě dvakrát ve dvou dnech.

„Je to na vás. Já se nechci zbytečně šťourat v tom, co bylo, pokud bych jí tím nemohl pomoci; jen mi ji, prosím vás, najděte.“

Dohodli jsme se na honoráři, podepsali smlouvu, dostala jsem šek jako zálohu, vyřídili jsme další nezbytnosti a nový klient detektivní kanceláře beze jména se chystal opustit můj pracovní koutek.

„Kde máte tu vilku,“ na poslední chvíli mi došlo, že tahle informace je docela zásadní.

Zarazil se mezi dveřmi, zase se tak podmanivě usmál, on to nedělal vědomě, prostě to byl takový příjemný člověk s obrovským kouzlem osobnosti, a řekl mi jméno toho městečka, odkud pocházela jeho paní. No jistě, už to město mě mělo zarazit. Ale co, aspoň se zase jednou uvidím se strejdou

Velíškem a jeho rodinou.

3.

Od Janovce jsem měla klíče od vilky, s kódem a podrobným návodem, jak vypnout poplašné zařízení, s velkorysou nabídkou, abych se ve vilce ubytovala a chovala se tam jako doma po celou dobu pátrání. Tu nabídku bydlení jsem okamžitě odmítla, jak by se asi tvářila domácí paní, kdyby se nečekaně objevila a našla vetřelce ve svém domě, ale klíče jsem si samozřejmě vzala. Janovec mě ujistil, že i kdybych díky vlastní neobratnosti spustila alarm, nic se neděje; upozorní agenturu na mou přítomnost a když přijedou (což podle smlouvy musí), kdykoliv se na něho mohu obrátit – to

kdyby byli obzvláště podezíraví. Zdá se vám ta vstřícnost a důvěra přehnaná? No, mně původně také, ale na druhou stranu, moje kancelář je docela zavedená, známá, a zcela určitě si vzal nějaké reference, než se rozhodl mě zasvětit do svých problémů. Jak mě vlastně našel a proč si vybral právě mne? Tohle mě napadlo pozdě, obvykle se na takové věci ptám hned na začátku, dílem ze zvědavosti a dílem z opatrnosti, ovšem tentokrát… Vypadlo mi to, no.

Že bych vyrazila ještě dnes? Domluvili jsme se s mým pohledným klientem předběžně na zítřejším odjezdu, spíš až odpoledne, prý kdyby ještě něco potřeboval, ale to by se dalo vyřídit i jinak, takže co mě tady drží? Ale přece jen, dohodli jsme se na zítřku, a než si zajistím takové ty obvyklé věci, spojené s odjezdem na pár dnů – někdo musí zalévat kytky, vyvětrat večer byt, nakrmit vránu a zajistit jí patřičnou péči po dobu mé nepřítomnosti, chudák sousedka, jak se s ní asi vyrovná, a co na ni řekne ten opeřenec? Nebude strádat? Nebo že bych ji vzala s sebou?

Tenhle relativně nový přírůstek domácnosti ke mně dorazil díky jedné staré paní, která bydlela ve stejném domě jako já, znaly jsme se a já ji občas navštívila, jen tak, na kus řeči, ze soucitu nad opuštěnou osůbkou – pokrytecká lítost, Johanno, jako bys ty sama nebyla osamělá až běda, pak jsem pro ni trošku pracovala, a to za dost zvláštní odměnu. Nejsem žádný vydřiduch a ona neměla, čím by zaplatila, a ta práce byla koneckonců na pouhé dva tři dny, nenáročná záležitost, aspoň pro mne, jenže pro ni hodně důležitá. Šlo o peníze, starý dluh, který si ta dobromyslná stará dáma nedokázala vymoci; stačila jedna návštěva u neurvalého dlužníka (i když úspěšně jsem se k tomu neřádovi dopracovala až na třetí pokus), důrazným hlasem odříkaných pár paragrafů a synovec dareba povolil jako sněhulák v jarním slunci. A já dostala pekáč buchet, tvarohových, po kterých se mohu utlouct.

Dřív prý byla práce za naturálie zcela běžná, stačí vzpomenout kantory ze starých románů.

Paní se chystala do penzionu pro seniory a tamní vedení nebylo příliš nakloněno představě, že s novou obyvatelkou přibude i jeden neplatící host jménem Klára, vrána s pochroumaným křídlem, která by ve volné přírodě nepřežila. Když se ptala, jestli bych její kamarádku nepřijala za svou, měla tak prosebný výraz v očích…

A tak jsme doma dvě. Když se vrátím z práce, Klára poskakuje v kleci a rachotivě vykřikuje Klárrra, Klárrra, Klárrra je rrráda, aspoň někdo mě vítá. Vezmu ji s sebou; dospělá část Velíškovic famílie to přežije a těm pod hranicí zletilosti se vrána bude líbit. Pojedu až zítra, kdyby se Janovec přece jen ozval, ale ne odpoledne, naopak brzy ráno, než slunce rozpálí asfalt na silnicích; v takovém vedru se cestuje mizerně a Kláře by to také nedělalo dobře.

4.

Bylo pod mrakem, začínalo takové to dusné vlhko, které málokomu svědčí, pokud nejste zrovna nějaká subtropická fauna či flóra. Ukázalo se nanejvýš prozíravé, vyjet brzy ráno, pro mne skoro v hluboké noci, protože okolo páté. Klára neprotestovala, jen ospale zamžourala na svět, zkusmo párkrát poskočila a bleskurychle se smířila s prostorem v zadní části žlutého Renaultu Kangoo.

Upevnila jsem obrovskou klec tak, aby v rámci možností netrpěla otřesy na nerovných okreskách, kterými se v závěru cesty budeme ubírati, a Klára byla spokojená.

Dorazily jsme v rekordním čase, vezmeme-li v úvahu přítomnost opeřence v autě a nutnost brát ohled na jeho potřeby. Jela jsem podél řeky, která tím městečkem protéká, po levé straně na jednom z jejích břehů vyrostl před pár lety domov důchodců, druhý byl ale ještě pořád zarostlý spoustou stromů a keřů, některé z nich máčely své větve v jejích vlnách, pokud ovšem nebylo tak sucho, jako právě v tomto období. Vzdor evidentnímu nedostatku vody se v jejím korytu pachtil někdo ve starodávné dřevěné pramici, napínal svaly a usilovně vesloval směrem k mostu, tedy proti proudu.

Jako šipka se okolo něj mihl červený kajak, na chvíli přestal veslovat, díval se za tou lehounkou loďkou, zvedl ruku a předloktím si otřel pot z čela, proud ho začal strhávat v protisměru, lapl vesla a znovu se vydal na svou namáhavou pouť, raz a dva, raz a dva, jela jsem skoro krokem, abych si vychutnala krajinu, půvabnou a milovanou. Na travnatém břehu venčila stará paní pejska, malý bílý teriér přičinlivě pobíhal mezi stromy a keři, občas zavrtěl ocáskem a podíval se ostražitě okolo sebe, pak zase sklonil čumák k zemi a vyrazil za stopou, kterou cítil jen on.

Nerada jsem opustila ten kousek idylické cesty, podél silnice, která mě vedla už konečně k cíli, se toho dost změnilo; zmizela postarší vilka, která už léta chátrala a majitel zřejmě neměl peníze na opravy – nebo mu to bylo jedno, scházela se tam divná parta všelijakých zájmů, teď na jejím místě zívala díra jako po vytrženém zubu; obyvatelům okolních domů se ale muselo hodně ulevit.

Když jsem zabočovala do ulice, ve které stál dům Velíškových, mávaly na mne povzbudivě větve bříz v krásné aleji, kterou všichni chránili proti několika nespokojencům, jimž vadilo padající listí a nejraději by ty krásné bělokoré stromy vykáceli. Díky Bohu, břízky zatím stály a rostly k potěše mé i všech ostatních. Strejda si ostatně uměl vybrat bydlení; sousední ulice se honosila řadou krásných lip, na jaře, když začaly kvést a poštěstilo se vám jít pod nimi v časném ránu, kdy se všechno teprve probouzí a vzduch je svěží, slyšeli jste nad hlavou jen bzučení pilných včelek a cítili omamnou vůni lipových květů. Snad nikoho nenapadne zbavit ulice jejich užitečné okrasy, která v létě poskytuje tak příjemný stín a tím úlevu od slunečních paprsků, říkala jsem si s pohledem upřeným na drobné zelené lístky v korunách stromů, když jsem za sebou zavírala bránu.

Dopadlo to přesně tak, jak jsem předpokládala, obě Velíščata byla nadšená; Klárou, a částečně snad i mnou. Doufejme. Zabydlely jsme se společně v hostinském pokoji, Klára nakláněla hlavu a něco si

pro sebe broukala; k jejímu rachotivému pokřiku to mělo sice daleko, ale deprimovaně rozhodně nevypadala. Hodná holka.

Dalo to práci, odolat náporu těch dvou mláďat a nepovolit jim umístění klece v jednom z jejich pokojíků; naštěstí se ti dva, tedy Káťa a Ondra, spolu tak dlouho dohadovali, u koho z nich bude vráně líp, až se smířili se skutečností, že zůstane u mne. Mělo to ovšem i své nevýhody; byly prázdniny a dalo se čekat, že budou v mém azylu pečení vaření. Co nadělám, ale já budu mít zřejmě práce dost, a Klára společnost uvítá. A kdybych musela někam odcestovat za svým pátráním, s čímž jsem víceméně počítala, protože tohle bude pravděpodobně jen výchozí stanice, postarají se o ni.

Andulka, strejdova žena, měla dovolenou.

„Děvče nešťastný, jak to vypadáš?“ spráskla ruce, sotva mě uviděla.

Znejistěla jsem; podle několika málo mých známých jsem vypadala normálně, dokonce snad i dobře, skvěle, výborně, jako už dlouho ne, tak co se Andě nezdá?

„Jsi vyhublá, jako bys měsíce pořádně nejedla, neodbýváš se tak trochu?“

„Andulko, já nejsem vyhublá, mám na svou výšku ideální váhu, to se ti jen tak zdá, prostě se kapku udržuju v kondici, to, co vidíš, jsou normální svaly,“ obhajovala jsem svou momentálně dost dobře vykreslenou postavu, o svalovém korzetu, na který jsem byla patřičně hrdá, neboť byl tvrdě vydřený hodinami běhání a cvičení a třískání sebou o žíněnku v kurzech se ani nezmiňuji, snažila jsem se zabrzdit proud lítosti, který se na mne valil, ale bylo lepší tu povodeň lásky a soucitu nechat volně plynout, než jí stavět překážky do cesty; rychleji skončila.

„Nic mi nepovídej, stačí se podívat,“ boubelatá Andulka mou obhajobu viditelně nebrala vážně a stavěla vodu na kafe. Kouzelnickým pohybem vylovila z trouby pekáč, jasně, buchty, můj nejhorší úlet, věděla, že přijedu, a připravila se na mne důkladně.

„Tvarohové, a tady ta půlka je maková,“ řekla významně, zručně vyklopila zlatavý obsah na prkénko a štědře sypala hnědou vypečenou kůrku cukrem; vonělo to vanilkou a domovem, jaký jsem si vždycky přála. Inu, člověk nemůže mít všechno.

„Dáš si?“

Už jsem měla jednu v ruce, když se zeptala; znovu mě přejela mateřským pohledem a v očích měla spokojenost i zadostiučinění.

Kdepak, mě nevykrmíš, Ando, smála jsem se v duchu a živila se bez zábran, nevykrmíš, tak, jako se ti to nepodařilo u strejdy. Velíškův rod má dokonalý metabolismus a spoustu pohybu, s tím se nedá nic dělat.

„Jak dlouho se zdržíš tentokrát? A máš volno, nebo to zase bude pracovní?“ narážela na mou poslední návštěvu, která skončila docela dramaticky.

„Pracovní, Andulko, ale tentokrát snad v klidu. Jen se porozhlédnu, někoho hledám, víš?“ Vědoucně se zaculila; něčím podobným to začínalo i tehdy – jen jsem někoho hledala. A našla.

„Vy jste s tím mým oba stejní,“ pokývla hlavou a gestem mě zahnala ke stolu. Kdepak, není nad to, posedět s někým tak milým, jako je Andulka, lít do sebe skoro ještě vařící kávu a mít plnou pusu teplých tvarohových buchet… Užívala jsem si ten pocit klidu a sladkého nicnedělání; nebyl v mém životě tak častý. A tohle přátelské posezení byla na nějakou dobu poslední chvilka pohody – jenže to jsem tehdy ještě nevěděla, jinak bych možná zaječela a prchla v modravou dál. Aspoň bych neskončila na nemocničním lůžku, s žaludkem, který se každou chvíli vydával nepatřičným směrem, a s brněním hlavy, které bylo všechno, jen ne příjemné.

5.

Po dvou dnech jsem měla špitálu a jeho osazenstva už plné zuby – a oni mne také. Když jsem zavřela oči, cítila jsem ve vzduchu vůni vanilky a zcela zřetelně slyšela klapot Andiných pantoflí, to už se nedalo vydržet. Sterilní prostředí nemocnic mi bylo vždycky proti srsti, spíš bych z něho mohla doopravdy onemocnět, než se vyhrabat z banální slupky do hlavy. Řádila jsem jako černá ruka, až jsem si vynutila převoz do domácího ošetřování. Strejda jen rezignovaně mávl rukou; než by dělala ostudu v nemocnici, zdály se říkat jeho ustarané oči, raději se s ní budeme trápit sami. On sám vlastně k tomu úniku přispěl informací, která mě definitivně zvedla z postele.

„Hele, tak ta Janovcová byla těhotná,“ sdělil mi.

„Jak to, těhotná? Co to má být?“

„Co by, prostě tak, byla,“ mračil se, „to se holkám občas stává, dokonce i v jejím věku, ještě jsi o tom neslyšela?“

„Janovec to ví?“

„Snad ano, nevím. My jsme mu to zatím neříkali.“

„Hm,“ udělala jsem.

„Co zase máš?“

„Janovec mi říkal, že jeho paní nemůže mít děti. Nemohla.“

„Hm,“ udělal teď pro změnu strejda.

Každý soudný člověk musí uznat, že jsem v tom špitálu prostě zůstat nemohla. A tak jsem ležela zase ve své pohodlné posteli v hostinském pokoji, nechala se rozmazlovat Andulkou (jako bych to hned nevěděla, podotkla jen tak, mezi řečí), poslouchala radostné povykování Kláry, která se už aklimatizovala v Kátině pokoji zcela a úplně a hlučně dávala svou spokojenost najevo, slyšela jsem ji přes minimálně dvoje dveře, a záměrně se nesnažila vzpomenout na to, co předcházelo útoku na mou ubohou hlavu. Prý je to tak lepší, vzpomínky se pak vyloupnou samy, nenásilně. Nevím, já měla pořád místo jistého časového úseku jen dlouhý, černý tunel, na jehož konci na mne zíraly temné oči Inge Janovcové.

Když jsem se takhle neužitečně povalovala už třetí den, s neblahou předtuchou, že jediným výsledkem rekonvalescence a snahy o nenásilný návrat vzpomínek bude nakonec, vzdor zmíněnému metabolismu, značný nárůst tělesné hmotnosti – Andulka si dávala záležet, jen co je pravda, aby toho dosáhla – najednou se nečekaně vynořil první okamžik z té nedávné, leč důkladně zapomenuté minulosti.

Byl teplý podvečer a já stála přede dveřmi hezounké, udržované vilky. Nová fasáda, nová dřevěná okna, v původním tvaru i velikosti, žádné ty moderní plasty, střecha z tmavých tašek. Pěstěný trávník před domem ukazoval na odbornou péči, stejně jako rozlehlá zahrada, částečně viditelná i z ulice.

Tuhle část města jsem neznala, od strejdova domu byla dost daleko a já sem ani jednou na svých toulkách nezabrousila, mne to táhlo spíš k řece a k jejím zarostlým břehům, a i když jsem odněkud zpovzdálí slyšela její šumění, toto byl vlastně už spíš okraj města, taková čtvrť s vilkami spíš předválečnými, novostavba se v té předlouhé ulici vyskytovala jen zcela výjimečně.

Otevřela jsem dřevěnou branku, nebylo zamčeno, udělala čtyři kroky a zabrzdila svůj rozlet až před

vchodem. Jistě, měla jsem klíče, ale přece jen… Zazvonila jsem, pro klid duše, chvíli vyčkávala, a když jsem už už natahovala ruku k zámku, ozvaly se kroky a dveře se rozlétly. No, rozlétly, spíš pootevřely, půvabná žena stála ve stínu, zezadu ji ozařovalo nějaké tlumené světlo, zdálo se, že v místnosti za ní jsou stažené závěsy a šero v hale zahání jen svícen s třepetajícími se plamínky na stolku. Sedm jich bylo, vylouplo se mi v paměti. Židovský svícen…?

„Dobrý den,“ vykouzlila jsem úsměv na překvapené tváři, „paní Janovcová? Inge Janovcová?“ Zkoumavě si mě prohlížela a pak malounko přikývla.

„Přejete si?“

Měla sametový alt, měkký a chvějivý jako ta mihotavá světýlka za jejími zády, usmívala se, nezávazně, společensky, ale oči byly pozorné, snad i mírně oteklé, a její plné rty, vzdor úsměvu, přece jen trochu sevřené v tvrdé grimase; otevřela dveře o něco více, pokynula rukou a ustoupila stranou v němém pozvání.

Vešla jsem, to ještě vím, ale tady vzpomínka končila, střih a dál nic. Natáhla jsem se pohodlněji, podložila rukou hlavu a probírala se tím málem, které se mi vybavilo.

Zaklepání, spíš symbolické, než oznamující žádost o vstup, za dveřmi jako by vybuchl ruční granát, a do pokoje se vrhla Velíščata, Káťa nesla klec s mou vránou a stavěla ji na její místo. Klára potěšeně mávla křídly a vítala mne s nadšením až neslušným. Moc si mě nevšímali, točili se okolo klece a kdo ví; jak dlouho by se překřikovali s rozradostněným opeřencem, kdyby do místnosti nevtrhl strejda Velíšek – mimochodem, stylem ne nepodobným tomu jejich.

„Ven,“ houkl přísně.

Zadívali se na otcův podmračený obličej a, vedeni instinktem i zkušeností, zmizeli stejně rychle, jako se objevili.

„Copak to, že povykuješ na vlastní krev?“ podivila jsem se.

„Nemají tě co rušit, potřebuješ se zotavit. A vzpomenout si.“

„Něco už se mi vybavilo…“

Podělila jsem se o nově se vynořivší vzpomínku, poslouchal napjatě, ale přitom jako by byl myšlenkami někde jinde.

„Jo jo, to je zajímavý,“ nepřítomně kýval hlavou, „myslíš, že si vzpomeneš i na něco dalšího, něco podstatného?“

„A to se ti zdá málo? Víš, jak těžko se mi to všechno vybavuje?“

„Tak nebuď hned sršatá, kdybys tak věděla, o čem jsi s ní mluvila? Nebo s někým jiným? Je toho nepatrně, uznej. Vždyť ani nevíš, kdo všechno se v tom okamžiku mohl ve vile zdržovat. Jak na tebe působila?“

„Vila? Krásná, udržovaná,“ neodpustila jsem si.

Zavrčel a já přestala zlobit.

„Normálně, snad trochu stísněně, křečovitě. Taky krásná a udržovaná,“ zasnila jsem se na chvíli.

„Měla nádherné oči, všiml sis?“

„Kontaktní čočky,“ podotkl stručně.

„Co?“

„Tmavé kontaktní čočky. Ve skutečnosti měla oči zelené, skoro jako ty. A než se začneš rozplývat dál, tak plastiku nosu, docela nedávno. Relativně nedávno. Jestli z estetických důvodů, nebo po úrazu… To zatím nevím. Tetovaný obočí, jakpak se tomu říká mezi vámi děvčaty?“

„Permanentní make up,“ hlesla jsem.

Pokýval hlavou; mlčeli jsme a přemýšleli, každý o něčem jiném, zřejmě. A stejně to byla krásná ženská, i když jí k tomu pár odborníků pomohlo, řekla jsem si trucovitě a obrátila pomyslný list.

„Hele, strejdo, a proč jsi sem vlastně vlítl jako tornádo?“

„Aha, skoro bych zapomněl.“

To zrovna, strejčku, ty, a něco zapomenout, chtělo se mi říci, ale zadržela jsem rouhavá slova.

„Máme další vraždu, ale jestli to souvisí s tímhle případem, zatím není jisté. Janovec tvrdí, že by mohlo.“

„Janovec?“

„Janovec.“

„Proč zrovna on?“

„Obětí je zaměstnanec jeho firmy a údajně blízký spolupracovník paní Janovcové, nějaký Richard Zavřel.“

„Richard? Správce sítě?“

„Jsi vědma?“

„Janovec se o něm zmínil, když mě na tuhle práci angažoval. Prý s jeho paní spolupracoval při zavádění nějaké nové aplikace do jejich počítačového systému.“

„Souvislost tam asi bude.“

„Z čeho soudíš?“

„Janovcové nejbližší spolupracovník. A byl zastřelen, jednou ranou, přímo do srdce. Ten, kdo střílí, to dost dobře umí – pokud je jen jeden. Zdá se to hodně pravděpodobné, uvidíme, kulka je momentálně u nich na balistice, prokáže-li se, že byla vypálena ze stejné zbraně…“

„A časově to vypadá jak?“

„Stejný den jako Janovcová, ale o pěkných pár hodin dřív, zřejmě ještě v noci. Zprávu zatím nemám.“

„Kde?“

„Našli ho ve staré ohradě na kraji města.“

„Kdo?“

„To je nějaký kvíz? Hodina otázek a odpovědí? No dobře,“ konejšil mě, když viděl můj vyčítavý kukuč, „šmejdili tam nějací výrostci, jsou prázdniny, nemají co dělat, tak všude vlezou, hráli si tam

nějakou z těch jejich bojových her, jako bys to neznala, ještě že ti mládenci naštěstí měli dost rozumu na to, aby zavolali hlídače. Ten to pak nahlásil.“

„Stopy nějaké jsou…?“

„Copak já vím? Nebyl jsem tam, zatraceně, vím to od Janovce, vyžádal jsem si a čekám spis, pokud se někomu uráčí nám ho poslat, jenže tu noc byla strašná bouřka, takže…“ zlobil se a bylo vidět, jak ho to všechno mrzí.

„A co to bylo za ohradu?“

„Takový sklad materiálu. Pletivo, sloupky, dráty, nářadí, boudy, ve kterých byla část toho všeho schována, bylo tam všechno, na co si vzpomeneš.“

„A komu to patří?“

„Stavební firma Janovec a spol., ta ohrada je jeho. On stavěl domy na klíč, když si klient přál, i s úpravou okolí domu, zahrady, dokázal by postavit – nebo zajistit postavení – bazénu na zahradě, případně tenisových kurtů, golfového hřiště a čert ví, čeho ještě, prostě, co si zákazník vymyslí. Oplocení pozemku okolo baráku bylo pro jeho nabídku služeb samozřejmostí.“

„Janovec a spol., kdo je to ten spol?“

„Paní Janovcová starší a Inge Janovcová. Obě jsou společnice a obě podnik pomáhaly zakládat a rozjet. Před časem se vrátil mladší syn z nějaké zahraniční stáže, ale není spolumajitel, jen zaměstnanec, manažer,“ ušklíbl se trochu, „dnes jsou všichni manažeři, i pokladní v supermarketu.“

„Janovcová starší? Jak moc starší?“

„Je jí okolo sedmdesátky, možná i něco přes, ale divila by ses, ta dáma je nesmírně schopná a bez její účasti by Janovec nebyl zdaleka tak úspěšný, jako je – nebo aspoň ne tak rychle. Jeho matka má spoustu kontaktů, známých, zpočátku získávala zakázky ona a syn jen zajišťoval jejich provedení.

Tedy, jen… Je po mámě, obchodník tělem i duší, ale údajně slušný chlap. Faktury platí v termínu, za dobře odvedenou práci dává mzdu více než dobrou, a o zaměstnance se stará jako málokdo.“

„Takový malý Baťa?“

Mrskl po mně podezíravým zrakem a pak se usmál; jeho nadšení pro velikána zlínského obuvnického průmyslu, bez něhož by Zlín nebyl Zlínem – byť jednu dobu skutečně nebyl, v době, kdy se nuceně

stal Gottwaldovem – mi bylo dostatečně známé. Vlastně jsem ho jistým způsobem sdílela, vzdor všemu, co jsem kdy ve škole o fenoménu Baťa slyšela a byla nucena papouškovat.

„Jo, zatím malý, to jo. I když, postupem času, kdo ví?“

„S kým se jejich rodina stýkala?“

„Pominu-li obchodní partnery, případně užitečné kontakty z všelijakých firem i úřadů, nebylo těch, kteří by se mohli chlubit známostí s nimi, mnoho. Janovec chodil pravidelně do sauny, každé pondělí, tam se scházela jejich stará parta, takový sportovní pánský spolek z doby, kdy většina z nich chodila do školy, případně později ještě studovala nebo se učila. Bez ohledu na vzdělání, společenské postavení, kamarádili se dodnes – ono, upřímně řečeno, v sauně se mezi naháči ty společenské i majetkové rozdíly docela setřou, nezdá se ti?“

„A jinak? Janovcová měla nějaké přítelkyně?“

„Čaje o páté nepěstovala, pokud myslíš tohle. Měla snad dvě tři kamarádky, se kterými si rozuměla, ale nestýkaly se nijak často. Janovcová se opravdu hodně věnovala práci, bavilo ji to, na tom se shodli všichni, se kterými jsme mluvili. A byla dobrá, to ano.“

„Dobrá… A oblíbená taky?“

„Kupodivu ano. Zvláštní podnikatelská rodina, na dnešní poměry až neuvěřitelná. Zatím jsme se nedoslechli o jediném negativním ohlasu, jako by neměli nepřátele, jako by jim nikdo nezáviděl, to snad ani není možný. Jednou za rok pořádali pro zaměstnance ples, pro děti nějaké ty Mikulášské akce a vánoční nadílku, žádný Santa Klaus, aby sis nemyslela, ale vánoční strom a dárky, od Ježíška, aspoň pro ta ještě důvěřivá mrňata, příspěvky na nějaká pojištění, na dovolenou, když firma šlapala, a to ona jo, tak slušné odměny, vlastní rekreační středisko, vzorná firma. Nikde nic nedluží, odvody platí řádně…“

„Kdyby takových bylo víc,“ povzdechla jsem si.

„O to hůř se bude hledat motiv zmizení a vraždy Janovcové. Stará paní je z toho zdrcená stejně jako její syn – ten se jen lépe ovládá, ale vzalo ho to, hlavně teď, po smrti toho Zavřela, se cítí mizerně.“

„Takže Inge vycházela dobře i s tchyní?“

Kýval beze slova, myšlenky se mu toulaly kdovíkde.

„A Zavřel, co o něm víme?“ dotírala jsem. Hrůza, být tady zavřená a nemoci dělat nic, jen čekat na drobty ze stolu bohatcova – to rčení používá můj táta a hodilo se mi tu i onde.

„Richard Zavřel, třicet šest let, ženatý, bezdětný, správce sítě zhruba čtyři roky. Janovec si ho nemohl vynachválit, to nemehlo, které tam bylo před ním, se prý s Richardem nedá srovnat. Dal všechno do pořádku, přesně věděl, co se od něho chce, odborné věci řešil zásadně sám…“

„Jenže Janovcová mu pomáhala?“

„To ano, ale… Jednak by její pomoc těžko mohl odmítnout, i kdyby chtěl, přece jen to byla paní spolumajitelka, a za další, určitě nešlo o případ nějaké vnucené spolupráce; agenda se rozrůstala a to, že už na všechno nebyl sám, mu přišlo vhod. Dvěma se přece jen pracuje lépe, než když je člověk

sám voják v poli,“ ztrápeně se usmál a varovně zvedl prst.

„Pamatuj si to; až budeš moci z postele ven, tak žádnou partyzánštinu, rozumíme si?“ Horlivě jsem přitakala, kdepak já a partyzánština? Jak bych jen mohla!

Jenže v té posteli, milý strejdo, já už nemusím trávit celé dny. Už dokážu přejít pokoj bez vrávorání, bez toho, abych se musela přidržovat nábytku či stěn, a jídlo také bez protestu zůstává tam, kde má. Ovšem, proč bych to inzerovala? Ještě tak chytit něco na způsob domácího vězení, to by mi tak chybělo.

Na oběd už jsem si došla do kuchyně, bez nejmenších potíží snědla a v žaludku ponechala aspoň část toho, co mi bylo předloženo, protože sníst všechno, to by mě museli do postele odnést, či lépe odkulit, a pak se důstojným krokem odebrala zpět do svého útočiště. Odpočívala jsem a přemýšlela, přemýšlela a odpočívala, venku se šeřilo a strejda nikde, snad jsem si i chvilku zdřímla. K životu mě probudil prudký poryv větru, zamával bělostnými záclonami a vecpal je, vlající, do místnosti, byl podivně, naléhavě horký na tuto pozdní hodinu. Klára pod dekou, kterou jí zakrývám klec na noc s tím, že, by měla mít klid – ale já také – pokusně zahýbala křídly; aspoň to zašustění na to vypadalo, slabounce zakrákala a spala dál; ne tak já.

Vyštrachala jsem se k oknu a pohled do noci mě ohromil; menší část oblohy – kdyby mě chtěl někdo hodně naštvat, tak by řekl menší polovina – byla dosud jasná, sem tam batikovaná lehounkými bílými mráčky, od západu se ale přibližovala výhružně černá masa, několikrát se v těch místech i varovně zablýsklo, ale hřmění bylo zatím spíš jen pozdní, tlumenou ozvěnou. Já se bouřky celkem upřímně bojím, normálně bych mazala do postele a zřejmě si přetáhla deku přes hlavu, ale tentokrát jsem na své pozorovatelně snad přimrzla; s ohromující prudkostí rozčísl dlouhý, klikatý blesk nebe a zabodl se jako šíp do země. Ty mraky se blížily strašidelnou rychlostí, už zakrývaly téměř celou oblohu, znovu se zvedal vítr a opřel se přímo do mého obličeje, byl suchý a tak horký, že jsem na víčkách skoro cítila písek vzdálené pouště, bylo to nepříjemné a hrdlo se mi sevřelo dětským strachem.

Když jsem byla ještě malá holka, do sloupu elektrického vedení kousek od našeho domu uhodilo, blesk prolítl barákem, vyrazil pojistky, ze spotřebičů i zásuvek se kouřilo, sousedka, která pokojně zašívala nějaké prádlo, seděla při své bohulibé činnosti u stolu a zrovna držela v ruce nůžky, tahle nebožačka vytřeštěnýma očima sledovala jeho dráhu – zůstala po ní spálená místa na bělostném ubrusu, jako by morseovkou psaný vzkaz. Později se odborníci shodli na tom, že se jednalo o kulový blesk a že měla obrovské štěstí, což bylo, z jejich hlediska, možná zajímavé zjištění; pro mne to znamenalo a znamená určitě doživotní hrůzu z bouřky.

Tentokrát jsem ale od toho okna nějak nemohla ustoupit, zírala jsem fascinovaně na změť klikatících se nebeských hadů, rachotivý zvuk hromu se mnou ani nehnul, pak jako by se nebesa otevřela, začaly se z nich valit proudy vody, Andulčiny zdobné keře se pokorně skláněly k zemi a máčely svou krásu v rychle se vytvářejícím bahně. Celé to trvalo snad pět, snad deset minut, oslnivý záblesk a

poslední, strašná rána, jako by uhodilo přímo přede mnou, dům se zachvěl v základech a najednou se déšť uklidnil, přecházel v sice vydatný, ale proti předchozí spoušti jen mírný příval vody. Blesky už nebyly tak časté a hrom z dálky tlumeně pobublával, jako by zákeřně vyhrožoval návratem.

V tom okamžiku jsem si představila ohradu a tělo v ní ležící, bezmocné, bičované proudy vody, promáčené šaty se lepí na bezvládný trup a nevidoucí oči se upírají k obloze… Do háje s takovými vidinami.

Pomalounku, neochotně jsem se odlepila z místa a znovu ulehla. Vzduch byl po bouřce pročištěný,

voněl a příjemně chladil, zhluboka jsem se nadechovala toho svěžího vánku a pak, skoro bez myšlenek, usnula jako populární Růženka. Strejdův příchod, který jsem nehodlala propást, jsem totálně zasklila a ráno, když se mi konečně podařilo otevřít oči a nějak se probrat k životu, byl už zase pryč.

Nezbývá, než se vydat konečně mezi lidi, usoudila jsem a podporována tichým Andulčiným souhlasem, po tentokrát bohaté snídani jsem na sebe natáhla nějaké to šatstvo, dokonce i trochu barviček nanesla na bledě zelený obličej a vyrazila směrem ku městu.

6.

Moje cesta vedla k vile Janovcových, to jsem si nemohla odpustit. Mimo to mě docela zajímalo, jestli je Janovec ještě ve městě. Pokud se dalo soudit z přítomnosti velkého temně modrého auta před domem, tak byl.

Zamířila jsem na opačný konec, procházela se tou dlouhou tichou ulicí, nasávala atmosféru a pokoušela osud; vybaví se mi něco? Takové jakoby zabzučení za mnou mě přimělo zastavit se a otočit hlavu; elektrický invalidní vozíček a na něm kluk asi dvanáctiletý, pozoroval mě s mírně nakloněnou hlavou a zvědavostí v bystrých očích. Snad ten pohled v kulaté tváři, snad pár pih, nedbale rozhozených na nosíku a v jeho okolí mě přiměly k úsměvu a otázce.

„Ahoj, potřebuješ něco?“

„Ahoj,“ řekl po krátkém zaváhání nad výběrem formy pozdravu, „ne, a vy?“

„Vypadám na to?“

„A já?“

Rozesmáli jsme se, pomalu jsem vykročila, zařadil se s tím svým vehiklem vedle mne.

„Jdete tam…?“

Trhnutí hlavou směrem k výstavné vilce.

„Hm…“

„Jste policajtka?“

„Ne, privátní očko.“

V očích mu zahořel zájem.

„Fakt? Nechcete pomoct?“

„A mohl bys?“

„Možná… Divíte se kvůli tomuhle?“ klepl rukou na vozík, „to mi nepřekáží, hlavu mám v pořádku.“

„Nedovolila bych si pochybovat. Jak jsi k němu vlastně přišel?“

Zvláštní, jak bez zábran jsem s ním mluvila o jeho postižení. Nebyl sebelítostivý, ukřivděný, neptal se, proč zrovna já. Prostě klidný, chytrý kluk, který se pohybuje po světě kapku jinak, než jeho vrstevníci, ale v ničem za nimi nezaostává; spíš naopak.

„Kongenitální myopatie,“ řekl bez zakoktání, s tím slovem se už naučil žít stejně, jako se svou nemocí.

„Já jsem Zdenda,“ natáhl ke mně ruku, ne tak docela podle bontonu, ale kdo by se tím zabýval.

„Johanna,“ opětovala jsem stisk jeho pravice a vrátila zářivý úsměv.

„Jsme tady,“ řekl kapku posmutněle.

„Jo,“ nepřítomně jsem pozorovala ozdobný plot.

„Chtělo by se ti na mne počkat? Mohli bychom pak zajít na zmrzku, ty to tady asi znáš, možná bys mi opravdu pomohl?“

„Zmrzku ani ne, ale budu kousek odsud, v parku,“ drobné zoubky se zableskly v úsměvu, rošťácky pozdravil symbolickým zasalutováním a odsvištěl.

Váhala jsem, stála chvíli nerozhodně na místě, zhluboka nabrala vzduch do plic a vešla. Slušně jsem zazvonila a tak, jako před pár dny, napřed nic, pak kroky a dveře se pomalu, trochu neochotně otevřely; jen postava, která se objevila, byla jiná. Okamžik trvalo, než se v pronikavém slunečním jasu rozkoukal, ale jakmile mě poznal, pohostinně změnil úzkou škvíru v dokořán otevřený vchod.

Ta krátká chodba mi moc neříkala, ale v obývací hale, kam jsme zamířili, už byla má orientace bezchybná. Pozornýma očima jsem vnímala všechno okolo sebe, obraz rokokové dámy s bílou parukou, starý koberec s měkoučkým vlasem pod nohama, krb a francouzské okno, pokoj, zařízený střídmě, zato kvalitním nábytkem, klavír a vyřezávaný prádelník se starobylou broušenou vázou na lesklé desce, v barevných ploškách se míhala světélka… Bylo co obdivovat, a nic nebylo okázalé nebo snad nevkusné. Mou pozornost přitáhl pohled z velkého okna, v pěstěné zahradě se nepatřičně vyjímal zlomený strom; pahýl vysoké hrušně čněl do výše ani ne metru, kmen byl zborcený, jako by ho nějaký obr ulomil v záchvatu nezkrotného vzteku. Ten obr by musel mít žhavé ruce, podívala jsem se pozorněji a uvědomila si možnou souvislost mezi poslední ranou noční bouřky a tím zdevastovaným chudákem; listy byly popálené a kmen částečně zuhelnatělý.

„Byla to pěkná bouřka, dnes v noci. To okno, to je dělané dodatečně, že?“ Asi to nebyla zrovna otázka, jakou ode mne očekával, ale nehnul ani brvou.

„V rámci rekonstrukce, ano. Chtěli jsme mít možnost vejít přímo do zahrady, francouzská okna se líbí nám oběma. Chudák strom, odnesl to. To ten poslední blesk… Inge bude smutná, měla ho ráda.

Zasadila ho ještě její babička, víte, prospěch z něho nebyl žádný, měl hojnost plodů, každý rok, jenže byly vysoko, nedaly se vůbec otrhat, to by člověk musel být kaskadér, užitek z nich měly jen vosy, ale nechávali jsme si ho, byl tak krásný,“ neuvědomoval si ještě pořád tragickou skutečnost, možná ani nechtěl.

„Netáhne sem v zimě?“

„Ne,“ usmál se a přisunul mi křeslo; byla jsem ráda, že mi nenabízí posezení na pohovce.

„Jste bledá. Bylo to hodně zlé?“

„Riziko povolání. Jsem ráda, že to se mnou dopadlo aspoň takhle. Mohlo být hůř.“

„A což teprve já! Rád, tedy, vzhledem k vám, samozřejmě; kdyby i vás… Budete pokračovat v pátrání?“

„Je nějaký důvod, proč bych neměla?“

„Ne, samozřejmě, že ne,“ pospíšil si s ujištěním, „jen jsem myslel, kdybyste vy sama… Neměl bych vám to za zlé.“

„Byla to jen rána do hlavy, nic víc.“

„Jste obdivuhodná.“

Jo, to tedy jsem, vážený pane. A také zvědavá, tvrdohlavá, paličatá, nezvládnutelná, zvyklá dotáhnout věci do konce, za každou cenu. Skoro za každou.

„Jak je to s tím Zavřelem? Mohla by tady být nějaká souvislost, nezmínila se vaše paní v minulosti o něčem, co by vysvětlovalo jeho smrt?“

Vypadal, že se opravdu snaží vybavit si něco, co by mi mohlo pomoci, ale pak to vzdal.

„Opravdu nevím, Inge pracovala ve zcela jiném oboru než já, mně ty její hrátky s počítačem celkem nic neříkaly. Já jsem jen obyčejný uživatel, spíš podprůměrný, často se mi proto smála, a v tomto směru byl pro ni Richard ten pravý parťák. Když byli spolu, mluvili zcela jinou řečí, které jsem kolikrát vůbec nerozuměl – ani se o to nesnažil. Byla v práci šťastná, to mi stačilo.“

„Nemohli mít s Richardem… Třeba… Víte, jak to myslím, nechci se vás ani vaší paní dotknout,“ dodávala jsem spěšně, když jsem postřehla pobouření v jeho tváři, „ale zeptat se na to musím. Vážně to nemyslím zle, policie se bude ptát na totéž, budou hledat vysvětlení, stejně jako já.“

Budou, na to může vzít jed. Inge byla těhotná, a to není žádná infekce, kterou můžete chytnout třeba podáním ruky nebo kýchnutím. Ne že bych měla chuť nebo právo mu to říci. Jestli opravdu tvrdila, že nemůže mít děti, a teď bylo jedno na cestě, mluvila-li pravdu, musel se stát zázrak. Jenže na ty od té doby, co jsem velká holka, nevěřím. Jedině že by chyba byla na jeho straně a on to jen nechtěl přiznat. Pak ovšem byl nepochybně někdo třetí, o kom sice nemusel, ale mohl vědět.

„Promiňte,“ přejel si rukou po čele, jako by stíral neviditelnou pavučinu, „já vím, že to nebyl útok, ale je toho na mne trochu moc. Ještě že se máma stará o firmu, bez ní by to byla pohroma, závazky musíme plnit, koho z našich partnerů zajímá moje osobní tragédie, nebýt staré paní, sám nevím, jak bych to řešil.“

Srdce se mi zase jednou sevřelo lítostí, na čas umlčená, ale důvěrně známá pečovatelka ve mně se budila a jako dlouho spící kobra zvedala nenápadně hlavu. Potlačila jsem to hnutí, zcela nekompromisně.

„Neodpověděl jste mi,“ řekla jsem tvrději, než bývá mým zvykem.

„Ne. Zcela určitě ne, to mohu naprosto vyloučit.“ Odpověď byla stejně strohá jako moje otázka.

„A někdo jiný?“

„Ne. Myslím, že ne, že bych to poznal. Na devadesát devět procent ne.“

A co to jedno procento, pane podnikateli, říkala jsem si v duchu úmyslně jedovatě, to zatracené jedno procento by nám mohlo hezky zamíchat kartami. A zřejmě také zamíchalo.

„Jaké postavení má ve firmě váš bratr? Nemluvil jste o něm.“ Zatvářil se udiveně.

„Ne, nemluvil. Víte, Štěpán se vrátil před nedávnem, pobýval dlouhodobě v zahraničí, ještě jsem si na jeho přítomnost tak docela nezvykl.“

„Jak dlouho je zpátky?“

„Pár měsíců, počkejte, přijel před koncem loňského roku, na Vánoce. Takže něco málo přes půl roku.“

Tomu tedy říkám před nedávnem.

„A co vlastně dělá?“

„Stará se o peněžní záležitosti, faktury, včasné platby v obou směrech…“

„Jde mu to?“ byla jsem zvědavá.

„Jistě, má zkušenosti,“ usmál se nepřítomně, „matka ho na to místo navrhla, jsme koneckonců rodinný podnik.“

„Vám se to moc nelíbilo?“

„Zpočátku jsem měl obavy. Štěpán byl kdysi bouřlivák, ne, že by byl špatný, ale znáte to; rozmazlený mladší brácha. Všechno mu prošlo, já byl starší, a tak jsem ho měl svým způsobem na starosti, byl chytrý, ale…“

„Ale…?“

Pokrčil rameny; to všechno už bylo pryč; sourozenecká rivalita, možná i trocha žárlivosti.

„Mýlil jsem se, naštěstí. Matka měla, jako obvykle, dobrý odhad, Štěpán zapadl do firmy, jako by v ní pracoval odjakživa. V cizině se poučil, zkrotí, odvádí dobrou práci.“

„Jak vycházel s vaší paní?“

„S Inge? S tou vycházeli všichni dobře, i on. Respektovali se navzájem, Inge není…“ Zarazil se v půlce věty, pak se neochotně opravil.

„Inge nebyla konfliktní typ. Nebylo nejmenšího důvodu, proč by mezi nimi měla vzniknout nějaká averze.“

„Kde bydlí?“

„Štěpán? S matkou, ve vile, kterou nám vrátili v restituci. My jsme si s Inge vytvořili nový domov, postavil jsem nám dům podle našich společných představ, ale brácha se cítí lépe v rodinném hnízdě. Také proč ne, je sám, rodinu zatím nemá, a matka aspoň není v tom baráku opuštěná. Vyhovuje jim to oběma.“

Seděla jsem a nic neříkala, Janovec přecházel po místnosti sem a tam, „úplně jsem zapomněl, mohu vám něco nabídnout? Kávu, čaj, minerálku, nebo něco na povzbuzení,“ probudil se v něm najednou hostitel.

„Ne, díky, půjdu.“

Zvedala jsem se z pohodlného křesla, byl to takový ten typ sedacího nábytku, do kterého se zaboříte a sedí se vám náramně dobře, ovšem když se chcete vyhrabat, je to horší a elegance jde k čertu.

„Poslyšte, já vím, že je skoro nevkusné se vás na to ptát, možná o tom ani nesmíte mluvit, ale opravdu nevíte, kdo to byl? Nikoho jste neviděla?“

Přimrazil mě tou otázkou na místě.

„Promiňte, to byl jen takový okamžitý nápad. Ne, nebyl,“ řekl skoro zoufalým hlasem, „já se na to prostě musel zeptat. Kdo a hlavně proč, vždyť přece nikomu neublížila, kdo měl právo něco takového nám udělat?“

Mlčela jsem, nic jiného se dělat nedalo.

„Myslíte, že ho najdou?“

„Určitě se budou snažit. A já také.“

Zdvořile pohnul koutky úst, k tomu jeho podmanivému úsměvu to mělo zatraceně daleko. Kdo by se také na jeho místě smál, a to ho čekala další rána, o které ještě nevěděl.

Rozloučili jsme se mlčky, jen pokývnutím hlavy, v záchvatu soucitu jsem mu mezi dveřmi chlácholivě položila ruku na rameno.

„Ozvu se, jakmile budu něco vědět,“ slíbila jsem jeho ztrápeným očím a vyšla do slunečného dne, až nepatřičně krásného.

Stačilo ujít pár metrů, přejít přes silnici, a byla jsem v parčíku. U všelijakých atrakcí, prolézaček a skluzavek tiše seděl Zdenda ve svém vozítku, pod nohama mi chrupal písek, otočil se, ale neměl smutné oči, jak jsem se trochu obávala. Opravdu se se svým postižením vyrovnával daleko lépe než svět okolo něj.

„Tak co?“

„Co přesně máš na mysli?“ Usazovala jsem se pohodlně na lavičku vedle něho a natáhla si nohy, jak nejdál to šlo.

„No co asi…“

„Jestli jsem už chytla vrahouna?“

Podíval se na mne s despektem. „Fakt si myslíte, že jsem tak pitomý?“

„Ne, samozřejmě, že ne, promiň. Jen mi to tak ujelo. Tak co jsi chtěl vědět?“

„Já myslel, že vy budete chtít vědět něco ode mne,“ už se zase usmíval; tomuhle klukovi bylo těžké zkazit náladu.

„A máš mi co říci?“

„Tak se ptejte!“

„Hele, Zdendo, pojď si tykat,“ vylítlo to ze mne spontánně, zase se na mne díval s tou hlavou malounko nakloněnou na stranu, „a nemysli si, já hned tak každému tykání nenabízím.“

„V pohodě,“ řekl suverénně, „tak se ptej. Já jsem skoro celý den venku, tedy, když je hezky, ale to je letos pořád, vracím se, jen když mne mamka donutí jít se najíst nebo tak,“ v rámci svých možností se zavrtěl, „ale za chvíli jsem zase zpátky, nebaví mě sedět pořád doma a hrát si s počítačem nebo koukat na televizi.“

„A co děláš celé dny?“

Zdendův obličej se rozzářil, hrábl do kapsy na boku vozíku a vytáhl fotoaparát.

„Tohle,“ pochlubil se a podal mi ho do ruky.

„Fotíš? A co?“

„Všechno. Ptáky, stromy, keře, baráky, lidi…“ Odmlčel se a zvědavě se na mne díval.

„Lidi…“ řekla jsem pomalu.

„Lidi,“ smála se v jeho tváři každá piha.

„Ukaž, zapnu ti to,“ natahoval ruku.

Fascinovaně jsem prohlížela obrázky, „ty jsou jen za posledních pár dnů, už vytříděné, ty špatné vyhazuju hned, abych s tím pak neměl práci, zbytek mám stažený na počítači,“ vysvětloval.

Zírala jsem sama na sebe, jak stojím u branky, zcela bez domýšlivosti musím přiznat, že jsem vypadala dost dobře, jen jestli to není tím, že byl Zdenda obratný fotograf.

Džíny a černé triko, lehkou bundu přehozenou přes ramena, hlavu zvrácenou, pozoruji něco nahoře,

co jsem to tehdy viděla? Malá obrazovka neskýtala takové možnosti jako monitor počítače. Na předchozím snímku jsem se o tu branku pokřiveně opírala, jednu nohu zutou, vyklepávala jsem zřejmě nějaký kamínek z boty, ani se nedivím, že uznal za vhodné zmáčknout spoušť, byl to na mne pohled zajímavý a neotřelý. Ještě dál do minulosti, uhlazená sýkorka posedávala na větvičce bujného keře, její jiskrný pohled mi něčím připomněl bystrého klučinu po mém boku.

„Tohle je přece…“

„Paní Janovcová, no,“ kýval hlavou. „Vpravo dole je datum a hodina,“ napovídal.

„Zdendo, kolik těch fotek máš?“

„Doma v počítači ještě tak třicet, tedy těch, které ti k něčemu mohou být. Ale musel bych je vypálit a pak na něčem prohlídnout, leda že bys chtěla přijít k nám.“

„Zdendo, to bych moc ráda, ale ty fotky musí vidět strejda.“ Obočí mu vyletělo nahoru, jeden velký otazník.

„Strejda je kapitán kriminálky, Velíšek se jmenuje, víš?“

„Tak to jo,“ vydechl si, zřejmě se v prvním okamžiku domníval, že jsem nepochybně osoba mdlého rozumu. „A to bysme šli k němu? Na kriminálku?“

„Líbilo by se ti to?“

„Nóóó,“ protáhl, „proč ne?“

„Tak se sejdeme… Kdy se ti to vlastně hodí?“

„Po obědě?“ navrhl s pohledem upřeným na hodinky.

„Mám tě někde vyzvednout? Vzala bych auto.“

„Ale s tímhle…“

„Renault Kangoo.“

„Prima, to by šlo. Tam se vejdem i s kámošem, ne?“ Poplácal přitom vozík; ten kluk byl neuvěřitelný.

„A kde bydlíš?“

„Na samém konci té ulice, co jsme se potkali. Pořád rovně za nosem, žlutá fasáda, velká zahrada, číslo 460.“

Zvedala jsem se z lavičky, nějak ve mně chrupalo a vrzalo, měla jsem dojem, že to musí být slyšet, ale Zdenda neříkal nic.

„Tak ve dvě?“ Stáli jsme u východu z parku, usmál se a zase zvedl ruku k hlavě v tom gestu,

napodobujícím nedbalý pozdrav amerických námořníků, a pak se rozjel směrem, kde jsem zatím jen tušila žlutý dům číslo 460.

7.

Po zralé úvaze jsem strejdovi naši návštěvu předem ohlásila. Kdo ví, jak by se tvářil, kdybych mu do kanclu vtrhla ve společnosti kluka ještě školou povinného a s vypáleným cédéčkem v ruce. Vlastně jsem si ani nebyla jistá stavem techniky v jeho úřadovně, pokud se dá věřit zprávám, tak kvalita materiálního, zdůrazňuji materiálního zabezpečení a vybavení policejních sborů na nižších úrovních je vesměs nevalná, počínaje nábytkem a konče počítači, tedy absolutně ve všech směrech.

Zpočátku se škaredil, jako obvykle, když jsem na něho vyrukovala s nějakým svým, jak on říkal, potřeštěným nápadem, ale když slyšel o fotkách, zavětřil.

„Tak přijďte, no. Ale moc času na vás mít nebudu.“

Bylo před dvanáctou, opouštěla jsem ho, po kontrole mírně ušmudlaného počítače na pracovním stole, docela spokojená; zázrak techniky to sice nebyl, ale prohlédnout pár obrázků nebude problém. Musela jsem domů, jestli to tak mohu říci, auto stálo na Velíškovic zahradě pod přístřeškem, za tímto účelem (rozuměj, parkování aut) zbudovaným a uzpůsobeným – díky prozíravosti Andulky, jak jsem věděla – nejméně pro dvě auta. Také jsem měla nelidský hlad, přiznávám, a potraviny, které si už ráno Anda chystala na přípravu oběda, mě dokonale odradily od návštěvy nějaké restaurace či bistra.

S břichem nacpaným k prasknutí jejím úžasným pečeným kuřetem s nádivkou plnou zeleniny a voňavého bylinkového másla jsem se ještě na chvíli natáhla. Vnitřní hlas, který jsem výjimečně neokřikla, mě přivedl k tomu, abych si nastavila buzení; fakt jsem usnula jako had, který sežral dobytče střední velikosti a teď může spokojeně trávit a spát celý měsíc. Díky vlastní prozíravosti – když se člověk nepochválí sám, nikdo to za něj neudělá a když, tak ne tak hezky – jsem Zdendu vyzvedla včas; čekal u branky kanárkově žlutého domu, starostlivá máma vedle něho. Zřejmě ji uspokojilo to, jak vypadám a jak se chovám, prohodily jsme pár vět, pomohla mi Zdendu přesunout na zadní sedadlo auta, ve zpětném zrcátku jsem viděla, jak ještě chvíli stojí a dívá se za námi.

Příjemná a milá paní to byla. Klučík byl plný dychtivosti a očekávání, na policii ještě nikdy nebyl a na kriminálce už vůbec ne. No, jestli čeká něco ve stylu amerických seriálů, bude zklamán, říkala jsem si, i když, podle jeho vlastních slov, na televizi moc nekouká, tak snad přežije pohled na nevábné prostory „komisařství“ bez úhony a ztráty iluzí – má-li jaké.

Místní kapitán byl na hosta vzorně připraven; nejen že čekal před budovou, aby nám pomohl s transportem dovnitř, ale nevtíravým způsobem vzorně vychovaného číšníka nabízel i občerstvení v podobě tří druhů nealko nápojů a k tomu směs toho, čemu obvykle s opovržlivě nakrčeným nosem říká souhrnně pišingry. Zvláštní averze, protože kupříkladu po semlbábě by se utloukl… Zdenda zdvořile upíjel kofolu, já strkala cédéčko do příslušné mechaniky a pán a vládce se procházel po kanceláři. Procházel, pokud se pěti krokům tam a pěti krokům nazpět dá říkat procházka; větší možnosti výběhu jeho dlouhým nohám ten kamrlík neskýtal.

Shlukli jsme se u monitoru, snímky byly dobré, moc dobré, Zdenda uměl bezesporu fotit, podle svého slibu vynechal přírodní scenerie a poskytl nám k přemýšlení opravdu jen to, co nás mohlo zajímat.

Mé dvě podobenky strejda přešel bez poznámky, pokud nepočítám jakési podivné prskavé zasyčení, které vydal, ovšem zajisté nevědomky, zcela mimoděk, ale ty další…

Dívali jsme se na krásnou Janovcovou, zřejmě právě přijela – to Zdenda potvrdil, opírala se zády o auto směrem do ulice, hlavu zvrácenou a oči přivřené, štíhlá postava s krásnýma nohama, vychutnávala si sluneční paprsky a malinko se přitom usmívala.

„Pak zavezla auto do garáže,“ informoval nás Zdenda. „Chcete to zvětšit?“ Skoro jsme na něho zapomněli, tak nás ten obrázek klidu fascinoval.

Strejda zavrtěl hlavou a přešel na další snímek. Vysoký muž na něm si zakrýval tvář, jakoby nenuceně, proti zářícímu slunci, ale mohl v tom být i úmysl. Byly z něho vidět krátce střižené tmavé vlasy, horní část obličeje stínil rukou s roztaženými prsty, čelisti zdobilo něco jako bodliny, jak to říkali ti chlapi z ochranky? Takové ty moderní vousy, co vypadají jak tři dny neholené strniště… Mohl to být on, tajemný soused, který kde se vzal, tu se vzal, a stejně diskrétně zase zmizel.

„Nebyl asi rád, že ho fotím, ale možná mu bylo blbý mě seřvat. Vozík má někdy výhody,“ podotkl Zdenda na vysvětlenou, bez trpkosti. Vždyť to pořád říkám; neuvěřitelný kluk.

Podle označení v pravém dolním rohu přijel ten muž krátce po Inge.

„Zašel dovnitř?“ ptal se strejda.

Náš dobrovolný pomocník horlivě vrtěl hlavou, pusu plnou nějakého lineckého pečiva.

„Nevím, neviděl jsem ho, přemísťoval jsem se o kousek dál a dával jsem si pozor na cestu,“ řekl, když polkl a způsobně si utřel pusu kapesníkem.

„A paní?“

„Ta šla dovnitř, na tom sluníčku se vyhřívala jen chvilku. Byla krásná, že?“ řekl obdivně, když se vypořádal s posledním soustem.

„Přijel, nebo přišel?“

Zdenda kývl hlavou k monitoru, a tak jsme se dívali dál.

„To je jeho auto?“

Velká tmavá limuzína, bezpečně Audi, můžete mi věřit, jsem zatížená na auta, stála v plné kráse kus od branky, ale nebylo jí vidět na poznávací značku. Zdendu fotografa naneštěstí zaujal pestrý motýl, který se usadil na střeše a zajímavě s ní kontrastoval. Zase, kdyby ho nebylo, auto by určitě nefotil, takže zaplať Bůh za toho třepetavého tvora.

„Kdybych to tehdy věděl…“ odpověděl na náš neslyšný povzdech.

„Nemohl jsi,“ pocuchal ho strejda ve vlasech. „I tak, to, co jsi nám donesl, je pro nás zázrak. Moc nám to pomůže.“

Blaženě se uculoval, prohlížela jsem zatím další obrázky, měl to trošku přeházené, protože jsem

našla ještě jednou Inge, vchází už do domu a otáčí se směrem do ulice, krásný, čistý profil podivně neladil s tím číhavým pohledem přes rameno. Znovu auto, motýl se přesunul na haubnu, ale Zdenda ho zachytil ještě v letu, krásně ostrý obrázek končil těsně pod firemním logem, audina, nepletla jsem se.

Záběr na klidný, jakoby spící dům, vracela jsem se k tomu obrázku už potřetí, Janovcová se vyhřívala v paprscích oslnivého slunce…

„To okno,“ ukazovala jsem trochu rozklepaným prstem, „to okno, už vím, co se mi tam nezdálo, ale myslela jsem si, že blbě vidím, v té době tam přece nikdo neměl být…“

Za záclonou se nezřetelně rýsovala temná silueta, jako by za ní někdo stál, někdo, kdo pozoruje dění venku a nechce být viděn. Ten stín byl i na obrázku, na kterém se zakloněnou hlavou koukám nahoru, evidentně přímo na to okno, ale byl tentokrát na jeho druhé straně, jako by se někdo přesunul, aby lépe viděl na tu stranu ulice, ze které jsem přicházela.

„Viděl jsi někoho vejít do domu?“

Zakroutil hlavou, nikoho jiného neviděl, jen ty dva, ale nebyl tam celý den.

„Může to být nějaký odraz… Třeba to nic neznamená.“

„Může, ale nemusí, zaujalo mne to tenkrát a dnes také.“

„Musel by tam stát strašně dlouho, nezdá se ti? Opravdu si myslím, že je to nějaká hra světel.“

Nepřela jsem se, ale byla jsem si téměř jistá, že se strejda tentokrát mýlí. Jenže, kdo by to mohl být? Kdo ještě mohl mít klíče od domu, kdo ještě uměl vypnout poplašné zařízení, a nebylo by Inge divné, kdyby nebylo v provozu? Vlastně ho možná ani nezapínala, když odcházela jen tak, na chvíli, přece se tady zdržovala už pár dnů. Asi.

„Ty fotky si nechte, jestli vám fakt k něčemu jsou.“

Zdenda popojížděl směrem ke dveřím, vycítil, že návštěva je u konce, že teď by možná už i trochu zdržoval.

„Počkej chvíli, hodím tě domů, jen co se tady s kapitánem domluvím,“ brzdila jsem jeho chvat.

„Na čem se chceš domlouvat?“

„Zajdeme do té agentury, zatím, než se vrátím, dej vytisknout obrázek toho člověka. Možná ho poznají?“

„Ti?“ ušklíbl se můj příbuzný. „No budiž,“ ustupoval, „za zkoušku to stojí. A poslyš, kdo tady vlastně velí?“

Usmála jsem se takovým širokým bezelstným úsměvem, o kterém někteří mí přátelé tvrdí, že se mu nedá nic odepřít; snad na tom něco je, strejda vyhladil vrásky v obličeji a přestal se tvářit přísně.

Otevřel nám dveře. „Jeřábku, pomozte tady, ehm, slečně, s vozejčkem ven, buďte tak hodný, já teď musím něco…“ dozníval jeho hlas, jak mizel z dohledu.

A tak jsme se nechali vyvést a vynést.

8.

Zdendu jsem, vzdor jeho protestům, předala mamince; tady jsem ho vyzvedla, tady ho vracím. Díval se na mne, ale neřekl ani slovo.

„Nebude vadit, když se za Zdendou stavím?“

Rozzářil se tím svým klukovským úsměvem. „Nebude, viď, že ne, mami,“ poletoval očima mezi mnou a mámou.

„Kdykoliv budete chtít. Byl vám k něčemu? Ne, že bych o tom něco věděla, Zdenda je tajuplný až běda, ale přece jen mi musel říct, kam a proč s vámi jede, to dá rozum.“

„Moc nám pomohl,“ ujistila jsem ji upřímně. „Máte moc šikovného syna.“

Která máma není ráda, když jí někdo pochválí dítko, ani ona nebyla výjimkou; láskyplně mu prohrábla vlasy, uhnul a legračně zaprskal. „Tohle může jen táta,“ řekla na vysvětlenou, „tak pojď na chvíli domů, vždyť už ani nevíme, jak vypadáš, zbojníku.“

Vložil drobnou tlapku do její dlaně, volnou rukou ovládal vozíček a tak ruku v ruce kráčeli po pěšině, až se mi ztratili z očí.

Trochu jsem si povzdechla, ale, jak už jsem jednou nebo možná víckrát říkala, člověk nemůže mít všechno.

Strejda netrpělivě čekal, seděl v autě, snad měl i sešlápnutou spojku, jen nastartovat a vyrazit. Samozřejmě, vytisknout jeden obrázek, na to potřeboval daleko méně času než já na své poslání.

Přesedla jsem k němu, bylo mi jasné, že se mnou do renaultky nevleze, ne, že by měl výhrady k mému řidičskému umění, ale z nějakého pro mne nepochopitelného důvodu se mu příčilo jezdit ve žlutém automobilu. Každý máme něco, není-liž pravda.

„Ti dva dobráci mají službu, takže je najdeme hezky pohromadě, pod jednou střechou,“ utrousil a začal si popiskovat jakousi melodii, pod jednou střechou jsme mládí prožili, vybavovala se mi slova staré dechovky a s úžasem jsem se na něho podívala. Ztichl a rozpačitě si odkašlal.

„To se mi jen tak…“ zabručel.

Ti dva dobráci už nás čekali, málem v pozoru, pozorně si prohlíželi obrázek a okamžitě se začali dohadovat.

„Je to on,“ tvrdil ten vysoký.

„Ani náhodou,“ kategoricky popíral malý vypasený a zdálo se, že má oči ještě více vykulené než

posledně.

„Tak se sakra podívej, ta brada, vlasy, to je přece jednoznačně ten chlápek, co šmíroval na ulici.“

„Takový vousy má dnes kdekdo, a vlasy… Měl jich daleko víc, a delší.“

„Tak se podívej na tu košili.“

„Měl přece sako!“

„A pod ním holej pupek, ne? Na tý fotce, v tom horku, byl by blázen, kdyby ho měl na sobě.“

„A kde ho teda má, he?“

„Třeba v autě,“ nabídla jsem mírumilovně.

„V jakým autě?“

„V tom, ve kterým přijel.“

„On přijel nějakým autem?“

Začala jsem si připadat jako v nějaké pitomé grotesce. Ti dva na mne působili, jako by si je někdo vymyslel nebo namaloval.

„Přijel. Autem. Určitě.“ Usekl strejda nekompromisně, zřejmě mu došla trpělivost – a také si uvědomil, že mu tady civil kecá do vyšetřování.

Škoda, že tady nemáme fotky toho auta, pomyslela jsem si v okamžiku, kdy kýžené obrázky strejda vylovil z pevné obálky; jen jsem zamrkala. Kapitáni kriminálky nejsou žádní troubové, moje milá, říkal jeho pobavený pohled. Jak ten věděl, co se ve mně děje!

„Tohle auto tam někde nestálo? Náhodou?“ strkal jim fotky do zorného pole. Další složitý úkol, menší nakrčil čelo v soustředěném přemýšlení, větší se chytil za bradu.

„Takový tam nebylo.“

„Mně se zdá, že jsem ho zahlídl, když jsme přijížděli, ale dost daleko od toho baráku,“ oponoval vysoký chlápek, ale mírně, jako by nechtěl kolegu dráždit.

„Blbost, všiml bych si ho,“ malý neocenil jeho snahu a byl stále vzteklejší a nerudnější.

„Vždyť ty ze sedadla sotva vidíš ven,“ vyjel po mrňousovi jeho druh, „mimo to, já jsem řídil, a to auto tam bylo, stálo na levé straně, ještě jsem si pomyslel, proč to nepostaví dál, pod lucernu, takhle si říká o malér. Určitě to bylo ono. Teda, snad jo.“

Malý uraženě mlčel, narážky na svou výšku snášel viditelně špatně, trucovitě založil ruce za zády a bloudil pomněnkovým pohledem po stropě.

„Chlapi, neblázněte, přece se mi tady nebudete hádat,“ vložil se do sporu strejda. „My vyšetřujeme vraždu, pokud vám to nedošlo, tak toho nechte a snažte se spolupracovat.“

Trochu schlípli, jako by se zastyděli, pokukovali bokem po sobě.

„Mohl to být on,“ připouštěl ten malý, „a to auto tam fakt mohlo stát, já z místa spolujezdce doopravdy na levou stranu moc nevidím. Škoda, že se na tý fotce nesměje,“ dodal zasněně.

Jestli se teď začnou hádat v obráceném gardu, ten malý začne tvrdit, že je to on, a velký zase že ne, zavřeštím a uteču, umiňovala jsem si zoufale.

„Víte, ono to v té tmě vypadalo všechno jinak, barvy a tak, na toho chlápka jsme se zase tak důkladně nedívali, vyjeli jsme přece k poplachu a měli plnou hlavu jiných starostí,“ promluvil malý docela rozumně a podvědomě si sáhl na zadek, svůj vlastní, samozřejmě, kde asi při zásahu nosil zbraň. To věřím, že víc než jednu věc do hlavy nenacpete, říkala jsem si v duchu jedovatě, ale nahlas ani

slůvko, naopak, přívětivý úsměv a chápavý pohled zářil z mého obličeje. Kapitán po mém boku se zřejmě cítil stejně, takové svědectví mu bylo celkem k ničemu. I tak, zdvořile jsme poděkovali, pánové se ještě dostaví k sepsání protokolu, zajisté, a kdyby si ještě na něco vzpomněli…

„Samozřejmě,“ ujišťovali ho překotně, tak hloupí, aby nepochopili, že jejich výpověď je nám houby platná, nebyli.

„Víš, kdo má Audi?“ zavrčel můj drahý příbuzný v autě, za bezpečnou ochranou zabouchnutých dveří a vytažených okének; bylo tam jako v peci.

„Janovec,“ řekla jsem s jistotou; viděla jsem ho dopoledne vlastníma očima stát před domem.

„Janovcovi, oba. A k tomu připočítej ještě jedno firemní. Všechna stejný typ, stejná barva, stejný rok výroby, a dokonce koupena ve stejný den… Sakra,“ praštil rukou do volantu. „Je to normální, nakupovat auta ve velkým jako housky na krámě?“

„Není. A nezuř,“ podotkla jsem shovívavě, „třeba na to měli množstevní slevu. Umíš si představit, kolik jich tady může jezdit?“

„Tady těch ani tak moc ne.“

„Chceš říci, že se nám pátrání zužuje na členy Janovcovy rodiny, respektive firmy?“

„No dobře, tak málo těch vozů přece jen není,“ ustupoval neochotně, „ale je to stejně zvláštní, že by až taková náhoda?“

O náhodě a jejích záludnostech jsem před časem držela řeč; jak se to zdálo dávno.

„Mimochodem, kde je auto Janovcové? Podle té fotky to byl nějaký Rover?“ napadlo mě.

„V garáži. Jo, Land Rover. Paní si potrpěla na takovéhle vozejčky.“ Proč ne, také bych ho brala.

„Toho Zavřela vyšetřují jako samostatnou vraždu, nechali si to. Udělali balistickou zkoušku a nesouhlasí zbraň, tak předběžně vyloučili možnou souvislost. A ta zbraň, kterou zastřelili Janovcovou a která ležela na podlaze, to je pistolka pana Viktora Janovce. Zcela legálně držená, pozeptám se, kde ji míval.“

Přijala jsem tu informaci a čekala, co přijde dál.

„Byl ženatý.“

„To vím. Teď už je vdovec,“ nedalo mi to a musela jsem ho podpíchnout.

„Zavřel,“ zavrčel a klepl rukou do volantu.

„Hm.“

„Já se jim do toho samozřejmě moc míchat nemohu, ale ty bys možná… Jen pár slov s jeho ženou, tak, poptat se, jestli třeba čirou náhodou…“

Nevěřila jsem vlastním uším.

„Hned zítra za ní sjedu,“ hlásila jsem, než si to rozmyslí.

Pokývl hlavou a už se věnoval jen řízení. Vysypal mě před domem, ani se neptal, jestli nechci někam jinam; byla jsem utahaná a bylo to na mně vidět. Andulka pobíhala po zahradě, kývly jsme si na pozdrav, zalezla jsem do postele a ztratila se ze světa. Kdo by se také divil, nejen že jsem za sebou měla docela rušné události, ale dospávala jsem snad posledního půl roku.

9.

„Spala jsi jako sysel,“ smála se mi ráno Anda, „budila jsem tě k večeři, ale jen jsi zavrčela, ohnala se po mně a chrupala dál.“

Mazala jsem máslo na rohlík a raději nic neříkala.

„Spánek a odpočinek, to jsou nejlepší doktoři,“ mudrovala, „už vypadáš daleko líp.“

„Chceš tím říci, že jsem přibrala?“ zvedla jsem oči od jídla, moc dobře vím, co si ve spojitosti se mnou Andulka představuje pod pojmem vypadat dobře.

„To snad ani ne,“ řekla s trochou lítosti, „ale nejsi už zelená,“ pozorně sledovala můj obličej.

„To jsem sama ráda. Andulko, pojedu pryč a nevím, kdy se vrátím, kdyby mě někdo hledal…“

„Ano, já vím. Mobil máš u sebe. Kam jedeš?“

„Něco si ověřit,“ uhýbala jsem.

„Tak se vrať po svých, jestli se ti to podaří,“ rýpla si, ale já se nezlobila. Měla o mne strach.

Vracela jsem se známou cestou, a přece nevracela. Nějak jsem si u strejdy připadala víc doma než tam, kde jsem měla hlášené trvalé bydliště, v tom anonymním velkoměstě, ve kterém se neznají ani

lidé z jednoho domu, natožpak z jedné ulice, i když ta naše je docela hezká, secesní činžáky, opravené a nablýskané, zeleň, která se ovšem s březovou alejí nedá srovnat, a po většinu dne je v ní klid, relativně.

Zavřelovi bydleli ve zdánlivě malém domku na bývalé periferii, ale už i tady začínala výstavba; nebyly to sice ty klasicky nevkusné domy, pro které se ujal téměř oficiální název podnikatelské baroko, jen takové skromnější bydlení pro ty, kteří sice nejsou bohatí, ale přece jen si mohou dovolit splácet hypotéku, střední vrstva se tomu říká. Bydlení Zavřelových pocházelo už na první pohled z dřívějších dob, jak mi později sama paní potvrdila; koupili starší dům, pět obytných místností plus kuchyň a běžné příslušenství, postupně ho opravovali, tak, jak čas a peníze dovolily.

Hezoučká drobná tmavovláska to byla, v utrápeném obličeji stopy proplakaných nocí, temné kruhy pod očima a ostré rýhy v koutcích sevřených úst byly výmluvné. Cítila jsem se mizerně, jako bych byla jedním z těch investigativních zpravodajů, kteří pár minut po tragédii zpovídají pozůstalé a široké divácké veřejnosti bez rozpaků zprostředkují pohled do zpustošených, mnohdy ještě nechápajících tváří, chytají citlivým mikrofonem každé slovo, každý vzlyk, vždyť přece všichni mají svaté a nezadatelné právo na informace.

Tady se mi ale zdálo, jako by paní mou přítomnost spíš uvítala. Už její první věty mi vysvětlily příčinu; cítila se strašně sama. Sousedé respektovali její smutek a spíš se jí vyhýbali, asi nevěděli, o čem se s čerstvou vdovou bavit, a nechtěli vypadat jako zvědavci, novinářům neotvírala – a jejich zájem stejně už vyprchal, štvali se za dalšími, novějšími senzacemi, příbuzné žádné neměla, ani kamarádky, žili s manželem vlastně sami pro sebe, on do večera v práci, ona spokojeně v jejich zabydleném hnízdě čekala, až přijde domů, bezdětný pár, jakých jsou stovky. Byla v tom náhle ztichlém domku sama, v práci dostala dovolenou, ač o ni nežádala – a vlastně ani nestála, snad dokonce uvítala, že může s někým mluvit o tom, co bylo a co už se nikdy nevrátí. Už nikdy nebude život stejný jako před tím, než jejího muže zasáhla smrtící kulka.

Útulný pokojík, batikované polštáře na pohovce, veselý koberec na naleštěných parketách, sněhobílé záclony; domov. Na skříňce kabinetní fotografie muže, krátké tmavé vlasy, koutky úst zvednuté v úsměvu, veselé oči a černá stužka, která podle starodávného zvyku ukrajovala šikmo roh obrázku.

Vedle stála svíčka, zřejmě před chvílí dohořela, nebo ji Zavřelová sfoukla, ve vzduchu byla ještě patrná typická vůně kouřícího knotu. Připomněla mi něco, potemnělý pokoj u Janovců, mihotavé světlo, štíhlá ženská ruka, která zapaluje novou svíčku – vzdálená vzpomínka se na zlomek sekundy vynořila a zase zmizela.

Seděly jsme u kávy a bábovky, kterou upekla, aby nějak zabila čas a také proto, že Richard ji tak rád jedl, ona sice má ráda makovou, ale Richard je… byl na mák alergický, takže klasika, mramorová s čokoládou, vysypala to ze sebe, jako by se potřebovala omluvit za to, že její muž je mrtvý a ona myslí na sebe a vyvařuje si. Vysvětlila jsem jí, že nejsem oficiálním zástupcem policie, jen soukromý detektiv, ale že se, na rozdíl od úředních složek, domnívám, že existuje možná souvislost mezi smrtí jejího muže a paní Janovcové; zaujalo ji to, odběhla a vrátila se s malým notýskem.

„Richard si psal něco jako deník, víte? Není to deník v pravém slova smyslu, říkal, spíš jen takové úvahy, nápady, hlavně pracovní, podívejte se sama a pochopíte. Něco ho trápilo,“ pokračovala, zatímco jsem obracela stránky, „ve firmě, ne soukromě. Moc mi toho neřekl, to víte, já té jeho práci ani nerozuměla, ale souviselo to nějak s jakýmsi novým softwarem.“

Ten nový balík programů mě začínal zajímat, pořád jsme se k němu dostávali, Janovec ho vzpomínal, Inge byla znepokojená, protože se jí něco nezdálo, a Richard pokládal za nutné zabývat se jím i ve volných chvílích, kterých měl jistě poskrovnu.

„Ten den, co se to stalo, neřekl vám, kam jde?“

V očích se jí objevily slzičky, ale statečně se pokusila o úsměv.

„Říkal, že musí ještě na chvíli do práce a pak má večer nějakou schůzku, že se musí s někým na čemsi domluvit. Nelíbilo se mu, že ta schůzka má být mimo firmu, ale říkal, že se nedá nic dělat. S

kým se ale měl setkat, to mi neřekl, prý to není důležité. Vůbec nás nenapadlo, mne nenapadlo, že by to pro něho mohlo být nebezpečné. A když pak nebyl ještě o půlnoci doma…“

Slzy už jí tekly proudem, utírala je hřbetem ruky, pak vylovila kapesník, důkladně si vyčistila nos, zamrkala a omluvně se usmála.

„Promiňte, nechtěla jsem… Myslela jsem, že už to zvládám.“

„Přece se nebudete omlouvat vy mně, já jsem ten, kdo vám to všechno připomíná, nezlobte se proto na mne, nedělám to proto, abych vás trápila,“ cítila jsem se mizerně, provinile.

„Co jste dělala, když nepřišel?“

„Zkusila jsem mu zavolat na mobil, ale měl ho vypnutý. Tak jsem strčila večeři do špajzu a šla brečet do peřin,“ řekla upřímně.

„Také bych to tak udělala, žádný člověk přece hned nemyslí na… na nejhorší.“

„No a ráno, ráno jsem mu znovu volala na mobil, jenže se stejným výsledkem, a pak se ozvali od Janovců, že nepřišel do práce, jestli není nemocný, nebo co se vlastně děje.“

„Kdo volal?“

„Pan Janovec. On měl Richarda opravdu rád, vážil si jeho práce, a také ho moc dobře platil, díky tomu jsme si mohli pořídit tohle bydlení. Co bude dál…“

„Nebojte se, bez prostředků určitě nezůstanete, nějaká pojistka nebo tak,“ tápala jsem v mlhách finančního bludiště; ač vystudovaný právník, v tomhle jsem se nevyznala. Matně jsem tušila, že když chce člověk hypotéku, měl by snad uzavřít nějaké životní pojištění, ale jak to je, když jeden z manželů zemře, to jsem opravdu nevěděla, mne se netýkala ani hypotéka, ani ten manžel.

„Oba máme uzavřenou životní pojistku, a Richard ještě nějaké kapitálové pojištění navíc, prý kdyby se mu něco stalo…“

Znovu se rozplakala, vstala jsem z křesílka a šla se podívat z okna; příčilo se mi na ni civět.

„Když o něm nikdo nevěděl, zavolal pan Janovec policii,“ ozvalo se za mnou. Udělala jsem čelem vzad a šla se zase usadit.

„Jenže nic nenašli. Až pak, v té ohradě…“

Vyhaslýma očima se dívala někam za mne, nevnímala svět okolo sebe, ruce se jí chvěly, ale jinak vypadala už klidně.

„Mohla bych si půjčit ten deník?“

Měla jsem trochu špatné svědomí, správně by se měl dostat k tomu, kdo smrt vyšetřoval, ale když mi ho sama dá… Měli šanci si ho vzít, a nevyužili jí, nezeptali se, asi, a kdo se neptá, nic se nedozví.

„Vezměte si, co potřebujete, když vám to pomůže. Ti, co tady byli, se do něho jen podívali, ale prý jim k ničemu není,“ nevědomky chlácholila mé svědomí a vyřešila za mne současně i dilema.

„Opravdu si myslíte, že Richardova smrt může souviset s vraždou paní Janovcové? Taková krásná ženská, několikrát pro Richarda přijela, když ve firmě něco náhle potřebovali,“ povzdechla si.

„Možná. Na rovinu, já si to myslím. Vy jste ten deník četla?“

„A víte, že ne? Věděla jsem zhruba, co si tam píše, sám mi to pověděl, smál se, že je to jeho pomocná paměť, papírová fleška tomu říkal, ale číst si ho, ani mě to nenapadlo. Já jsem vychovaná tak, že když přijde třeba koresponďák nebo pohlednice, a není adresován mně, tak ho nechám ležet, nečtu ho. V tom jsme se s Richardem shodovali; nikdy by mě nenapadlo lézt mu do mobilu, číst maily, i když měl poštu otevřenou, hrabat se mu v kapsách, číst jeho dopisy, a on byl úplně stejný.“

„Měl doma počítač?“ napadlo mě.

„Měl, ale ten si odnesli policajti.“

„Škoda,“ vyhrkla jsem spontánně.

„Ale zůstalo tady pár cédéček, nevěděla jsem o nich, našla jsem je včera, když jsem tady trochu uklízela, víte, věci po Richardovi, abych je neměla pořád na očích. Chcete se na ně podívat?“

Chtěla jsem, jak by ne. Když už jsem měla deník… A když je tam nechali… Zase to dilema, zatraceně. Poradím se s kapitánem, rozhodla jsem se a tíseň z toho, že dělám něco nepatřičného, ze mne spadla.

„Možná bych to neměla říkat, o mrtvých jen dobré, říká se, ale třeba vám to k něčemu bude. Richard si myslel, vlastně asi spíš věděl, že paní Janovcová s někým drží, víte?“

Zalitovala jsem, že nemám pod zadkem křeslo, stály jsme už u venkovních dveří a vlastně se loučily.

„Prostě si byl jistý, že má chlapa. Měla jsem dokonce pocit, jako by se mu s tím sama svěřila, nebo možná někdo jiný.“

„Podle čeho tak soudil – pokud to opravdu nevěděl přímo od ní?“

„Prý se změnila, byla jiná. Ještě před tím, než jela do toho Rumunska, byla celá rozzářená, veselá, pořád si dělala legraci, jako by měla hroznou radost ze života.“

„A předtím ji neměla?“

„Ale ano, byla určitě docela spokojená, ale najednou byla jako gejzír, říkal Richard. Když se vrátila z dovolené, za pár dnů, už to bylo jinak, prý nějak pohasla. Ríša měl rád taková vzletná přirovnání,“ usmála se shovívavě.

„A kdo to byl, to nevíte?“

„Nevím. Richard možná věděl, nebo tušil, ale on nesnášel klepy. Když to nevěděl určitě… A možná i

kdyby věděl, neřekl by mi to. A mne to ani nezajímalo, to je věc každého.“

Hodnotila jsem vysoko její morální profil, ovšem pro další pátrání to bylo na nic. Škoda, že nebyla klepna.

Asi se dalo poznat, co se mi honí hlavou, trochu provinile se usmála.

„Jestli to byla pravda, budete na to muset přijít jinak. Třeba v tom deníku, nebo možná někdo v podniku bude něco vědět a nebude mít zábrany, jako Ríša.“

„Nic si z toho nedělejte, i tak jste mi hodně pomohla. A nezlobte se, že jsem vás obtěžovala.“ Otočila několikrát hlavou na znamení, že se nic nestalo a pomalu, zlehounka zaklapla dveře.

10.

Jsem potvora, uznávám. Místo abych s notýskem a dalším mazala za strejdou a podělila se nezištně s milovaným příbuzným, zavřela jsem se i s nabytými poklady doma v pokoji jako Harpagon se svou truhličkou.

Obracela jsem listy a četla skoro se zatajeným dechem; byly to opravdu vesměs pracovní poznámky, sem tam něco osobního, něčemu z těch pracovních jsem rozuměla dokonale (nejsem přece jen takový počítačový analfabet, jak by se možná na první pohled zdálo), něco bylo horší a z něčeho mi šla hlava kolem. U data, které tak zhruba odpovídalo době dvou tří týdnů před odjezdem Janovcové na dovolenou, napsal Richard svým drobným, puntičkářsky úhledným písmem krátkou větičku. Inge – schůzka? stálo tam doslova. Nějak jsem se nedomnívala, že by to rande s ní měl právě Richard, pátrala jsem horečně po dalším vodítku, ztratila jsem při tom špiclování pojem o čase a strejda mě tak zastihl zcela nepřipravenou.

„Už jsi zpátky? Že ses nestavila! A copak to tady máme?“ díval se přísně pod zvednutým obočím.

„Chtěla jsem jít za tebou, ale pak…“ byla jsem ve značných rozpacích, nebylo to tak docela fér, jenže jsem k těm věcem přišla takovým způsobem, že se mi vlastně ani moc nechtělo tahat je na oficiální místa.

Držel deníček, jak nejdál to šlo, k tomu, aby přečetl drobné písmo, by potřeboval brejle, nebo mnohem delší ruce. Cédéčka jsem vylovila z tašky dobrovolně, počítač byl k dispozici, můžeme se na ně podívat spolu.

„To máš od Zavřelové?“

„Od Zavřelové.“

„Jak to, že to nedala těm, kteří Richardovu vraždu vyšetřují?“

„Nechtěli to. Tedy, ten deník. Zbytek našla později,“ opravila jsem výrok rychle podle pravdy.

„Když nechtěli,“ pokrčil rameny, „ale košer to není, aspoň pokud jde o to, o čem nevěděli, to je ti doufám jasné? Můžeme se podívat, ale musíme jim to dát.“

„Týká se to práce a Janovcové, aspoň to, co jsem stačila přečíst. Možná by se tím dala prokázat souvislost mezi těmi vraždami, i když ji popírají. To přece nemůže být náhoda. A když na něco přijdeme, co by mohlo být pro vysvětlení Richardovy vraždy důležité, tak jim to samozřejmě dáme,“ dodala jsem ctnostně.

„A když prokážeme souvislost, tak budou muset přinejmenším spolupracovat.“

„Nebo to budou chtít postoupit,“ zavěštila jsem chmurně.

„To dost dobře nejde, drahá, maximálně spolupráce. Nelezeme si do rajónu, jako to dělají soukromá očka, víme?“

„Ona mi to řekla,“ vyhrkla jsem z ničehož nic.

„Zavřelová? Co ti řekla?“

„Ne Zavřelová, Janovcová. Řekla mi, že je těhotná.“

Strejda na mne zíral s posvátnou bázní; sakra, co teď, zdály se říkat jeho oči, do kterých jsem se dívala v jakémsi vytržení. Hlavně se mě teď vůbec na nic neptej, prosila jsem ho v duchu, třeba se mi ještě něco… Kdepak, dál už nic. Jen jsem jasně slyšela ten hebký alt, podbarvený něčím, snad slzami, jak říká: „A ještě ke všemu jsem těhotná, chápete to? V takovým srabu, a s dítětem, po kterém jsem vždycky toužila, a které si nemůžu nechat?“

Opakovala jsem ty dvě věty, doslova, ještě pokračovala, to vím určitě, ale co říkala, to bylo už zase za hranicí vzpomínek, věděla jsem jen to, co jsem jí odpověděla, nebo aspoň část své tehdejší odpovědi.

„Takže ona s tebou o tom mluvila, svěřila se ti, zatraceně, vzpomínej,“ zahartusil a hned mě chytil za ruku, „ne, promiň, já vím, že to neděláš schválně, ale pochop, třeba ti řekla víc, určitě ti řekla víc, to, že si dítě nechtěla nebo nemohla nechat, to je smutné, ale předvídatelné, blbost, proč by vlastně nemohla, když příčina byla údajně na její straně, to by naopak měla být ráda, ne, leda že by Janovec kecal, že by to bylo v něm a nechce se mu z čiré mužské ješitnosti s pravdou ven?“ přemýšlel nahlas,

„jenže co myslela tím srabem? Řekla jsi jí na to něco?“

„Že ji chápu, že jí rozumím a že ji za to neodsuzuji, pokud si dobře vzpomínám, tak se mi zdálo, že jí na tom pochopení dost záleží, i když teď sama nevím, proč jsem ji chápala, copak měla důvod k panice? Dělalo to na mne takový divný dojem, jako by byla na všechno sama, v koncích, nevěděla, co si má počít, něco tam ještě bylo, něco, z čeho měla strach, a v jakým je srabu, to mi také neřekla – nebo si nevzpomínám…“

„Strach? Bála se? Něčeho, nebo někoho?“

„Souviselo to určitě nějak s firmou, s firmou a s penězi, a také s někým… Ale s kým?“

Konec, zase ten černý tunel. Bezmocně jsem rozhodila rukama. „Je to pryč, strejdo, snad příště.“

„To nic, děvenko, ono se ti to vybaví. Z toho notesu jsi něco vyčetla?“

„Něco málo, ale pojď se ještě napřed podívat na ta cédéčka, třeba tam bude víc.“

Notebook vozím vždycky s sebou, už jsem si zvykla na pohodlí při psaní, ale hlavně při vyhledávání informací; neocenitelný pomocník, když s ním umíte zacházet. Jen tu jeho myš nemusím, vozím si s sebou jednu klasickou, zasunout drát do USB portu umím, a když jsem hodně rozmazlená, připojím i externí klávesnici.

Nabíhající systém nám dal ještě chvíli času na přemýšlení.

„Ty jsi říkala, že jsi slyšela kroky, že tě to překvapilo, protože jste s Janovcovou byly v domě samy, nebo sis to aspoň myslela.“

„To bylo těsně před tím, než jsem dostala ránu, ano, kroky, a pak nějaká… nadávka?“

„Mužský hlas? Nemohla to vykřiknout Janovcová?“

„Nevím, ale myslím, že to byl chlap,“ manipulovala jsem myší a cpala cédéčko do příslušné mechaniky.

„Podívej…“

Obrázky, fotky, na náměstí, které jsem neznala, Inge a nějaký chlápek, vousy jako tři dny staré strniště, rozesmáté tváře, za nimi kostel a kašna, sakra, a to je co? Přece Richard nebyl vyděrač? Bylo jich tam požehnaně.

„Tohle nefotil Richard, tomu prostě nevěřím,“ vyhrkla jsem. Jeho žena se přece nemohla tak strašně mýlit v odhadu charakteru člověka, se kterým žila léta. Nemohla, proč by nemohla, reptal hlásek někde uvnitř, nebyla by první ani poslední, to přece sama víš nejlíp, Johanno. Do melounu a do ženské prý nevidíš, jako by do chlapa jo. Strejda listoval v deníčku, ukazoval si prstem a občas se přemýšlivě tahal za dolní ret.

„Podívej, tenhle obrázek je braný v den, kdy byl Richard pravděpodobně na jednání. Má to v diáři, od devíti od rána do pěti do večera měl obchodní schůzku a pak jakousi prezentaci, a tahle fotka je dělaná ve tři, dole je datum a i čas, a ještě jsou tam vidět kostelní hodiny. Tedy, pokud se dá věřit těm zápiskům. Snad ano, musel by je už tehdy falšovat se záměrem něco maskovat, a to se mi nezdá zrovna pravděpodobné. Těžko mohl předpokládat, že se v tom někdo bude hrabat jako v jeho pozůstalosti, že bude potřebovat vlastně alibi.“

Hrábla jsem po obálce formátu A4, ve které mi Zavřelová ta zatra cédéčka předala, nahlédla pořádně dovnitř a vylovila kus něčeho pevného, zřejmě kartonu, ještě pečlivě zabaleného v papíru, na něm napsáno PRO RICHARDA. Odstranila jsem opatrně papír, ten jednoduchý ochranný obal byl také zalepený, zapracovala jsem na izolepě nožem, byly jí tam neuvěřitelné vrstvy, a opatrně jsem se podívala, co skrývá. Vida; byly tam nějaké papíry.

„Hele,“ strkala jsem ten kus tvrdého papíru před kapitánovy oči, „tak se podívej.“

„Opatrně,“ díval se dovnitř způsobem, zvaným pohled husy do flašky, „vypadá to na nějaké, no, hrome, máš tady někde rukavice?“

Normálního člověka by tohle poněkud zaskočilo, ale já nejsem úplně normální člověk – mnozí tvrdí, že v žádném směru – a tak mi došlo, nejen co potřebuje, ale i to, na co to potřebuje. Fotografie byly

uvnitř, sláva, živná půda otisků prstů.

INGE, to bylo napsáno na kartonu velkými písmeny a pod tím drobnějšími text předáno do úschovy a datum.

Vytřepal obsah na stůl, když jeho desku předtím pečlivě zbavil všeho, co by mohlo obsah ušpinit či jinak znehodnotit. Známé obrázky, samozřejmě, ty, které jsme před chvílí prohlíželi na obrazovce mého počítače. Rukama v gumových rukavicích, bez kterých jako profesionálně deformovaný tvor nedám ani ránu, tahám je s sebou dokonce i tehdy, když jdu na houby do lesa, přehraboval se v tom nadělení, bral je opatrně za okraje, tak, jak slušný člověk bere lesklé fotky, aby je neupatlal, a skládal na sebe. Na první pohled na nich byly patrné šmouhy, jak vidno, ne každý zachází s takovým materiálem předpisově. Naštěstí pro nás, možná.

„Schovala si to k němu?“ zvedl hlavu a přitom sunul fotografie do takového toho obalu, který se už jen zalepí a případně popíše.

„Už to tak vypadá. Možná ji někdo těmi obrázky vydíral? Předáno do úschovy… Říkala jsem ti, že to Richard nebyl.“

„Ještě pořád neslyším tu správnou otázku,“ díval se káravě.

„Já vím; kdo je ten chlap?“

„Možná nám to poví Janovec, co myslíš?“

Už jsem se zvedala, Janovec byl zatím ve městě a byl by hřích takovou příležitost nevyužít.

„Chceš tam jít teď hned?“

„Není tak pozdě, a přece nebudeme čekat do zítřka do rána. Co když se sbalí a odjede domů, budeme ho hledat po všech čertech a pálit drahý služební benzin?“

Ne, Janovec neodjede, to jsme věděli oba, ale také jsme si to oba svorně nechali pro sebe. Konečně, opravdu nebylo tak pozdě, abychom museli mít výčitky, že rušíme, a zcela nepochybně to bylo v zájmu pátrání. Vždyť jsme oba tušili odpověď, jen jsme si ji chtěli potvrdit.

Vytratili jsme se opatrně přes kuchyň, aby nás Andulka ani okem nezahlédla. Však se do večeře vrátíme.

11.

Od posledního setkání jako by se zmenšil, vypadal starší a v opálené tváři byly patrné vrásky, kterých jsem si dřív možná jen nevšimla – a možná tam opravdu ani nebyly. Pozval nás dovnitř pokynem

ruky, netrpělivým trhnutím hlavy. Bez dalšího se vytratil někam do míst, kde jsem tušila kuchyň, zjevil se s tácem a třemi kouřícími šálky. Opravdu nebyl ve formě, a kdo by se také divil. V půlce pohybu se zarazil; ne, původně si určitě nechtěl sednout na pohovku, ale pak se jen zatvářil a zabořil

se do jejího čalounění.

„Máte něco?“

I hlas měl unavený, chraptivý.

„Jak se to vezme,“ strejda lovil obálku s fotkami a opatrně vybíral tu jednu správnou, tu od Zdendy.

„Znáte ho?“

„To je brácha,“ vyhrkl Janovec. Tvrdit, že mě to překvapilo, by nebyla poctivé, podobu jsem se domnívala rozeznat, hned jak jsem ten přitažlivý obličej neznámého muže uviděla, ale teď jsme měli kýženou jistotu.

„Kdy je to dělaný?“

S překvapením jsem si všimla, že v dolním rohu chybí údaj o datu a čase; policajt jeden mazaný, řekla jsem si v duchu s uznáním.

„Nevěděl jste, že sem jezdí?“

„Jezdí…?“

„No, tak tedy, že tady přinejmenším jednou byl.“ Odpověděl zakroucením hlavy.

„Neměl důvod sem jezdit, vždyť nemá ani klíče, tak proč by…“ Zvolna mu docházely souvislosti, ale ještě se bránil.

„Třeba přijel někdy za mnou a já nebyl zrovna…“ V půlce věty se odmlčel.

„Možná přijel za Inge, potřeboval něco vyřešit, určitě to tak bylo. Proč by jinak… Kdy je ta fotka dělaná? A vůbec, kdo to fotil, kde jste k tomu přišli?“

Jeho hlas nabýval na síle, postřehla jsem v něm slabounký náznak hysterie.

„Jeden amatérský lovec obrázků,“ vyhýbal se strejda odpovědi na otázku ohledně času a Zdendu také prásknout nechtěl.

„Můj vlastní bratr leze do domu, ve kterém nemá co dělat, za mnou nejde, to by mi snad řekl, že mě hledal a nenašel, tak přece mám právo vědět, kdy tady byl, s kým se sešel, nemyslíte?“

„Kdy, to vám můžeme říci, ale s kým se sešel, to opravdu nevíme, aspoň ne určitě.“

Kapitán mlžil, viditelně se mu nechtělo s pravdou ven, tedy, s pravdou, s domněnkou, ale více než pravděpodobnou. Vylovil z obálky druhou fotografii, od té první se lišila jen údajem v pravém dolním rohu.

„Ale to je přece ten den, co…“ zpracovával sám v sobě tu informaci, ruka se mu chvěla, „máte jich ještě víc?“

„Víc?“ strejda zvedl ostře řezané obočí jako Gregory Peck v roli kapitána Achaba, v něčem se, aspoň vzhledem, tomu arogantnímu, pomstou posedlému a hrdému námořníkovi podobal; ostře řezaná tvář, temné oči, teď v létě snědý, jen těch vlasů měl méně než idol mých dívčích let. A také měl v pořádku obě nohy, samozřejmě.

„Víte, jak to myslím,“ Janovcův hlas už zase nebezpečně stoupal, „někoho, něco, z čeho by se dalo poznat, s kým se tady…“

Teď jsem strejdovi jeho rozhodování nezáviděla. Váhal snad deset vteřin, možná dvacet, než vsunul ruku do obálky a vyňal další dvě fotky. Inge v tom zasněném postoji u auta a na druhé, jak jsme teď už věděli skoro určitě, auto Štěpána Janovce.

„Inge?“ Jako by to netušil, vždyť to bylo jasné, věděl, že tady v té době byla, snad si jen nechtěl připustit, že o své ženě něco nevěděl, něco tak důležitého a pro něho kdoví proč zdrcujícího, že to otřáslo celým jeho světem, jeho spokojenou sebejistotou, i když jsem dost těžko chápala, proč vlastně. Jeho bratr navštívil švagrovou… Ovšem v den, kdy byla zavražděna, to je fakt.

„Byl tady ještě, když jste přišla?“ obrátil se s otázkou na mne.

„Nevím, opravdu nevím. Podle všeho by měla být vaše paní v domě sama, asi se nezmiňovala o tom, že by s ní někdo byl, ale já si toho moc nepamatuju, jak víte,“ úmyslně jsem nemluvila o mužském hlase, který něco vykřikl, ani jsem nerozebírala otázku, kdo mě tedy vlastně praštil.

„Možná to byl právě on, kdo vás uhodil.“

Nevěděla jsem. Bylo to trapné, ale já si ještě pořád na nic pořádného nevzpomněla. Tedy, kromě…

„Ještě něco máš?“ obracela jsem se na strýčka, chtělo se mi vypadnout.

Zaklonil se v křesle a zhluboka se nadechl. Vycítila jsem, co přijde, zatajila jsem dech a dívala jsem se upřeně do Janovcovy tváře.

„Vaše paní byla těhotná, věděl jste to?“ Ani slovo o tom, co jsem mu o její neplodnosti řekla.

„Těhotná? To… ne, to nemůže být pravda!“

„Takže nevěděl,“ konstatoval suše.

„Kde by k tomu přišla, prosím vás? Přece nemohla mít děti, paní doktorka to ví, řekl jsem vám to přece,“ otáčel se ke mně, vida, najednou jsem paní doktorka, „to musí být nějaký strašný omyl.“

Seděla jsem v tom okamžiku jako pověstná Lotova žena, civěla kamsi ke schodům, něco se začínalo ozývat, hlasy, objevovaly se tváře, někde uvnitř, v mé hlavě…

„Johanno?“

Otřásla jsem se a vyčítavě se podívala na neomylného kapitána; kdyby chvíli mlčel, možná by se z toho nejasného tušení něco vyklubalo, byla jsem z toho celá otrávená a bylo to na mně zřejmě vidět,

strejda se okamžitě zarazil a zatvářil se provinile, na rozdíl od Viktora Janovce, který se dychtivě naklonil až nepříjemně blízko ke mně.

„Vzpomněla jste si na něco?“ spíš vydechl, než se zeptal.

„Jako by se mi něco vracelo, ale když pan kapitán promluvil, tak…“

Zklamaně se odvrátil a pokračoval v debatě tam, kde jsem ji svým pro ně podivným chováním přerušila.

„Musí to být omyl,“ trval na svém jako umíněné děcko, znovu zcela pohroužený do problému záhadného těhotenství své ženy.

„Není. Bohužel. Víme to naprosto jistě. Náš lékař se v podobných věcech nemýlí.“

„Ale potom, proč by mi to neřekla, leda že by… Inge,“ zakvílel, opřel se lokty o kolena a zabořil obličej do dlaní, jako by nechtěl, abychom mohli sledovat jeho výraz.

„Je mi to moc líto,“ strejda se na něho díval s jistým soucitem, zlomený chlápek, kterému ještě před pár dny zdánlivě nic nechybělo ke štěstí.

Potřásl hlavou jako boxer po knokautu. „Chtěl bych být sám,“ hlesl a upřel na mne pohled, při kterém se mi chtělo brečet, ale jen chvíli. Proč ho tak vyvádí z míry, že Inge byla těhotná? Problesklo mi to hlavou, přece, jestli byla ta „chyba“ v jeho ženě, nemá důvod takhle vyvádět, ne? Jen proto, že mu to neřekla? Nebo má strejda pravdu a chyba byla v něm?

„Přijďte třeba zítra, nebo mám přijít k vám? To už budu v lepší kondici, nezlobte se, ale musím si to všechno nějak srovnat. Není to tak jednoduché, vyrovnat se s tím, že mě žena zřejmě podváděla.

Zřejmě…“ uchechtl se, sarkasticky, zle a nepříjemně. „A já bych pro ni obětoval všechno na světě… Nemusím vás vyprovázet, že ne? Trefíte sami. Prosím vás, nechte mě dnes už být.“

Trefili jsme; zmizeli jsme tiše, bez jediného zbytečného zvuku, ani to na shledanou jsme neřekli.

12.

Dřepěli jsme u mého notebooku a prohlíželi zbylá cédéčka. Ráda bych věděla, jestli se strejda také cítil jako osel; měli jsme si je prohlédnout, dřív než jsme vyrazili za Janovcem. Na jednom z nich bylo něco jako deník Inge Janovcové. Překvapilo mě, že jako odbornice přes informatiku přístup k zápiskům nechránila ani heslem, ale možná to nepokládala za nutné, když pořizovala záložní kopii. U souborů uložených v počítači snad tak lehkomyslná nebyla. Vlastně mohla mít zablokovaný přístup hned po spuštění stroje a taková ochrana jí třeba připadala dostatečná.

Deník si začala psát krátce po návratu Štěpána do vlasti, nebo aspoň tahle část se týkala právě tohoto období. Zpočátku to byly nejisté, téměř nepřátelské reakce, jen občasná zmínka ve spoustě povídání o práci, problémech, týkajících se především firmy, soukromé záznamy se omezovaly na krátké poznámky, vsuvky; tehdy a tehdy s Viktorem na večeři, společný výlet, posezení u známých –

spíš pracovní než cokoliv jiného. Pak se Štěpánovo jméno začalo vyskytovat častěji, začínal se v ní probouzet zájem o charismatického chlapíka, kterým její švagr bezesporu byl. Došlo k tomu, k čemu dojít muselo; srovnávání obou bratrů. Najednou na Viktorovi viděla negativní rysy, které musel mít už předtím – možná si je neuvědomovala, nebo jí nevadily? Ba ne, z pozdějších vět vyplynulo, že tady byly vždycky, ale chtěla mít klid, a tak se pokorně podřizovala, a pocity osamění a pro okolí mnohdy nepochopitelného smutku zabíjela prací. Vysvětlení jsme našli i pro plastiku nosu; upadla tak nešťastně, že musela na operaci, ani to nebylo tak dávno.

Pár týdnů před odjezdem na dovolenou se objevila další záhada, která vysvětlovala její náhlé znepokojení a hodiny volného času, které obětovala firmě. Někdo se naboural do jejich nového fakturačního systému a, podle Inge a také Zavřela, jim docela slušně, i když nenápadně pouštěl žilou. Tady byly její úvahy už příliš odborné, budeme to muset dát posoudit někomu zběhlému v informatice, podotkl strejda, který se v podobných věcech vyznal ještě méně než já.

Četli jsme dál, s tím jako obvykle mírně zahanbujícím pocitem, že se někomu, kdo se už nemůže proti takovému vpádu ohradit, bezohledně šťouráme v soukromí. Vztah ke Štěpánovi nabíral na síle a intenzitě, byl kamarádem, důvěrníkem, vším, co potřebovala a u svého muže nenacházela, ale o mileneckém vztahu zatím nepadlo ani slovo. Jako blesk z čistého nebe přišlo pak podezření. Za tajným odlivem peněz z firmy mohli být čtyři lidé; Viktor, Zavřel, Štěpán nebo ona. Že ona sama není tím, kdo krade, to jí bylo jasné, Zavřela nepodezírala ani v nejmenším, koneckonců to byl právě on, kdo ji přivedl na stopu, zbývali jen Štěpán a Viktor. Všechno ukazovalo, že právě finanční ředitel firmy byl tím, kdo za vším stojí; prováděl konečnou kontrolu a na podobnou věc by musel přijít už dávno, při jeho inteligenci, schopnostech a vzdělání bylo nemyslitelné, aby si ničeho nevšiml. Inge to hluboce zranilo, ale pořád ještě nevěřila, pořád doufala, že je to někdo jiný, kdo z nějakého důvodu obírá rodinnou firmu o nemalé peníze. Vzdor té víře, od toho data se u ní začala projevovat trudnomyslnost, která jejímu muži dělala takové starosti. Před svým odjezdem na dovolenou si zapsala jen krátkou poznámku; Štěpán, Viktor, vyřešit. Tučným písmem, a podtrhla si ji. Pak další zvýrazněné slovo, jen jedno; těhotná? Ne už tak výrazně, ale přece jen bylo vzápětí uvedeno datum, termín, na který se objednala u lékaře. Co to bylo za doktora, je vcelku jasné. Po návratu už jen potvrzení všech jejích podezření; jistě, faktury podepisovali zásadně Štěpán a Viktor, nebo Štěpán a jejich matka. Už se tomu zjištění nebránila, odhalila s Richardem zcela bezpečně tok informací, způsob, jakým Štěpán obcházel matku i Viktora a přesto získal kýžené elektronické podpisy. Že peníze putovaly jinam, než na firemní účet, to vyplývalo zcela logicky z toho, co věděli. Podle toho, co zjistila, zřejmě už jen on jediný, když nepočítala sama sebe, měl možnost manipulace, jejíž technická stránka mi nebyla příliš jasná, ale tenhle problém nám vyřeší odborník. Škoda, že je Richard po

smrti, věděl o tom určitě dost. Možná právě proto…

Následovalo strohé konstatování faktu potvrzeného těhotenství, poslední záznam se týkal už jen schůzky, smluvené se Štěpánem, a byl to samozřejmě přesně onen den, kdy ji někdo jediným výstřelem, zbavil života. O tom, proč se vrátila předčasně z dovolené jen pár strohých slov; nikdy mě nikdo nezklamal tak jako on, už ho nechci nikdy vidět, jednou mu tohle všechno někdo vrátí, i za mne. Ta poznámka nebyla jasná, proč by se vracela předčasně proto, že ji Štěpán zklamal? Přece tušila, věděla, že právě on je tím, kdo okrádá firmu, proč by ji to najednou tak vyvedlo z míry?

Muselo v tom být ještě něco jiného, ale na druhou stranu, telefon nebo mail, to mohlo být to, co ji donutilo k odjezdu. Pokud je v tom ještě někdo další, někdo, s kým byla na dovolené, neměl by být problém zjistit v hotelu, kde byla ubytována, jestli byla sama, ale to musí zjistit oficiální místa.

„Proto si s sebou brala práci i do Rumunska,“ odtrhla jsem oči od obrazovky, „dalo by se zjistit, jestli byla v hotelu sama, nebo s někým? Mně se pořád nezdá, že by to byla jen ta zpronevěra, o které věděla, že by ji právě tohle přivedlo k tak překotnému návratu, dokonce letadlem, které nesnášela.“

„Pokusíme se o to. Ale, bez ohledu na výsledek, pan Štěpán Janovec nám bude muset také leccos vysvětlit, nezdá se ti?“

Zdálo. Další informace už nebyly pro nás tak zajímavé, kopie faktur, nějaké schéma, které zřejmě popisovalo a – pro odborníka – i vysvětlovalo systém, který byl ve firmě používán pro oběh elektronických faktur a způsob jejich podepisování a případně úhrad, ten slavný softwarový balík, o kterém se oba zmiňovali, Janovec i Zavřelová, všechno šlo přes interní mailovou poštu, automaticky se přiřazovaly adresy pro další krok a nebylo možné je nahradit jiným příjemcem zásilky, ať už se jednalo o vyřízení objednávky nebo podpis faktury, končilo to někde na fakturačním oddělení, stvrzené příslušnými podpisy, samozřejmě elektronickými, dostat se do toho koloběhu muselo být složité, aspoň pro laika, možná kdybych si dala práci a prostudovala obrázek pořádně, dokázala bych ten kolotoč pochopit, ale proč se plést do práce někomu, komu se stačí podívat a je mu princip jasný.

Ještě jedna věc byla zajímavá; v jednom ze zápisků Janovcová projevila obavu, že její muž něco, kdo ví ale co, tuší. Podle toho, co jsme měli možnost si přečíst, jí Janovec mladší ten strach úspěšně a beze zbytku vymluvil, víckrát už se v deníku nic podobného nevyskytovalo.

„Myslíš, že ten její manžel mohl něco vědět?“

Neměla jsem na to odpověď. Na mne tak nepůsobil, zdálo se, že jeho překvapení nad styky Inge a bratra Štěpána bylo nelíčené, ale kdo ví? Ovšem, kdyby věděl, proč by si mě najímal? A co když jen tušil, předpokládal, popichoval zlomyslný hlásek v mé mysli…

„Možná tím myslela, že Viktor tuší něco o těch krádežích,“ navrhla jsem, „třeba chtěla Štěpána tímto způsobem varovat, nebo ho donutit, aby se aspoň jí přiznal.“

„To by ovšem mladší bratříček měl zatraceně zpozornět. Budeme muset předvolat Štěpána Janovce i starou paní,“ vstával strejda ze židle.

„A budou muset hodně dobře prokázat alibi na dobu vraždy nejen Janovcové, ale i Richarda. Souvislost mezi těmi případy je docela dobře prokázaná,“ uvažovala jsem nahlas.

„Tak vidíš, jaký to všechno bere obrat,“ povzdechl si. „A vůbec, jdeme spát, tady už nic nevymyslíme.“

Kdepak spát; seděla jsem nad deníčkem Inge skoro do jedné hodiny, i na toho organizačního pavouka jsem se podívala, přece jen jsem trochu systém pochopila a bylo mi jasné to, na co Inge přišla už dávno – a možná ji to stálo život; musel to být jen Viktor, nebo Štěpán, kdo si přilepšoval firemními penězi, ale všechno ukazovalo na Štěpána, protože právě on měl možnost, na rozdíl od Viktora, na

ten švindl přijít.

Najednou jsem musela na vzduch, projít se, pročistit si hlavu, vyrazila jsem si jen tak, v džínách a triku, byla krásná a horká noc, šla jsem směrem k říčce, chvíli jsem se potulovala po jejím břehu, tiché šumění proudící vody uspávalo, zkusila jsem dlaní trávu, byla suchá a teplá, poseděla jsem nad temnou vodou, ve které se míhala rozmazaná světla hvězd, na obzoru se zableskla jedna, která se na obloze už neudržela, měla bych si něco přát, ale kolikrát už jsem to udělala, ležela jsem kdysi na kopci pod hvězdným nebem, Perseidy se rojily nad mou hlavou a já si přála a přála… A nic, žádný gejzír splněných snů se nekonal.

Zívla jsem, snad bych tady opravdu usnula. Raději jsem se vyhrabala na nohy a vracela se, docela příjemně unavená. Ve tmě se mi nechtělo courat někde po polních cestách, byla jsem už za

hranicemi města, vykročila jsem tedy po silnici ke světlům, kterými mě vábilo zpět, do mého dočasného útočiště, čekal na mne útulný pokoj a snad i klidná noc. Za zády jsem slyšela motor silného auta, ani jsem se neotočila, jede přece po pravé straně a já jdu po levé, pro jistotu jsem přece jen ustoupila až na krajnici, podívala jsem se jen tak přes rameno, oslnila mě pronikavá světla, kolos se řítil přímo na mne, v posledním okamžiku mě objel malým obloučkem, div o mne zpětné zrcátko neurazil, idiot jeden, zašpačkovala jsem v duchu, ještě že jsem do té příkopy neskočila, už jsem z něho viděla jen zadní světla, ani jsem nepoznala, co to bylo za auto, velké bylo a značku mělo zastříkanou blátem, kde k tomu přišlo, když je všude sucho, ale byl to, aspoň se mi to zdálo, terénní vůz, kdo ví, kde se coural. Pirát jeden zatracená, vrčela jsem si ještě, pohodová nálada byla pryč, už zase mi v hlavě naskakovaly myšlenky na Viktora, na jeho bratra, na Inge, ale tak nějak líně, se zpožděním.

Chudák ženská, spadlo toho na ni najednou docela hodně. Měla bych se možná pohoršit nad nevěrnou manželkou, ale podle náznaků v její zpovědi Viktor Janovec přece jen nebyl ten ideální manžel a partner, za jakého se vydával, či možná upřímně považoval, koneckonců, kdo je ideální, vždycky se něco najde.

Kdo jsem, abych ji soudila, na to nemám právo, ani já, ani kdokoliv jiný, snad ani ten její Viktor. Na rozpadu vztahu mají podíl vždycky dva, někdo možná větší, někdo menší, ale bez viny není ani jeden z nich, to je stará pravda. Tohle jsem domýšlela už v koupelně a ta trocha filozofie mě unavila tak, že jsem se polila vodou, vyčistila si zuby a zapadla do postele, ani jsem si okno neotevřela.

13.

Ráno jsem byla vzhůru s prvním rozbřeskem. Hlava mě bolela, nesnáším spaní při zavřeném okně, a to byl důsledek mé včerejší, vlastně už dnešní lenosti; chtělo to černou kávu, horkou a hořkou. A jak jsem ležela, civěla do stropu a proklínala tu svou navrátivší se a zřejmě doživotní nespavost, něco mě přece jen napadlo. V Richardově deníčku byla nějaká čísla, moc jsme si jich zatím nevšímali, byla jich tam spousta, IP adresy, ty poznám, a čísla faktur a… To jedno číslo, které se nikde neopakovalo, bylo napsané až na samém konci, na poslední stránce, zdánlivě bez souvislosti, to přece mohlo být, podle struktury, číslo bankovního účtu? Kód banky tam nebyl, ale každý peněžní ústav má svůj vlastní systém číslování účtů, nebude jej tak těžké odhalit. Někam zloděj ty peníze posílat musel; Inge nebo Richard, ale spíš Inge, měli přístup k osobním datům, a pokud byl tak hloupý, nebo spíš sebejistý, že svůj lup posílal na běžné konto, na takové, kam mu firma posílá mzdu?

Rachot konvice, kterou strejda upustil na zem, mě vyhnal do kuchyně, ježíšmarjá, snad to přežila, tyhle elektrické věci nemají rády nevlídné zacházení. Na zemi louže vody, no jistě, když už upadla, tak proč ne plná, ještě že ta voda nebyla vařící, napadlo mě, jak jsem se tak dívala na jeho mokré kalhoty, můj drahý příbuzný šmejdil mopem v tom nadělení, ale já se nedala odradit.

„Hele,“ strkala jsem mu pod nos Richardův deníček, „dá se zjistit majitel tady toho účtu – pokud je to účet?“

Klidně dokončil svou uklízecí činnost, umístil nářadí na patřičné místo a teprve pak nasazoval zdlouhavě brýle na nos, mžoural ještě nevyspáním, ale hlavu měl jasnou.

„Oficiálně snad jo.“

„Tak to oficiálně udělej, co nejrychleji.“

„Myslíš, že je to pirátský účet? Že tam Janovec soustředil výnos svých zlodějských akcí?“

„Proč ne? Možná to není jeho, možná je ten účet Richardův, nebo to vůbec není číslo účtu, co já vím.“

„Prověřím, zjistím. Ještě nějaký úkol?“

Kvedlal vajíčka v hrníčku, osolil, opepřil, přilil trochu smetany. „Neboj, dělám i pro tebe,“ prohodil, nalil vejce na pánev s vysokým okrajem, vařečkou obezřele shrnoval okraje ke středu, pak opatrně prohazoval a obracel, přidal kousek tuhého másla, kdepak, míchaná vejce, taková, jako strejda Velíšek, neumí nikdo. Já už vůbec ne, tuhé kousky vaječné hmoty, které běžně vyrábím, se s jeho hebkou nadýchanou dobrotou vůbec nedají srovnat.

Z lednice vytáhl kostku ve zlatém obalu, „koukej, irské máslo“, mazala jsem chleby a v mysli se mi vynořila vzpomínka na mou babičku. Vychovávala mě, drobná, čiperná, do vysokého věku pohyblivá a zcela soběstačná, a já měla dosud v živé paměti takovou baculatou červenolící paní, která pravidelně jednou týdně přicházela k nám domů a z proutěného košíku vytahovala své poklady; oválné máslo, na okrajích vroubkované a nahoře ozdobené reliéfem kytičky, domácí tvaroh, zabalený v bílém šátku a ještě v něčem, co si má dětská paměť neuložila, babička vtiskla do upracované dlaně nemalý peníz – sama byla ze selského, a tak věděla jak těžká je to práce, soukromě hospodařit – a pak obřadně připravila mně i sobě voňavou svačinu. Tohle irské máslo bylo chuťově srovnatelné s mou vzpomínkou. Mrkla jsem na obal, ano, i cenově.

První doušky černé kávy, kterou jsem raději uvařila sama, úspěšně zahnaly úpornou bolest hlavy, jedli jsme v posvátném tichu, ani to nešlo jinak. Soustředěni na své talíře nemysleli jsme aspoň pro tuto chvíli na svět tam venku, uzavřený za pohostinnými stěnami Velíškovic vilky. Jako by končil u prolamovaného plotu zahrady a já najednou pochopila, proč strejda tak žárlivě střeží své soukromí, svou rodinu a klid; útočiště před vším zlým, přístav, kam se vracel každý večer, kde ožíval, on i všichni ostatní. Pocítila jsem velký vděk za to, že mě zahrnuli do svého hájemství, že jsem byla jednou z nich, součástí společenství, které vždy a za všech okolností drží při sobě.

Venku se drobně rozpršelo. Svítilo sluníčko a krápěje deště duhově zrcadlily jeho třpyt. Nepotřebovali jsme mluvit, vysvětlovat. Usmáli jsme se na sebe, já myla nádobí, strejda ještě dopíjel ranní kávu. „Půjdeš se mnou?“ zeptal se jen tak mimochodem, přikývla jsem a v tu ránu ranní idyla skončila. Jasně, boj o koupelnu, ale já tentokrát vyhrála.

14.

Na zjištění čísla účtu bylo zapotřebí rozsáhlé korespondence, to mě upřímně nebavilo. Svou přítomnost na kriminálce jsem pokládala za zbytečnou, v tom jsme se s kapitánem vzácně shodli. A tak jsem šla navštívit Zdendu, stýskalo se mi po tom pohodáři.

Seděl doma, na zahradě, a šklebil se.

„Nesmím ven,“ oznámil hned v úvodu.

„Copak jsi proved?“

„Nic,“ uhnul očima.

„Mám se přimluvit?“

„Zbytečný,“ zhodnotil situaci.

„Když jsi nic neproved…“

„Nic neproved? Ráno zmizel, sotva jsem ho usadila, a než jsem udělala snídani, byl prostě pryč,“ zlobil se hlas u dveří domu. Volným krokem se blížila Zdendova máma. Prohlédla si mě zkoumavě přimhouřenýma očima.

„Půjdete na kafe?“

„Pojď,“ žadonil vězeň a tvářil se utiskované.

„Ráda.“

Tedy, byla jsem po opulentní snídani, ale to, co mi předložila ke kafi Daniela – tak se mi cestou k domu představila a opustily jsme to obřadné vykání – tomu se prostě odolat nedalo. Kus zvláštního čokoládového moučníku, nahoře šlehačka, tmavé, hutné těsto, vonící a lahodně se rozplývající na jazyku, kdybych byla kuchařka, vyprosila bych si recept, ale protože vaření a já k sobě moc vřelý vztah nemáme, vychutnávala jsem aspoň ten zázrak s očima přivřenýma jako kočka nad talířem smetany. Jednu vadu měl, dalo se ho sníst jen malý kousek. Oči by ještě jedly, a žaludek už se ohrazoval.

„Dobrý, co?“ pokukoval Zdenda. „Kdepak máma, jak ta umí vařit…“

„Nešplhej, kloučku,“ odbývala ho a v očích jí hrálo. Aspoň vidím, po kom ten kluk je.

„Mami, nemohl bych aspoň s Johannou… Jen do parku, na chviličku.“

„Nemůžeš ji otravovat, určitě má spoustu práce.“

„Nemám. A Zdenda mě neotravuje, je to pomocník. Tak jestli ho pustíš, budu jen ráda.“

„Tak běž, loupežníku, ale ne na dlouho. To víš, dobrý to u mne ještě nemáš.“

Ujížděl k brance, jako by měl strach, aby si to máma ještě nerozmyslela. Dívala se za ním, v očích trochu smutku, ale zahnala ho jako mávnutím kouzelného proutku.

„Dej na něho pozor, včera večer kašlal, nachlazení pro něho není příjemná věc.“

Pohladila jsem ji po rameně a šla za tím skvělým klukem. A že jsme si to dopoledne užili, na to můžete vzít jed.

15.

Odpoledne už zdaleka tak zábavné nebylo, ba ani nijak zajímavé. Měla jsem dobrý odhad, ta kombinace čísel byla skutečně účtem, u docela známého bankovního domu. A patřil firmě Janovec. Plácnutí do vody, to se občas stává. Suma na něm byla slušná, ale nikoliv závratná, na to, že to byl účet prosperující firmy, a byla naneštěstí zcela legální, stejně jako ten účet.

Povalovala jsem se spokojeně v kapitánově kanceláři v křesle, které mi, jako rekonvalescentovi, donesl na strejdův popud Jeřábek, podivně vláčná, strejda se na mne občas podíval s významně zvednutým obočím, ale nijak nepátral.

„Kde jsi to vlastně byla?“ nevydržel to nakonec.

„Kdy?“

Netrpělivě škubl rameny. Ušklíbla jsem se a přestala ho napínat.

„Teď v srpnu? Ve Francii. Jen tak, na otočku.“ Nakrčil čelo a čekal.

„Ale no tak jo. V Toulonu. Na rugby.“

„Tebe to ještě nepustilo? A co že Francie? Vždycky jsi měla spady do Anglie?“

„Nepustilo. A Toulon… Chtěla jsem vidět hrát Wilkinsona. Koupili ho Francouzi, tak jsem se jela podívat. Na mistrovství světa se lístky sehnat nedaly, tak jsem to, no.“

„Prosím tě, co na tom pořád máš? Takový tvrdý, až surový sport,“ kroutil hlavou. „Jak se tam prohánějí v těch děsných přilbách, obličeje za mřížema, a ta vycpaná ramena, věčně se válej, to snad ani sport není.“

„Tvrdý sport gentlemanů, jaké v čutané nenajdeš,“ opáčila jsem podrážděně, s úmyslným důrazem na slovo čutané. „Mimo to si, drahý strýče, pleteš rugby s americkým fotbalem, to je jen takový směšný plagiát. Víš vůbec, o co v rugby jde?“

„Polapit šišatej míč, někam ho odnést nebo kopnout a v neposlední řadě podrazit nohy co největšímu počtu soupeřů,“ usekl jedovatě.

„Hele,“ byla jsem na svém oblíbeném koni a hodlala jsem si na něm řádně zarajtovat, „kdybys věděl něco o pravidlech, kdybys viděl pár zápasů, tak bys mluvil jinak. Sudí je absolutním pánem na hřišti, na velkých zápasech, třeba na mistrovství, nebo na turnaji šesti, což samozřejmě nevíš, co je,

veškerá jeho rozhodnutí slyší všichni, protože mluví do mikrofonu, jakmile se objeví krev, musí hráč z hřiště, nikdo tam nesimuluje, tedy většinou, nesmíš atakovat hráče bez míče, nesmíš mu při skládce sáhnout od ramen výše, nesmíš…“

„Při skládce,“ bublal strejda a shovívavě se usmíval.

„A to víš, že po utkání si sudí prohlížejí videozáznam a pokud najdou nečistý zákrok, dodatečně hráče vyloučí? Tohle tak kdyby bylo ve fotbale… Pche. Umíš si představit, že se sejde sedmdesát osmdesát

tisíc lidí a neperou se, nenadávají si, nic neházejí na hřiště a odmění potleskem i výkon soupeře? Kam se hrabou kopálisti a další,“ nabírala jsem obrátky a dále sypala perly nevděčným uším, vysvětlovala, co je to mlynář, rojník, rváček, vazač… Já se ke své lásce k rugby propracovala přes veskrze nešťastnou lásku k jednomu pánovi; pán zmizel, ale já zůstala tomu na první pohled, ale jen na ten první, surovému sportu věrná.

Takhle mě strýc škádlil často; bavilo ho, jak se rozohním, a já mu tu radost vždycky spolehlivě dopřála.

„A ten Wilkinson, předvedl něco?“ zkoušel můj příbuzný s poťouchlým úsměvem.

„Čtyři trestné kopy, jeden drop a jeden kop po položené pětce,“ odříkala jsem jako z partesu.

„Sedmnáct bodů celkem.“

„Co je to drop?“ děsil se strejda.

„Kop ze hry,“ odvětila jsem stručně. Vidět Jonnyho Wilkinsona, jak se chystá k trestnému kopu nebo kopu po pětce, to je zážitek. Každý z hráčů má svůj vlastní styl, a jsou si dost podobné, protože dobře provedený kop má svá pravidla, ale nakloněná hlava a ruce sepnuté stranou od těla, ve výši ramen, zkoumavý pohled, který měří a hodnotí úhel, no a k tomu ta blond kštice, co vám budu povídat; takhle se staví jen Wilki.

„Hele, necháme rugby, jo? Budeme zase chvíli pracovat, tedy, pokud nejsi unavená,“ díval se starostlivě.

„Nejsem a koneckonců ty jsi s tím začal,“ bručela jsem, i když trochu neprávem. Jsou věci, o kterých si dokážu povídat nekonečně dlouho.

„A víš, že rugby bude na olympiádě? Sedmičkové, ale bude,“ oznámila jsem ještě vítězoslavně.

„A víš, že i kdyby tam bylo desítkové, nebo kolik jich tam běhá, tak by nám to vraha nebo vrahy Janovcové a Zavřela najít nepomohlo?“

„Patnáct,“ měla jsem poslední slovo. Kapitán po mně jen loupl očima a já už raději mlčela.

„Na zítřek jsem předvolal oba Janovcovy; starou paní i Štěpána.“

Co já s tím, stejně mě k výslechu nepozve, reptala jsem v duchu. Byla jsem unavená, cítila jsem každý kloub v těle, v hlavě mi začínalo protivně škubat, ta rána i dnešní noc se zabedněným oknem mě přece jen poznamenaly.

„Zavezu tě domů, chceš?“ zeptal se tiše.

Neprotestovala jsem, naopak. A strejda nechal svůj služební vůz na parkovišti, vlezl do mého žlutého auta a řídil. Asi jsem vypadala hodně to, no, blbě. Jinak se to říci nedá.

16.

„Víš, co je zajímavý?“ ptal se mě s nevinným výrazem u snídaně, když předtím řádně pokousal a spolkl sousto včerejšího rohlíku.

„Hm,“ zavrčela jsem nezřetelně, jednak jsem měla plnou pusu a pak, včerejší rohlíky nejsou nic pro mne – ale já sama včera Andě slíbila, že se postarám o pečivo, rozuměj chléb, případně další nákup, a potom jsem na to zapomněla jako na smrt, takže nezbylo, než se podělit o to gumové nadělení, které nevylepšil ani margarín vychvalované značky; máslo jsme se strejdou snědli včera.

„Ty u sebe nenosíš klíče od bytu, když někam jedeš?“

„Jak to, že nenosím, jedny, rezervní, nechávám u sousedky, ale svůj svazek mám vždycky u sebe. Sakra,“ řekla jsem procítěně. Dostal mě. Jak to, že jsem si já káča nevšimla, že v kabelce, kterou mi vrátili policajti, nejsou klíče od mého bytu a kanceláře? Měla jsem jen ty, které mi zapůjčil Janovec.

„Jak víš, že nemám svoje klíče? Jedny tam přece byly,“ zkoušela jsem.

„Byly, ale bez srdíčka. Všiml jsem si, že ho nosíš.“

Jo, srdíčko, světle modré s kovovým rámem a namalovaným sluníčkem, koupila jsem ho kdysi na ulici od nějakých dětí, výtěžek téhle akce byl také dětem určen. Všimne si všeho, detektýv jeden.

„Měla by ses do toho svého království zajet podívat, nemyslíš? A mohla bys přitom ověřit, jestli tam někde máš pistoli. Když jsi ji neměla u sebe, a když pořád ještě nemají zbraň, kterou byl zastřelen Richard…“

Najednou mi nevadil ani ten obstarožní rohlík, zalévala jsem sousto hojným množstvím kávy už vlažné, kdepak já a taková ta zdravá snídaně s čerstvě vymačkaným ovocným džusem nebo, nedej Bůh, zeleninovou šťávou, černý kafe a něco se sýrem, který se v horké tekutině v ústech rozpouští s tou nezaměnitelnou chutí, jakou pamatuji ještě z mládí, to je to pravé pro mne, ať si o tom myslí kdo chce co chce. A dnes gumový rohlík s margarínem, ani ten sýr jsem v chladničce neobjevila, no fuj.

„Sednu a jedu,“ činila jsem pravý opak tím, že jsem při těchto slovech vstávala od stolu a házela nádobí do dřezu, najednou mi připadalo strašně důležité podívat se, co se děje v prostorách, které jsem obývala, ať už pracovně, nebo privátně.

Strejda vypadal starostlivě, můj včerejší výpadek ho zřejmě trochu vyplašil, ale já se cítila zcela fit a zvědavost mě poháněla jako výkonný motor. Za deset minut jsem seděla v autě a vyrážela na cestu.

Schody do patra jsem vyběhla na jeden zátah, jako obvykle, včera to opravdu byla nějaká mimořádka, protože, objektivně viděno, kondice se mi vracela přímo zázračně rychle, dveře mého bytu na mne nevinně civěly, nepoškozené, mlčenlivé a nesdílné. Třemi kroky jsem byla u nachlup stejného vchodu do sousedního bytu, stačilo jedno stisknutí zvonku a vždy ochotná sousedka Čurdová, nebijte mě, fakt se tak jmenuje, otevírala opatrně, obezřetně, zajištěná řetízkem a násadou smetáku, která byla zřetelně patrná i v šeru chodby a mohla být, i když nemusela, dalším bezpečnostním opatřením proti případným násilníkům.

„Á, slečna doktor,“ pravila starosvětsky a trošku stydlivě postavila koště vedle sebe, uvolnila řetěz a otevřela dokořán. Vrhla předtím ovšem ještě podezíravý pohled do prázdných prostor za mnou i okolo mne, ale byla to vždycky opatrná paní, co ji znám, nic jsem z toho nemusela vyvozovat.

„Paní Čurdová,“ usmívala jsem se libě do obličeje, zbrázděného drobounkými vráskami, paní

Čurdové muselo být tak okolo sedmdesáti, ale vypadala moc dobře a byla čilá až běda, „zapomněla jsem nebo ztratila klíče, můžete mi půjčit ty rezervní, co jsem vám tady nechala?“

„Ztratila,“ usmála se poťouchle, „vy, nebo ten pán, co se tady zastavil?“

Krve by se v ní nedořezal, píše se v románech, teď právě jsem měla pocit, že u mne tento stav nastal.

„Zastavil se?“

„No, kdypak to bylo, slečno doktor, minulý týden, ale který den, to už vám nepovím. Nebo vy o tom nevíte, slečno Johannko?“

Situace byla vážná; paní Čurdová zcela zapomněla na svou nesmyslnou úctu k mému titulu a na to, že říci mi Johannko je pro mne zcela nepřijatelné oslovení.

„Jak vypadal, paní Čurdová,“ snažila jsem se zachovat klid, ale moc se mi to nedařilo, snad se mi aspoň hlas netřásl.

„Ale to já opravdu nevím,“ paní byla nešťastná, „já ho viděla zezadu, víte, slyšela jsem u vás nějaké zvuky, tak jsem myslela, že jste se vrátila, chtěla jsem za vámi zajít, a jak jsem brala vaše klíče tady z věšáčku, vidíte, tady,“ ukazovala trochu rozklepanou rukou na příšerný mosazný háček u věšákové stěny, „ještě jsem se vrátila do kuchyně, vypnout hořák pod mlíkem, kdybych se náhodou zdržela, najednou od vás taková rána, já se lekla, jestli se vám něco ne to, tak jsem pospíchala zase ke dveřím a chtěla vzít ty klíče, jenže než jsem sundala ten řetěz, tak u vás klaply dveře a já slyšela kroky, vykoukla jsem a viděla, že to nejste vy, ale nějaký pán, byly z něho vidět už jen záda… Nezlobte se, já myslela, že je to váš kamarád nebo tak nějak, jinak bych na něho zavolala,“ stará paní měla slzy na krajíčku, vyděšená mnohem víc než já.

„To nic, paní Čurdová, to je v pořádku. Když mi teď půjčíte ty klíče, tak se tam podívám, určitě o nic nejde,“ pohladila jsem mimoděk udřenou ruku, křečovitě svírající okraj dveří a usmála se do vyplašené tvářičky.

„Hned, hned,“ šátrala rukou, „a nemám jít s vámi, kdyby něco? Nebo zavolat policii? Víte, kdyby náhodou, přece jen, tak abychom byly připravené.“

„Nemusíte, paní Čurdová, a nebojte se, přece víte, že se o sebe umím postarat, a stejně už tam nikdo není, i kdyby předtím byl. Mohlo to být i ze sousedního bytu, nebo někde nad vámi, co říkáte? Kdo by ke mně lezl, co by tam hledal?“

Co by tam hledal, pitomá otázka, ale co budu starou paní plašit ještě víc.

Nevypadala přesvědčeně, ale klíče mi dala, chvíli se za mnou dívala, a když jsem strčila klíč do zámku a otočila se na ni s úsměvem, aby viděla, že všechno je opravdu v pořádku, škubla trochu rty, jako by úsměv chtěla opětovat, ale pak rychle bouchla dveřmi; slyšela jsem rachot řetízku a určitě se chopila i smetáku, připraveného na dosah ruky. Ne, nedělám si z jejího strachu legraci, sama jsem měla nepříjemný pocit, když jsem vstupovala dovnitř, a to jsem nejméně o jednu generaci mladší a opravdu se o sebe umím postarat. Tedy, do jisté míry, že, proti ráně do hlavy, která přijde zezadu, zpravidla nic nenaděláte. No, podruhé už se jim to nepodaří, pomyslela jsem si chmurně a zavřela za sebou, záda přitisknutá na dveře a naplněná podezřením až po nosní dírky.

Na první pohled vypadalo všechno v pořádku, na druhý také, na třetí…

Moje krásná lampa, originál Tiffany, kterou jsem sehnala a koupila za hříšné peníze v jednom starožitnictví, ležela na zemi, a kdybych si snad chtěla namlouvat, že spadla náhodou, to by asi neprošlo. Pokud víte, jak vypadají tyhle lampy, tak ty měděné pásky, kterými se spojují jednotlivá barevná sklíčka a následně se to zpevňuje tuším pomocí cínu, tahle kostra se obyčejným pádem, notabene na chlupatý kobereček, nedeformuje, aspoň ne takhle. Na tu lampu někdo šlápl, pěkně zhurta, vztekle, buď nenašel, co hledal, nebo prostě neměl rád lampy Tiffany? Mohla jsem to zlehčovat, jak jsem chtěla, roztřásla jsem se a začala se potit, musela jsem si sednout, dala bych si panáka, ale před barákem stálo auto, ve kterém jsem dnes musela odjet, někam, nevím ještě ani kam, sakra. Sevřela jsem ruce mezi koleny a snažila se zvládnout ten třes, chápala jsem najednou to ponížení a strach lidí, kterým se někdo vloudil do jejich domova, pošpinil ho svou vnucenou přítomností, znesvětil jejich soukromí, bylo to jako násilí, které na vás někdo spáchá a vy se

nemůžete bránit, někdo se prohrabuje ve vašich intimních věcech, v korespondenci, v prádle, leze do skříní, kouká, co máte v lékárničce, v koupelně, co nosíte, v čem spíte…

Pomalu jsem se dostávala do obvyklé formy, ta chvíle slabosti přešla stejně rychle, jako mě přepadla, naštěstí už jsem byla zase normální.

V obývací ložnici, jak jsem nazývala prostor, kde jsem střídavě spala a střídavě pracovala u stolu, skromně zastrčeného v koutě u okna, visel můj oblíbený obraz. Andy Warhol a jeho láhev od Coca Coly, samozřejmě reprodukce, tak dobře, abych si mohla pořídit originál, jsem přece jen nevydělávala, visel nakřivo, automaticky jsem ho narovnala, zatraceně, blesklo mi hlavou, sundala jsem ho z háčku, jsem snad pomatená, že jsem zapomněla? Za obrázkem byl takový malý trezor, zabudovaný do zdi, malý, ale údajně zcela bezpečný, klíč, kde mám klíč, ten s sebou nenosím, hrábla jsem do vázy, vysoké, broušené, ještě po babičce, házela fialové odlesky, byla hodně podobná té, kterou jsem viděla u Janovců ve vilce, jen vyšší; asi tak šedesát centimetrů. A na jejím dně ležel, přilepený průsvitnou páskou, klíč od trezoru, řeknete si, že to bylo lehkomyslné, ale bez kombinace klíč k ničemu nebyl, a těch pár čísel jsem si samozřejmě nikam nemusela psát, ta jsem si pamatovala a pamatovat určitě budu; datum narození někoho, na kom mi kdysi hodně záleželo.

Už ledově chladná jsem prohlížela obsah své bezpečnostní schránky; nevelká, ale slušná hotovost, moje rezerva, kterou jsem měla vždy při ruce, doklady, jak je tak člověk posbírá na cestě životem, a hlavně, zbraň. Vyčištěná, nablýskaná, a, pokud jsem mohla zběžně posoudit, nepoužitá.

Vrátila jsem všechno zpět, jako blázen jsem měla na rukou gumové rukavice, které jsem navlékla hned potom, co jsem rukou v kapesníku sáhla zvenčí na kliku, snad si toho ze svého pohledu podivínství paní Čurdová nevšimla, a gumové rukavice mám doma vždycky pohotově; jednak z profesionálních důvodů, a pak, když mi nic jiného nezbude a musím vařit, používám je při vytváření sekané, což je můj mistrovský kulinářský výtvor; naneštěstí jeden z mála. Celá finta spočívá v přídavcích opravdu ledové vody, po troškách v průběhu míchání a hnětení, kteréžto provádím právě v oněch rukavicích, protože ruce zapatlané směsí syrového masa se vším možným prostě nemám ráda. No. Pistoli jsem hodila do igelitového sáčku, deformace z povolání velela udělat to, co je obvyklé.

Ještě musím do kanceláře, pro jistotu, i když tam doufejme nikdo nebyl. Lítostivě jsem se podívala na rozšlápnutou lampu, vzteklý spratek zatracený, jinak po něm žádný nepořádek nezůstal, i když to tady určitě prohledal důkladně, času na to měl dost, věděl, že jsem ze hry, a pak najednou zkrat, nemůže se dostat do trezoru, tak zničí takový krásný kousek, mamlas jeden, žehrala jsem, neměla bych ještě zavolat strejdovi, koneckonců je to vloupání, mohou tady být někde otisky, když už jsem je tak obezřele zachovala, tak je přece neznehodnotím.

„Paní Čurdová,“ zeptala jsem se sousedky, sotva pootevřela obvyklou škvírku, „byla jste u mne od té

doby, co jste viděla mého kamaráda odcházet z bytu?“

„Kdepak, dušinko, co bych tam dělala, kytky byly zalitý den předtím, a ty vaše jsou zvyklý na vodu jednou za dva týdny, nebylo potřeba. Proč, uschla některá? Je něco v nepořádku?“

„Kdepak, paní Čurdová, jste moc hodná a děkuji. Zalévat už nemusíte a ty klíče si vezmu, dokud nenajdu svoje, ano?“

„Jistě, jistě,“ kulila očka, strach už přešel a obyčejná lidská zvědavost vystrkovala růžky, bylo mi jasné, že policajty zavolat musím, otisky, jsou-li jaké, zůstaly neporušené, takže paní Čurdová si přijde na své. Ta už mi asi nikdy nebude chtít pečovat o květenu, blesklo mi hlavou a musela jsem se usmát.

Napřed kancelář, pak zavolám, kdyby náhodou, ať je to z jedné vody načisto, rozhodla jsem se, kdo ví, třeba tam také byl? Zabezpečovací zařízení si nechám namontovat, bzučela jsem si cestou, kdekdo to má, jsou tam v kartotéce důvěrné údaje, točila jsem vztekle volantem a zabrzdila způsobem, který u ostatních řidičů upřímně nesnáším.

Prohlížela jsem bedlivě všechny místnosti – když započítám toaletu a sprchu, pak byly skutečně všechny, nikoliv pouze dvě, s ničím nebylo hnuto, šuplíky, a to veškeré, včetně těch u stolu, byly řádně zamčené, nikde ani stopy po nějaké snaze je otevřít, žádná násilná manipulace a klíče od nich, včetně náhradních od kanceláře i domovního vchodu, jsem měla bezpečně ukryty v pouzdře svého notebooku, tam se k nim nikdo nemohl dostat. Ještě že tak, oddechla jsem si, průšvih s ochranou osobních údajů, to by mi tak chybělo. Pohovořila jsem se správcem, všechno v pořádku, ujistil mě, nikdo mě nehledal – bodejť by jo, ten člověk by si dával sakramentský pozor na to, aby ho nikdo nemohl spojit s mou osobou či kanceláří.

Mé známosti na kriminálce by mi možná přišly vhod, ale to vloupání ke mně souviselo zcela jednoznačně se smrtí Inge Janovcové, takže se mi zdálo rozumnější aktivovat strejdu a jeho nohsledy. Nebylo by to ovšem zcela dle úředního postupu, probudil se v kapitánovi policista, a tak přizval kolegy, příslušné místně, abych hovořila úředním jazykem. Čiperně pobíhali, sbírali otisky jako včeličky, i tu pistoli jsem jim dala. V kanceláři mnoho radosti neužili, tam jsem uklidila, než jsem jela, i když sem tam něco se našlo, ale u mne v bytě se zdáli spokojeni. Technik si bzučel nějakou

podivnou písničku, podoben čmelákovi, který spokojeně usedá tu i onde, po třech hodinách práce si sbalili fidlátka a vyrazili do rodného hnízda s tím, že výsledky nám samozřejmě postoupí, pokud ovšem slečna nepodá trestní oznámení… Najde si ho sama? Pan kolega je na tom interesován? Spojí si to s případem napadení slečny? A s vraždou Janovcové? Takže nepodá? Tak ne, když myslí.

Rozloučila jsem se s paní sousedkou, vydala ještě nějaké pokyny, sloužící k ochraně mého nevelkého majetku, sedli jsme se strejdou do mého žlutého vozítka a já řídila, tentokrát dokonce neprotestoval, zřejmě měl plnou hlavu jiných starostí, byli jsme v tom roztomilém a vražedném bývalém okresním městě neskutečně brzy, za policejním vozem se jelo dobře, i když bez majáku – a dovolenou rychlostí, aby si někdo nemyslel.

17.

„Máš tady návštěvu,“ halekala Andulka na chodbě, jako by dveře do mého pokoje byly zvukotěsné. Vyšla jsem, ještě trochu omámená odpoledním zdřímnutím, které jsem si dopřála jako kompenzaci všeho toho rozčilení.

„Terezo?“

„Neruším?“

Drobná tmavovláska, zdánlivě drobná, protože bez dvou centimetrů stejně vysoká jako já, ale s tou zvláštní stavbou kostry, která budí dojem subtilnosti i u ženské s její výškou, o pár let starší, seznámily jsme se ve škole, na kterou nastoupila z všelikých a různých důvodů se zpožděním, takže byla nejstarší z našeho ročníku budoucích právníků, ovšem jen podle rodného listu. Nikdy nezkazila žádnou legraci, vždycky byla pohotově nějakou vymyslet a dokázala se, mnohdy až nemilosrdně, smát sama sobě. Vůči ostatním byl její humor vždy laskavý, k sobě se chovala někdy dost tvrdě. Než se projevila, chytila přezdívku Princezna, a věřte tomu, že to nebyla zrovna lichotka. Mysleli jsme, že je nafoukaná, nepřístupná, povýšená… Ve skutečnosti byla spíš plachá a tím nepřístupným výrazem zastírala vlastní zranitelnost.

„Jak bys mohla,“ táhla jsem ji do pokoje, nadšená, že se zase po letech vidíme, po letech, no, naposledy jsme spolu byly na lyžích, je to dva roky? Tři? Tedy, já byla na lyžích, ona na horách. Odjížděly jsme tehdy do Itálie s pevným odhodláním; naučím ji lyžovat a pak budeme sdílet ten překrásný pocit, kdy svištíte po svahu, sluníčko se vám opírá do zad – nebo do tváře, patříte k velkému společenství barevně oblečených lidiček, všichni se pohybujete více méně stejným směrem a pak si dole, u vleku, dáte horký grog, nebo něco podobně chutného a stylového. Moje drahá přítelkyně lyžovala naposledy ve dvanácti letech, kdy pod vedením svého otce sjížděla na jasanových lyžích s vázáním značky Kandahar svah v lesním průsmyku, šusem, protože jinak to holt neuměla.

Dole ta svérázná sjezdovka končila můstkem přes zurčivý potůček, málokdy zamrzající, na ten můstek bylo nutné se trefit, aby člověk neskončil v ledové vodě. Za vrchol úspěchu považovala vždy to, že se na ten zhruba dvoumetrový plácek trefila a do zmíněného potoka nikdy nezbobrovala.

Když jsme vyjely vlekem na první, přestupní stanici, a já ji táhla k vleku druhému, neklid, dosud dobře zastíraný, se projevil už zcela bez zábran.

„Víš určitě, že ta sjezdovka je vhodná pro začátečníky?“

„Vím.“

Zahájila tím, že nasedla, spíš kecla na lavičku vleku a přitom se jí odepnula jedna lyže. Několikero ochotných rukou se jalo napravovat ten malér, vlek stál a Tereza se, roztomile a trochu rozpačitě, smála na nějakého německy mluvícího lyžaře, který jí ztracenou lyži úslužně přistrčil přímo pod botu; Terezka lehounce našlápla, vázání se sepnulo a vlek se dal opět do pohybu. Nahoře vystoupila velmi ladně a můj optimismus, který před chvílí utrpěl mírnou trhlinu, se vracel. Předčasně.

Věřte mi, naučila bych lyžovat i šimpanze, snad i velblouda, ale Terezu… Skončilo to tím, že chudina víc ležela, než stála, na mé pokyny, týkající se přenášení váhy, potažmo polohy nohou a lyží, což jsou věci nutné k vytočení ladného obloučku, zcela evidentně kašlala a její jedinou snahou bylo sjet tu trasu buď šusem, nebo setrvat na místě tak dlouho, dokud pro ni někdo nepřijde. To první nepřipadalo v úvahu, bílá pláň nesla označení modrá, ale přímým sjezdem bych si na ni netroufla ani já – a že lyžuju dlouho a dobře, bez sebechvály. A byla jsem tak trochu rozladěná, měla jsem pocit, že mi to dělá snad schválně, že přece není možné, aby se někdo tak strašně bál.

Nakonec se jí podařilo mě, s poukazem na to, že já si nezalyžuji a ji zbytečně znervózňuji, donutit k tomu, abych sjela dolů sama s tím, že ona si to „zatím bude zkoušet“. Třásly se jí ruce i hlas, a tak jsem usoudila, že bude lepší nechat ji v klidu. Něco už na ni vymyslím.

Když jsem jela asi počtvrté nahoru – abych ji nadále neznervózňovala, dopravovala jsem sice stejným vlekem, ale dolů se spouštěla po jiných, zajímavějších a obtížnějších trasách – viděla jsem ji tak dvacet metrů pod místem, kde jsme se rozloučily; zadumaně se opírala o hůlky, lyže předpisově a bezpečně srovnané tak, aby se nemohla pohnout ani o centimetr nějakým neblahým směrem, zírala směrem dolů a vypadala velmi sošně. Sešly jsme se posléze u prostředního vleku, hodně posléze, daly si kýžený grog, ovšem já dojela na lyžích, ona, jak se později zahanbeně přiznala, sešla s odepnutými prkýnky, v přezkáčích, což muselo být strašné. Když bylo v její blízkosti moc lidí, jak je postupně chrlil vlek, zastavila se a kochala krajinou, a lyže připínala až v místě, kde nehrozil žádný svah, což byla rovinka zvíci třiceti metrů před hospodou – abyste se rozjeli, museli jste si pomoci hůlkami, kterýžto úkon Terezce docela šel a nepostrádala při něm jistou eleganci.

Hrubě jsem podcenila její strach z výšek a už jsem ji k dalším sportovním výkonům nepřemlouvala. K dolnímu vleku sjela na sedačce, s lyžemi přes rameno, a v pozdním odpoledni, kdy jsem se i já nabažila bílého potěšení, mi se smíchem vyprávěla, jak vyděsila vlekaře; když vystoupila – nebo se o to aspoň snažila, přezkáče, prosté lyží, ji zcela logicky zradily, a upadla přímo pod sedačku. Vlek se téměř okamžitě zarazil, tři ztepilí italští jinoši přiskočili s výkřiky zděšení, co že se to seňoře stalo, seňora se ovšem odkulila z dosahu sedaček dokonale elegantním a zcela reflexním pohybem, hodným Jamese Bonda, dokonce dříve, než se vlek zastavil, a s radostným smíchem je ujišťovala, že všechno

je v pořádku, va bene, siňore, jak mi, zalykající se smíchem, předvedla. Nakonec se smála nejen ona a vlekaři, ale i ti, které svým překvapujícím akrobatickým kouskem zdržovala; má přítelkyně se stala populární jako nějaká filmová star a kdykoliv jsme se sešly u dolního vleku (já přisvištěla z výletu po sněhových pláních, ona přiklusala přes cestu z hotelu, měla to kousek), neopomněli usměvavě pokynout té seňoře, která zastavila, dokonce dvakrát, vlek, a přesto rozesmála skoro celý svah.

Teď tady stála přede mnou, a bylo to, jako bychom se rozešly před dvěma dny, před týdnem…

„Jsem kousek odsud na služební cestě, tak jsem si řekla, že se zastavím, jestli tě tady zastihnu, jen tak, naslepo, a měla jsem štěstí,“ vysvětlovala, oči rozesmáté, „ale jestli tě ruším, tak stačí říci, vypadnu.“

„Neblázni, co bys mě rušila,“ usazovala jsem ji do křesla a uháněla do kuchyně, kafe bez mlíka, bez cukru, bez lžičky, stačí, když mi to dáš do hrníčku, vybavovalo se mi íjejí rčení. Přidala jsem kus Andulčiny bábovky, které by neodolal ani z náboženských důvodů hladovějící jogín, a neodolala ani Terezka, i když, jak chmurně podotkla, přibrala a měla by s tím něco dělat.

„To tvé spalování bych potřebovala,“ bleskla po mně okem, když jsem si brala třetí kus bábovky, zatím co ona ještě pořád uždibovala z toho prvního.

Povídaly jsme, vzpomínaly, venku se zatím úspěšně šeřilo, když Tereza mrkla zběžně na hodinky a vyplašeně vyskočila.

„Sakra, ujel mi poslední autobus,“ vyhrkla s u ní nezvyklou bezradností.

„Tak přespíš tady.“

„To nejde, musím se dnes vrátit, někdo… Něco tam mám.“

„Vezmi si moje auto,“ nabídla jsem jí s tajeným úsměvem a v duchu si blahopřála k tomu, že jsem láhev červeného vína nechala stát na jejím místě.

„Nebo tě zavezu, jestli se ti nechce řídit?“ Terezka a její lásky, to je námět na román.

„Ne, nebudu tě otravovat, jenže… Jak ti ho vrátím? Stačí zítra odpoledne?“

„Aspoň mám jistotu, že se nesejdeme zase za dva roky, nebo kolik to bylo.“

Vypadala ještě trochu pochybovačně, ale nakonec si klíče vzala, navlékla jsem ji do své lehké bundy, přece jen se poněkud ochladilo a Tereza byla silně teplomilný člověk, poděkovala úsměvem a já ji vyprovodila ke žluté renaultce, ještě jsem zamávala červeným světlům, kterými na mne vesele zablikala.

Byl to hezký den, povzdechla jsem si, osvěžená a přece příjemně unavená, když jsem se natahovala pod otevřeným oknem na vonící postel.

18.

To, co mne probudilo, se zpěvu a rannímu cvrlikání ptáků nepodobalo ani vzdáleně. Řvalo to jako hyena, aspoň mně to tak připadalo, venku byla tma jako v pytli, když nevděčně pominu nádherné a hvězdné letní nebe, protože pouliční osvětlení v ulici jako obvykle stávkovalo, a ta řvoucí šelma psovitá byl můj vlastní mobil.

„Slyším,“ zahuhlala jsem ze zvyku, ale ospalost mě přešla jako mávnutím kouzelného proutku. Ten hlásek, který kvílel přímo do mého ucha, to nemůže být Tereza? A přece byla, zoufale slabý hlas něco nezřetelně povídal, Terezo, co je, co se stalo, zaječela jsem a znovu poslouchala, Johanno, bourala jsem, slyšela jsem ji teď zcela zřetelně, strašně dlouhá odmlka, křičela jsem jako smyslů zbavená, co je s tebou, mluv na mne, prosím, mluv, a zase pár slov, někdo mě vytlačil, ty odmlky byly strašné, kde jsi, kudy jsi jela, ticho, dlouhé ticho, jako by už nikdy nemělo být přerušeno, a přece, jela jsem přes kopec, tady v té zatáčce… Johanno, pomoz mi… A pak už nic, ani slovo.

Strejdu jsem samozřejmě budit nemusela, můj řev by probral mrtvého; zatraceně pitomé úsloví.

„Tereza, někde bourala, cestou, půjčila jsem jí auto, měla jsem ji odvézt sama, někdo ji prý vytlačil…“ Docházelo mi to, klepala jsem se, strejda se v kuchyni, aby nebudil Andulku, oblékal, určitě nespala, musela jsem ji svým křikem také probudit, ale zůstala v ložnici.

Vyrazili jsme na cestu. „Kudy,“ zeptal se stručně, a pak někam volal, kam asi, huso, jako temné stíny se k nám skoro neslyšně připojila dvě auta s modrým majáčkem, jela za námi tou cestou, kterou jsem tak dobře znala, vždyť kousek odtud jsem vyrůstala, hnali jsme se po silnici směrem k malému městečku, schoulenému pod strmým kopcem, přes který vedla docela slušná silnice, sice samá serpentina, ale široká a teď v létě bezpečná, ovšem ne tehdy, kdy se vás někdo pokouší z té silnice sejmout, v tom malém městě se k nám připojilo další auto, žlutá sanitka místní záchranky, jistě, bylo

to v jejich rajónu, strejda pustil před sebe služební vůz, chlapi zpomalili a zkoumali cestu sinavě bílými světly automobilu i ostrých halogenových světel, těsně před vrcholem to uviděli; proražená svodidla a bezmocné, slaboučké nažloutlé světlo dole ve srázu, jak už baterie vzdávala svůj boj.

Nikdo mi nemohl zabránit v tom, abych nevystartovala současně s nimi dolů, k renaultce, sbíhali jsme beze slova, jeden ze záchranářů mi podal ruku, aby mi pomohl z prudkého svahu, plného kořenů, konečně jsme stáli nad tím, co zůstalo z mého veselého vozítka; hromada plechu a v ní

zhroucené tělo, všude krev a kusy větví, listí, jak se to všechno kutálelo s otevřenými okénky v lesním porostu, mezi stromy, těmi okny se nasbírala spousta všeličeho ze všudypřítomných keřů a pnoucích se šlahounů ostružin a kdoví co všechno tam ještě rostlo.

Teď už jsem nemohla nic, jen se dívat. Ten chlapík v červeném obleku pustil moji ruku, spíš ji vyprostil z křečovitého sevření, kterým jsem se bránila panice, nějak se mu podařilo vsoukat se k té rozbité panence bez života, která ležela uvnitř, rutinním pohybem sáhl na krční tepnu, otočil se a já čekala, úpěnlivě a bez dechu, jestli zavrtí hlavou tím známým pohybem, který jsem tolikrát viděla,

ale nikdy se mě tak bytostně nedotýkal, ale on kývl rukou, objevila se nosítka a dva mohutní policisté v uniformách se zapřeli do dveří a nějakým zázrakem je začali pomalu otevírat. „Opatrně, chlapi, nesmí vám vypadnout“, sykl doktor, přenášeli Terezku, něžně ji ukládali na nosítka a zajišťovali, cesta nahoru byla horší, s břemenem, se kterým nebylo radno hýbat, ale zvládli to, vsunuli ji do vozu rychlé a ti blahoslavení mládenci v červených mundůrech začali připevňovat k bezvládnému tělu všelijaké hadičky, vedoucí k přístrojům a lahvím, na tvář dostala masku a byli připraveni vyjet; jeden z nich podával strejdovi jakýsi malý předmět, předal mi ho, Terezčin mobil, uvědomila jsem si.

„Klika, že jsme nepotřebovali vystříhávat,“ s úlevou prohodil doktor, ne, hasiči tady nebyli zapotřebí a kdo ví, jak by se s tou nemotornou technikou k Tereze dostali.

„Mohu jet s ní?“ zaprosila jsem a skoro sepnula ruce.

„Nesmí se to,“ řekl přísně, podmračeně.

„Doktore, prosím,“ to byl strejda a lékař pokrčil rameny a jen tak pokynem hlavy mi ukázal, kam si mám sednout, abych nepřekážela. Vměstnala bych se kamkoliv, jen když jsem mohla být s ní. Toho zdravotníka, který seděl a upíral pohled na Terezu, ani na okamžik ji nespustil z očí, jsem kdysi trochu znala, jen tak, zběžně, pozdravili jsme se, když jsme se potkali, občas chvíli poklábosili, David se jmenoval, hezký, tmavovlasý kluk, vlastně už muž.

Trhla jsem sebou, nad hlavou se nám rozkvílela siréna, silnice prázdná, nikde žádný provoz, věděla jsem, že v noci obvykle nehoukají, když to není bezpodmínečně nutné, otočil ke mně pobledlou tvář s výraznýma tmavýma očima a konejšivě se usmál.

„To nic, Petr jen strašně rád jezdí se sirénou,“ řekl nepřesvědčivě a znovu se pohledem vrátil k bledé tváři na lehátku. Věděla jsem, že za námi tiše klouže strejdovo auto, policajti zůstali na místě, zajišťovali stopy a pobíhali tam s těmi svými měřidly a halogenovými svítidly, zbaveni stresující přítomnosti zraněné se polohlasem bavili, občas nadávali, znala jsem to z dřívějška. Jak strašně jsem si kdysi, jako malá holka, přála svézt se autem s houkačkou, blesklo mi hlavou. Člověk by si měl dát pozor, když si něco přeje; to přání by se mu mohlo vyplnit, pomyslela jsem trpce na moudro kohosi, už nevím, koho, zaklonila jsem se trochu, abych lépe viděla na voskovou panenku jménem Tereza, a snažila se nepočítat kilometry, které nás dělily od špitálu.

19.

„Je to moje vina,“ kvílela jsem na sterilní nemocniční chodbě, seděli jsme s kapitánem v nemocničních křesílkách, on nehybný s výrazem sfingy, já šedozelená a s žaludkem jako na vodě.

„Proč si to myslíš?“ odpověděl konečně na mé litanie a, jak se mu občas stávalo, zajel automaticky rukou do kapsy, kde dřív nosíval nepostradatelnou krabičku cigaret. Už se toho zlozvyku před časem zbavil, ale ve vypjatých situacích se zapomněl; dalo se podle toho poznat, jak moc je vyvedený z míry.

„Kdybych ji zavezla, nestalo by se to.“

„Říkala jsi, že ji někdo vytlačil ze silnice,“ připomněl mi trpělivě. „Kdybyste v tom autě seděly obě, byla by mrtvá. Viděla jsi ten vrak, ne?“

Viděla a měl pravdu; spolujezdec neměl šanci přežít.

„Já bych se vytlačit nenechala,“ trvala jsem přesto na svém, ale nepříliš přesvědčivě, znala jsem serpentiny, kterými Terezka projížděla, a bylo mi jasné, že bych proti dostatečně silnému autu s bezohledným řidičem neměla šanci ani se svou praxí za volantem.

„Seděla ve tvém autě. A měla na sobě tvé oblečení,“ říkal to jaksi neochotně, ale bylo mu jasné, že tohle musí dojít i mně, jakmile se vzpamatuju z prvního šoku.

„Když odjížděla, nestálo tam někde poblíž nějaké auto, nevšimla sis? Nejel někdo za ní? Nebo aspoň nějaký člověk, nepohyboval se v blízkosti domu?“

„Říkala jsem, že za to mohu já,“ odpověděla jsem s jistotou, teď už stoprocentně klidná. Toho parchanta dostanu, i kdyby to byla poslední věc, kterou v životě udělám, slibovala jsem sobě i Tereze. „Někdo šel po mně, ale proč?“

„Děláš na něčem jiném, než je Janovcová?“ Zavrtěla jsem hlavou.

„Někdo má strach, že si vzpomeneš. Jinou možnost nevidím. Nevíš přece nic víc než já, je to tak?“ loupl po mně podezíravým okem, ale tentokrát jsem mohla s čistým svědomím přisvědčit; opravdu jsem nic víc než on nevěděla, když nepočítám věci, zasuté někde hluboko v podvědomí.

„Kdo to může…?“

„To kdybychom věděli,“ opřel si hlavu o zeď za sebou a zavřel oči. Byly tři hodiny ráno, Tereza byla na sále a on byl k smrti unavený, já protivně čilá. Nicméně jsem ho napodobila, ale zatímco strejda evidentně odpočíval, možná i podřimoval, mně se hlavou honily desítky myšlenek jako hejno podrážděných sršňů. Viktor, Štěpán, stará paní Janovcová těžko, jedině že by si někoho najala, někdo další, koho ještě neznáme, o jehož existenci nemáme tušení? Někdo z minulosti Inge, někdo, kdo souvisí s tím jejím náhlým návratem z dovolené a smutkem, který se jí zmocnil?

„Proč by tě Janovec najímal, kdyby chtěl svou ženu zabít?“ Vida, nespal.

Na chodbě se zjevila sestra, malá, sto čtyřicet kilo odhadem, zamračená. Asi je unavená, obhajovala jsem v duchu ten nepřívětivý kukuč a postavila se jí do cesty. Změřila si mě jako něco mimořádně odpudivého, co jí zahradilo obvyklou trasu, což při její výšce byl docela úctyhodný výkon, musela dost zaklonit hlavu, ale její pohled měl sílu ekrazitu, skoro jako by mě z nějakého důvodu upřímně nenáviděla, ale zřejmě jen byla zvyklá krotit vzpurné pacienty i personál, pak se přece jen uráčila vydat zvuk; něco mezi „Hrmm“ a „Pche“.

„Sestřičko, prosím vás,“ začala jsem pokorně, zvedla obočí a ukazovákem pravé ruky ukázala na jmenovku, připnutou na levé straně impozantních prsou.

Mgr… četla jsem před jménem, kristepane, vzdychla jsem potají.

„Paní magistro, prosím, jak to vypadá s Terezou Dobešovou?“

„Jste příbuzní?“ štěkla, vlídnost viditelně nebyla její silnou stránkou. „Nejste,“ odpověděla si sama se samolibým zadostiučiněním, „takže informace nepodáváme.“

„Paní magistro?“ silná paže mě odsunula poněkud stranou, „dovolte, abychom se představili. Doktor práv Velíšek, kriminální oddělení, a moje asistentka, doktorka práv Janů. Teď už budete ochotna s námi komunikovat?“ vytahoval průkaz a držel ho před náhle zmatenýma očima. Než stačila zareagovat, dveře sálu se rozlétly a zbavily ji nutnosti odpovědět. Otočili jsme se jako na povel a šli v ústrety lékaři. Sundával si z hlavy takovou tu čepičku, kterou nosí operatéři na sále, ale jinak vypadal naprosto civilně, jen na čele se mu perlily krůpěje potu. Setřel je tím kouskem textilu a mechanicky se usmál.

„Měla obrovské štěstí, že byla připoutaná a že auto nenarazilo na ten poslední strom stranou, na které seděla. Jinak…“ Díval se přes naše hlavy, než s povzdechem, plným únavy, dodal: „A taky že to nezačalo hořet,“ a ve mně se všechno sevřelo.

„Dostane se z toho?“ ptal se strejda, já jen polykala slzičky úlevy, zatraceně, Johanno, kde je tvá profesionalita, spílala jsem sama sobě, ale poručit jsem si nedokázala.

„Není to zdaleka tak zlé, jak to vypadalo,“ díval se na mne zpytavým pohledem, který nesnáším, jako by se sám sebe ptal, jestli mi má zrovna píchnout něco na uklidnění, nebo jestli situaci zvládnu i bez chemie.

„Teď bude spát, mluvit s ní hned tak nemůžete,“ obracel se už zase na strejdu, jasně, věděl, s kým mluví a co bude kriminalista od něho chtít, „ale později to bude docela dobře možné. Má zlomenou nohu, ohavně, museli jsme operovat, a také pořádnou ránu na hlavě, takže uvidíme, až se probere,“ ztlumil trochu náš optimismus a s kývnutím hlavy, což měl být asi pozdrav, odcházel středem studené, tedy pocitově studené chodby, ze které jako zázrakem zmizela nevlídná paní magistra, někde v dálce práskly dveře, asi jak zalezla do své dračí sluje.

Šli jsme také, nebyli jsme tady nic platní, což je jeden z nejhorších pocitů, jaké znám. Nesnáším bezmoc.

20.

„Sedneme si na to?“

Vděčně jsem přikývla, ráda, že nemusím zůstat sama se svými obavami a výčitkami, zneužívám ho, uvědomila jsem si, já bych sice stejně neusnula, ale on, je tak unavený, také už není nejmladší…

Unavený a nikoliv nejmladší kapitán zatím docela čiperně vařil kávu, něco kutil u lednice, byl stejně probuzený jako já, kromě profesionálního zaujetí je čistá zvědavost výkonný hnací motor jeho i můj.

Postavil přede mne šálek s kouřící kávou, houby šálek, poctivý čtvrtlitrový hrnek, přidal skleničku jantarově zbarvené tekutiny, tak to byl ten zvuk, který jsem slyšela a nedokázala hned zařadit, když jemná irská whisky stékala do sklenic s tlustým dnem, dal si, kupodivu, také.

„Ty určitě řídit nebudeš a pro mne ráno přijedou,“ odpověděl na můj překvapený pohled, zamíchal kávu, nasypal do ní neskutečné množství cukru, dolil smetanu. „Ty do toho nic nechceš, že?“ prořekl, zase jsem si vzpomněla na Terezu a její bez mlíka, bez cukru, bez lžičky, ach, Bože. Ale už jsem z toho byla venku, už jsem mohla myslet racionálně, ta bolest ustoupila někam do pozadí, číhala v koutku, aby mne ovládla, až nebudu dávat pozor, ale já jí nedám šanci, s tímhle už umím za ta léta zacházet.

„Jak to, že pro tebe přijedou?“

„Pojedeme se za světla kouknout na místo nehody, takže nějaký nešťastník to odřídí za mne.“ Mohlo mi to dojít, no nic, tak dál.

„Budeme vařit z vody,“ upozornila jsem ho, „dokud Tereza nepromluví, nevíme nic.“

„O Terezu nejde,“ broukl podrážděně. „Možná by nám mohla říci, co to bylo za auto, to by nám třeba i pomohlo, ale jinak se do toho dostala zřejmě náhodou. Zkusíme si to přebrat od začátku.“

Jak jsem tohle znala; seděli jsme nad papírem, který se plnil jmény, časy, spojovacími čarami, až nám z toho šla hlava kolem. Sebrala jsem mu zavčasu tužku i papír; jeho hieroglyfy byly podobné všemu možnému, ponejvíce však klínovému písmu v miniaturním pavoučím provedení, a nerozluštil by je ani Champollion. Strejda věru nemusel používat žádné tajuplné šifry, jemu stačilo, když psal normálně.

„Víš, co bychom hlavně potřebovali vědět, kromě toho, kdo zabil Janovcovou, Zavřela a pokusil se zabít Terezu, vlastně tebe?“

„Kdo je otcem dítěte Janovcové, proč se předčasně vrátila z dovolené a jestli tyhle dvě věci souvisejí,“ odpověděla jsem automaticky.

„Tak,“ praštil svou zbytečnou tužkou na stůl a spokojeně se protáhl.

„Dáme si ještě?“ bral do ruky prázdné sklenky a hrdě zíral na tu šílenou změť, spletitou síť, které on říkal časový snímek; spousta míst byla volných, spousta informací chyběla, ale bylo to něco, z čeho se dalo vycházet.

„Dáme. Zasloužíme.“

A tak jsme pomaloučku vychutnávali druhou dávku; první byla na povzbuzení, druhá už opravdu na chuť – a ta jí rozhodně nechyběla. Když se ráno Andulka vbatolila do kuchyně, stopy našeho nočního

rejdění už byly bezpečně zameteny, strejda se vypravoval na cestu a já, ač je to k nevíře, spokojeně spala, beze snů a tvrdě.

21.

Dopoledne jsem pelášila do nemocnice, všechno, co nesouviselo s Terezou, se mi na chvíli vykouřilo z hlavy. Bez auta, bez snídaně, pěšky, docela slušný kousek cesty to je, ale stejně se mi podařilo přijít tak, aby mi strejda neutekl. Docházela jsem k bráně ctihodného ústavu, když od bočního traktu, směrem od parkoviště pro návštěvníky, vykročila známá postava, už se vrátili z ohledání, nebo tam vůbec nebyl.

„Mohli jsme pro tebe přijet,“ pobaveně sledoval můj zrychlený dech, naštěstí se téměř nikdy nepotím, to by se mu líbilo ještě víc.

„Projdu se ráda,“ zafuněla jsem v odpověď a svižně srovnala krok s jeho dlouhýma nohama.

Nemocniční chodba vypadala o něco lépe, byli jsme v rekonstruované části chirurgie, sluníčko pronikalo velkými okny a zlatilo podlahu, sestřičky se míhaly jako střely a všechno působilo docela přívětivě.

„Počkej, stůj,“ zarazila jsem kapitána; stáli jsme a natahovali uši, z jedněch dveří se ozýval jakýsi nezvyklý ruch, byl to smích, volný a nespoutaný, kterému dominoval hlas, tak povědomý, známý, to snad není možné, letělo mi hlavou. Terezka má zvláštní hlas, který se dokonale nese, i když mluví polohlasem, je ji vždy slyšet na metry daleko a ke všemu je jí i skvěle rozumět; kolik jen utržila průšvihů díky tomu, že to, co povídala, pronikalo každými dveřmi, téměř každou zdí.

Rozletěly se dveře sesterny, a hrome, naše noční nabručená víla, přeběhla na baňatých nohou chodbu, rázně otevřela dveře jednoho pokoje a vplula dovnitř.

„Co je to tady za rámus?“ obořila se na někoho, koho jsme zatím neviděli, dokonale jsem si dokázala představit její pohled, zarputile sevřená ústa, snad i ruce v bok měla? „Tady je nemocnice, tady není žádný kabaret,“ hřímala a zřejmě se rozpalovala pocitem vlastní důležitosti dál a dál. „Ticho pomáhá léčit!“ vystřelila další trumf.

„A veselá mysl je půl zdraví, paní vrchní,“ odvětil mužský hlas, to už jsme stáli před otevřenými dveřmi, doktor, na první pohled sympatický, se stopami smíchu na tváři byl za nimi dopaden nerudnou paní magistrou, teď se zvedal ze židle, zamával na pozdrav rukou ke třem postelím, z nichž jednu obývala mnou téměř oplakaná Terezka, a jemně vytlačil sestru na chodbu.

„Nemůžete být tak strohá,“ domlouval jí cestou, „ta paní, to je zázrak, že přežila, buďme rádi, že se směje, a pro ostatní pacientky je pravým požehnáním, docela zapomněly na to, že je něco bolí.“

Nemyslím, že ji přesvědčil, ale neodporovala. Však on tady věčně nebude a pak si sjednám pořádek, říkala její vzpurná záda. Mladinká sestřička se mihla s tajeným úsměvem okolo a zcela evidentně na nás mrkla; tahle paní vrchní možná měla na oddělení respekt, ale vynucený strachem, a oblíbená určitě nebyla. No, asi jí to nevadilo, koneckonců tady nebyla proto, aby vyhrála titul Miss sympatie.

„Běž si za ní, já se stavím pro nějakou tu lékařskou moudrost,“ postrkoval mě strejda do pokoje. Nemusel mě dvakrát pobízet, usadila jsem se na židli u postele, vedle Tereziny, díky masivnímu zábalu, neforemné končetiny, dívala se na mne a já na ni, v očích měla ještě pořád kus toho strachu, který v ní zůstal z dnešní noci, ale statečně ho přemáhala, obvazem na noze prosakovala krev, nedívala jsem se tam, Terezina tvář byla bledá jako křída, na čele měla náplast, jak se trochu otočila, všimla jsem si vyholených vlasů kousek od spánku, kus gázy na tom místě držela další náplast, zřejmě se uhodila o sloupek dveří, to byla ta rána do hlavy, o které se v noci zmiňoval zdravotník, spousta krve v autě byla právě z toho zranění, a stačilo o kousek dál a… Proboha.

„Jak je ti?“ myslela jsem, že snad ani mluvit nebudu moci, ale kupodivu můj hlas zněl zcela normálně, aspoň se mi to zdálo.

„Dobrý je to,“ řekla tiše, ostatní pacientky se decentně dívaly jinam, jedna si četla nějaký barevný časopis, druhá studovala v novinách televizní program, přijímač byl na jedné ze stěn, jak se asi na tu televizi dá koukat, pořádně snad jen z té jedné postele, uvažovala jsem poloautomaticky, z těch dalších dvou, umístěných skoro u oken ve zdi, na které byl televizor připevněn, prostě jedna obyvatelka buď nevidí vůbec, a druhá jen zešikma, nebo obě dvě v nepříjemném zkreslujícím úhlu.

Mně by to nevadilo, bez televize se obejdu, ale na druhou stranu, všechny tři jsou dost nepohyblivé a co mají ve špitále celé dny dělat, že ano.

„Měla jsem o tebe strašný strach,“ vylítlo ze mne spontánně, a to jsem si říkala, že ji nebudu zbytečně zneklidňovat, připomínat to, na co by raději měla zapomenout, a teď tohle.

„Já o sebe také, to si nemysli,“ maličko se usmála, „bylo to horší než to lyžování tehdy v Itálii,“ dodala. Paní na sousední posteli se zachichotala a mně bylo okamžitě jasné, čím je před chvílí moje kamarádka tak pobavila; zřejmě se dámy domnívaly, že jde o sportovní úraz a ona jim vysvětlila, co si o sportu jako takovém, najmě však o lyžování, myslí.

„Chytneš ho, viď?“ vzala mě nečekaně za ruku, to bylo u Terezky neobvyklé, nebyla zrovna typ člověka, který má v oblibě tělesný kontakt, dokázala dát svou sounáležitost či příchylnost najevo jinak, pohledem, hlasem, gestem…

„Chytneme ho, slečno Dobešová,“ promluvil mi za zády známý hlas, chodí jako duch, když chce, Velíšek jeden.

„Terezo, prosím,“ usmála se někam do výšky, podle pohybu jejích očí jsem viděla, že si strejda zřejmě sedá, významně zavrzal židlí, tak jsem mu uvolnila místo tak, aby seděl blíž k naší pacientce.

„Dobře, Terezko,“ souhlasně kýval hlavou, „mohu vás trochu trápit?“

„Vy vždycky,“ smála se, „ale já toho moc nevím.“

Na chvíli jsem měla obavu, že kapitán exploduje a roztrhne se na „máme kúsky“, jak tak hezky a výstižně říkají u sousedů na Slovensku, ale zkrotil svůj temperament.

„To už jste dvě,“ utrousil jen koutkem úst.

„Ne, já nemám žádnou amnézii, ale ono si asi není ani co pamatovat. Prostě jsem jela, předjelo mě velké tmavé auto, značku nevím, já nejsem takový fanda do automobilů jako Johanna, pustila jsem ho, nejsem zvyklá na silnici závodit, ale po chvíli jsem ho potkala znovu, stálo na takovém tom odpočívadle, tak jsem jela dál, vím, že mi bylo horko, stáhla jsem si okénka, a najednou do mne něco

trochu narazilo zezadu, nebylo to moc silné, říkala jsem si, že mě Johanna roztrhne, ve zpětném zrcátku jsem viděla světla auta, nesklopil je, oslňovaly, odhadla jsem řidiče na blbce, který prostě nedobrzdil a chystala se zastavit, že si to vyřídíme, jenže pak byl ten vůz najednou vedle mne a tlačil mě ke kraji, snažila jsem se udržet na silnici a najednou už to nešlo, přerazila jsem svodidla a začala se kutálet dolů, ze svahu, míjela jsem jako zázrakem stromy, vůbec mi to nedocházelo; uvědomovat si, co se stalo, jsem si začala, až když to skončilo a já seděla v autě, všechno okolo bylo pomačkané, plné listí a větví, to jak jsem si otevřela to zatra okno.“

Odmlčela se a natáhla ruku ke sklenici s vodou, špitálnická konvice s čajem stála nepovšimnuta na stolku, kdepak Tereza a čaj. Napila se, polykala trochu namáhavě, ale to byla spíš psychická záležitost, to vyprávění ji rozrušilo, už nás neviděla, široce otevřené oči zíraly zase do tmy lesního svahu.

„To bylo ještě pořád dobré, nohu jsem měla nějak zaklíněnou pod pedálem, ale nic mě nebolelo, jen mě trochu brněla hlava, jak jsem se do ní musela praštit, na krku jsem cítila něco teplého, to mi tekla krev, ale pak jsem se začala strašně bát; slyšela jsem, jak nahoře na silnici bouchly dveře a někdo scházel dolů, k nabouranému autu, ke mně…“

Jako by ta poslední slova zakvílela, prosebně jsem se podívala na strejdu, ale zavrtěl varovně hlavou, vzala jsem Terezu za ruku, trochu se uklidnila a pokusila se na nás usmát.

„Jde tě dorazit, to bylo první, co mě napadlo,“ pokračovala už klidněji; pořád se dívala někam do svých vzpomínek, ale už se netřásla.

„A?“ povzbudil ji strejda. Jak já bych ho v tom okamžiku nakopla, ale profesionální vědomí ve mně říkalo, že by byla strašná chyba teď přestat, ostatně i pro Terezu bude asi lepší, když to všechno vypoví, když bude vědět, že s ní někdo tu hrůzu sdílí.

„Zavřela jsem oči a snažila se, seč mi síly stačily, vypadat jako mrtvá. Vlastně mi to šlo až moc dobře, připadala jsem si tak a říkala, že jestli teď ještě nejsem, tak za chvíli zcela určitě budu. Přišel a naklonil se do otevřeného okénka, cítila jsem, slyšela, jak se nadechl a pak řekl jen ‚a sakra‘. Asi

jsem ho neuspokojila,“ dodala s chmurným humorem, „ale v každém případě už nic nepodnikl, drápal se nahoru k silnici a něco si přitom bručel, skoro jakoby nadával.“

„Neviděla jste ho, ani na okamžik?“

Strejda měl napnutím přiškrcený hlas. „Přece říkala, že dělala mrtvou, měla zavřené oči,“ peskovala jsem ho.

„Vím, myslel jsem předtím, když ji předjížděl, nebo pak, když se do ní začal navážet.“

„Víte, když mě přejížděl, zrovna jsem si nasazovala brýle, když mám unavené oči, líp s nimi vidím, a když se pak znovu dostal na moji úroveň, chvilku předtím, než mě začal vytlačovat ze silnice, no,“ provinile se usmála, „já si otevřela okna a měla jsem levou ruku frajersky opřenou o rám dveří, znáte to, prsty si přitom klepete na střechu a pohvizdujete si nějaký ten taneční šlágr,“ sklouzávala už zase do své obvyklé hantýrky, „takže jsem ho vidět nemohla, a když jsem ji musela sundat a chytit se volantu, neměla jsem ani pomyšlení na to dívat se někam jinam než na silnici. Takže ne, neviděla, naneštěstí.“

Naneštěstí? Možná ani ne, napadlo mě, možná právě naopak.

„On vás ale také ne,“ odpovídal zamyšleně, „poprvé vás předjel, aby se ujistil, že si vybral správnou oběť, a když se mu to nepodařilo, tak se spolehl na to, že sedíte ve správném autě a máte na sobě správné oblečení.“

„Chceš mi říci, že tady s tou pitomou sádrou, nebo co to je, a s vyholenou hlavou, se čtrnácti stehy jako na kopačáku, ležím místo tebe?“

Tereza mě rozhořčeně píchla prstem do hrudi a já se svíjela výčitkami svědomí jako přišlápnutý červ.

„Copak se to děje?“

Tady snad všichni chodí naprosto neslyšně, kromě paní vrchní, ta se přeslechnout ani přehlédnout nedá, říkala jsem si, doktor zvaný mnou pracovně kde se vzal tu se vzal se starostlivě podíval na zamračenou Terezu a pak podezíravě na nás dva.

„Co se děje? Okamžitě mi sundejte tu sádru a nasaďte ji téhle osobě,“ vrčela moje kamarádka, „a tu hlavu jí vyholte také,“ dodala pomstychtivě.

„Dobrovolná pacientka? Bude s vámi sdílet vaše trápení, aby vám ulehčila?“

„Houby dobrovolná, doktore. Ten mizera šel po ní, ne po mně, a já jsem v tom zcela nevinně.“

„No, kdybys nefrajeřila s rukou na střeše, tak by si možná všiml, že ty nejsi já, a nechal by tě být,“ podpíchla jsem ji.

„Doktore, slyšíte to? Takovou nevinnou zábavu mi tady ožívá, pouhopouhé gesto hodné dámy světaznalé, no není to troufalost?“

Zavrtěl hlavou a pokrčil rameny, na takovéhle lamentování odpověď neznal a do našeho způsobu konverzace se zapojit nedokázal nebo nechtěl, koutky úst se mu zvedly v úsměvu a odvlál zase z pokoje ven.

„Terezko, Johanna za to přece nemůže, to víte, že by raději byla na vašem místě. Tedy, ehm… Byla by raději, kdyby se to stalo jí, a ne vám… Neudělala to přece schválně, nenastrčila vás místo sebe,“ zaplétal se a my na něho nechápavě zíraly. Opravdu ten můj skvělý a chápavý strejda nepostřehl, že celé to hašteření je jen naše stará hra?

22.

„Co říkali doktoři?“ vyzvídala jsem cestou na parkoviště.

„Zlomená noha v kotníku, slabý otřes mozku, který velice rychle odezní, ta tvá přítelkyně má hlavu stejně tvrdou jako ty,“ díval se na mne s jistým obdivem.

Udělala jsem na něho nechápavou tlamičku, což je výraz, který strejda nesnáší, je to něco mezi sladkou debilkou a dementním opičákem.

„To jsem ti neříkal?“ protahoval zálibně.

„Kdybys neměla tak tvrdou hlavičku, tak jsi tu ránu asi nepřežila.“

Polkla jsem; nepříjemná představa. O mé tvrdé palici se vedou řeči, co si pamatuji, ale je to myšleno spíš obrazně, že i tvrdostí skeletu odpovídám této definici, to jsem opravdu netušila.

„Pokud to půjde dobře, pustí ji z nemocnice tak za týden, za deset dnů. Dostane berle, naučí se na nich chodit a může do života. Má se o ni kdo starat, nevíš?“

„Nevím,“ odpovídala jsem skoro bezmyšlenkovitě, pořád mi v uších znělo kdybys neměla tak tvrdou hlavičku, fakt představa k zbláznění.

„Má se o ni kdo starat?“ zvýšil strejda hlas.

„Nevím, zjistím to a pokud ne… Nějak to zařídím.“

Podezíravě se na mne podíval, ale komentářů se zdržel. Domů jsme dojeli v poklidu, Andulka nás, vedena nějakým instinktem, očekávala, brána byla otevřená a v kuchyni zavoněla čerstvá káva; nikde jinde nevypiju tolik kafe jako u nich. Tady se snad kafe vaří každou hodinu nejméně, napadlo mě nevlídně. Nebo si všimla, že jsem nesnídala, ulamovala jsem hroty své vlastní nevrlosti.

„Napadá tě aspoň něco? Někdo?“ navazoval strejda přerušenou řeč.

„Byl někde poblíž, když Tereza odjížděla, nebo sledoval jen to auto. Možná parkoval se svým vozem někde opodál; kdyby stál u domu tak, aby viděl, jak odchází, musel by si všimnout, že to nejsem já, kdo jde pryč, že já se vracím do domu. Ovšem zase díky tomu, že u domu ti stávkuje veřejné osvětlení, měl sníženou rozpoznávací schopnost, ale že jsou tam dvě osoby místo jedné, to by si všimnout asi měl. I když, houby v té tmě viděl, nemohl si být jist, kdo zůstal a kdo odjel… Nebo také mohl stát někde za rohem, v boční ulici; já jsem Terezu vyprovodila až k chodníku a ještě jsem na ni mávala, to by musel vidět a snad mě i poznat – pokud mě zná, pokud nedostal jen popis nebo fotku,“ tápala jsem v dohadech a přitom mě mrazilo.

„Myslím, že se orientoval podle auta, skoro určitě. Předpokládal, že řídím já, a když se chtěl přesvědčit, neviděl Tereze pořádně do tváře. Musel vyrazit hned za ní, já jsem ještě zavírala bránu. Nestydatě vrže, pokud sis nevšiml,“ dodala jsem jedovatě.

„Jak dlouho ti trvalo, než jsi tu bránu zavřela?“

„Pět minut? Deset?“

„Kolik???“

„Koukala jsem na hvězdičky, no. A pak jsem se šla ještě trochu projít, tak na půl hodinky.“

Pokýval hlavou a už neříkal nic; zřejmě přičetl mou tehdejší nenadálou nostalgii zmíněné ráně do hlavy. Taková smrtící pecka nemůže zůstat bez následků, říkaly jeho oči, a to nemluvím o tom, že si nic nepamatuje, potvrzovaly svěšené koutky úst. Ach jo, pravil celý jeho obličej.

„Někdo tě sháněl, volal na pevnou, nebyla jsem si jistá, kde jsi, tak jsem mu řekla, že jsi někam odešla nebo odjela. Říkal, že zavolá později, ale už se neozval. Zapomněla jsem ti to říci…“ Andulčina

slova zůstala viset ve vzduchu.

„Jistil se,“ vyslovil strýček to, co jsem si myslela, nahlas. „Proto volal na pevnou, mobil, pokud ho zná, by mu byl houby platný.“

„Taková pitomá shoda náhod.“

„Jenže teď už ví, že se spletl. Zkusí to znovu.“

Nelíbilo se mi, že by na mne měl někdo něco znovu zkoušet, ale zavírat oči před tím, že mi hrozí reálné nebezpečí, jsem nemohla.

„Beruško,“ skoro jsem nadskočila při tom oslovení, můj milý příbuzný se uchyloval k oslovení z říše brouků jen velmi výjimečně.

„He?“ odpověděla jsem na nejnižší možné úrovni komunikace.

„Napadlo tě aspoň, co u tebe v bytě hledal? Ať přemýšlím, jak přemýšlím, pro lichotivou pozornost, kterou ti ten neznámý věnoval, nenacházím žádný důvod. Že tě chtěl zabít, nebo dát zabít, to bych chápal, musí mít strach, že si vzpomeneš na něco, co ho odhalí – a mimochodem to také dokazuje, že něco takového existuje, jsi pro něho časovaná bomba, ale proč ti lezl do kvartýru, to je pro mne záhada.“

„To jsem ráda, že ho chápeš,“ ucedila jsem nevlídně, „a co hledal; opravdu nemám tušení. Fakt ne,“ dodala jsem upřímně, když jsem viděla typicky Velíškovskou mimiku; zvednuté jedno obočí a sardonicky zkřivené rty.

„Kdyby nebylo toho, že použil klíče, které ti sebral ve vile, řekl bych, že to vloupání se smrtí Janovcové snad ani nesouvisí, ale takhle…“

„Nic doma nemám, kromě té pistole, všechno je v kanceláři a tam nebyl, aspoň zatím.“

„Možná by to tam měli hlídat,“ zadumal se strejda.

„Zbytečné, nechala jsem vyměnit zámky, doma se postarala paní Čurdová, o výměnu v kanceláři jsem poprosila správce domu. To jsem ti neřekla?“ divila jsem se tak nevinně, jak jen jsem svedla.

„O starost méně,“ přešel celou věc gentlemansky. „Možná bychom ale měli hlídat tebe,“ díval se na mne pozorně, v očích náhlý strach, jako by se z exaktní roviny najednou posunul do skutečnosti a uvědomil si, že jde o krk skutečně jeho milované neteři. Byla jsem skleslá, ale tohle bylo už trochu moc.

„Zbytečné. Čtyřiadvacet hodin, dokud si nevzpomenu a nevyklopím, co vím, mě hlídat nemůžete, aspoň ne dlouho, a dokud ta pitomá amnézie nepřejde, bude to zkoušet znovu, jak jsi tak hezky předpověděl. Nemusí to mít ani souvislost s tím, že by měl strach z mých vzpomínek, nemyslíš? A co hledal, také nevím, takže tohle si opravdu vybavit nemohu.“

Měla jsem pravdu, věděli jsme to oba.

„Zbláznili jste se, vy dva?“ vložila se do debaty rozhořčeně Andulka, na jejíž přítomnost jsme zapomněli; seděla dosud tiše jako myška, ani šálkem o talíř necinkla.

„To ji chceš nechat bez ochrany? Co když mu to tentokrát vyjde?“

„Nebude nikam chodit sama, auto už nemá, takže tady nebezpečí nehrozí, no a jinak bude chodit se mnou. A bez řečí.“

Nějak jsem ani neměla chuť odmlouvat, také jsem si vlastně poprvé uvědomila, že už opravdu nemám auto, moje žlutá veselá renaultka skončila na vrakovišti, snažit se ji opravit nemělo cenu.

„Ty jsi mluvila s paní Čurdovou,“ odvracel kapitán chmury, které obestřely mé ustarané skráně,

„dala ti nějaký popis toho člověka, který odcházel z tvého bytu? Mohla to být třeba žena?“

„Nemohla. Moje sousedka je sice stará paní, ale oči má jako ostříž, kéž by mně ty moje tak dobře sloužily. Viděla ho jen zezadu, víš, jak u nás v domě zahýbá chodba, takže obličej nemohla zahlédnout, díky tomu stočenému schodišti zašel vlastně za roh, ale byl to muž, zcela určitě; na sobě měl černé triko s krátkým rukávem a upnuté džíny, svalnaté opálené ruce, dlouhé nohy a tmavé vlasy, jo, a říkala paní Čurdová, že měl krásné pozadí,“ dodala jsem a sledovala se zájmem, jaká bude reakce.

„Čeho si dnes lidi nevšimnou,“ zabručel jen.

„Zajedu zítra domů, zkontroluji ty vyměněné zámky, vezmu si nové klíče a také vrátím paní Zavřelové Richardovy věci, aspoň ty, které už nepotřebujeme, dal jsi je zkopírovat, ne?“

„Odpoledne to nechám udělat,“ pokýval hlavou a já byla spokojená, že jsem ho přece jen malounko nachytala.

V rámci nově nastavených pravidel jsem nasedla do jeho auta a trávila zbytek dne v ponuré policejní kanceláři; ani doma jsem nesměla zůstat bez dohledu. Byla to nuda, strašlivá, a ještě horší bylo, že

mi přidělil na zítřejší výlet jednoho ze sboru konstáblů, jak té své partě občas říkal. Neměl mě spustit z očí, neměl mě pustit za volant, měl na mne dávat pozor a kdyby bylo nejhůř, měl položit život na mou obranu a s posledním výdechem útočníka zastřelit ze služební pistole, kterou tenhle kovboj nosil zastrčenou vzadu za pasem džin, maskoval ji bundou, ve které mu muselo být dost horko.

„Ne proto, že je to moje neteř,“ vysvětloval ještě strejda podmračeně, „ale je to svědkyně a její výpověď je pro nás důležitá. Nesmírně důležitá,“ zdůraznil lehkým klepnutím pravítka o stůl, „jen kdyby si už vzpomněla.“

„Co budeš dělat, když si nevzpomenu vůbec nikdy?“ nemohla jsem rozdýchat tu neteř, o kterou vlastně nejde.

Podíval se na mne a výjimečně nenašel odpověď, v důsledku toho jsem se s potěšením vynesla jako královna ze Sáby, následována nemluvným kapitánem kriminálky. Ten den, když nepočítám

vynikající večeři a Andulčino vzdychání, se už nic pozoruhodného nestalo; jako pověstní broučci jsme spali a spali a spali…

23.

Zámky byly vyměněné, paní Čurdová mi slavnostně předala klíče, přitom bedlivě sledovala mého průvodce a osvědčila vlastní bystrozrak tím, že se ke mně naklonila a spiklenecky mi špitla do ucha.

„Tenhle to nebyl.“ Nebyl, zaplať Bůh. I v kanceláři byl zbrusu nový zámek, klíče k němu mi vydal správce – dřív to býval domovník, ale teď dával přednost oslovení pane správce, nahlédli jsme, jen tak pro jistotu, ale nezdálo se, že by se v místnostech něco změnilo.

„Zdálo se mi nedávno, jako by někdo zkoušel odemknout vaše dveře,“ zarazil nás správce u své kóje,

„ale neviděl jsem nikoho, jen jsem slyšel takové štrachání a myslel jsem si, že by to mohlo být od vás. To už byl zámek vyměněný, ale který to byl den, to vám nepovím. Koneckonců, mohlo to jít i odjinud; neviděl jsem nikoho ani přijít, ani odejít. Na druhou stranu, nesedím tady pořád, občas musím někde něco… Kdo chce, najde mě,“ vytáčel sám sebe naprosto spolehlivým způsobem, ten závěr už říkal bojovně, jako bychom mu chtěli něco vyčítat.

„To je v pořádku,“ uklidňovala jsem drobného chlapíka, byl celý načepýřený, ale já věděla, že má pravdu. Opravoval v domě drobné defekty, občas někomu pomohl, třeba takové staré bělovlasé paní, která bydlela v nejvyšším patře, nosil pravidelně nákup domů, byl to ochotný človíček, prostě domovník, pardon, správce, nikoliv hlídač a ochranná služba v jedné osobě, nikdo od něho nemohl chtít víc. Vlastně pro něho bylo lepší, že nikoho neviděl, kdo ví, jak by skončil, kdyby neznámého zastihl u mých dveří s klíčem, který se k nim už nehodil.

K Zavřelové bych nejraději šla sama, ale můj průvodce se mne, přesně podle instrukcí, držel jako klíště, marně jsem mu vysvětlovala, že se umím ubránit docela dobře sama, že jsem bývalý policajt, že jsem dosáhla vynikajících výsledků v kurzech sebeobrany, že mám černý pás v karate, že… Nezbylo, než se s tím smířit, ostatně, neumím si představit, co by s ním strejda udělal, kdyby mě spustil z očí a někdo se toho jen pokusil, byť třeba i bez úspěchu, využít.

Zavřelová vypadala ještě drobnější, ještě utrápenější, jako by na ni doma všechno padalo, pozvala

nás dál, jak tam tak stála, v ruce sežmoulaný kapesník, musela jsem její pozvání přijmout, i když jsem to původně v úmyslu neměla. Ožila, kmitala v kuchyni, domeček byl pořád tak vzorně uklizený, káva stejně dobrá a bábovka byla tentokrát maková; brala jsem to jako dobré znamení.

Chodí už do práce, svěřovala se a celá ožila, je jí tam lépe, kolegové i šéf jsou nesmírně hodní, nikdo se na nic nevyptává, teď vlastně žije jen tou prací, doma, co doma, uvažovala i o tom, že domek prodá, ale ještě neví, snad si zvykne, ztrápeně složila ruce do klína.

„Vracím vám něco z toho, co jsem si posledně vzala,“ podala jsem jí obálku s Richardovým deníkem i s tou tajuplnou a tajnou schránkou Inge Janovcové.

Převzala ji, ani ji nerozlepila, nepodívala se, co je uvnitř, a zmizela v sousedním pokoji, který byl, jak jsem věděla, Richardovou bývalou pracovnou. Už se chtěla od minulosti odtrhnout, ale k tomu, aby mohla uzavřít jednu kapitolu života, jí chybělo ještě něco; musela Richarda odevzdat zemi, jak sama řekla. Netrpělivě čekala, až jí policie jeho tělo vydá, slíbila jsem, že se poptám.

„Myslíte, že bych mohla tu obálku dát Janovcovým?“ zeptala se nečekaně.

„Janovcovým…?“

„Byl tady nějaký kamarád pana Janovce, ptal se, jestli Richard neměl doma nějaké firemní věci, že by je pan Janovec chtěl, že ho pro ně poslal.“

„Jak vypadal?“

„Vysoký, štíhlý, tak trochu ošuntělý, ne, že by byl vyloženě špinavý, ale přesto tak působil; jako by měl na sobě šaty, které mu nepatří, nějakou sepranou mikinu, měl na hlavě kapuci, jako to nosí ti mladí kluci, a přitom mu bylo určitě skoro čtyřicet. A měl tmavé brýle přes půl obličeje, má nemocné oči, říkal, vůbec mi nepřipadal jako někdo, s kým se člověk jako pan Janovec může přátelit, ale kdo ví, třeba to byl zaměstnanec a trochu přeháněl, aby vypadal důležitě,“ trochu pohnula rty v náznaku úsměvu.

„Třeba,“ byla jsem myšlenkami někde jinde, zase další padouch, nebo někdo, kdo má zřejmě strach, že by ho poznala, „co jste mu řekla, paní Zavřelová?“

„Že jsem ty věci dala vám, že vyšetřujete vraždu paní Janovcové, protože si vás pan Janovec najal, kýval hlavou, jako že ví, ale neměla jsem mu co dát. Byl trochu zklamaný, ale říkal, že se nedá nic dělat, že si ty věci pan Janovec nějak obstará, když vás sám najal.“

„Měl vousy? Třeba takové delší strniště?“

„Kdepak, byl hladce oholený.“

„Vy znáte pana Janovce? Staršího, nebo i mladšího?“

„Neznám, jen jsem s panem Viktorem několikrát mluvila, když hledal Richarda, ale ten to určitě nebyl, poznala bych ho po hlase. A toho jeho bratra, kdepak, s tím jsem ani nemluvila, natož abych ho viděla. Já na ty jejich večírky a slavnosti nechodila, není to nic pro mne, Richard občas ano, když musel, ale já se vždycky vymluvila, a kde jinde bych je mohla vidět, že.“

Asi ne, byly to jen momentální nápady. Divné, že se za ní Viktor ani nestavil, když našli jejího muže mrtvého, jenže měl v té době vlastně už jiné starosti, jinak by… Určitě ano, je-li takový, jak si myslím.

„Zmínila jste se mu nějak o mém spojení s policií?“

„Ne, to mě ani nenapadlo, měla jsem? Něco jsem spletla?“ byla trochu vyděšená.

„To je v pořádku, já si to s panem Janovcem vyřídím, nebojte se, nic se nestalo, a kdyby ten člověk ještě přišel, řekněte mu, že jsem vám ty věci ještě nevrátila. Můžete mi, prosím, tu obálku ještě na nějaký čas půjčit?“

„Jak chcete,“ řekla trochu upjatě, můj společník vytáhl služební placku a ukázal jí ji. „Je to v zájmu vyšetřování, paní Zavřelová,“ podotkl vlídně a Richardova vdova se s tím spokojila, uklidnila se, když to policie chce, tak ona vyhoví. Donesla zapečetěnou obálku. „Nemusíte mi ji už vracet, na Richarda mám jiné památky, co bych s ní dělala, a když si to s panem Janovcem vyřídíte, můžete mu ji dát sama, pokud o ni tak stojí.“

Rozloučili jsme se už zase přátelsky, dala jsem jí svou vizitku, služební, pro všechny případy, jak jsem podotkla, chvíli na ni hleděla a pak ji zastrčila do kapsy košile, třeba ji vyhodí a třeba také ne. Dívala se, jak nasedáme do auta a po chvíli zmizela za hradbou dveří.

„Tak už víme, co hledali u vás v bytě a proč se snažili dostat do kanceláře. Kapitán bude rád, vrtalo mu to hlavě.“

No jejda, a jak mu to v ní vrtalo, můj milý pobočníku, to já vím zatraceně dobře.

Vraceli jsme se docela zvesela, přece jen byl ten výlet k něčemu dobrý, vpadli jsme do kapitánské kanceláře jako velká voda, nezapomněla jsem zaklepat, to já nikdy, ale na vyzvání jsem tentokrát v té radosti nečekala, strejdovi vyletělo obočí až k hranici vlasů – a ta je hodně vysoko, pozdravila jsem jeho i tu starou paní, která seděla proti němu, vedle ní se vyjímal vysoký pohledný Štěpán Janovec, kývla jsem na něho hlavou a sklapla.

„Paní doktorka Janů,“ představil mě strýc s viditelnou nechutí, pohledem přes rameno jsem zjistila, že můj věrný stín zmizel jako vločka sněhu v jarním slunci, zřejmě vyhodnotil situaci naprosto pragmaticky; já, jako kapitánova neteř, to nějak zvládnu, ale v jeho případě by byly škody nevratné.

Rozzářila jsem svůj pověstný úsměv, jenže poněkud nevhod, zdálo se, že pozitivně působí jen na Janovce; paní byla zdrcená neštěstím, které je potkalo, a strejda… Darmo mluvit, kabonil se jako bouřkové mračno.

„Já bych snad už raději, jen ještě tohle,“ chystala jsem se nějak elegantně vycouvat z nepříjemné situace, přiblížila, nebo spíš připlížila jsem se k úřednímu stolu plnému lejster a opatrně podávala kapitánovi obálku, kterou jsme dovezli zpět.

Podíval se na mne, beze slova, pohledem mě vyzval k vysvětlení.

„Bude lepší, když zůstane tady, později ti to řeknu. To je ta příčina,“ hypnotizovala jsem ho očima.

Najednou se rozveselil až nemístně. „Tak to jsou ty Richardovy papíry,“ hlaholil k mému naprostému překvapení. „No to je dobře, že jste je přinesli, to víte, nějaké zápisky, deník, předáme to oddělení, které vyšetřuje Richardovu vraždu,“ obracel se s vysvětlením k matce a synovi.

„Nám to vlastně k ničemu není, snad to pomůže aspoň jim,“ dodal a upřeně sledoval ty dva.

Jeho úmysl mi byl už zcela jasný; pokud někdo z Janovcovy rodiny má něco společného s útokem na mne, respektive na Terezku, pak jsem od tohoto okamžiku v bezpečí, protože pro ně už je pozdě, všechno má policie. No a pokud o tom nic nevědí… Eh, to je ta horší varianta a ten dotyčný či dotyčná po mně půjdou dál.

24.

Hned za dveřmi se ke mně přidal můj věrný stín, nejistě pokukoval, ale raději se neptal. Kapitán Velíšek má pověst naprosto spravedlivého, nicméně přísného šéfa.

„Dobrý,“ uklidňovala jsem ho, když mi v kabelce něco zacvrkalo; Terezin mobil. Jasně, vzpomněla jsem si na chvíli, kdy mi ho strejda podával na místě nehody, zřejmě ho nechtěl tahat po kapsách a pak na to asi zapomněl. No, zapomněl, spíš ho k ničemu nepotřeboval, záhada útoku se vyřešila téměř okamžitě. Že vydržel tak dlouho v provozu, podivovala jsem se s trochou závisti; ten můj přístroj si už po třech dnech žádal doplnění energie pro další práci, ovšem já ho, na rozdíl od momentálního stavu toho Terezina, občas i používala, a jestli ho měla čerstvě dobitý… Tedy máš ty ale starosti, pokárala jsem sama sebe, nestávalo se mi moc často, že bych tak zevrubně dumala nad nedůležitou maličkostí.

„Zaneseme ho do nemocnice,“ smířila jsem se, jak vidno z množného čísla, s nevyhnutelnou přítomností toho dobrého anděla strážného.

Pokývl a zamířil k autu, podržel mi dveře a ostražitým zrakem přitom sledoval okolí. Jeho to hlídání snad baví, uvědomila jsem si s překvapením, zřejmě si připadá jako skutečný osobní strážce. No, když mu to dělá radost…

Tereza dychtivě natáhla ruku po telefonu, „už jsem si myslela, že je nenávratně v tahu,“ švitořila nadšeně, byla plná života, těšila se, že za pár dnů jí donesou berle a pak už bude moci chodit, a když bude chodit, tak může z nemocnice domů, to je prostě skvělé. Tím nakažlivým optimismem mi připomněla jednoho pihovatého kloučka, bral své omezení stejně bez fňukání a nářku nad sebou samým, jako ona. Musím se za ním podívat, trochu jsem na něho pozapomněla, píchla mě výčitka.

„Má se o tebe kdo starat?“

Dívala se na nepřijatý hovor a oči se jí rozzářily.

„Řekla bych, že ano,“ usmívala se jako sluníčko, „nevadí, když si teď zavolám?“

„Skočím za doktorem,“ vyklízela jsem pole, můj hlídač čekal na chodbě, do čistě dámského pokoje si přece jen netroufal. Kývla nepřítomně hlavou a pilně mačkala tlačítka. Snad se po chodbách zase nepotuluje nepřátelská paní vrchní, přece nemůže sloužit pořád, zadoufala jsem, za žádným doktorem samozřejmě jít nehodlám, jen jsem nechtěla poslouchat.

Seděli jsme v pohodlných křesílkách na chodbě spolu s čiperným pánem v triku a kalhotách, na jedné straně rozstřižených skoro k boku; nohu mu až nad koleno zdobil vzhledný sádrový krunýř, u křesla vyčkávala dvojice francouzských holí a pán nadskakoval netrpělivostí.

„Jdete domů?“ konstáblovi se nechtělo sedět jen tak, beze slova.

„Čekám na odvoz, to víte, jsem tady deset dnů, už se těším,“ odpovídal a očima sledoval dveře, otevřely se, jako by pod sílou toho pohledu, paní, zřejmě manželka, přejela očima chodbu, v očích jí svitlo poznání a pokročila k němu.

„Na shledanou,“ loučil se, ještě trochu neobratně vstával z křesla, přesedl do vozíčku na kolečkách a vydal se s paní k východu.

Ten vozík mi zase připomněl Zdendu, určitě si myslí, že jsem se na něho vykašlala, hned zítra, nebo ještě dnes se za ním zastavím, slibovala jsem jemu i sama sobě. Bude kulit oči, těšila jsem se a nejraději bych vyrazila okamžitě.

„Skočím ještě za paní Dobešovou a pak si někam vyrazíme, jestli vám to nevadí,“ tázavě jsem se dívala na mládence, „poslyšte, jak vám mám vlastně říkat? Přece ne konstáble.“

Usmál se a hned vypadal o pár let mladší.

„Já jsem Aleš, ale prosím, Alíku mi neříkejte.“

„Slibuji,“ odpověděla jsem, s tímhle problém mít nebudu. „Já jsem Johanna,“ podávala jsem mu ruku. Trochu prkenně pokývl hlavou a uhnízdil se zase v křesle.

Tereza pololežela, poloseděla, vypadala spokojeně, ale trochu ospale, aspoň jí nebude líto, že se dnes nezdržím.

„Někam spěcháš, co?“ odhadla jako obvykle zcela přesně situaci, „nebudu tě zdržovat, stejně bych měla chvíli odpočívat. Jo, a jak ses ptala, jestli se o mne má kdo postarat, tak ano; hned jak mě pustí, odveze mě Martin domů, vezme si dovolenou na těch pár prvních dnů, takže neboj, na krku ti nezůstanu.“

„Terezo,“ cítila jsem se přece jen trochu dotčená, „kdyby to bylo třeba, můžeš mi na tom krku viset, jak dlouho budeš chtít. Kdo je Martin?“ nedalo mi to.

„Martin,“ zasnila se, „Martin je přítel, však ho poznáš. A teď už plav,“ upravovala si postel, pomocí jakési záhadné páčky se jí podařilo sklopit podhlavník do polohy ležmo, kutala se pod deku, v rámci možností zaujala co nejpohodlnější pozici a oči se jí zavíraly.

„To byl on, ten telefon?“

„Byl. Volal už několikrát, ale nikdo to samozřejmě nebral, tak měl strach.“

„Měla jsem ho v kabelce, kterou normálně nenosím,“ vzdala jsem jakoukoliv konverzaci, v náhlém impulzu jsem pohladila rozčepýřené vlasy.

„Ahoj,“ zabublalo to z postele, ještě jednou se zavrtěla a pak ztichla definitivně.

„Dávají jí v kapačce něco proti bolesti, z toho se i spí,“ poučila mě paní ze sousedního lůžka. Usmála jsem se na všechny a nikoho a s pozdravem je zanechala jejich špitálnickému osudu.

25.

Zdenda zato nespal ani náhodou. Daniela pohostinně do pozvání na kafe zahrnula i Aleše, káva byla horká a černá jako hřích, kolik já jí za den asi tak vypiju, táhlo mi hlavou, musím to omezit, škoda, že čaj nesnáším, příště poprosím o nějakou vodu. Tvarohové koláčky voněly, až se vosám motala křídla, vyprávěla jsem, co se všechno událo za tu dobu, co jsme se neviděli, nebo skoro všechno, Daniela vrtěla nevěřícně hlavou, Zdenda kulil ty své modré studánky přesně tak, jak jsem čekala, příjemné odpoledne se pomalu měnilo ve vlahý podvečer, nechtělo se nám odcházet, ani mně, ani Alešovi, jenže právě když jsme se rozhodovali, jestli přece jen neshodíme svršky a ve vypůjčených plavkách nezkusíme zaplavat si v bazénu, kterým se pyšnila rozlehlá zahrada, zahalekal mobil, tentokrát můj.

„Co je s tebou,“ strejdův hlas zněl trochu poplašeně, „neozvala ses celé odpoledne, jsi v pořádku? Jste v pořádku, oba? Nebo s tebou Aleš není?“

„Je se mnou, jsme v pořádku, sedíme u Daniely, zašla jsem za Zdendou.“

„Aha,“ úleva, která ho zachvátila, byla jasně patrná, „tak se v pořádku vrať, ale ať tě Aleš doveze až před dům, rozumíš?“

„Doveze, neboj se, za chvíli vyrazíme.“

„Hm,“ bylo to jediné, co se ještě z druhé strany ozvalo, a pak už jen pípání, svědčící o tom, že hovor skončil.

Dojeli jsme domů, všechno bylo tak nějak v poklidu, večeře, koupelna, postel, knížka, spánek…

Muselo to být chvíli poté, co jsem usnula, zaslechla jsem kradmé kroky v kuchyni, jako by mě vymrštila pružina, najednou jsem seděla na posteli a natahovala uši; sluch mám opravdu hodně dobrý, nemohla jsem se mýlit. Zajisté, když normální člověk sleduje detektivku a vidí, jak hlavní hrdina či hrdinka, kteří uprostřed noci slyší tajemné kroky, tu v přízemí domu, onde v sousední místnosti, nelení a vylezou z postele, aby se vydali vstříc nebezpečí, zatíná pěsti a radí nikam

nechoď, zamkni se v pokoji a volej policajty, tak zrovna tak tyhle situace prožívám i já. A udělala jsem samozřejmě přesně to, co dělají ty bláznivé postavy filmových kriminálek; vydala jsem se do nejobývanější a nejútulnější místnosti domu. Říká se, že kuchyně je srdcem domu, a v Andulčině domácnosti to platilo stoprocentně. Opatrně jsem otevřela dveře, po lince se svezl proužek světla, někdo se pohyboval téměř neslyšně, svítil si přitom baterkou, srdce mi začalo bušit trochu rychleji a zalitovala jsem, že s sebou nemám něco, cokoliv, co by vetřelce udrželo na uzdě, ale co můj černý pás, he? Mířil ke dveřím, tahle kuchyně má dvoje, jedněmi se vchází z chodby, druhé vedou do mého pokoje. Postava mířila k chodbě, u Velíšků, kromě venkovní brány, dveře nevržou, a já byla bosa, pár kroky jsem překonala vzdálenost mezi námi, lapla nevítaného hosta a jediným nacvičeným chvatem jsem s ním mrskla na zem. Vyjekl, baterka mu vypadla z ruky, kutálela se ke mně a ze země se ozvalo přidušené: „Sakra, kdo to tady blázní, vylítly pojistky!!!“

Strejda, rozčepýřený, současně vystrašený i vzteklý, drapl baterku a posvítil si na mne. Krev mi ztuhla v žilách, ještě že nejsem ten typ, který se chápe pohrabáče a mlátí jím zloděje po hlavě.

Se zuby sevřenými, až se mu plomby drolily, vyrazil na chodbu, cvakl jističem, vrátil se, praštil do vypínače, kuchyní se rozlilo jasné světlo a přímo přede mnou stál kapitán kriminálky v apartním letním modelu pyžama, opálené nohy rozkročené, ruce založené na prsou, viděl, jak jsem vyděšená, stála jsem tam jako kus kamene, ani jsem nemohla dýchat na rozdíl od něho, který funěl zcela nepokrytě. Když viděl, jak jsem na tom, rozhodl se trápit mě dál; teatrálním gestem položil ruku na hruď, do míst, kde předpokládal, že má srdce, pomalu došel k židli a sesul se na ni s procítěným zavzdycháním.

„Můžeš mi říci, proč ses mě pokusila zabít nebo aspoň zmrzačit v mém vlastním domě?“

„Protože jsi mě vyděsil tak, že vidím vrahy na každém kroku. Jak jsem měla vědět, že se tady posunuješ jako retardovaný indián, který chyběl na hodinách plížení, co? Opravdu jsem si myslela, že někdo vnikl do domu, necháváš mě hlídat jako korunovační klenoty a pak se divíš,“ našla jsem konečně slova na svou obranu, ale sama jsem cítila, že tenhle zákrok mi strejda hned tak nezapomene.

„Spíš by měli hlídat mě, ale před tebou,“ bručel, šedivá barva z jeho obličeje mizela, nedivila jsem se, že se tak vyděsil, ještě že má dobré srdce. A dosud pružné klouby a zdravé kosti. Opatrně jsem ho obešla, otevřela jsem chladničku, sáhla do jejích dvířek a vylovila láhev první pomoci. Nalila jsem jednu skleničku, a pak, po úvaze, i druhou pro sebe. Já jsem se také polekala, ne? Seděli jsme u stolu a popíjeli naši oblíbenou irskou whisky. Bylo to něco jako kalumet, dýmka míru, abych byla stylová, když už jsem strýce tak hanebně znectila tím opožděným indiánem.

„A jak víš, že vylítly pojistky?“

„Četl jsem si,“ zahuhlal, „a jak jsem vypínal lampu, prskla a vyhodila hlavní jistič. To jsou ty halogenový žárovky, obyčejná by to neudělala, jen by zhasla.“

Vyprázdnil svou dávku jedním douškem a natáhl ke mně ruku s prázdnou sklenkou, tak jsme si dali ještě jednu; opláchla jsem nádobí, aby se Anda ráno nedivila, a do rána už jsme spali v klidu, oba. Aspoň doufám.

26.

„Co ti vlastně řekla stará paní Janovcová?“ zahajovala jsem mírovou konferenci u snídaně; kuchyně patřila pouze nám, Andulka se vrtala na zahradě v nějakém záhonku. Sice se ráno zeptala, co to byl za rámus v noci, přiznali jsme výpadek elektriky, ale zbytek strejda galantně zamluvil tím, že v kuchyni zakopl a upadla mu baterka. Galantně, no, spíš ve vlastním zájmu. Umím si živě představit, jak by se jeho milovaná žena ohýbala smíchem, kdyby jí řekl pravdu. Vždyť teď už to noční dobrodružství připadalo docela zábavné i nám dvěma; mně ovšem asi o něco více.

„Podle ní byli v době vraždy Zavřela Viktor i Štěpán s ní, aspoň pokud je schopna posoudit, trávili spolu večer. Jenže doba smrti Richarda se nedala přesně určit, je tam velká rezerva, počasí a ten déšť do toho, začalo pršet okolo desáté, to byli ještě oba u matky, pak přišla bouřka, prostě nevíme, je to alibi a není to alibi. Ale ten den, kdy zemřela Inge, s ní Viktor byl ve firmě, dávali do pořádku objednávky, proto také Janovec hledal Richarda, něco jim tam nešlo, jinak by jeho nepřítomnost zřejmě toleroval; Zavřel pracoval mnohdy do noci, takže nechodil do práce od do, ale podle potřeby,

ovšem byl zvyklý zavolat, že nepřijde, ale pro jednou, říkal si Janovec… Čili ten nám z toho vypadává. Se Štěpánem je to trochu jinak, on tvrdí, že měl volno, byl někde na výletě, chodil po lesích a pak se stavil za švagrovou, ale neotevřela mu, proto nasedl do auta a jel se najíst, pak se vrátil, údajně opravdu slyšel nějakou ránu, a když mu Inge ani tentokrát neotevřela, zneklidnilo ho to. Pak potkal

ty chlapy z ochranky, řekl jim o té šlupce, možná i řekl, že se jedná o výstřel, to už si přesně nevzpomíná, ale že je z rodiny, o tom se jim nezmínil, vydával se za souseda – říkají oni, on zase

tvrdí, že šel jen tak okolo, o žádném sousedovi nemluvil; svou přítomnost na místě ale nepopírá. Jestli slyšel ránu nebo ne, to mu nedokážeme, mohlo to jít z výfuku, což by byla hodně velká náhoda, spíš

si ji vymyslel. Proč se za ní stavoval, nechtěl vysvětlovat; prý je to snad normální, že chtěl Inge navštívit, když byl poblíž. To by přece udělal každý, o nic jiného než zdvořilostní návštěvu, případně společný oběd či večeři nešlo.“

„Ale že se jeho bratr tak divil, když ho viděl u domu? Zdál se mi hodně podrážděný, tobě ne?“

„Jestli věděl, že je Štěpán milencem jeho ženy, bodejť by nebyl podrážděný.“

„A věděl to? A opravdu byl?“

„Inge přece v tom svém deníku psala, že si myslí, že Viktor něco tuší, co by to mohlo být jiného?“

„Hm, to máš pravdu, ale stejně jsou ty vztahy mezi těmi sourozenci nějak divné.“

„Štěpán zřejmě problém s bratrem nemá, ale Viktor, tam je to jiné. Jako by na něho žárlil, ale nejen kvůli ženě, ale i pro ledacos jiného; je mladší, absolvoval prestižní školy v zahraničí, pracoval tam u

nějaké známé firmy a byl prý velmi úspěšný – to mi řekla paní Janovcová, on se tím nechlubil, kdo ví, co v tom všechno je. Možná i nějaká rivalita z dětství, prostě mladšímu sourozenci toho většinou projde více než staršímu, třeba to v něm nechalo hořkost, stává se to.“

„A jak na tebe působil Štěpán?“ nedalo mi to, abych se nezeptala.

„Líp než jeho bratr. Je takový otevřenější, velmi příjemný, žádný předrážděný manažer, není ovšem spravedlivé srovnávat dva muže, z nichž jeden přišel o ženu tak tragickým způsobem. I když ji možná podezíral z nevěry a teď už ví, že oprávněně, on ji opravdu miloval.“

Musela jsem souhlasit; ten Viktor Janovec, který mě navštívil v kanceláři a požádal mě o pomoc, byl zcela jiný, než muž, se kterým jsme mluvili po smrti Inge. Štěpán je asi hodně podobný tomu bývalému Viktorovi, ale nemá za sebou jeho hroznou zkušenost, takže může být okouzlující a příjemný i nadále, pomyslela jsem si a cítila jakési podráždění, namířené proti Štěpánovi.

„A paní Janovcová?“

„Velmi noblesní dáma. Já vím, že ti to připadá starosvětské, ale jinak ji prostě popsat neumím. Je zdrcená, plná smutku a bolesti, ale ovládá se, ví, že se musí postarat o budoucnost firmy a že jí Viktor asi prozatím moc nepomůže. Spoléhá na Štěpána, to bylo patrné, stačilo vnímat, jak se na něho dívá, jak o něm mluví. Řekl bych, že je jí Štěpán bližší, také s ní bydlí, stará se o ni, všimla sis jejích rukou?“

Nevšimla, vypadla jsem z jeho kanceláře co nejrychleji a moc jsem se raději nerozhlížela.

„Má zřejmě pokročilé stadium artritidy nebo něco takového, ruce má zkřivené, sotva udržela propisovačku, když se podepisovala. Oni dva tvoří vlastně takovou malou rodinu, starší bratr se ženou jsou už tak trochu mimo, mají vlastní život, ale ona a Štěpán všechno sdílejí. Viktor si toho byl určitě vědom, snad proto ta jeho averze vůči bratrovi – i kdyby nebylo Inge a jejich poměru.

Předpokládanému poměru; Štěpán jakékoliv byť i jen podezření popírá velmi vehementně a paní Janovcová se při té představě jen zasmála; asi poprvé od té tragédie. Škoda, že s nimi nebyl i Viktor, byla by to zajímavá konfrontace. I když, jejich matce bych ji nepřál.“

„Proč tam nebyl?“

„Nepředvolal jsem ho, už jsme ho přece vyslechli, a také, nechtěl jsem to hnát do krajnosti.“

„Zmínil ses o té zpronevěře?“

„Zmínil, to víš, že ano. Paní Janovcová o krádežích ví, Štěpán se tvářil překvapeně, matka mu to neřekla, i když ho určitě nepodezírala. Inge ji požádala, aby o tom nemluvila s nikým, ani s Viktorem, ani se Štěpánem, dokud oni dva s Richardem celou věc nevyjasní.“

„To je divné; tchyni se svěřila, požádala ji, aby nic neříkala, a pak to Viktorovi sama řekla?“

„Hm,“ zadumal se strejda.

„Možná mu chtěla jen zdůvodnit, proč se zdržuje tak dlouho v práci. Předpokládáme-li, že ji podezíral z nevěry, určitě se vyptával, a tak jí nic jiného nezbylo,“ navrhl po chvíli přemýšlení.

„Hm,“ udělala jsem teď zase já, „nepodezíral.“

„Zítra dostaneme výsledky z daktyloskopie,“ pookřál kapitán. „To jsem zvědav, kdo měl ty fotky v ruce.“

„S čím je budete porovnávat?“

„No, s čím. Janovcových máme, aspoň Štěpánovy a staré paní, Viktorovy si opatříme, Richardovy si necháme poslat, jinak asi nikdo. Paní Zavřelová… Ne, to ne,“ zavrhl tu myšlenku, „i kdyby byly její, tak by to znamenalo jen tolik, že není tak diskrétní, jak tvrdí, že se na ty obrázky prostě podívala – a to není zločin.“

„Jak to, že máte…?“

„Měli kafe a vodu.“

„Aha. U mne se něco našlo?“

„Pokud na něco sahal, tak měl rukavice, zřejmě gumové. Možná dokonce ze tvých zásob – nečerti

se,“ reagoval na můj prudký nádech, „to víš, že si vzal své, nemohl spoléhat na to, že je máš příhodně k dispozici, a gumové rukavice se skryjí snadněji než jiné, hlavně teď v létě.“

Škoda, pomyslela jsem si, ale tak už to chodí.

„Zítra se jedeme podívat do domu Janovcových, hlavně do jejího pokoje, možná tam na něco narazíme. Co s tebou, děvče nešťastné? Samotnou tě doma nechat nemohu, Aleš má zítra jiné povinnosti, a abys seděla opuštěná u mne v kanceláři, to by dopadlo.“

Nač ten proslov, strejdo, nikoho jím neoklameš, já přece vím, že mě vezmeš s sebou, ale když to chceš slyšet, tak dobře, za tu noční kuchyňskou akci ti nějaký ten ústupek dlužím.

„A nemohl bys mě vzít s sebou?“

„Asi mi nic jiného nezbude. Ale pamatuj si; na nic nesahat, do ničeho se neplést, jsi tam jen jako…“

„Tvoje asistentka?“ vzpomněla jsem si na ten hezký titul, který mi uštědřil nedávno v nemocnici.

„Moje nevměšující se, tichá asistentka, to ano, a pamatuj si to. Koneckonců, přece jen jsi ženská, možná si všimneš něčeho, co by nám ušlo.“

„Kdo u toho bude?“

„Samozřejmě Viktor Janovec, kdo jiný. Bude nás čekat okolo desáté, už jsem se s ním domluvil. Asi to nebude k ničemu, ale opomenout prohlídku prostředí, kde žila, nemůžeme.“

Může se někdo divit, že jsem se na další den opravdu těšila?

„Zajdu za Terezkou, pokud pro mne nemáš nic jiného.“

„Zavezu tě tam a někdo tě pak vyzvedne,“ oznámil mi tónem, který okamžitě potlačil možný protest. Vzpomněla jsem si na svou noční vycházku a toho bláznivě bezohledného řidiče a ani se mi bránit nechtělo; čert ví, jak to tehdy vlastně bylo.

Chudinka, leží tam sama, opuštěná, myslí si, že jsem na ni zapomněla, kála jsem se cestou k pavilonu chirurgie. Houby sama a opuštěná, ležela na posteli obklopena čokoládami, ovocem, k tomu připočítejte džus, bonbony, zmrzlinu, a nezdálo se, že by jí něco chybělo. K těm laskominám zcela evidentně patřil vysoký, štíhlý chlapík se širokými rameny a úzkými boky, blonďák s hnědýma očima, který mi skoro vyrazil dech. Zdvořile vstal ze židle, když jsem vstoupila. „To je Martin, říkala jsem ti, že ho poznáš,“ dívala se na tu ukázku mužnosti pohledem, hovořícím za vše.

Potřásli jsme si pravicí, usmáli se na sebe. „Já jsem Johanna,“ představila jsem se, když na to Terezka tak trochu zapomněla, a to byl vlastně téměř jediný příspěvek ke konverzaci, pokud se Terezinu monologu dá konverzace vůbec říkat. Sršela nadšením a dobrou náladou, těšila se domů, těšila se na to, že bude mít Martin dovolenou, radovala se z toho, jak jí to jde na berlích, i pán z rehabilitačního ji pochválil, podle pyžama, které jí Martin dovezl a které si hned oblékla, zhubla aspoň tři kila, není divu, největší vadou jejího pobytu ve zdejším léčebném zařízení byla strava, opravdu dost hrozná, ale není přece v Alcronu, ten proud nešel zastavit, dalo se mu jen podlehnout a nechat se unášet na vlnách jejího životního optimismu. To byla Terezka a proto – nejen proto – jsem ji měla tak ráda. Nic

ji nezlomilo a na všem našla něco pozitivního, rozdávala dobrou náladu všude, kam přišla, a když na ni padly chmury, zalezla si někam do koutku a počkala, až to přejde, aby ostatní neotravovala. Byla sluníčkem pro všechny a málokdo znal, a já měla tu výsadu, že jsem k tomu málu patřila, také její špatné chvíle.

„Kdy tě pustí?“ využila jsem okamžiku, kdy se přece jen trochu unavila a potřebovala se pořádně nadechnout.

„Za dva dny, když to bude v pořádku. Ještě rentgen, sádra a pak už si ji odvezu domů,“ odpovídal Martin a Tereza nevěřícně zalapala po dechu.

„Až za dva dny?“

„Dá se tady někde ubytovat, takhle na poslední chvíli?“

„Určitě, na náměstí je hotel pana Vlčka, snad mají volný pokoj. Je to přímo v centru, nemůžete to minout. A kdyby snad byl nějaký problém, dejte vědět, něco vymyslíme,“ probudil se ve mně ochranitelský duch.

Ještě tak čtvrt hodiny jsem poseděla s tím spokojeným párem a pak jsem se odporoučela. Slíbila jsem Terezce, že se určitě ještě zastavím, a rozloučit se také přijdu, teď mě ještě vyprovodí, to jsem nechápala, dokud Martin nepřitlačil nemocniční vozík, Tereza se v něm usadila a vyjeli jsme ven, do zahrady, která nemocnici obklopovala. Další z krásných letních dnů nás pohladil vlahým větříkem po tvářích, ještě chvíli jsem se zdržela, hověly jsme si jako kočky, vyhřívající se na sluníčku, ona ve svém nemocničním vozítku, já na lavičce, Martin obcházel špitální budovy a se zájmem si je prohlížel, některé pocházely z doby těsně po válce, tedy po té první, byly dobře udržované a vnější obal neprozrazoval nic z vnitřního moderního vybavení, jen okna byla všude vyměněná, na rekonstrukci těch původních nebyly peníze.

„Martin je architekt, proto ho to zajímá,“ prozradila mi Terezka, podívala jsem se na hodinky a zjistila, že je nejvyšší čas k obědu. O mne ani tak nešlo, ale pacienti mají svůj přísný řád a ten je nutné dodržovat.

Loučila jsem se s tím, že pozítří určitě přijdu, a pak ještě popozítří, abychom se rozloučily, ale teď už obě musíme, přivolávala jsem gestem Martina a dívala se za nimi, dokud nezašli dovnitř.

27.

Janovcova vilka byla méně honosná, než jsem si myslela, aspoň zvenčí. Vnitřní zařízení mi naopak vyrazilo dech; moderní nábytek, spousta volného světlého prostoru, strohé linie zjemňovaly drobné detaily v podobě váz, obrazů, v obývacím pokoji dominovala starožitná knihovna, po pradědečkovi, jak podotkl Janovec, když viděl můj zájem. Byl to nádherný a vzdor kombinaci vesměs chladných barev i útulný domov, zařízený citlivou rukou.

Pracovna Viktora Janovce byla odrazem svého obyvatele; praktická, účelná, bez příkras, dokonale zorganizovaná. Bledla jsem závistí nad přehledným uspořádáním písemností, na masivním pracovním stole stál počítač, zapnutý, na ploše monitoru se usmívala tvář Inge, tady měla zelené oči, jak říkal strejda, koutkem oka jsem přejela ikony, na to, že byl v používání počítače skoro neandrtálec, jak tvrdil, měl pozoruhodně rozmanitý software.

Postřehl můj pohled, zastavil se u obrazovky a s posmutnělým úsměvem řekl: „Inge, vidíte? Měla zelené oči, ale chtěla tmavé, tak nosila barevné kontaktní čočky, jenže já si její portrét upravil, aspoň tady ji vidím tak, jak jsem ji měl nejradši.“

„Nejste zase takový nešika při práci s počítačem, když si umíte upravovat obrázky. Podle toho, s jakým despektem jste o své dovednosti s technikou mluvil, jsem myslela, že počítač je pro vás jen poněkud luxusnější psací stroj.“

„No, možná jsem to trochu přehnal, ale žádný mistr nejsem, tomu věřte. Změnit barvu očí, to dnes dokáže každý školák, ale nějaké velké úpravy, fotomontáže, na to opravdu nemám. I když by to možná bylo zajímavé,“ řekl zamyšleně.

Strejda netrpělivě podupával, Viktor mě vzal lehce za loket a nasměroval mě do pokoje své ženy. Překvapilo mě, že byl tomu jeho podobný až k nevíře. Nebyl to žádný dámský budoár, ale pracovna energické a praktické ženy.

„To je pracovna, to pravé ženské království je za tamtěmi dveřmi,“ ukazoval rukou. No, království; jednoduchá kožená sedací souprava, další velká knihovna, v rohu kulatý stoleček s lampou a pohodlným křeslem, na kterém ještě pořád ležela kniha, založená v místě, kam Inge dočetla. Nějaké drobnosti, pojízdný bar, starožitná prosklená skříňka s broušeným sklem, spousta květin, obrovský ibišek, palma zvaná sloní noha na zvláštním kulatém stolku, pokojová lípa, která se už dnes skoro nepěstuje, tahle kytka vyvolává u spousty lidí těžkou alergii, také jsem ji měla, lípu i alergii, jenže lípy jsem se musela zbavit, nevydržela jsem to věčné kýchání a smrkání, kterým se její přítomnost projevovala, i teď mě začínala šimrat kůže v okolí nosu, za chvíli začnu dělat kravál, sunula jsem se nenápadně ke dveřím a málem narazila do obrovského fíkusu, těch kytek tady bylo opravdu požehnaně, a to jsem si těch drobnějších víceméně nevšímala.

A samozřejmě francouzské okno, čekala jsem ho tady. Lehké záclony nezakrývaly výhled, bylo tady čerstvě vyvětráno, možná jen kvůli nám, nevím, hospodyni, pokud vím, neměli, ale někdo se musel starat o kytky a tak a Viktor mi jako domácí myška nepřipadal.

„Domluvil jsem se s jednou známou, chodí sem pravidelně uklízet, větrat, zalít kytky, já na to nemám ani pomyšlení,“ odhadl, na co myslím. „Nechám vás tady, všechno je vám k dispozici. Kdybyste něco potřebovali, budu u sebe, tedy v pracovně.“

Dali se do práce, tedy hlavně kapitánovi lidé, on sám spíš bloumal po místnosti, sem tam nějakou věc

zvedl, podíval se na ni a zase ji položil, letmo prolistoval knížku, která ležela na stolku u lampy, vypadal zcela nezúčastněně a přitom jsem věděla, že si vrývá do mysli celý pokoj, každý detail, každý záhyb na zácloně, zatímco jeho parta rychle, šetrně a neskutečně pečlivě zkoumá každý detail. Bylo to těžké, nic konkrétního nehledali, a tak probírali papíry, vzorně srovnané a seřazené, prohlíželi kopie dokladů, které tady měla Inge uloženy, mladíček zdánlivě sotva škole odrostlý zasedl v její pracovně k počítači.

„Tohle bych potřeboval vzít s sebou,“ stál mezi dveřmi a palcem ukazoval přes rameno směrem k PC.

„Hm,“ zabručel strýc, „tak si to rozhoďte, Janovcovi to řeknu.“

Skončili relativně brzy, Janovcovi se moc nelíbilo, že počítač odnášíme, ale pak nad tím jen mávl rukou, stejně sloužil jen jako záloha, ve firmě mají všechno, co potřebují, hlavně abychom tam nic nesmazali.

Moc jsme toho na zpáteční cestě nenamluvili; strejda se tahal za nos, což dělá vždycky, když

přemýšlí a je poněkud v koncích, mladý kriminalista řídil a já seděla za nimi jako pěna; něco se mi na tom všem nezdálo, byl v tom nějaký falešný tón, a nemohla jsem přijít na to, v čem.

„Na těch fotkách nebyly žádné otisky,“ utrousil.

„Žádné použitelné? A co ty šmouhy?“

„Žádné,“ řekl důrazně a uchýlil se k nabručenému mlčení. Nakonec si posunul sedadlo co nejvíce dozadu, natáhl dlouhé nohy, jak jen to šlo, složil ruce na břiše a spal, nebo se tak aspoň tvářil. Vcelku to nebyl až tak úspěšný den, jak jsem si představovala; žádné odhalení, žádná překvapující fakta, nic. Jen ten můj pocit, že jsem někde něco přehlédla, že mi něco uniká, ale to je jako s tou mou amnézií; čím víc se budu snažit, tím menší mám šanci, že na něco přijdu, a tak jsem napodobila strejdu, zabrala si celou zadní sedačku, udělala si pohodlí a zavřela oči.

28.

Zavřelová tu vizitku nezahodila, uplynul jen jeden den od naší návštěvy a už volala, měla trochu zadýchaný hlas, přitom tlumený, s podivnou ozvěnou, jako by mluvila v malé, uzavřené místnosti.

„Paní doktorko?“

„Ano, paní Zavřelová, co potřebujete?“ odpovídala jsem a přemýšlela, čím je tak rozrušená.

„Byl tady, zase, já nebyla doma, ale zvonil u sousedů a nechal mi vzkaz, že se staví zítra večer. Prý se mnou potřebuje mluvit, říkal, jenže přišel už dnes.“

„On je u vás? A víte, kdo to je? Představil se vám nějak?“

„Říkal, že je přítel pana Janovce, ale hlavně paní Inge, prý ji znal moc dobře a chce se dozvědět něco o tom, co se jí stalo. Ale je to kamarád pana Štěpána, ne pana Viktora.“

„A teď je kde?“

„Sedí v pokoji, šla jsem mu uvařit kávu a při tom jsem… No, jsem v koupelně, říkala jsem si, že bude lepší, když mě nebude slyšet, že vám volám.“

„To jste udělala dobře,“ pochválila jsem ji, ale myšlenkami jsem byla úplně mimo, hrozí jí nějaké nebezpečí? Jestli je to někdo, kdo má něco společného se smrtí Inge, přišel by jen tak, na návštěvu, když ví, že by ho mohla Zavřelová kdykoliv poznat? Je to zřejmě člověk, se kterým jsme se ještě nesetkali, jinak by nebyl tak bezstarostný, nebo počítá s tím, že Richardova žena nebude mít možnost ho identifikovat? Co jí mám poradit, abych ji zbytečně nevyděsila?

„Paní doktorko…?“

„Ano, jsem tady, nebojte se.“

„Já se nebojím, ten pán je moc příjemný, jen má trochu potlučený obličej, prý někde zakopl a upadl, narazil přitom na nějaký kámen, rozbil si nos a udělal pěkný monokl, ale jinak je opravdu takový, jak bych to řekla…“

„Neškodný?“

„To je ten správný výraz,“ v hlase bylo slyšet úsměv.

„Paní Zavřelová, uvařte mu klidně kafe, povídejte si s ním, ale nic nevíte, Richard o ničem nemluvil, všechno, co po něm zbylo, má policie a vy nemáte tušení o žádném vztahu Inge ke komukoliv, nevíte nic ani o firmě, nikoho neznáte, nikoho jste neviděla…“

„Ale vždyť je to pravda, já opravdu nic nevím, tak co bych mu povídala?“

„Jistě, ale ať vám nevyklouzne ani zmínka o tom, co vám Richard říkal o paní Janovcové, nebo o tom problému ve firmě, dávejte si na to pozor, prosím, já vím, že nejste žádná klepna, ale jde mi opravdu jen o vás, o vaši bezpečnost.“

„Dám si pozor, nemějte obavu,“ hlásek zněl trochu dotčeně, ale to bylo jedno, hlavně ať se nerozpovídá.

„To budete hodná, já vím, že ten pán na vás působí dobře, říkala jste to, ale neznáte ho, ani se vám nepředstavil, nebo řekl, jak se jmenuje?“

„Říkal, že se jmenuje Radim, víc neříkal, prý na tom nezáleží,“ přece jen znejistěla.

„Dobře, tak se držte toho, na čem jsme se domluvily, já se za vámi ještě dnes rozjedu,“ no jo, rozjedu, ale jak? Auto na šrot, kapitán bude muset zapracovat.

„Budu tam za hodinku, za dvě, čekejte mě, prosím, zavolám vám na tohle číslo, jakmile dojedu.“

„Mám se ho pokusit zdržet?“

„Ne, to ne, když zůstane, dobře, když bude chtít odejít, ať jde,“ nechtěla jsem, aby se vystavovala sebemenšímu riziku.

„Tak já jdu vařit do kafe,“ zdálo se mi to, nebo jsem slyšela v jejím hlase náznak oživení, jako by jí tahle situace připadala zábavně dobrodružná, sakra, jen ať si dává pozor, nemusí, ale může jít o život, ten opakovaný zájem o Richardovu vdovu se mi ani trochu nelíbil.

Strejda mi opět přidělil anděla, Aleš seděl za volantem, měl pevně zatnuté čelisti, nevím, co mu kapitán napovídal, ale vypadal jako Zorro mstitel, skoro nemluvil, o úsměvu ani nemluvě, řítil se okresní silnicí poněkud rychleji, než bylo zdrávo, ale zpomalil, když jsem ho o to požádala. Usmál se a mrkl na mne, věděl, že ho mám prokouknutého, ale v každém chlapovi je kus kluka a kus dobrodruha, nebo aspoň v těch, kteří za něco stojí, proč bych mu to otloukala o hlavu.

Na místě jsme byli opravdu za slabou hodinku, Aleš ještě ani pořádně nezastavil a já už otevírala dveře, telefon nosím většinou po kapsách, prozváněla jsem Zavřelovou, proč to nebere, zoufala jsem si, když se konečně otevřely dveře, mávala na nás s bezelstným úsměvem na tváři.

„Vy jste mi dala,“ vylítlo ze mne, „měla jsem strach, že…“

„Ale jděte, vždyť jsem vám říkala, že je to moc příjemný pán. Až vám povím, co mi vyprávěl, to budete koukat.“

Koukala jsem už teď, byla plná života, chápala jsem ji, konečně se dělo něco, co jí bránilo myslet na Richardovu smrt, vracela se do života a to bylo dobře.

Seděli u obligátní kávy, já si, v duchu svých předsevzetí, vyprosila džus, bylo to všechno tak prosluněně poklidné, Aleš vypadal trochu zklamaně, zřejmě by uvítal akčnější závěr jízdy, ale díky Bohu za to, že se nic takového nestalo.

„Tak povídejte, paní Zavřelová, napínáte nás,“ pobídla jsem ji, když se mlčení protahovalo nad únosnou mez. Pro mne únosnou.

„No, tak abych zbytečně nezdržovala, tak ten Radim, to byl přítel paní Janovcové, víte?“

„Přítel,“ opakovala jsem tupě.

„Ale no tak, přece jsem vám říkala, že Richard tušil, že paní Janovcová někoho má, že je do někoho zamilovaná. No a to byl on,“ dokončila vítězoslavně.

„To vám řekl?“

„Zrovna takhle, jak vám to povídám. Proto také chtěl ty věci, které si dala k Richardovi, ona mu prý řekla, že budou u něho, kdyby se jí něco stalo, tak si pro ně má přijít k němu. Že je chce pro pana Janovce, to řekl jen tak, nechtěl mi tehdy říkat, jak to s ním a s paní Janovcovou je, tak si pomohl malou lží.“

„A to byla na dovolené s tímhle… Radimem?“

„Byli spolu, ale pohádali se a paní Janovcová se předčasně vrátila domů.“

„A proč se pohádali, neříkal?“

„Moc o tom nemluvil, jako by se trochu styděl, ale povídal, že Inge s sebou měla nějaké papíry, týkalo se to pracovních záležitostí, jemu že se to vůbec nelíbilo, chtěl, aby si na dovolené odpočinula

a ne se hrabala v lejstrech, jenže ona mu řekla, že na něco musí přijít a že nemá mnoho času, protože brzy bude muset z firmy odejít. No a pak mu jen tak, jakoby nic řekla, že je těhotná, věděl, že její

muž nemůže mít děti, takže to malé musí být jeho, jenže Janovcové, jak byla rozrušená, se zdálo, že neprojevil dost nadšení, a tak se škaredě chytli a skončilo to jejím odjezdem.“

„Říkal, že Viktor nemůže mít děti?“

„Ano, to řekl, prý to svádí, sváděl, na ni, ale chyba byla v něm. Chlapi už jsou takoví, jsou věci, které nepřiznají ani za nic. Inge byla na vyšetření a u ní bylo všechno v pořádku, ale její muž odmítal návštěvu odborníka, prostě řekl, že on je v pořádku, a bylo to.“

A bylo to, opakovala jsem si mechanicky. Proto reagoval tak podrážděně na zmínku o těhotenství své ženy, byl to nezvratný důkaz, že mu byla nevěrná, protože on otcem být nemohl. Ale Štěpán zřejmě také ne – pokud ten člověk byl opravdu nějaký téměř anonymní Radim, který se tak bez zábran svěřoval někomu, koho viděl poprvé v životě – ale možná předpokládal, že když si Inge vybrala jako svého důvěrníka Zavřela, jeho paní bude stejně spolehlivá; a možná to jen potřeboval někomu říci.

„Poznala byste ho na fotce?“ napadlo mě a zahrabala jsem ve své speciální kabelce; to je takový vak, do kterého se vejde bochník chleba, litr mléka a spousta dalších věcí, zjednodušeně řečeno, nic jiného mimo takových tašek většinou nenosím a jen já mám tu troufalost říkat jim kabelka.

Vzala opatrně do ruky fotografii, kterou jsme získali díky Zdendovi, Štěpán si na ní trochu zakrýval obličej, ale byl k poznání docela dobře.

„Kdepak, to není on,“ vracela mi ji, „tohle je větší fešák. Ale ten Radim také vypadá dobře, má takové hezké vystupování, umí se chovat, jen ten rozbitý nos… No, však se mu to zahojí.“

„Určitě se mu to zahojí,“ utvrzovala jsem ji a zase už bloudila v mlze, no jo, takže Štěpán to není, někdo se nám připletl do případu, ale jak ho najít, škoda, že se nezdržel, třeba přijel autem, kdyby si všimla aspoň, jaké auto to bylo, že by si pamatovala erzetu, tedy registrační značku, to jsem nedoufala.

„Přijel autem,“ ozvala se; to je na mně tak vidět, na co myslím?

„Poznala byste je?“

„Černé, krásné. Vpředu mělo na čumáku taková ta kolečka, v jedné řadě.“

Na čumáku, šmarjápanno. A k tomu kolečka. Další Audi, zdá se, že všichni jezdí jen v těchhle dost luxusních autech.

„Číslo si nepamatuji, ale na konci bylo 46, to vím určitě.“

Aspoň něco, vycenila jsem zuby v úsměvu, který zakrýval zklamání; opravdu jen něco, ale za to paní Zavřelová nemohla, sama jsem jí zakázala projevit nějaký větší zájem. Zkusíme hledat v registru, možná budeme mít štěstí, ale audin tady jezdí spousta.

„Byli jste jen tady v pokoji?“

„Jen tady, a pak ještě byl v koupelně, šel si umýt ruce, před cestou, byl tam dost dlouho, to se mohl skoro osprchovat,“ odpovídala úsměvem.

„Můžeme se podívat?“ sama nevím, co mě k té otázce vedlo.

„Jistě,“ trochu udiveně nás vedla chodbou a otevírala dveře prostorné, vkusně a účelně vybavené místnosti. Vana se sprchovou zástěnou, umývadlo, pračka, nějaké ty skříňky, kachlíky do modra, na zemi chlupatá předložka v ladící barvě, na první pohled měkoučké ručníky a osušky, velké okno, to se mi líbilo, zrcadlo s oboustranným bočním osvětlením, díky kterému nevypadáte ani po ránu jako zelená příšera s rudýma očima, ale v rámci možností jako normální člověk, nablýskané baterie, plynový kotel, zajišťující přísun teplé vody, tenký radiátor ústředního topení a na stěně infrazářič na úplně špatném místě, protože v dosahu vany a hlavně sprchy, snad měli tolik rozumu, aby ho nezapínali, když ji používali. „Občas je tady chladno, hlavně když nejede topení, jako teď, musíme si přitápět, stačí natáhnout ruku a je to,“ vysvětlovala; potáhla za šňůrku, aby nám ukázala, jak se pomocné topení uvádí do chodu, jako bychom to neznali, něco zapraskalo a celá ta paráda se poroučela přímo do vany.

Zavřelová zaječela a chytila se za hlavu, nebyla jsem vzdálena tomu učinit totéž.

„Jak můžete mít umístěný infrazářič takhle nesmyslně?“ obořila jsem se na ni, měla oči plné slziček, dívala se na mne prosebně. „To Richard, on to tam připevnil, ta vana byla původně posunutá kousek dál, takže to nebylo tak… Chtěl to předělat, když jsme rekonstruovali koupelnu, ale už se k tomu nedostal,“ rozplakala se, zoufale a křečovitě, vzala jsem ji okolo ramen a vyvedla ven, mručela jsem chlácholivá slova a přes rameno trhnutím hlavy ukázala Alešovi, aby se podíval na ten zatracený krám; sám věděl, co má dělat, už vytahoval pekelný stroj z vany a soukal se dovnitř, na okně stála jako na zavolanou baterka, svítil si na úchyty, ale to už jsme byly venku, víc jsem neviděla.

„Nezlobte se, že jsem na vás tak vyjela, strašně jsem se vyděsila, nemůžete za to, koho by napadlo…“

Slova zapadla do ticha, opírala se o mne plnou vahou, už jen slabounce naříkala, zašátrala po kapsách a hlučně se vysmrkala do kapesníku, napřímila se.

„Já vím,“ měla sklopené oči, „já se také lekla, a Richardovi jsem to říkala, že to tak nemůže zůstat, jenže on neměl pořád čas, říkal, že je to tak připevněné, že nás to přežije,“ zajíkla se.

„Jak dlouho byl ten Radim v koupelně? Říkala jste, že dost dlouho,“ naléhala jsem, mírně, ale neústupně.

„Tak deset patnáct minut, ale snad si nemyslíte, že… Ne, to určitě ne, proč by to dělal?“

„To kdybych já věděla,“ vzdychla jsem.

Aleš se přiloudal do pokoje, nic, zavrtěl hlavou.

„Jsou tam trochu škrábance, vypadají čerstvé, ale že by to někdo násilím uvolnil, to se dokázat nedá. Na té straně, kde byla šňůra, se uvolnil šroub, a jak ten ohřívač padal, vzal s sebou na opačné straně s druhým šroubem i kus omítky. To víte, starý barák, jsou tady vrstvy malby, a stěna, na které byl ten zářič, je původní; ostatní museli oškrábat, spíš omlátit, až na cihlu, aby na nich držely obklady, ale tahle zůstala naneštěstí v původním stavu. Mohlo to spadnout kdykoliv, kdyby to někdo plánoval, nemohl by se spolehnout na to, kdy se tak stane. Takže, podle mne, nešťastná náhoda. Nebo spíš šťastná,“ usmál se na ubrečenou Zavřelovou.

„Ty škrábance jsou tam asi od Richarda, když jsem ho pořád honila, aby ten zářič přestěhoval, tak šel aspoň dotáhnout šrouby, neměl pořádné nářadí, asi mu sjel šroubovák nebo něco, docela u toho

nadával.“

„To nic, hlavně že to dopadlo takhle.“

„Kdyby vás nenapadlo potáhnout za tu šňůrku, tak by se to třeba…“ Jo, tak by se to. Snad má Aleš pravdu.

29.

Věděla jsem, že musím zpátky do vily Janovcových. Táhlo mě to tam, potřebovala bych se tam rozhlédnout, v klidu, beze svědků, ale musím to říci strejdovi a ten zase bude povykovat, že sama nikam nepůjdu, jenže pak je ta návštěva ku ničemu, jak říkává Terezka.

Klíče od vilky mám, tedy, má je zatím ještě pořád policie, čili kapitán Velíšek, nic mi nebrání se jít podívat do míst, kde mi vyprášili kožich, Janovec je doma, na výlet se nechystá, aspoň podle toho, co říkal; má dost starostí ve firmě, bez Inge a také Richarda je třeba spoustu věcí vyřešit, nového správce sítě snad sežene, i když Richard to nebude, náhradu místo Inge… Vypadal zdrceně, když nám to říkal, a já se mu nedivila, soukromí i profese se v jeho případě prolínaly a jeho privátní

tragédie se nedala vytěsnit tím, že by se zabral do práce a dřel do úmoru, vzpomínky ho provázely na každém kroku, doma i ve firmě.

Po bouřlivé výměně názorů jsme se domluvili se strejdou na kompromisu; Aleš mě zaveze k Janovcovým, půjde se mnou dovnitř, celou ji proleze, aby si ověřil, že je vilka prázdná, a pak mě počká v autě. Kdyby viděl někoho jen položit ruku na kliku branky, okamžitě zadržet, kladl mu na srdce můj drahý příbuzný, i kdyby to pošťák byl. Dovnitř nikdo nesmí, absolutně nikdo, dokud tam bude Johanna, na čele se mu dělaly starostlivé vrásky a celý ten nápad byl podle něho nesmysl, na druhou stranu musel uznat, že by ve mně prostředí mohlo probudit zasuté vzpomínky, a to by hodně pomohlo – záleží ovšem také na tom, co se tehdy vlastně stalo.

„Já už se pomalu vzdávám naděje na to, že si někdy vzpomeneš, a když ano, tak nám to třeba k ničemu nebude,“ vzdychal strejda a viditelně nerad mi vracel klíče od vily.

„Jenže dokud se to nestane, nebudeš vědět, jestli ti to k něčemu je, nebo není,“ oponovala jsem mírně, spokojená s výsledkem svého téměř hodinového přemlouvání.

„Vždyť tam nemáš co dělat,“ zkusil to ještě jednou.

„Najal si mě a dovolil mi vstup do domu, kdykoliv,“ připomínala jsem trpělivě.

„Ale přece jsi už skončila, jeho úkol jsi splnila, i když jinak, než čekal, nebo tě platí dál?“

Měl pravdu, Janovec byl grand a poukázal smluvený honorář pár dnů poté, co jsem jeho ženu našla, dá-li se tomu tak říkat, spíš jsem na ni náhodou narazila; blbá náhoda, to vám povím. Janovec ovšem měl značný zájem na tom, abych pomohla najít toho, kdo ji zabil, řekla jsem mu, že budu v pátrání pokračovat, takže nějaké výčitky svědomí z nedovoleného vstupu nebyly na místě. Strejda

rezignovaně mávl rukou, vyprovodil mě až před budovu, zřejmě kdybych si to rozmyslela, aby byl po ruce; nezbylo mu, než zachmuřeně sledovat, jak nasedám do auta k Alešovi a odjíždíme.

30.

Znovu jsem byla v tom známém i neznámém pokoji. Zatáhla jsem závěsy, rozsvítila a z kabelky vylovila sedm svíček, které jsem si prozíravě přinesla, umístila je do svícnu, zapálila a zhasla stropní světlo. Já vím, tehdy svítily snad jen dvě, ale v tak ponurém osvětlení jsem přece jen nechtěla trávit odpoledne. Když, tak je mohu zhasnout, že ano. Posadila jsem se do křesla, seděla jsem tehdy opravdu v křesle, nebo na pohovce? Ne, v křesle, skoro určitě. A Inge? Ta byla kde? Potemnělou místností jako by se mihl stín, vzduch začínal být těžký, hůř se mi dýchalo, no jo, starý klaustrofobik, posmívala jsem se sama sobě a cítila srdce, tlukoucí poněkud splašeně.

To jsou ty zatažené závěsy a šero, snažila jsem se uklidnit, ale nevěřila jsem si ani slovo, něco zašramotilo, zdálo se mi to, nebo opravdu slyším klepnutí šálku o talířek; Janovcová mi tehdy uvařila obligátní kávu, nám oběma, a pak odnesla nádobí do kuchyně a zřejmě je i umyla, slyšela jsem zvuk tekoucí vody; tehdy, nebo i teď?

Strnulé nohy mě nechtěly poslouchat, ale zvedla jsem se, poručila jim, nesly mě chodbou do kuchyně, nerady, to splašené srdce jsem měla až v krku, přece víš, že tady nikdo není, Aleš všechno prohledal, domlouvala jsem pitomému orgánu, opatrně jsem nakoukla, dveře nebyly zavřené, samozřejmě žádná voda netekla, v místnosti bylo světlo, vždyť bylo krátce po poledni, to byl tedy nápad s těmi závěsy, neměla jsem chuť vracet se zpět, ale bylo mi jasné, že to musím udělat, i když se, docela upřímně řečeno, skoro bojím. Ne, to není strach, jen taková tíseň z toho najednou podivně nepřátelského pokoje, usazovala jsem se opatrně do křesla, ty závěsy, jak to, že se vlní, když jsou okna zavřená a žádný průvan s nimi nemůže hýbat?

Dost, vyskočila jsem rovnýma nohama a vrátila se zpět do naleštěné kuchyně. Uvařila jsem si ze zásob nešťastné Inge kávu a donesla ji na stolek; tak, jako tehdy, voněla z křehkého porcelánu, opřela jsem se pohodlně, panika už přecházela, závěsy se nehýbaly, v kuchyni se nedělo vůbec nic a stíny byly jen odrazem plápolajícího světla.

Někdo tady je, někdo stojí za mnou, dívá se mi upřeně na krk a mně se na něm ježí všechny ty krátké chloupky pod vyčesanými vlasy. Znovu jsem vylítla, málem si vylila horkou kávu do klína, otočila

jsem se jako na obrtlíku, nikde nikdo, samozřejmě. Vždycky mi připadaly pošetilé řeči o nadpřirozenu, o tom, že nějaké místo je prosáklé zlem, ale tady mě smích přešel; něco bylo se mnou v místnosti, neštěstí, zloba, strach… Ten pocit se nedal pojmenovat, a i když mi rozum říkal, že všechny tyhle vjemy jsou jen hrátky podrážděné fantazie, cítila jsem se tak mizerně, jako už dlouho ne.

Vstala jsem a došla ke schodišti, ke krbu, u kterého jsem se před časem probrala. „Strašně se bojím, co Viktor řekne nebo udělá, až se dozví o dítěti“ promluvila za mými zády Inge, měla jsem strach se pohnout a ten hlas, vzdálený a plný smutku pokračoval. „On sám děti mít nemůže, musí to tak být, vždycky to sváděl na mne a tvářil se chápavě, že mu to nevadí, ale já jsem v pořádku a on k doktorovi nikdy nechtěl, myslela jsem si, že je to obyčejná chlapská ješitnost, ale třeba o děti nestál, nechtěl se o mne dělit, a teď… Dělil se, ne s dcerou nebo synem, ale s jiným mužem, nesmí se to dozvědět, budu

muset jít na potrat a přitom nechci, já to děťátko přece nemohu zabít, je moje, i když se na mne jeho otec vykašlal, já si ho chci nechat,“ slyšela jsem zřetelně pláč, tichý a nesmělý, jako když naříká opuštěné děcko ve tmě, bojí se, a přitom nechce nikoho rušit.

„Proč byste si nemohla dítě nechat?“ zeptala jsem se jí tehdy, něco mi odpověděla, vysvětlovala, ale už nevím, co říkala; ten hlas za mými zády zmlkl.

Zato bylo slyšet něco jiného; prásknutí dveří nahoře, kolik je tam vlastně místností, přemýšlela jsem jako v transu. Viktorova pracovna, kterou si zamyká, dva hostinské pokoje, koupelna, vchod na půdu, víc tam toho není, dupání na dřevěných stupních otřásalo zábradlím schodiště, znovu ten stín, Inge za mnou něco vykřikla, otočila jsem se k ní, tehdy stejně jako dnes, nějaký randál se ozýval kousek ode mne a… Víc nevím.

Jak to, že tady stojím, ruku na ozdobné římse krbu, nohy se pode mnou sice podlamují, ale stojím, měla bych přece ležet na zemi, probírala jsem se z ochromení, potřásla hlavou, abych si ji pročistila.

Snažila jsem se odlišit vzpomínky od reality, ten povyk se ozýval zvenčí, tohle už nebyla představa, to byl fakt; Aleš se s někým venku hlasitě dohadoval, s námahou jsem se odpoutala od krbu a vydala se ke dveřím, slabá a zmatená, plná nepříjemného pocitu, že něco podstatného mi ty hlasy a zvuky neprozradily.

Aleš se venku pokoušel zadržet Viktora Janovce, což, vzhledem k tomu, že byl právoplatným majitelem domu, který mu policie již předala k užívání, bylo přinejmenším na pováženou, aspoň z hlediska Janovce.

Přestali se dohadovat, když jsem se v plné kráse zjevila ve dveřích; zírali na mne, jako by mě nepoznávali.

„Stalo se vám něco?“ hlesl Aleš a strnulé postavy živého obrazu se začaly pohybovat.

„Ne, mělo by?“

„Jste strašně bledá, je vám dobře?“ Viktor si měřil pohledem mou tvář, určitě postřehl i to, že se držím křečovitě zárubně dveří.

„Mohl jste říci, že paní doktorka je uvnitř,“ obrátil se na Aleše, ustoupila jsem, aby mohli projít.

„Nezlobte se, prosím vás, byl to můj nápad, možná trochu pošetilý, myslela jsem, že…“ snažila jsem se vysvětlit nejen svou přítomnost, ale i vzhled pokoje, v němž se Viktor nechápavě rozhlížel.

„Tak to tehdy vypadalo?“

Přikývla jsem, rozhrnovala rychle závěsy a zhášela svíčky.

„Chtěla jste si vzpomenout? Vybavilo se vám něco?“

Neměla jsem chuť právě teď a právě tady vyprávět o temných stínech, podivných zvucích a hlasech, tohle je věc, kterou proberu se strejdou, a tak jsem jen zavrtěla hlavou.

„Škoda,“ neskrýval zklamání, „ale opravdu jste strašlivě bledá, jako byste viděla ducha.“

Nuceně jsem se pousmála, „to ty závěsy, celková atmosféra, vyvedlo mě to z míry.“

„Něco vám naleju, oběma,“ podíval se na Aleše ještě se stopou podráždění. „Opravdu jste mi to mohl říci a ne na mne skočit jako na nějakého lumpa,“ opakoval.

„Byla to moje vina, opravdu, Aleš dostal takové pokyny od kapitána Velíška, nezlobte se, zdá se, že někomu dost překážím, a tak mě trochu hlídají.“

„Překážíte?“

Velmi krátce jsem mu objasnila Terezčinu nehodu, jen to nejnutnější, ohromilo ho to, začal se chovat daleko přátelštěji. „To se nedivím, že jste tak opatrný,“ prohodil směrem k mému andělu strážnému.

Nezdálo se, že by Alešovi nějak extra záleželo na tom, jestli se na něho Janovec zlobí či nikoliv; sledoval pln obavy můj poněkud pobledlý zjev a jen pokývl, že slyší. Sklenku odmítl, jistě, před domem stálo auto, ale já se napila s chutí.

„Konečně dostáváte trochu barvu,“ konstatoval Janovec spokojeně.

„Vždycky zamykáte svou pracovnu nahoře?“ napadlo mě zeptat se.

„Skoro ji nepoužívám, ostatně jako celé horní patro, zdržujeme se vesměs jen tady dole, máme tady všechno, co potřebujeme, nahoře je to spíš pro hosty, kdybychom nějaké měli. A pokud jde o pracovnu, to ano, vždycky ji zamykám, je to takový hloupý zvyk, a zbytečný, když tady nejsem, tedy když odjíždíme… odjížděli jsme, zamknu. Inge si mne pro to hodně dobírala, ale je to, jako když před odjezdem na dovolenou kontrolujete spotřebiče; kdybych to neudělal, neměl bych klid. Vždyť říkám, hloupý zvyk, nic jiného, ale nikomu to neškodí.“

Takže dveře pracovny to být nemohly, zbývají dva pokoje pro hosty a koupelna, případně půda, jenže ty technici pročesali snad kartáčkem na zuby, a nenašli jedinou stopu, která by někam vedla.

Koneckonců, i tu pracovnu prohlédli.

Že by Inge někoho v domě schovávala? Štěpána? Svého milence Radima? Ale to by mi snad řekla… Možná mi to řekla, a já si to nemohu vybavit. Marnost nad marnost, zase ta černá tma.

„Něco…?“

Janovec už mě s tím věčným vyptáváním začínal jít na nervy; sice jsem ho chápala, ale neusnadňoval mi tím situaci beztak už dost obtížnou.

„Ne, nic, jen jsem se zamyslela, musím navštívit Terezku, než odjede.“

„Poznala toho, kdo ji napadl?“

Podráždila mě další otázka, byla jsem najednou k smrti unavená, jako by ze mne někdo, něco, vysálo životní energii.

„Nepoznala, kdyby ano, už jsme ho měli,“ přeháněla jsem trochu, abych měla konečně klid. Pochopil, snad, a už se dál neptal. Nebo mu ta odpověď stačila.

„Poděkujeme za trpělivost a pojedeme, kdybych náhodou zase měla pocit, že mi pobyt tady může

něco přinést, dám vám předem vědět, aby nedošlo k dalšímu trapasu,“ slibovala jsem, „ještě umyju ten hrníček od kávy,“ nedala jsem si to vymluvit a nekompromisně se odebrala do kuchyně, uklidila jsem šálek do skříňky a ještě jednou se zvědavě rozhlédla.

Záclony na okně se zachvěly, zřejmě někdo otevřel domovní dveře, Aleš už byl asi netrpělivý, chtěl vypadnout, což jsem docela chápala.

„Strašně se bojím, bojím se.“

„Koho?“ myslela jsem, že jsem vykřikla, ale byl to jen šepot, ten hlas tady byl zase, v prosluněné kuchyni, zatraceně, co se to tady děje, přece nejsem blázen a na duchy nevěřím. To mi nikdo neřekl, že se návrat ztracených vzpomínek může odehrávat v tak dramatické formě, ráda bych se zdržela, jestli ještě něco… Ne, už nic, najednou jsem věděla, že dnešní představení skončilo, byla jsem si tím naprosto jista. Už klidná jsem se vrátila k oběma mužům, nerozhodilo mě ani to, že dveře jsou kupodivu zavřené, rozloučili jsme se, i ruku jsme si podali, nechala jsem Aleše, aby mi otevřel dveře vozu, zase se na mne díval tak zpytavě, zřejmě jsem opět nabrala zelenou barvu, ale neříkal nic. Co by se k tomu také dalo říct.

31.

„Víš, co nemohu pochopit?“

Seděli jsme už zase v kuchyni, nad hrnky horké kávy, Andulka nakupovala s Káťou a Ondrou nějaké drobnosti do školy. „Drobnosti“, ušklíbal se strejda, „to zase bude vyluxovaný účet.“ Ale moje otázka ho vytrhla z chmurných vizí, podíval se na mne, ale nezeptal se, bylo mu jasné, že otázka to byla veskrze řečnická.

„Jak se dostala moje krev i s vlasy na římsu toho krbu. Dnes, jak jsem tam stála, se mi vybavilo, že když se ozvaly ty zvuky, já nevím, nepamatuji si přesně, kde v tom okamžiku byla Janovcová, ale něco mě donutilo otočit se k ní, zády ke schodům, a pak jsem dostala ránu, určitě jsem nestála na místě, odkud bych na tu římsu mohla nějakým způsobem při pádu narazit. Přece, když mě ten někdo praštil, musela jsem padat dopředu, neotočila jsem se okolo své osy, i když vlastně…“ zadumala jsem se nad něčím, co mi zatím jen matně probleskovalo v mysli.

„Mimochodem, čím mě vlastně…?“

„Nevíme, nic se nenašlo.“

„Na kraji té římsy stál takový velký oblý kámen, dovezli si ho odněkud od moře, bílý, ohlazený vodou, dnes jsem ho tam neviděla,“ před očima se mi najednou znovu objevila smetanová barva obvyklé vzpomínky na dovolenou, skoro každý vozí od moře oblázky různých velikostí, další útržek se vynořil; přešla jsem ke krbu a vzala ten šutr do ruky, přímo k pohlazení tvarem vybízel, a, jak vidět, nejen k pohlazení, opatrně jsem ho tenkrát postavila na jeho místo; na roh římsy ve směru ke schodišti.

Pěkně jsem mu připravila zbraň, měl ten šutr při cestě, použil první věc, která mu přišla pod ruku. Jak jsem ho pokládala, Janovcová něco řekla a pak přišla ta věta: A ještě ke všemu jsem těhotná, chápete to?, mluvila dál a já se přesunula zhruba ke středu té římsy, ten hovor pokračoval, kousky z

něho se mi vybavily už dřív, zase mi v hlavě zadunělo prásknutí dveří, dupání na schodech, chraplavý hlas, když začal ten randál, stály jsme obě u krbu a otočily se ke schodišti, mihla se temná postava, koutkem oka jsem zahlédla, že se Janovcová zapotácela, to bylo to, co mě donutilo otočit se, obrátila jsem se zpátky k ní, abych ji zachytila, mohla jsem se pak v bezvědomí dotknout římsy, nebo mě k ní Inge neúmyslně postrčila, těžko říci, ale možné to bylo, ten někdo řval něco o courách, Inge křičela a… A nic. Konec.

„Proč mě vlastně nezabil také? Neviděla jsem ho, ale to nemohl vědět.“

„Zřejmě si myslel, že to udělal.“

„Nebo neměl žaludek na to, aby…“

„Janovcovou zastřelil, bez ohledu na trávicí ústrojí.“

„To je něco jiného, namíříš, stiskneš spoušť a hotovo.“

„Jenže ona ho znala, skoro určitě, na to musíš mít také nervy, co je proti tomu střelit do hlavy bezvládnou holku, leží na zemi, nemluví, nedívá se, neprosí a nesnaží se utéct, tohle všechno Janovcová možná udělala, ale to nebudeš vědět ani ty, i když si vzpomeneš na všechno, ležela jsi v bezvědomí, naštěstí pro tebe. Jestli ho znala, a já jsem si jist, že ano, musel to být někdo z okruhu lidí, se kterými se můžeš při vyšetřování i ty kdykoliv setkat a poznat ho. Třeba si opravdu myslel, že je po tobě, ale neměl žaludek na to, aby to zkoumal. Proč vlastně nestřílel i na tebe?“

Tuhle otázku jsem přešla taktním mlčením, ale zamyslet jsem se nad tím musela; naštěstí nestřílel, pouze mě praštil. Zřejmě v afektu? Znamenalo to snad, že původně neměl v úmyslu Inge zabít?

Kdyby měl pistoli v ruce, praštil by mě pažbou, ne šutrem, a ta rána od zbraně určitě nepocházela. Takže tam někde byla? Zbraň? Vyznal se v domě tak dobře, aby o ní věděl? Kdo ale, sakra? Viktor? Štěpán? Někdo třetí, o kom ještě nevíme, ten tajuplný milenec, zvaný Radim? Proč ten by Inge zabíjel, to je nesmysl. Viktor měl trvale v domě zbraň? Nebo si ji donesl ten tajemný přízrak s sebou, to by pak znamenalo, že přišel s úmyslem zabít, jenže to nezapadalo do toho, co se stalo a co se mi zatím vybavilo, a kde by se dostal k Viktorově pistoli? Vysvětlení musí být v chybějící části mých vzpomínek.

„Kdyby se v tom domě vyznal, tak si mohl být téměř jist, že ho nepoznám; znal by světelné podmínky a tak, viděl, že jsem otočená k Inge, mohl předpokládat, že ho nebudu schopná identifikovat, a možná si fakt myslel, že je po mně.“

„A proč potom ten útok na tebe, který odnesla Tereza?“

„Váhá. Není si jist, co si všechno vybavím, řekla bych, že je nervově labilní, někdy sebejistý, jindy dostává strach, a pak jedná impulzivně. Vraždu Richarda, pokud jde o stejného pachatele, měl dobře připravenou, u Janovcové ho něco vyvedlo z míry tak, že zaútočil, ještě když jsem byla v domě.

Myslím, že tuhle akci plánoval až na pozdější dobu, až bude Inge sama, ale třeba ani nechtěl vraždit, jenže se něco stalo, něco, co možná vyslechl, a rozhodilo ho to do té míry, že nedbal na opatrnost, zahodil všechny dřívější plány a jednal okamžitě, bez rozmyslu, proto jsem vlastně nedopatřením zůstala naživu. Já bych se, na jeho místě, zcela jistě přesvědčila a pak se dorazila,“ řekla jsem upřímně, zaujatá tím, jak pozvolna vytváříme profil vraha.

„Kdo se v tom domě vyznal? Viktor určitě, Štěpán možná také, ten tajemný Radim… Někde se s Janovcovou scházeli, možná právě tady? Mohla být spousta dalších lidí, kteří je navštívili, tohle

nikam nevede.“

„Dost pochybuji. Jezdili si sem odpočinout, tak mi to Janovec říkal, a že by někoho zvali, to se mi nezdá. Poptáme se po sousedech, jestli si něčeho nevšimli, možná nejsou tak neteční, jak se na první pohled zdá.“

„To je dáno spíš charakterem té ulice a bydlení; samé výstavné vilky, rodinné domy s velkou zahradou, izolované, pokud si to tak majitel přeje, a zřejmě žádný zvědavec poblíž. No co, zkusit to můžeme.“

„S tou zbraní, stejně je to zajímavé, otisky na ní nebyly, a přitom byla pohozená na zemi, jako by ji tam někdo upustil na útěku, jako by se lekl toho, co udělal. Nerozumím tomu,“ povzdechla jsem si.

„Já se zajedu podívat ještě jednou k Zavřelové, zkusím ji vyzpovídat, musí mi přesně popsat toho záhadného Radima.“

„Nebylo by jednodušší zeptat se Štěpána Janovce? Ten Radim přece tvrdil, že je to jeho přítel, tak snad bychom to mohli aspoň ověřit?“

„Mohu se za ním stavit, jak pojedu od Zavřelové.“

„Pojedete,“ usměrnil mě strejda a sáhl po telefonu.

32.

Pohodlnou rychlostí jsme se blížili k domku Zavřelových. Snad bude paní doma, blesklo mi hlavou, nevím ani, jakou má pracovní dobu, jestli se už vrátila. Zkusila jsem zavolat, zvedla telefon po prvním zazvonění, ano, je doma, kde jinde by byla, bude nás čekat, určitě.

Dojeli jsme za slabou hodinku, bylo nádherně, slunečno, ale ne vedro, krásný den, stvořený ke všemu, jen ne k vyšetřování vraždy, pomyslela jsem si, když jsem tiskla zvonek u domovních dveří.

Neotevřela, zvonila jsem teď už s trochou nervozity, třeba si odskočila někam do obchodu?

„Paní je na zahradě,“ oznámila nám maminka s kočárkem; korzovala po ulici a měla evidentně bezpečný přehled o všem, co se kde šustlo.

Poděkovala jsem poněkud bezradně, kde má asi tak zahradu, co s tím?

„Musíte to obejít takhle dozadu a tam ji uvidíte, můžete na ni zavolat, branka tam není, vchod je z domu,“ shovívavě nám poradila a vydala se na další pouť s potomkem, který hurónským křikem začal dávat najevo svou nespokojenost s nečekanou a pro něj příliš dlouhou zastávkou.

Poslechli jsme, netušila jsem, že součástí pozemku je tak velká zahrada, dům byl ve tvaru písmene L a z okna kuchyně, kde jsme seděli při předchozích návštěvách, byl výhled na ulici.

Pátrali jsme zrakem po domácí paní. „Tamhle je,“ ukazoval Aleš nataženou rukou, pod stromem v trávě ležela Zavřelová, jednu nohu pokrčenou, podívali jsme se na sebe, sakra, vždyť nás přece čekala, to by se asi nešla opalovat nebo co, najednou jsme věděli, jak se dostat dovnitř, i když žádná branka poblíž nebyla, přeskočili jsme plot vzornou odbočkou a rozběhli se k ní.

Spala, ruku položenou na prsou, jak měla tu nohu pokrčenou, krátké domácí šaty plné kytek byly trochu shrnuté, sklonila jsem se k ní, dotkla se opatrně jejího ramene a trochu s ní zatřásla, jen docela maloučko, abych jí snad nezpůsobila otřes, nedivila jsem se, že usnula, měla toho za sebou víc, než člověk může bez následků unést.

Ten otřes způsobila ona mně; pokrčená noha se bezvládně vyvrátila do strany a jak se hlava obrátila obličejem k nám, přivřenými víčky prosvítalo bělmo a pod rukou, kterou jsem zvedla z její hrudi, vykvétal krvavě rudý květ.

Zůstali jsme jako opaření, napřímila jsem se a sípavě vydechla, Aleš poodešel stranou a vytahoval telefon, nemohla jsem u ní zůstat, vyrazila jsem na opačnou stranu, daleko od toho nehybného těla, sedla si na podezdívku plotu, který chránil soukromí zahrady, a bezmyšlenkovitě zírala směrem k mému průvodci a ochránci.

Vedle mne se něco pohnulo, automaticky jsem se otočila doprava, na podezdívku se kdo ví odkud vyškrábalo rezavé kotě, s hlavičkou na stranu mě sledovalo, natáhla jsem ruku a poškrábala ho pod bradičkou. Blaženě zavrnělo a otřelo se teplým kožíškem o mou nohu, ostrými zoubky opatrně sevřelo prst, který ho škrábal, a předními packami mi objalo zápěstí ruky. Chtělo si hrát, ale já jen nepřítomně sledovala jeho pokusy, najednou odskočilo, prohnulo hřbet, zježilo se a vycenilo zuby jako malá šelma, se zasyčením a prskáním se otočilo a uteklo někam pod rododendron v rohu zahrady.

Za plotem se přehnal obrovský dobrman, za sebou táhl na vodítku slečnu asi dvanáctiletou, zvědavě se podívala do zahrady, ale víc jí psí síla nedovolila; odplápolali někam, kde to pro pejsky bude určitě daleko zajímavější, a já se konečně začala probírat.

„Dobrý?“ zeptal se stručně Aleš a přisedl ke mně.

Kývnutí hlavou muselo stačit, mluvit jsem si ještě netroufala, ze staženého hrdla bych nevypravila ani slovo.

„Sakra, proč?“ zeptal se a já jen pokrčila rameny, najednou jsem byla k smrti unavená a chtělo se mi ode všeho utéct, prásknout dveřmi a najít si nějakou klidnou práci, jak mi neustále radil strejda, tohle fakt není pro mne, opakovala jsem si v duchu pořád znovu a znovu.

„Kdo přijede?“

„Místní, nemůžeme je z toho vynechat.“

„A…?“

„Jo, dal jsem mu vědět.“

Ti místní tady byli strašně rychle, nebo možná ne, já nevím, čas přestal být veličinou, kterou bych byla schopná sledovat. Mohli jsme s Alešem na té zídce sedět třeba pár minut, nebo také pár hodin, šlo to mimo mne.

Viděla jsem je rejdit pod stromem, kde ležela Zavřelová, ale nezajímalo mě, co se tam děje. Aleš se s nimi bavil, vysvětloval a občas se podíval směrem ke mně, čekala jsem na strejdu jako na smilování, tohle mě tedy opravdu vzalo. Taková hodná, milá a zcela neškodná ženská, sbírala se ve mně zloba a přetavovala se v bezmocný vztek, takhle jsem se cítila naposledy kdysi dávno, ještě u kriminálky, v lese nad mrtvým tělem děcka, kterému ublížili nenapravitelným způsobem, ten vztek sílil a s ním i odhodlání učinit řádění bezejmenného vraha přítrž, zastavit ho a zavřít, až zčerná, probouzela jsem se z letargie, kterou vyvolalo ohromení nad nesmyslnou a zcela zbytečnou vraždou, vždyť co nám mohla říci, zatraceně. Popsat Radima? Určitě ne tak přesně, aby se podle toho dal najít, máme jiné možnosti, byl na dovolené s Inge, musel se zapsat v hotelu, dnes už není problém tyhle věci zjistit, a ještě je tady Štěpán, pokud ho opravdu znal… Udělal někdo nějakou chybu a napadlo ho, že ona o ní ví? Kdo, a jakou?

Když přistálo auto s „našimi“, už jsem byla v pořádku. Skoro.

Alešovi, který se pomalu, jakoby nerad blížil s kapitánem a přejel mě ustaraným pohledem, když došli až ke mně, se evidentně ulevilo; musela jsem ho dost vyděsit.

„Viděl někdo něco?“ ptal se strejda zamračeně.

„Asi ne, podívej se okolo sebe, tamhle je zeď baráku, na druhé straně zděný plot, jen tam, kde jsme přelezli, jsou tyčky, mezi nimi je sem vidět, ne moc, ale přece, jinak je to pro pohled zvenčí zcela uzavřeno, spousta stromů, keřů, a nikde nikdo, když se sem chceš dostat normálně, musíš projít domem,“ odpovídala jsem, „snad jen ta maminka, která nám řekla, že je Zavřelová na zahradě, ale kde té je konec.“

„Tak ji najdeme, zkusíme to. Byla ze sousedství?“

„Nejspíš ano, podle toho, jak nás znalecky nasměrovala.“

„Poznáš ji? A ty?“ ptal se Aleše i mne, kývali jsme, že ano, přejel nás nespokojeným pohledem, otočil se a dlouhými kroky odcházel ke svým.

„Strejdo! Kapitáne!“ vykřikli jsme dvouhlasně, od plotu na té straně, kde jsme ho přeskočili, se ozval nezaměnitelný pokřik nespokojeného mimina a vzápětí se v našem zorném poli objevil i kočárek.

Kapitán změnil směr a vydal se k plotu, chvíli s paní rozmlouval, byl evidentně v rozpacích; mluvit s ní přes tyčky plotu nebylo nejlepší, a lézt přes plot snad ještě horší, najednou maminka otočila kočárek a vyrazila zpět, strejda se pohyboval souběžně s ní, pak zmizel ve dveřích, před našima očima částečně skrytých pod převislým keřem úctyhodných rozměrů. Šli jsme za ním, tady jsme stejně neměli co dělat, prošli jsme chodbou a setkali se všichni na ulici. Zvláštním způsobem postavený dům, dalo by se říci nelogicky; kratší nožička toho písmene L tvořila čelní část domu, viditelnou z ulice, ta delší se po pravé straně, když se budete dívat z ulice, táhla dozadu a uzavírala z jedné strany zahradu jako přirozené oplocení, na levé straně tyčkový plot, zajímavě vyrobený z příčně postavených latěk s mezerami sotva deset centimetrů, takže znesnadňoval zvědavým pohledům sledovat, co se děje uvnitř, v zadní části zahrady protipól čelní části budovy v podobě cihlové zdi, porostlé nějakou popínavkou, na dálku jsem nerozeznala, co to mohlo být; divoké víno, babička mu říkávala psí, nebo nějaký přísavník, čert ví, a komu by na tom právě teď záleželo.

„To jsou oni, ti se po paní Zavřelové ptali!“ zvýšeným hlasem reagovala paní na naši přítomnost a dítko v kočáře začalo další sloku své neutěšené písně. Pohupovala kočárem na místě, spíš s ním drncala, oči jí svítily zvědavostí, kdypak se stane, aby se v tomhle hnízdě stalo něco zajímavého?

„Paní se něco stalo?“ zeptala se s pohledem upřeným na auta před domem, o jejichž osádce se aspoň v jednom případě nedalo pochybovat.

„Stalo,“ odpověděl kapitán stručně.

„Je…?“

Neposedná očka se úlekem rozšířila, strach na chvíli převládl nad zvědavostí.

„Je.“

Stručná odpověď už nemohla zastavit lavinu, která se na nás řítila. Nedávno pan Zavřel a teď ona, udělala si něco? Ona to nesla všechno hrozně špatně, měli jsme o ni strach, ale už se zdálo, že je to lepší, a teď najednou…

„Neviděla jste tady někoho, když jste se procházela s kočárkem? Tyhle dva ne,“ broukl, když se její pohled stočil k nám, „ti jsou od nás,“ dodal s jistým sebezapřením.

„No, odpoledne měla paní návštěvu, ale kdo to byl, to nevím, viděla jsem jen auto, takže někdo jí něco…?“

„Auto?“ zvedl strýček obočí a otázky si nevšímal.

„Jo, takové velké, tmavé, já se v autech nevyznám, ale mělo na čumáku…“ Ježíš, ani to nemusela dopovědět; taková ta spojená kolečka.

33.

„Nasedat,“ zavelel kapitán tónem, kterému se neodmlouvá.

„Neměli bychom…?“ ptal se Aleš a ukázal bradou k domu, za kterým na zahradě pilně pracovali policejní mravenečkové.

„Skoč tam,“ pobídl ho a netrpělivě bubnoval prsty na volantu, dokud se posel nevrátil.

„A kam vlastně,“ zeptala jsem se nesměle. Tuhle strejdovu náladu jsem znala dost dobře, všechno v něm vřelo a, i když to nemíval ve zvyku, přece jen hrozilo jisté nebezpečí, že se neopatrný tazatel stane hromosvodem.

„Všude,“ odpověděl stroze a já od další debaty raději upustila. Uvidíme, řekla jsem si flegmaticky a pozorovala krajinu, jako bychom byli na neškodném výletě.

První zastávka byla v Janovcově firmě. Strejda proběhl okolo sekretářky jako bouřný mrak, zaklepal na dveře a vtrhl do svatyně pana majitele, podoben vichru. Vylítl skoro stejně rychle ven a zastavil se u stolu, kde seděla dívčina mladá a krásná, v tomto okamžiku ale zcela vyvedená z míry.

„Kde je?“ zeptal se rozklepané tmavovlásky, mimochodem, i ona měla nádherně zelené oči, dlouhé vlasy lemovaly obličej krásný a nikoliv nepodobný tomu, kterým se honosila Inge, typově si byly velmi podobné, to se nedalo přehlédnout, i když tahle byla mladší.

„Odjel, zřejmě k paní Janovcové,“ nemohla se vzpamatovat z toho vpádu.

„K matce?“

„Kam jinam,“ odsekla trochu nevrle, „jiná tady přece už není.“

„A Štěpán Janovec?“

„Na služební cestě, někde v Praze, mám se podívat?“

„Není třeba. Kdy odjel?“

„Hned ráno, vrátí se až večer,“ zlobila se stále víc. „Proč a jakým právem se vůbec vyptáváte?“ vyrazila do útoku.

Mlčky vytáhl služební průkaz a strčil jí ho před oči tak blízko, jako by byla slabozraká.

„Aha, promiňte, to je samozřejmě něco jiného. Mohu vám ještě něco…“

„A vy? Byla jste celou dobu tady?“

„Kde bych byla,“ podráždění už na ní bylo jasně patrné, ale služební průkaz ji donutil aspoň trochu ho tlumit. „Všichni jsou pryč, někdo musí zůstat, brát telefony, když už nic jiného,“ ušklíbla se trochu.

„A kdybyste tady nebyla, všiml by si toho někdo?“

Váhavě sklonila hlavu k rameni. „Kdyby někdo volal nebo tak, jinak sem nikdo bez ohlášení nechodí,“ rýpla si s nevinným pohledem, ale na strejdu nic takového neplatilo.

„Takže jste byla tady. A volal někdo?“

„Volali, dva pánové, oba žádali o sjednání termínu schůzky s panem Janovcem,“ zaryla pěstěný prstík do diáře, „domluvila jsem jim schůzku…“

Nestačila ani domluvit, kapitán kývl hlavou a rozběhl se ven, pozdravili jsme i za něho a hnali se k autu, aby nás tady nakonec nezapomněl.

„Kde bydlí Janovcová, víš?“ ptal se trochu útočně Aleše a ten ho mírně a hlavně zdvořile vedl změtí ulic a uliček, až jsme zastavili před klasickou secesní vilou.

K paní Janovcové se strejda choval se úctou a jistou galantností, u ní to ani jinak nešlo, svým vystupováním i zjevem k tomu přímo vybízela, ale nedokázal zastřít netrpělivost, aspoň před těmi, kdo ho znali tak dobře, jako já.

Viktor byl ještě u matky, nehnula ani brvou, když se kapitán vyptával, kdy Viktor přijel, zda ona sama byla celý den doma, nezeptala Se, proč to všechno chce tak dopodrobna vědět, to udělal Janovec.

„Zavřelová je mrtvá.“

„Zavřelová?“ zbledl jako stěna. „Richardova žena?“

„Víc jich neznám,“ odsekl kapitán.

„Ona sama? Neustála to? Bože, měl jsem se o ni zajímat, měl jsem jí nabídnout pomoc, ale já sám… Vždyť víte.“

Stará paní Janovcová ho konejšivě pohladila po ruce a otočila oči barvy vybledlých pomněnek k nám.

„Nemůže za to, opravdu ne, to spíš já jsem měla, jsem přece také žena, mělo mě to napadnout…“

„Nemohli jste nikdo nic, paní Zavřelová si nevzala život sama. Někdo jí s tím sakra ochotně pomohl.“

Viktor byl už bílý jako křída, jeho matka se vzlykavě nadechla, drobná ruka s kůží jako pergamen vylétla k obličeji a zakryla ústa.

„Kdy? Kdo?“ jako by promluvil robot, Viktorův hlas se ani vzdáleně nepodobal normální řeči.

„Tak zhruba před třemi hodinami. A kdo? To kdybych tak věděl,“ vzdechl strejda a jeho napětí konečně povolilo, strnulá ramena se uvolnila a ostré vrásky jako by se vyhladily.

„Štěpán je prý na služební cestě, říkala vaše sekretářka.“

„Mluvili jste s Janičkou, to je dobrý duch firmy, nevím, co bychom si teď bez ní počali. Jestli říkala, že je na služební cestě, tak to bude asi pravda, já o tom nic nevím. Štěpán je svým vlastním pánem, rozhoduje sám o tom, co je třeba udělat, kam zajet, obvykle to jen nahlásí sekretářce.“

Viktor byl otočen zády k nám, vedl matku ke křeslu, ne, že by to přímo potřebovala, ale bylo to takové hezké synovské gesto. Zdálo se mi to, nebo byla v jeho hlase určitá trpkost? Mívali rozmíšky, kdysi, sám to přiznal, ale nejspíš se mi to jen zdá, ta zpráva jím otřásla, nemohu se divit.

Pomalu jsme došli až k nim, zdálo se nám nevhodné vyloučit starou paní z naší malé skupiny, přitom jsme akceptovali její únavu a rozčilení.

„Znáte nějakého Radima?“

Otočil se k nám, do tváří se mu vracela barva, oči najednou pozorné a bystré, bez toho závoje smutku, který je zastíral od okamžiku, kdy přišel o ženu.

„Jednoho znám, ale jen zběžně, je to kamarád mého bratra, párkrát jsme se setkali, ani vlastně nevím, jak se jmenuje dál, znáte to, zahráli jsme si párkrát tenis, poseděli na zahradě, oslovovali jsme se jménem, příjmení jsem dávno zapomněl. Štěpán vám o něm řekne víc. Myslíte, že by s tou věcí mohl mít něco společného?“ ptal se s takovou naléhavostí, jako by na odpovědi kdo ví co záviselo.

„Znal Zavřelovy?“ přešel kapitán otázku bez povšimnutí.

„Snad, nevím, asi se setkal při nějaké příležitosti s Richardem, ale jeho paní, to nevím, spíš ne, neznali jsme ji skoro ani my, já jsem ji vlastně nikdy neviděl, volal jsem k nim párkrát, takže jsem s ní

jen mluvil, teď mi to připadá docela zvláštní, ale možná Inge, snad Štěpán – jenže to vám zase může říci jen on.“

„A vrátí se kdy?“

Pokrčili rameny, oba, nezbývalo, než se s tou němou odpovědí spokojit.

„Dejte mu tohle, ať mi zavolá, hned jak se vrátí,“ strejda podával Viktorovi vizitku, ale vzala si ji paní Janovcová, natáhla ruku a Viktor jí papírovou kartičku předal.

„Já ho uvidím dřív,“ podotkla skoro omluvně, jistě, bydleli přece se Štěpánem společně v tomhle domě.

Strejda poděkoval, trošku se paní uklonil, tak starosvětsky a dvorně, pokynula nám hlavou a usmála se, my dva jsme pozdravili – což byl za poslední hodinu náš jediný příspěvek ke konverzaci – a odporoučeli jsme se.

„Takže víme nic,“ shrnul to kapitán v autě velmi stručným a velmi výstižným způsobem a pomalu se rozjel zpět k Zavřelovým. Vlastně už jen k jejich domu, Zavřelovi už nebyli, uvědomila jsem si s hrůzou. Stačilo pár dnů, a nebyli. Zatraceně.

Ani jsem nevystoupila, bylo by to zbytečné a nemusím u všeho být. Čekala jsem oddaně na ty dva, vrátili se za slabou půlhodinku a vyrazili jsme směrem k domovu.

Vyklopili mě před brankou a já neprotestovala; chtěla jsem být sama, v klidu si utřídit to, co se za posledních pár hodin seběhlo, vyrovnat se s tím vztekem, který ve mně ještě pořád bublal.

Sama jsem nebyla, zatraceně, ale vlastně spíš naštěstí, protože sama se sebou bych asi nevydržela. Andulka byla doma, seděla v kuchyni a vejrala na televizi, kterou tam před časem zapojili. Podívala se na mne, bradou kývla ke stolu, na kterém se vyjímal tvarohový mřížkový koláč, možná vám to přijde divné, ale moje chuť k jídlu je notoricky známá a vlastně jsem od rána nic nejedla, zakrojila jsem tedy pořádně, nalila do hrnku překapávanou kávu – stávala na lince jako onen pověstný hrnec s kávou z cikorky a mletého žita v předválečných románech, nic pro labužníka, ale byla horká a připravená pro každého, kdo měl právě chuť, a tu já, vzdor svým předchozím předsevzetím, měla.

Usadila jsem se na lavici vedle Andy a zadívala se jejím směrem.

Nějaká nepříliš hezká ženština v autě tiskla nohu na plyn a vytřeštěnýma očima sledovala něco v dáli, to vozítko poskakovalo na lesní cestě, dojelo na její konec, kus před ním strměla vysoká cihlová zeď, vyskočila, ani nepřibouchla dveře, a klopýtala přes výmoly a drny k vrátkům v té zdi. Květované šaty mi bolestně připomněly Zavřelovou, ale jinak ty dvě neměly nic společného; tahle měla špinavě blond vlasy, obličej s ostrými nosoretními rýhami a vyloženě křivé nohy ve střevíčcích do lesa zcela nevhodných, k tomu všemu byla hubená, až to děsilo. Konečně se dostala tam, kam chtěla, opřela se o vrátka, chvíli třaslavě dýchala, bodejť, v těch botách uběhnout takový kus, to musel být výkon namáhavý, hrábla do kapsy šatů a pokoušela se velkým klíčem ta vrátka, která zvenčí měla jen zámek, odemknout. Po chvíli zcela zbytečného snažení se opřela čelem o oprýskaný vchod, pěstmi obou rukou do něj uhodila a vykřikla: „nechal vyměnit zámek, darebák jeden“, pak se svezla do trávy, složila hlavu do dlaní a jala se štkáti. Musela jsem se tomu usmát a vysloužila si tak káravý pohled od Andulky. Na rozdíl ode mne věděla, o co jde, takže jí ta hysterická ženská nepřipadala nijak divná.

Stačilo chvíli vydržet a podle šéfinspektora jsem poznala i seriál, na který jsme se dívaly. Jeden z

těch lepších, řekla bych, měla jsem ho docela ráda a, pokud mi zbyl nějaký čas, sledovala jsem dění v dalekém anglickém městečku vcelku pravidelně. Ostatně při neskutečném počtu televizních repríz všeho, co diváky aspoň trochu upoutalo, to nebyl žádný problém.

Co mám teď ale dělat? Dívat se na televizi? Najít nějakou knížku a číst si? Jít se jen tak projít? Jo, to bude ono, projít se. S omluvným úsměvem jsem se zvedla, Andulka na mne jen mrkla, nevěděla, nemohla vědět, co se stalo, to jí řekne strejda až večer, pokud vůbec, spíš ne, nemluvil doma rád o práci, a jen když jsem se vyskytovala v jeho domě a strkala nos do pátrání, občas něco utrousil i před svou ženou, nikdy před dětmi. Ať si myslí, že je všechno v pořádku, abych ji utvrdila v tom přesvědčení – ale nejen proto – vzala jsem si na cestu jen tak do ruky kus toho skvělého koláče, ač to slušně vychovaný člověk nikdy nečiní, jak mi často vytýkal tatínek v době, kdy se ještě dalo předpokládat, že jsem vychovatelná podle jeho představ. Snad jsem byla, spoustu jeho rad a doporučení, protože on nikdy nepřikazoval, jsem si pamatovala do dneška a akceptovala je, i když v mnoha případech na jejich užitečnost či oprávněnost jsem přišla až časem. Inu, v dnešní době, kdy dáma či holčina oblečená podle posledních trendů vláčí s sebou všude, kam vkročí, plastovou láhev s vodou či nějakou tou slazenou žbrundou a neváhá si posloužit všude, kde to uzná za vhodné, byť by to třeba v divadle hned po přestávce bylo (opravdu, zažila jsem to na vlastní oči a bohužel i sluch), snad okolí kus koláče v ruce nějak přežije.

V tomto městě nebylo nic příliš daleko, zamířila jsem napřed ke Zdendovi, ale nebyl doma a pozvání mírně nervózní Daniely jsem odmítla s tím, že se po něm poohlédnu na jeho obvyklých místech.

Nebyl ani na ulici, ani v parku. Kam se mohl klouček zatoulat, přemýšlela jsem líně a nohy mě nesly směrem k letnímu sídlu Janovcových.

Před domem stála auta. Audi, podle čísla, které mi nic neříkalo, bylo zřejmě to třetí, firemní, Viktorovu i Štěpánovu poznávací značku jsem znala, na čísla mám opravdu skvělou paměť. Údajný Land Rover, který patřil Inge, stál hned za ním, a byl to, v rozporu s tím, co říkal strejda, Range Rover, což jsem předtím v garáži nepostřehla, vínově červené, nablýskané a prostě překrásné auto. Copak je to za rojení, napadlo mě.

Z domu vyšel Viktor, hned za ním tmavovlasá žena, skoro ještě dívka, sekretářka Janička, cvakla mi kartotéka v hlavě.

Uviděl mě a šel mi pár kroků vstříc.

„Vezeme ho domů,“ kývl hlavou k tomu vozu snů, aspoň mých, „nemá cenu, aby tady stál, ještě by to někoho pokoušelo, garáž je jen zamčená, jinou ochranu nemá a tyhle vozy nejsou zrovna levné.“

Kývala jsem chápavě hlavou a pozorovala slečnu sekretářku, předpokládám, že slečnu. Zamykala dveře, otočila se, trochu se zarazila, když mě uviděla, pak mě poznala a se společenským úsměvem došla k nám. Potřásly jsme si pravicí, dozvěděla jsem se, že je i Horáková, nejen Janička – Jana, jak důrazně opravila Viktora, tyhle zdrobněliny mě vyvádějí z míry, řekla s odzbrojující upřímností a já jí nadšeně přitakala; bodejť.

„Teď mě napadá, vy asi ještě nemáte auto místo toho zničeného? Nechtěla byste, aspoň prozatím…“ mávl rukou k Roveru.

Kristova noho, to bylo pokušení. Já jsem samozřejmě věděla, že tu nabídku nemohu přijmout, ale srdce mi to rvalo, když jsem ji odmítala.

„Jak myslíte, ale mně bude stejně jen stát někde ve firmě v garáži, já s ním jezdit nebudu, nemohl bych, a nikomu jinému ho nesvěřím.“

A mně by ho svěřil, podívejme se, jak nenápadně pošimral mou ješitnost. Škoda, stokrát škoda, že to opravdu nejde.

„Pojedeme?“ otočila se Jana na svého šéfa, sledovala trochu nevrle náš rozhovor, ale na něho se teď podívala s netajeným obdivem, jak jinak, a raději by řídila firemní vůz, je na něj zvyklá, s autem jeho paní by přece jen měla trochu strach, vždyť ho už jednou škrábla, pokrčila ramínky a usmála se, tentokrát omluvně.

„Jistěže,“ ujistil ji Viktor, znovu jsme si potřásali pravicemi a loučili se za bedlivě pozornosti kloučka, který se právě objevil na druhé straně silnice, u východu – nebo vchodu, jak chcete – parku.

34.

„Kdepak ses toulal, co?“

„Jen tak,“ zabublal skoro nesrozumitelně, pak zvedl hlavu a dodal už normálně, „byl jsem si koupit papír do tiskárny, na fotky, víš?“

„Aha,“ nic lepšího mě nenapadlo, „máma tě shání a nevypadá moc klidně.“

„Zavolám jí,“ vyťukával číslo. „To by mě zajímalo, kde zase má telefon,“ rozčiloval se nad vyzváněním, na které nikdo nereagoval.

„Nikdy ho nemá u sebe, věčně leží na stole v kuchyni nebo u postele,“ čertil se, jako by to ani on nebyl.

„Když mi nebere telefon, musím za ní domů, aby neměla strach,“ vysvětloval své mrzoutění. „Půjdeš se mnou? Dáš si kafe a myslím, že máma něco pekla,“ lákal mě pokušitelsky, a moc práce mu to nedalo. Nešla jsem s ním kvůli příslibu nějaké dobroty z Danieliny kuchyně, ale chtěla jsem mít prostě jistotu, že dorazí domů v pořádku.

Zdenda vedle mne tiše bzučel svým vozíkem, chvíli vydržel beze slova, ale pak se přece jen zeptal.

„Máš starosti, že?“

„To je to tak vidět?“

„Hm. Usmíváš se, ale jen pusou. Tak se tváří máma, když mi něco je, také to na ní poznám, že se bojí, aby se mi něco nestalo, aby to nebylo horší.“

Odmlčel se na chvíli a pak nevzrušeně pokračoval.

„Je to hodně těžký, nedívat se na mne s nějakým soucitem nebo tak něco?“

„Není,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Fakt ne?“

„Fakt ne. To, že se máma bojí, to se soucitem nemá nic společnýho. Každá máma se bojí o toho svého potomka, a je jedno, jestli běhá nebo jezdí.“

„No, někdy mám pocit…“ Nedořekl a jen si povzdechl.

„Zdendo,“ sklonila jsem se k němu a pak si pro jistotu dřepla; točila se mi hlava a nehodlala jsem upadnout, „ty přece nikomu nedáváš ani možnost, aby tě nějak litoval. Jsi neskutečně pohodářský kluk a kdo s tebou mluví, ani si nevšimne, že jsi v něčem jiný. Věříš mi?“

„Věřím,“ sluníčko zase vykouklo z pihovaté tváře a Zdenda jakoby pookřál.

„Víš, nezlob se, normálně na to nemyslím, ale někdy přece jen; hlavně když se za mnou někdo ohlédne, zatváří se, jako by na tom vozíku seděl on sám, to mě pak napadají různý věci. Jak jsem byl v tom obchodě… Ále,“ mávl rukou nad zřejmě nepříjemnou vzpomínkou a rozjel se trochu rychleji.

Daniela zase tak vyděšená nebyla, ale že jsem jí Zdendu dovedla domů, ji potěšilo.

„Kde máš toho svého rytíře?“ usmívala se, no jo, Aleš, strejda úplně zapomněl na to, že mě někdo musí nepřetržitě hlídat, nebo ho spíš nenapadlo, že se vydám ještě někam do ulic. Najednou jsem si připadala jako nezvedené dítě, také jsem se potulovala čert ví kde a kdyby to věděl velký kapitán… Raději nedomyslet.

Neodpověděla jsem, zato jsem jí pochválila koláč, pak zahradu, pak bazén, až ti dva na sebe mrkli a začali se smát.

„Hele, ty jsi prostě zdrhla, že jo, zrovna takhle se chová Zdenda, když se vypaří a nikomu nic neřekne.“

„No jo,“ připustila jsem rozpačitě, „nebylo to schválně, nějak jsem si to ale neuvědomila, dokud ses nezeptala. Koneckonců nejsem zvyklá komukoliv hlásit, že někam jdu, a žádat o svolení,“ rozpalovala jsem se, abych přehlušila přece jen trochu špatné svědomí.

„Ještě pořád je to nutný, aby tě tak hlídali?“

Daniela starostlivým pohledem střelila po Zdendovi, který se mezitím vypravil ke stromu a natahoval ruku po žluté hrušce, visela nízko a vzápětí si pochutnával na šťavnatém ovoci.

Smysl otázky, spíš její podtext mi došel okamžitě a zamrazilo mě.

„Asi bude lepší, když se se Zdendou nebudu nějakou dobu vídat, někdo by si mohl myslet, že něco ví. Je to sice nepravděpodobné, ale pro jistotu přece jen…“

„Nevyháním tě, nevykládej si to špatně,“ chlácholila mě, ale přece jen na ní byla vidět úleva.

„Já vím, že ne, ale měla jsem si to uvědomit sama, dva lidé z mé blízkosti…“

„Dva?“ pronesla tázavě.

Jen jsem přikývla, nechtěla jsem mluvit o Zavřelové, zbytečně bych ji vyděsila.

„První byla tvoje kamarádka Tereza, že? Kdo je ten druhý? Něco vážného?“

„Ne, nic tak hrozného,“ lhala jsem udatně a ani jsem se u toho nezačervenala.

„Tak dobře, věřím ti.“

Nic horšího říci nemohla.

35.

Spánek se mi úspěšně vyhýbal. Šla jsem si lehnout po sedmé hodině, protože se mi zdálo, že únavou ani nemohu stát, a teď jsem sebou mydlila na posteli, slyšela přijít strejdu z práce, vařil si něco, zřejmě čaj, nepohvizdoval si přitom jako obvykle, zato dupal jako ježek a občas něco zabručel, nechtělo se mi za ním, tedy chtělo, ale potřeboval si odpočinout, ne se mnou sedět do noci nad nějakými šarádami.

Oblékla jsem se, počkala, až odejde z kuchyně, a vyrazila na podvečerní procházku.

Došla jsem až k vilce Janovcových, zapadající slunce zlatilo fasádu, za zády mi měkce přistálo Viktorovo Audi.

„Jdete na kávu?“ ptal se přátelsky.

„Ani náhodou,“ smála jsem se, „za posledních pár dnů jsem jí vypila tolik, že jsem si dala závazek omezit tuhle nestřídmost. Mizerně spím i normálně, ne tak při takových dávkách kofeinu.“

„A něco jiného?“

„Nebudu vás zdržovat, jen se projdu a vrátím se domů.“

„Mne nezdržujete, to přece víte,“ řekl posmutněle, „je to hrozné, být najednou sám, opuštěný, to nepomáhá ani bratr, ani matka, a je úplně jedno, že Inge… Miloval jsem ji a miluji, ať se stalo, co chtělo.“

„Tak jen na chvilku,“ svolila jsem; za chvíli už jsem seděla na pohovce, nevím, proč právě tam, normálně bych si ji nevybrala, ale Viktor stál tak nešikovně, že mi nic jiného nezbylo.

„Mohu vám nabídnout buď čaj, nebo čerstvou ovocnou šťávu, pokud ovšem nemáte chuť na něco ostřejšího.“

„Určitě ne čaj, a určitě ne něco ostřejšího, ale ta šťáva… To zní hodně dobře, budu ráda.“

Zmizel v kuchyni, slyšela jsem vrnění nějakého toho přístroje na odšťavňování, to jsem netušila, že bude nápoj až tak čerstvý. Dostala jsem ve vysoké orosené sklenici temně oranžový džus. „Neptal jsem se, protože nic jiného, než pomeranče tady stejně nemám,“ říkal s úsměvem a sedal si se svou sklenkou do křesla, „já tam mám trochu vodky, nechcete také?“

Nechtěla jsem, džus byl vynikající, osvěžující a nebylo třeba ho něčím vylepšovat.

Bavili jsme se o všem možném a o ničem, o zahradě, o firmě, o autech, zmínkám o nedávné tragédii jsme se oba vyhýbali, o to více mě překvapilo, když se najednou zeptal: „Kdybyste vy čekala dítě s někým jiným než se svým mužem, nechala byste si ho?“

„Nevím, opravdu nevím.“

„Odešla byste s otcem svého dítěte?“

„Neumím odpovědět, když v té situaci nejsem.“

„Vy byste určitě opustila oba, svého muže byste opustila a ten druhý… Kdyby vás zklamal, tak byste se na něho nevázala, ale dítě byste si nechala, přece byste se dokázala uživit i bez nějaké firmy nebo rodiny.“

„Těžko říct, možná máte pravdu.“

„Mám pravdu,“ řekl se samolibou jistotou a spokojeně se opřel v křesle.

Ta debata mi byla nepříjemná, otázky protivné, nadechl se a najednou na mne vypálil: „Nepřipadala byste si, promiňte mi ten výraz, jako coura?“

„To křičel ten hlas předtím, než mě někdo praštil,“ řekla jsem pomalu.

„Nezlobte se, to jsem nevěděl, jen mi to tak vylétlo z úst, já tohle slovo nepoužívám, ale nedávno ho řekl Štěpán v nějaké debatě a uvízlo mi zřejmě v hlavě,“ omlouval se, „ale možná si díky tomu vzpomenete?“

„Mám strach, že všechno, co se dalo, už se mi vybavilo, ten zbytek asi už nikdy nevyjde najevo.“

„Myslíte, že se vám Inge třeba svěřila s tím, že je těhotná? Že jste s ní o tom mluvila?“

„Že je těhotná, mi řekla, ale dál už nevím,“ přiznávala jsem se jen částečně.

„A neřekla jste mi to,“ podotkl vyčítavě, „vy ženské si vždycky myslíte, že musíte držet pohromadě. Jen výjimečně stojíte za mužem.“

„Nemohla jsem, víte? A vlastně jsem ani nechtěla, ublížila bych vám, nechala jsem to zbaběle na jiných. Ani to vlastně nemusela být pravda, mohla to říci jen tak, nebo si to jen myslet.“

„To by nechtěla radu, nestěžovala by si, že si dítě nemůže nechat, i když by chtěla.“

Už jsem tam nechtěla sedět a poslouchat jeho stesky, chtěla jsem ven, na vzduch, domů, k Andulce a ke strejdovi, vymluvila jsem se na únavu a Janovec mě nezdržoval, doprovodil mě až ke dveřím a já jsem byla vděčná za to, že jsem konečně sama.

Vycházela jsem z domu, krátký chodník k brance, zavřela jsem ji, opatrně, skoro bázlivě. Byla jsem zklamaná, ani nevím, čím vlastně, taková podivná pachuť v ústech, v hlavě se mi to všechno mlelo, to slovo coura používá Štěpán, to on ho vykřikl, on byl ten zloděj a vrah? Něco ve mně varovně pípalo, něco nesedělo, jen tak vědět, co. Ušla jsem jen pár kroků po liduprázdné ulici, za zády mi třeskly dveře a ozvalo se naléhavé zavolání, ten prapodivně přiškrcený a přece zvučný hlas, proboha, ten hlas…

Otočila jsem se, už stál skoro těsně za mnou, napřahoval ke mně ruce, jako by mě chtěl zastavit nebo obejmout, jak se tak na mne pozorně díval, paže mu klesly a výraz obličeje se před mým nevěřícím pohledem měnil k nepoznání. Toto byla jeho pravá tvář, ne ta maska, kterou obratně nastavoval světu.

„To jste byl vy,“ jen jsem vydechla, poznala jsem zabarvení hlasu, který tehdy za mými zády vykřikl:

„couro, za to mi zaplatíte,“ vybavovalo se mi to všechno, neúprosně, vyděšený obličej Janovcové a její zasténání: „nedělej to, prosím, nedělej to, nesmíš jí ublížit“, ty rychlé kroky za mnou, skoro zvířecí zavrčení a výkřik nešťastné Inge, ani jsem se nestačila otočit a koupila ji, pak už nic, jen tma. Teď jsem věděla, co mi nesedělo, ta jeho jistota, se kterou odhadl, jak bych si počínala na místě Inge.

Nikdo nemohl skoro přesně citovat věty, které jsem tehdy Janovcové řekla, jako to udělal on, nezmínila jsem se před ním o tom, že si Inge chtěla dítě nechat a přitom si myslela, že nemůže, taková náhoda mohla existovat jen stěží.

„Už jste si vzpomněla, paní doktorko?“

Zase to formální oslovení, jako vždycky, když se cítí ohrožen nebo v krizi, napadlo mě. Kupodivu najednou mluvil zcela normálně, vyrovnaně a klidně, byl takový, jak jsem ho znala z dřívějška, skoro jako by se mu ulevilo.

„Půjdeme hezky zpátky, co říkáte?“

Ustupovala jsem a pořád zírala do chladné tváře, vůbec mě nenapadlo, že bych se mohla bránit, k čemu mi teď byly všechny kurzy a výcviky, když jsem byla jako zmražená, ztuhlá, loutka bez vůle. Otočila jsem se v té odvěké snaze slabšího utéct před nepřítelem, tím jsem mu dala příležitost k útoku. Ovinul mi paži zezadu okolo krku a neúprosnou silou se snažil odvléci mě těch pár metrů, které nás dělily od branky. Jestli se mu to podaří, je po mně, uvědomila jsem si zoufale a snažila se vzepřít. Zasvištění za našimi zády mi něco připomnělo, Janovcovi se najednou podlomila kolena, slyšela jsem rachot, mužská postava se skácela k zemi jako podťatá, Viktor udeřil hlavou o zem a vypadalo to, že má dost.

Nevšímala jsem si ho, celou mou pozornost upoutala bezvládná hromádka na zemi, kousek od ní se povaloval invalidní vozík, jeho kola se ještě výsměšně točila, ale klučík na zemi se nehýbal, ani náznak života.

„Zdendo, proboha, Zdendo!“ skláněla jsem se nad svým kamarádem i zachráncem; opatrně otevřel jedno oko a mrkl.

„Jo, dobrý. Neboj. Mně se jen blbě hejbá, když nejsem na kolech, víš? Jinak fakt dobrý. Ale jsme mu to natřeli, co?“ ušklíbl se uličnicky.

V první řadě musím zvednout vozík, pak do něho Zdendu nějak nacpu, je to jen kluk, uzvednu ho, mám páru, že by mi ji leckterý chlap mohl závidět.

„Johanno!“ zavřískl, vykulené oči upřené někam za mne. Otočila jsem se právě včas. Viktor se zvedal ze země, vpravo na čele mu krvácela tržná rána, jak upadl, zřejmě se poranil o obrubník, ale byl čilý až moc, v očích měl nenávist a v ruce nějakou kudlu, finský nůž, ještě to, blesklo mi hlavou, a že nemá pistolku? S rozvahou, která pramenila z přítomnosti malého kluka za mnou, jsem vykročila a prudce vykopla. Dostal to přesně do středu těla, tam, kde to bolí nejvíc, pánové vědí a dámy si laskavě zapamatují, že tohle je nejúčinnější úder (pokud k němu máte příležitost). Zlomil se v pase a dal mi tak příležitost k efektnímu závěru; rukama, propletenými prsty sevřenými v jednu pěst, dostal tvrdou ránu do zátylku, a pak kolenem do brady. Víc už nepotřeboval, odletěl jako hadrový panák, ležel na boku, pro jistotu jsem přece jen vyvlékla provázkový pásek z kalhot a svázala mu nohy pod koleny. Proč pod koleny? Protože se spoutanýma rukama se mohl ještě o něco pokusit, třeba o útěk, ale když nemohl chodit… Tyhle uzly nerozváže, za to ručím, a než by k nám dohopkal, desetkrát bych ho vyřídila. A že by ta provizorní pouta přece jen rozvázal? Pche, ani náhodou, mimo to platí předešlé; než by se mu to podařilo… Ovšem hlavně, abych řekla pravdu, jsem měla málo materiálu, a pokud jsem nechtěla obětovat košili, a tu se mi tedy trhat nechtělo, musela jsem si vybrat.

Vrátila jsem se ke svému pomocníkovi a zachránci, konečně jsem to jeho vozítko uvedla do správné polohy.

„Zdendo, sepni ruce a chytneš se mě okolo krku, zvednu tě a posadím, zkusíme to?“

Zdvořile se usmál a nevymlouval mi mé počínání, i když v jeho úspěch asi moc nevěřil. S heknutím jsem se snažila napřímit, Zdendovy ruce okolo krku, v zádech mi praskalo, jestli já se ještě někdy narovnám, to bude zázrak, měla jsem námahou stisknutá víčka a supěla jsem jako sentinel, najednou Zdenda vystartoval do výše, vyplašilo mě to, dvě silné ruce ho držely pevně v podpaždí. Tmavovlasý chlápek se usmál do mého vytřeštěného obličeje. „Přisuňte ten vozík, ano?“ Opatrně chlapce usadil a bedlivě prohmatával dětské tělo. Štěpán Janovec.

„Bolí tě něco?“

Zdenda se zahemžil, otočil hlavou na všechny strany, protřepal si ruce a byl s inventurou hotov.

„V pohodě, opravdu.“

„Kde jste se tady vzal, vždyť tady nebyla ani noha?“

„Šel jsem za bráchou.“

„Aha.“ Inteligentní příspěvek k hovoru.

Usmíval se těmi svými bílými zuby, v očích, Bůh ví proč, jiskřičky veselí, to vždycky musí takhle spokojeně cenit chrup, i když k tomu nemá nejmenší důvod, vzpomněla jsem si na jeho přesvědčivý výstup v roli všetečného souseda, i ty dva chlápky z bezpečnostní služby jeho zářivý úsměv upoutal.

„Asi teď budete muset zavolat policajty, co?“

„Asi.“ Hrabala jsem se v kalhotách zvaných kapsáče, vynikající kus oděvu pro člověka, který má rád volné ruce a přesto potřebuje nějaké věci nosit s sebou. Mobil jsem našla na první pokus, neutrpěl žádnou úhonu. Ten hovor byl krátký, strejda ani nevzdechl a bez dalšího komentáře slíbil, že za minutku tam bude. Budou.

„Teď se to asi nehodí, ale myslíte, že až tohle všechno skončí, myslím tím, až si vyřídíte úřední

záležitosti, že bych vás mohl pozvat na večeři? Nebo třeba i někdy jindy…“

Vrtěla jsem hlavou, byl přitažlivý, hezký, uměl se chovat, měl krásné ruce a neodolatelný úsměv, jako jeho bratr. Jenže… Vždycky je nějaké to jenže.

Díval se zkoumavě, trochu jakoby posmutněl.

„Co všechno vlastně víte, nebo si myslíte, že víte?“

„Co mám vědět? Že jste firmě odlehčil o slušný balík peněz a že vám na to přišli? Mimochodem, tohle jste také věděl?“ kývla jsem hlavou k Viktorovi.

„Tak vy o těch penězích víte,“ řekl překvapeně.

Zaklonil hlavu a smál se, neuvěřitelně srdečným, uvolněným smíchem člověka, který je sám se sebou spokojený. „Opravdu si myslíte, že jsem gauner, případně děvkař, který přebral bráchovi ženu a ještě k tomu defraudant, jak se tak hezky říkalo v prvorepublikových románech? Přece nemůžete být tak naivní?“

Možná jsem byla. Zdálo se mi, že vidím v jeho tváři ne veselí, ale výsměch, a to mě vytočilo, reagovala jsem okamžitě, bez uvažování.

„A víte, že je mi to docela jedno? Konečně, okradl jste jen svou rodinu, takže jak si to mezi sebou vyříkáte, to je opravdu vaše věc; vás a vaší maminky. Jen je mi jí docela líto.“

Díval se tázavě, nechápavě.

„Líto…?“

„Moc se jí děti nevyvedly, nezdá se vám?“

Ta otázka ho pobouřila, ale udržel se, jen ten úsměv mu zmizel konečně z tváře.

Tři auta přistála právě včas u chodníku, už jsem začínala vidět rudě, kdo ví, co by ze mne ještě vypadlo. Šla jsem pomalu k prvnímu z nich, ze kterého se soukal sám kapitán. Zdenda, na kterého jsme tak trochu zapomněli, se ke mně přidal.

„To je ale vůl, je to možný, okrást vlastní mámu?“ řekl upřímně a tím bezprostředním vyjádřením ze mne spláchl veškerou špatnou náladu. No tak je to zloděj a bezcharakterní neřád k tomu, a co.

Jednou mu to někdo spočítá, bezpochyby. Nastoupí Boží mlýny, které, jak říkávala babička, melou pomalu, ale jistě. A na každého jednou dojde.

Janovec na zemi trochu skuhral, Štěpán stál nad ním a zíral na něho podivně zamyšleně, jako by uvažoval, co s ním, malou chvíli jsem měla nepříjemný pocit, že ho udeří nebo kopne, ale byla to opravdu jen chvilka. Dva uniformovaní policisté už Viktora zvedali ze země, spoutali mu ruce a s tajeným úsměvem se snažili rozvázat umné uzlíky na opasku, kterým jsem ho spoutala, nakonec se, dřív než jsem stačila cokoliv udělat, zableskl nůž a můj opasek byl nenávratně v háji. Naložili svou oběť do auta, vybídli Štěpána, aby si nastoupil do druhého, a ten starší, kterého jsem znala jako Jeřábka, mi slavnostně předal oděvní součástku.

„Víte, původně jsem si říkal, že vázat někomu nohy je blbost, když mu necháte volné ruce, že to může

napadnout jen ženskou, s prominutím, ale tohle by nerozmotal ani do soudného dne, všechna čest. Mohla byste sloužit u námořnictva.“

„Ještě to tak,“ obracel strejda oči v sloup, „jako by jeden nestačil.“

Netvrdím, že znám všechny strejdovy kamarády, ale že by mezi nimi byl vysloužilý námořník, to jsem opravdu netušila. Jednou se ho na to budu muset zeptat.

„Jdeme, mladíku,“ obrátil se ke Zdendovi. „Jeřábku, pojďte nám pomoci dostat toho kamikadze do auta i s tím jeho strojem. Přece nepojede za námi po vlastní ose. A zavoláme domů, aby o tebe neměli strach,“ dodal přísně.

Zdenda se blaženě culil a poslušně vytahoval telefon z kapsy vozíku; šoupli ho na sedadlo, nasedla jsem z druhé strany a poplácala ho po ruce.

„Děkuju, Zdendo. Bez tebe…“

„Ále“ mávl tlapkou, „ty by sis nějak poradila.“

„Neporadila. Ty přece dobře víš, že jsi mi zachránil život. Kdyby mě Viktor dovlekl až do domu, a to by se mu určitě podařilo, byl by konec. Měl nůž, viděl jsi, a bylo mu všechno jedno. Píchl by mě třeba na ulici, a okolo nikde nikdo, a vůbec, není to divný?“

Opravdu, bylo to zvláštní, jako by v tomhle místě vymřel veškerý život. Ani jeden zvědavec, ani jedna babka klepavá, nula nula nic. Mimořádně klidný kout, k bydlení možná skvělý, ale jinak… Skoro tak osamělý jako ulice, kde bydlí Velíškova familie, uvědomila jsem si před domem, kde mě vysadili z auta – když jsme předtím předali Zdendu jeho mámě se stručným vysvětlením a slibem, že zítra určitě přijdu a strejda snad také, abychom dopověděli to, co ještě zbývá říci. Za soukromí se platí, povzdechla jsem si při vzpomínce na liduprázdnou ulici a vyrazila do utěšlivé náruče Andulčiny.

36.

Bylo dobojováno. Janovec dřepěl bezpečně ve své cele, a i když se matka spolu s nejlepšími obhájci, jaké lze za peníze získat, určitě bude snažit dokázat ne snad zrovna jeho nevinu, ale vyhrabat nějaké ty polehčující okolnosti, případně to, že za své činy nebyl v daném okamžiku odpovědný, u tří vražd, z nichž jedna byla prokazatelně předem dobře naplánovaná a provedená naprosto chladnokrevně, to

bude dost těžké. Aspoň doufám, že mu to neprojde. Štěpán vyvázne bez potrestání, předpokládám, že mu za majetkový delikt ze strany rodiny nic nehrozí.

„Myslíš, že je možný, aby se z toho ten gauner dostal?“

To se ptala Zdendova máma, seděly jsme ve stinném koutku zahrady, ona a já, Zdenda se věnoval vlastním aktivitám, strejda slíbil, že za naším pomocníkem – i za námi – přijde aspoň na chviličku, a tak jsme čekaly a klábosily o všem možném. Tedy o všem možném, těžko si představit, že bychom se mohly bavit o něčem jiném, než byl konečně vyřešený případ trojnásobné vraždy.

„To snad ne. Důkazy proti němu jsou nevyvratitelné, to, že zabil Zavřela, mu zlomí vaz. U Inge by se mohl případně bránit tím, že jednal v afektu, ale Richard… To už je jiný kafe.“

Strejdova vysoká postava se konečně zjevila na pěšince, vedoucí k bazénu. Zdenda se v něm spokojeně ráchal, ale když uviděl kapitána, čile se hrabal k okraji a s naší pomocí zaujal své místo.

„Ukaž, ty výtržníku,“ sušila mu máma mokré vlasy; strpěl to s viditelným sebezapřením a jednoznačně jen proto, že jsme u toho byli my dva.

Popíjeli jsme chlazenou domácí malinovku a pochutnávali si na jednoduchém občerstvení, které paní domu, vynikající kuchařka, jak jsem měla možnost už několikrát si ověřit, připravila.

„Povíte nám něco o tom případu? Nezlobte se, ale jsme zvědaví, jak to vlastně všechno bylo. To víte, malé město, nic se tady neděje…“

Daniela se omluvně usmívala.

„Nic se neděje,“ prskl strejda, „bejvávalo. Co tady se stalo v posledních pár letech, tomu bych nikdy nevěřil. Ještě když jsem začínal, jaký tady byl klid… Ale jo, můžeme si to probrat, samozřejmě, přišel jsem vlastně uspokojit vaši zvědavost, ani Johanna všechno neví, a už na tom není nic tajného, ba ani tajemného. Tak copak vám moje drahá neteř ještě nepověděla?“

„Nemluvili jsme o tom, aspoň nijak zvlášť, čekali jsme na vás. Vy jste přece ten hlavní.“

„Ale kdepak, já – a hlavní. Johanna mě předběhla, i když jí to mohlo přijít draze, a váš Zdenda… Moc nám pomohl, už v samém začátku, a kdyby jeho nebylo, tak jsme tady možná tak spokojeně neseděli. Aspoň jeden či jedna z nás ne,“ zamračil se směrem k mé židli.

„Vezmeme to od začátku?“ necítila jsem se dvakrát dobře pod jeho pichlavým zrakem.

„Když vás to nebude otravovat, ale je to vcelku jednoduché. Skoro. Většinou to bývá jednoduché, když už se ví, jak to bylo,“ usmál se nevesele.

„Ten případ má v začátku vlastně dvě dějové linie, pokud to tak můžeme nazvat,“ opřel se pohodlně.

„Ta první se týká zpronevěry firemních peněz. Druhou je, jak jinak, první údajná nevěra paní Janovcové. Zamilovala se prý bláznivě do bratra svého muže, Štěpána.“

„Počkej, jak první a údajná?“

„Dočkej času… Znáš to dál, že?“

Strejda je někdy neuvěřitelně protivný, ale přešla jsem to. Něco věděl, co já ne.

„Viktor poměrně brzy na ten vztah přišel a dost ho to vyvedlo z míry, aspoň on to tak původně tvrdil. Nejen pro ten fakt samotný, ale hlavně mu vadilo, že iluze dokonalého a spořádaného manželství najednou dostala povážlivé trhliny, na to byl hodně citlivý. A tak prý je začal nenápadně sledovat, ujišťovat se, že se nemýlí. Víte, on měl Inge opravdu hodně rád, zatímco bratra nenávidí už od dětství. Právě ve vztahu k němu se nejčastěji objevovaly násilnické rysy jeho povahy. Matka na to přišla velmi záhy a snažila se mladšího syna před bratrem chránit, ale to jen přilévala olej do ohně. Nakonec Štěpána vypravila do světa; napřed do škol, pak do zahraničí, prý aby si doplnil vzdělání, však také studoval na nejlepších univerzitách, a následně aby získal praxi. Když se Viktor oženil,

zdálo se, že se všechno zklidnilo. V dobré víře se časem rozhodla a povolala Janovce mladšího zpět domů. Proč také ne, Viktor žil se svou Inge, pracovali všichni tři v jedné firmě a vypadalo to, že čas obrousil všechny hrany, zahojil staré rány, že Viktor konečně našel své štěstí a svůj klid. Občas se u něho ještě pořád projevovaly záchvaty nekontrolovatelného vzteku, tentokrát už ale naštěstí jen verbálně, k projevům fyzického násilí, jako tomu bývalo dříve, hlavně vůči Štěpánovi, se už neuchyloval. Jeho skrytou tvář tak znala jen Inge, a ta svou tchyni něčím podobným neobtěžovala. Štěpán byl ve své podstatě mnohem vlídnější a laskavější než jeho brácha, a tak to, že mezi nimi vypukne nějaká romance, se dalo předpokládat.

Netrvalo dlouho a Inge pochopila, že Viktor něco přinejmenším tuší. Začala mít strach, k tomu nikoho blízkého po ruce, nakonec se svěřila se svým tajemstvím Richardovi. On měl Inge rád a proto se uvolil být jakýmsi jejím důvěrníkem. Občas jí poskytl alibi a tak, jak už se to dělává.

Krátce poté, co se vrátila z Rumunska, její muž našel dopis, který Inge psala svému milenci a který Štěpán neopatrně nechal ležet na svém pracovním stole.“

„Dopis? To bylo to psaní, které mi se srdceryvným komentářem a velkým sebezapřením ukázal?“

„Přesně ten. On do toho pokoje přišel vlastně náhodou, potřeboval složku, kterou si Štěpán den předtím odnesl k prostudování, a neštěstí bylo hotovo. Konečně měl v rukou důkaz, po kterém prahl. Teď šlo jen o to, zlikvidovat nějak elegantně bratra, tak, aby se Inge zhnusil, aby se na něho už nikdy nepodívala. K tomu měl posloužit další jeho objev; zlodějské finanční transakce. Štěpán byl chytrý, ale pokud předpokládal, že si nikdo ničeho nevšimne, dost se pletl. Jak Inge, tak Viktor měli účetnictví firmy v malíčku a dlouho mu to vydržet nemohlo. K tomu ještě Richard a jeho odborné znalosti, když se dal dohromady s Janovcovou, Štěpánovy podvody neměly šanci. Jenže Inge si fakta ověřila až po svém návratu z dovolené; její muž si byl zcela jist už mnohem dříve. Na tuhle stopu nás samozřejmě Viktor v průběhu vyšetřování zcela úmyslně navedl. Najal si Johannu, údajně proto, aby zjistila, co ohrožuje jeho ženu, čeho se bojí. Ve skutečnosti potřeboval nenápadně zveřejnit informaci, že Štěpán je vlastně zloděj.“

„Bylo to ale pro něho riziko, ne?“

„Nepokládal tě za rovnocenného soupeře.“ Naježila jsem se, ale strejda se nedal zviklat.

„Sám mi to řekl, prý si schválně vybral ženskou, se kterou mohl snáze manipulovat a působit na ni svým šarmem. To je jeho výrok,“ dodal poněkud omluvně v reakci na červeň, která mi nezadržitelně stoupala do tváří. Sakra, přiznala jsem si zaskočeně, vždyť on měl pravdu. Na nějakou dobu jsem opravdu naletěla na to kouzlo osobnosti, které vyzařoval – když chtěl.

„Johanna opravdu na to, že někdo ve firmě krade, přišla. Hlavně díky poznámkám, které zůstaly po Richardovi, i když z nich nevyplývalo zcela stoprocentně, že tím zlodějem je právě Štěpán. Ale vraťme se k tomu, co se vlastně stalo tehdy, kdy Johanna našla Janovcovou – mimochodem, Viktor samozřejmě celou tu dobu věděl, kde Inge je. Ten den byl schovaný v pracovně, vloudil se do domu, když byla Inge nakupovat, slyšel Štěpána, který přišel do vily, slyšel jeho rozmluvu se svou ženou a také hádku, která se pak rozpoutala. Štěpán akceptoval to, že bude mít s Inge dítě, dokonce se na to těšil, ale v žádném případě se nehodlal smířit s tím, že ho obvinila z krádeží. Prý to myslel dobře, chtěl peníze pro ně dva, ale Inge se pevně rozhodla s ním rozejít, s tím, že všechno musí vrátit. Do haléře; to ovšem odmítal.“

Strejda se podivně usmíval, byl roztržitý a hrál si s neotevřenou krabičkou cigaret. Jen jsem doufala, že u toho zůstane. Ten Štěpán mi nešel do hlavy, kdo byl tedy Radim?

„Byla by s ním odešla?“

„Viktor tvrdí, že ne, prý mu dala nůž na krk; vrátit peníze a odejít z firmy i z jejího života. Dítě údajně chtěla dát pryč – ale to zase nechtěl Štěpán. Chtěl to mrně, říkal Viktor. Tady padla kosa na kámen, milenci se nepohodli tak, že Štěpána z vily vyhodila; práskl dveřmi a zmizel.“

„A co se dělo pak?“

„Nic. Viktor seděl nahoře jako pavouk, Inge se zdržovala v hale. A pak jsi přišla ty…“

„Vzpomínám si… vlastně už skoro na všechno. Vybavilo se mi to, když… Když jsem poznala jeho hlas. Bylo to, jako když se rozhrne opona, nic příjemného.“

„O čem jste se bavily?“

„Trochu se divila tomu, že ji Viktor hledá. Bavily jsme se zpočátku jen tak, všeobecně. Kam se

poděla, že o ni její muž má strach, že mě poprosil, abych ji našla, jestli bych jí mohla nějak pomoci…“

„A mohla?“

Mohla jsem ji poslouchat, víc nic. Přecházela nervózně po pokoji, ani na chvíli nevydržela na jednom místě, když si sedla, za pár desítek vteřin zase vyskočila a nastoupila svou pouť, už mě ani nebavilo otáčet hlavu ve směru jejího pobíhání. Nakonec mi všechno řekla, byla u konce sil. Přiznávala se ke všemu; ke svému nepříliš šťastnému manželství, k tomu, jak si uvědomila, že její soukromý život je vlastně pěkně zbabraný, jak na ni zapůsobil Štěpán, jak ho zpočátku nemohla vystát, a pak si zvykla, postupně, stal se jejím důvěrníkem, jaký to pro ni byl šok, když zjistila, že zřejmě firmu okrádá… A ještě větší ránu jí uštědřilo nečekané těhotenství. Jak to tehdy řekla? Budu mít dítě s někým, kdo o mne nestojí, a já ho mám ještě pořád ráda.

„Co byste dělala na mém místě?“ zeptala se mě tehdy se zoufalstvím v očích, které se ve slabém světle svíček zdály černé jako lesní tůně.

„Nechala bych si dítě a odešla někam jinam, začít nový život. Jste mladá, chytrá, uživíte se i bez firmy své rodiny.“

„Ale s malým dítětem…“

„Zvládnete to. Všechno je lepší, než zůstat v područí muže, kterého nemilujete, a vzdát se proto děťátka. Přece byste ho nezabila?“

Vstala jsem a šla až k ní, opírala se rukou o krb.

„Asi udělám, co mi radíte, ale bojím se ho, je nevyzpytatelný, vůbec není takový, jak se navenek jeví, je v něm něco strašlivého, skoro zrůdného. Kdybyste věděla…“ vzdychla těžce. Nahoře něco zašramotilo, prásklo, někdo sestupoval dolů, nesestupoval, utíkal, dusot se rozléhal halou, otočily jsme se jako na povel. Inge se zapotácela, když uviděla nezřetelnou temnou postavu, řítící se směrem k nám, instinktivně jsem ji zachytila a tím se obrátila zády k tomu, kdo se k nám blížil.

„Couro, za to mi zaplatíte, obě,“ řezavý hlas plný nenávisti křičel další nadávky.

„Nedělej to, prosím, nedělej to, nesmíš jí ublížit,“ Inge prosila, jenže bez výsledku. Ránu, která přišla téměř vzápětí, jsem snad ani necítila… a pak už nebylo nic.

„Proč ji ale zastřelil?“

„Kdo? Štěpán? Ruplo mu v hlavě,“ usmíval se ještě podivněji strejda.

„Jak to, Štěpán, vždyť ho přece vyhodila a já jsem si vzpomněla, že to byl…“

„To, co jsem teď vyprávěl, to byla vlastně původní Viktorova verze. Skutečnost je ale trochu jiná.“

„Nerozumím tomu,“ přiznávala jsem a zdálo se mi, že ta rána do hlavy má viditelně trvalé následky.

„Ani nemůžeš. Přece už víme, že Štěpán nebyl otcem dítěte a milencem Janovcové.“

„Já vím, ten tajemný Radim, ale nemusel být sám, mohla mít těch milenců víc, sám jsi říkal, první nevěra?“

Mohla bych svého drahého příbuzného pomalounku opékat nad mírným ohníčkem a necítila bych nejmenší výčitky svědomí.

„Byl sám. Radim Houserek. S ním byla na dovolené v Rumunsku, jak se svěřil Zavřelové, jenže se nepohádali kvůli dítěti a práci, jak jí tvrdil. Ono se tam totiž objevilo nějaké mládě, jako by náhodou se setkali všichni na pláži, ovšem to mládě bylo další milenkou toho podnikavého pána. Inge se sbalila a prvním letadlem se vrátila domů. Samozřejmě, že o tomhle nikomu neřekla, jen Štěpánovi, svému důvěrníkovi. Jemu předala ten dopis, který měl dát jejímu zrádnému milému, vždyť je sám seznámil; Houserek přece říkal, že je Štěpánův kamarád. Viktor ho našel a domníval se, v tu dobu zcela pochopitelně, že je Štěpán adresátem.“

„Tak proč Štěpán kradl?“

„Viktor kradl.“

„Viktor? Proč by to dělal?“

„Perfektní plán, dokonalý. Chtěl se zbavit Štěpána, protože nenáviděl svého bratra sice skrytě, ale o to urputněji, a pak pokračovat v dosavadním životě. S Inge a pak i s dítětem, nechtěl ji opustit, nechtěl jí ani dovolit odejít, chtěl žít dál, jako by se nic nestalo. Věřil, že když Štěpána zavřou, odsoudí jako zloděje, nebo když ho přinejmenším matka pošle zase na nějakou cestu, aby se ututlal skandál, Inge ještě ráda zůstane s ním. Proto tě málem zabil; v jeho očích jsi byla zloduch, který Inge vnutil myšlenku, že bude nejlepší ho opustit.“

„Proč mě nakonec nechal žít?“

„Ty jsi byla svědek, aspoň si to myslel, svědek toho, že Inge podezírala Štěpána, předpokládal, že ti Inge řekne všechno o jeho krádežích a o tom, jak ji zklamal, ve tvém svědectví měl mít další důkaz toho, že jeho bratr je lump. Tvoje výpověď mohla být důležitá a to, že sis na nic nemohla

vzpomenout, pro něho muselo být tristní. Podsouval nám tedy své pečlivě vykonstruované stopy sám, když jsi tak zklamala.“

„Ale ona neřekla, že se bojí Štěpána, řekla, že se bojí ‚jeho‘, to mohl být kdokoliv?“

„To nevadilo. Hlavně slyšel to, že jí radíš, aby ho opustila. To ho rozzuřilo tak, že seběhl ze schodů a… Zbytek ti ani připomínat nemusím.“

„Ale ten Viktor měl přece alibi?“ Zdenda se statečně živil zmrzlinou, ptal se s plnou pusou a sklidil za to káravý pohled od mámy.

„Vida detektiva,“ dobromyslně prohodil strejda.

„Měl alibi, poskytla mu ho paní Janovcová. Jenže: Richarda zabil, když šel z večeře s matkou a Štěpánem, tam byl naším hlavním protivníkem déšť, který znemožnil určit přesnější dobu smrti; podle obsahu žaludku sice doktor odhadl čas okolo jedenácté, ovšem bez záruky; u soudu bychom s tím neobstáli.

Pokud jde o ten den, kdy zemřela Inge, pracovali spolu, to ano, ale opravdu jen dopoledne. Když skončili, měl čas právě na to, aby přijel a stačil se ukrýt v domě; auto nechal stát na místě, kde se nedalo předpokládat, že by ho někdo viděl a poznal. Co by si počal, kdyby Inge nevyšla z domu, to nevím, možná ji sem vylákal.“

„Víte, co je mi divné, pane kapitáne? Že se nebál toho, na co všechno si Johanna vzpomene. Byla pro něho dost nebezpečná, nemyslíte? Přece jen si nemohl být jist tím, co všechno jí jeho paní řekla, že?“

„Nepřipustil si, že by něco neměl pod kontrolou, mimoto měl celou dobu pootevřené dveře. Nebyl asi úplně normální,“ odpovídal kapitán, „tedy, blázen není, ale je tak naplněný nenávistí, že mu to myslelo šejdrem a nikdo by nedokázal odhadnout, co se mu v hlavě semele. Zřejmě dokud jednal podle předem vymyšleného plánu, byl soustředěný a perfektní; když se mu začal ten plán hatit,

musel improvizovat, a v tom už zdaleka tak obratný nebyl. Začal dělat chyby a mohl se i rozhodnout, že na Johannino svědectví nebude ani spoléhat, ani čekat.“

Dívali se na mne, zamyšleně, poprvé jsem si naplno uvědomila, že jsem opravdu měla namále, najednou i to auto, které se na mne tehdy v noci řítilo na opuštěné silnici, řidič na poslední chvíli strhl volant a těsně se mi vyhnul – jako by ta příhoda měla nějaký jiný, hlubší význam, zatraceně, ani jsem se o tom nikomu nezmínila – on to klidně mohl být i ten Range Rover, který patřil Inge, ačkoliv, měl by odvahu s ním vyjet z garáže, ale proč ne, byl přece jeho.

„Na druhou stranu, on přece mohl s docela slušnou pravděpodobností předpokládat, že ho Johanna v tom mizerném světle nepozná, a možná mu to bylo v tom okamžiku i jedno; zuřil. Uhodil ji dřív, než se stačila znovu otočit, a tak mohl počítat s tím, že se jejím svědectvím prohloubí podezření proti Štěpánovi. S tou jeho narušenou psychikou bylo možné všechno. Ostatně to, že tě praštil, ho naprosto vyvedlo z míry. Víc už nebyl schopen udělat.“

„Jak to, že nebyl schopen? Copak jsem Inge zastřelila já?“

„Víš, nám tak trochu vrtalo hlavou, že Inge byla zastřelená pod divným úhlem. Jako by ten střelec stál nad ní, nakonec jsme si to vysvětlili tak, že v době výstřelu seděla na pohovce. Jenže to byl právě omyl. Inge byla zabita tam, kde stála, tedy u krbu. Rána šla z výšky, ze schodiště.“

„Nesmysl,“ čertila jsem se, „proč by lezl zpátky na schody?“

„Nikam nelezl, někdo stál nahoře. Někdo, kdo slyšel, jak Viktor přemlouvá svou ženu, aby zůstala s

ním, aby spolu vychovali její dítě, někdo, komu se v tom okamžiku zhroutil celý svět, kdo počítal s tím, že Viktor splní to, co slíbil, že odejde od Inge. A ten někdo vystřelil, odstranil překážku svého štěstí, a byl by zabil i tebe, kdyby to Viktor dovolil.“

„Chceš říct, že mi ten mizera zachránil život? Tak kdo to byl, ten jeho pomocník? Nějaká ženská? Viktor měl milenku?“

„Měl. Jen si vzpomeň na to, jak vypadala Inge, a na tu neuvěřitelnou typovou podobnost s…“

„Jana. Jana Horáková, ta věrná a oddaná sekretářka.“

„Právě ona.“

„Ale proč měl milenku? Věřím tomu, že měl Inge rád, to nepředstíral.“

„Miloval ji, to ano, ale ještě víc toužil po dětech. Byl přesvědčený, že on je mít může, že Inge je ta postižená, v té době, kdy si s ní začal, ještě žádné dítě na cestě nebylo, no a Jana jí byla neskutečně podobná a podle něho by mu dítě dala.“

„A Tereza?“

„Chtěl tě jen postrašit, tvrdí. Dalo by se tomu i věřit, a musel se vyděsit, když našel v autě cizí ženskou. Nápad to byl ale jeho oddané sekretářky, aspoň ona to říká.“

„A kde je teď?“

„Kdo? Horáková? U nás, samozřejmě. Vyčkávala u Viktora doma, to ona se starala o domácnost i o Viktora, když Inge zemřela, bylo to splnění jejího snu. Když se nějak dozvěděla, že jsme Viktora dostali…“

„Přišla dobrovolně?“

„Dobrovolně. Nerozluční, v životě i ve zločinu, jako Bonnie a Clyde. Zvláštní.“ Nemohla jsem to strávit, ještě že se Daniela zeptala.

„Proč se ale Štěpán toulal okolo vily?“

„Opravdu s Inge mluvil, i když to pak popíral, mluvil s ní, když tam byl poprvé. On hlavně nechtěl vyzradit, ani o čem se bavili, ani jejího milence. A Houserka měl přitom v autě, mimochodem. Štěpán za něho zřejmě trochu orodoval, ale Inge rezolutně odmítla se s ním setkat; chtěla si napřed všechno ujasnit a pak jednat. Nepohádali se, jak tvrdil Viktor, odešel docela spořádaně, Houserka odvezl na časnou večeři a pak ho poslal domů, sám se ještě vrátil, zkusil znovu vytáhnout Inge na večeři, ale nepochodil, tak tam chvilku okouněl, na druhé straně ulice, pak viděl přijít tebe a…“

„A?“

„Upoutala jsi ho. Jednak byl zvědavý, jak dlouho tam budeš, a pak, a to hlavně, on je totiž také na zrzky, víš?“

„Také?“

Mávl rukou a pokračoval

„Dřepl si u parku na lavičku a čekal, kdy vyjdeš. Jenže ty ses neobjevila, naopak, někdo zavřel okna a pak vylítl Viktor, jako by ho honili všichni čerti. Zapnul přece poplašné zařízení, a potřeboval zmizet co nejdál. Janovec mladší ovšem slyšel ránu, viděl Viktora, který podle něho ve vile neměl co dělat, lépe řečeno, o jehož přítomnosti neměl tušení, a tak se šel poohlédnout, ale dovnitř nešel, neměl klíče a Viktor za sebou pečlivě zamkl.“

„Proč to poplašné zařízení?“

„Aby se spustilo, jakmile se začneš hýbat. Tak hezky naaranžovaná scéna potřebovala diváky. Spoléhal na tvou výpověď, chtěl, abychom šli po Štěpánovi co nejdřív, dokud byl ještě ve městě nebo na cestě domů. Jeho nenávist byla silnější než cokoliv jiného, celý se třásl na to, aby už viděl Štěpána v poutech, poníženého a zničeného.“

„Horáková?“

„Prošla v klidu tím francouzským oknem, které jsi tak obdivovala, a zahradní brankou do přilehlé ulice; tam ji vyzvedl. Viktor sice o přítomnosti Štěpána před domem nevěděl, ale nechtěl riskovat víc, než bylo nezbytně nutné.“

„A Richard?“

„Viktor byl možná chytrý, podařilo se mu svést Inge na špatnou stopu, ale na Richarda neměl, ten dokázal zjistit, že peníze nemizí do Štěpánovy kapsy, že jdou někam jinam. Udělal ale chybu; nenapadlo ho podezírat svého zaměstnavatele, ke kterému měl obrovskou důvěru. Viktor se k němu choval vždycky slušně, a tak s tím, že se Inge mýlí, šel za ním. Domluvili si schůzku v té ohradě, a Richard… Nevěděl to, ale šel na popravu.“

„Co ten Houserek, nebo jak se jmenuje?“

„Co Houserek. Nic. Jen obelhal ženskou, která ho k smrti milovala. Nějak se mu to rozleželo v hlavě, šel za Janovcem, tedy za Viktorem, hned poté, co se dozvěděl o její smrti, a přiznal, že je otcem dítěte, potažmo milencem Inge. Janovec ho zpráskal a vyhodil, ale když si uvědomil svůj omyl, o to více Štěpána nenáviděl. Tomu Houserkovi to přeju,“ dodal můj zákona dbalý a laskavý strýček pomstychtivě. Aha, takže to byl ten pád na kámen, pomyslela jsem si se zadostiučiněním.

„A fotky v obálce?“

„Pojistka. Důkaz, že jeho žena měla poměr se svým švagrem. Všichni si měli myslet, že Richard Inge a Štěpána vydíral, a proto musel zemřít. Nebyly na nich žádné otisky, jak víš, kdyby je kdokoliv vkládal do obálky bez nějakého postranního úmyslu, nedělal by to v rukavicích, to byly ty šmouhy, které jsme považovali za možnou stopu. Byla to fotomontáž, obratná sice, ale přece jen fotomontáž, a nás upozornila, že je to všechno asi trochu jinak, než si máme myslet.“

„To jsi mi neřekl,“ snažila jsem se, aby to nevyznělo ukřivděně.

„Neřekl, když jsem přišel domů, spala jsi, nebo já si to aspoň myslel, a pak ses vydala na procházku. Ten náš mládenec hledal na disku počítače, co jsme si přivezli od Janovcové, samozřejmě i ty fotky, které byly v obálce, ale nic tam nebylo. Vrtalo mu to hlavou, tak se pustil do obnovy smazaných souborů, a našel. Originály, ze kterých byly vyrobeny rádoby kompromitující fotografie.

Právě to, že měl strach, že se přijde na to, že jsou fotografie podvržené, Viktora donutilo, aby se pokusil obálku získat zpět, proto sebral tvé klíče a prohledal byt. Nemohl tušit, že o ní Inge Houserkovi řekla a že se o ni bude zajímat, ale nakonec mu to nahrálo; kdo by předpokládal, že obálku od Zavřelové mámil někdo jiný, než ten kdo ji hledal u tebe? No a samozřejmě, když slyšel o Richardově deníku, bál se ještě víc. Mimochodem, ty klíče, to byla jedna z věcí, která ukazovala na někoho z rodiny; sebral klíče od tvého bytu, ale ty od vily tam nechal, jenže kdo mohl vědět, které jsou které? Jen ten, kdo je znal; Inge, ta jako nevítaná návštěva u tebe nepřipadala v úvahu, Viktor, Houserek, ten je znal zcela určitě, a možná Štěpán.“

„Ale tu obálku přece dala Richardovi sama Inge, logicky to bylo předtím, než zemřela?“

„Dala, ale její obsah nekontrolovala, tenhle předpoklad mu vyšel. Vyměnil cédéčko, přidal fotografie, riskl to. Proč by zkoumala obsah toho, co sama pečlivě zalepila, nebo prohlížela cédéčko, které sama vypálila? Viktor přesně věděl, kde má Inge schovány své poklady, a ten karton byl v obálce, na které bylo napsáno PRO RICHARDA a byla zalepená, takže ten risk zase tak velký nebyl. A samozřejmě, proto také věděl o tom, že je těhotná; i tak ho strašně rozčililo, když to slyšel od nás. Ne ten fakt samotný, ale to, že o tom ví někdo jiný.“

„Ale proč Zavřelová?“

„Horáková byla přesvědčená, že je Richard viděl spolu, tedy ji a Viktora v situaci, která by mohla být kompromitující, a že to určitě své ženě řekl; neuměla si představit, že by to neudělal. Viděl nebo neviděl, to už se nikdy nedozvíme, ani to, jestli se své ženě Richard případně svěřil – ale spíš ne.

Tohle byla její samostatná akce, Viktor s tím údajně nesouhlasil, oba to říkají, ovšem ona by to tvrdila, i kdyby to nebyla pravda, brání ho. Přijela firemním autem, normálně zazvonila, Zavřelová se sice trochu divila, ale ukázala jí služební průkazku, čímž ji uklidnila, Zavřelová ji pozvala dovnitř, a protože zrovna něco dělala na zahradě, šly tam. Nějak se prořekla, že máš přijet, a Horáková už na nic nečekala. Zbraň vybrala z trezoru ve Viktorově kanceláři, on si vůbec dost potrpí na pistolky, tahle nebyla ani registrovaná a hlavně měla tlumič. Nikde nikdo, pak už Zavřelovou jen trochu upravila a klidně odjela. Měla kliku, ta paní s kočárkem ji mohla potkat, když vycházela z domku, ale viděla, že je dost daleko, a nepředpokládala, že by se otáčela, ale i tak; štěstí jí přálo dost neuvěřitelně. I ty telefonické hovory stačila vyřídit – pokud ovšem někdo skutečně volal.“

Seděly jsme i s Danielou, Zdendovou mámou, jako pěny. Strejda se zamračil a začal se zase tahat za spodní ret, příznak to přemýšlení a rozčilení.

„Stačilo, aby Horáková neposlechla, a měla jsi to spočítaný. Ona byla pánem situace, ona měla jednu z Viktorových zbraní, o které moc dobře věděla,“ najednou vypadal opotřebovaně, utahaně, jak já toho postaršího policajta v tom okamžiku milovala! A to auto, měla jsem mu to říct, jenže to byla asi fakt náhoda, kdyby ne, zřejmě by se Janovec přiznal; pověděli na sebe oba všechno podstatné, a on jako by čekal, že se mu tou zpovědí uleví.

„Strejdo,“ zvedla jsem se a klekla si u jeho nohou jako nějaká oddaná odaliska, „tohle s sebou přece nese naše práce, s tím jsme se oba už vyrovnali. Kolikrát šlo tobě o krk, vzpomeneš si? A kdybych zůstala na kriminálce, nebylo by to o nic lepší, to přece víš.“

„Na kriminálce,“ zavzdychal, „to jo, ale kdyby sis otevřela hezkou advokátní praxi, vzdělání na to máš… No jo, ale to ty ne, že? Zastánce nebohých nebude hájit gaunery a lumpy, což jsou, naneštěstí, ti, kteří platí nejlépe,“ citoval dokonale přesně můj dávný výrok a už se zase usmíval. „Měla jsi kliku, pořádný kus štěstí, ale i to k téhle práci patří.“

„Tak ať se vás i Johanny to štěstí drží jako klíště,“ odlehčovala atmosféru Daniela a nalévala do vysokých nablýskaných skleniček jiskřivě rudé víno.

„Víš, jak skončil výslech, když na sebe už všechno vyklopili?“

„Nepozval jsi mě, tak nevím.“ Usmál se, posmutněle, unaveně.

„Janovec vytáhl fotku Inge, Horáková u toho naštěstí nebyla, chvíli se na ni díval a pak řekl tak přes rameno, jako by mluvil k někomu, kdo stojí kousek za ním: ‚Nikdy ti neodpustím‘. Komu, to už se můžeme jen dohadovat. Inge? Nebo své milence?“

Zamrazilo mě, protože já si tím byla jista; tomu se říká nenávist až za hrob.

Budu si muset koupit nové auto, napadlo mě, když jsme nasedali do služebního vozu kriminálky, kterým strejda přijel, chudina Tereza, tak to odskákat za mne, odjela se svým Martinem a snad zapomene.

Odjížděli jsme ve vlahém letním podvečeru, oba podivně zamlklí. V zrcátku jsem viděla, že Daniela se Zdendou stojí u branky a mávají, vystrčila jsem ruku z okénka a opětovala jejich pozdrav. Byl na ně hezký pohled, takový obrázek plný lásky, klidu a spokojenosti.

Epilog

V kuchyni ve vilce seděla Andulka u kafe s pohledným mužem; Štěpán. Kde ten se tady vzal, hrome? Měla jsem špatné svědomí, obvinila jsem ho tak bezprostředně, jeho, který byl vlastně obětí. Nezdálo se, že by si z toho něco dělal, usmíval se zase tím svým thymolinovým úsměvem, veselýma očima těkal ze mne na strejdu a zpět, zakoktala jsem se při pokusu o jakous takous omluvu, ale odbyl to všechno mávnutím ruky.

„Bylo to dobře vymyšlené, nedivím se vám, že jste tak vyjela.“

„Kde jste se tady vzal?“ Strejda zvídavě pokukoval po tom hezkém charismatickém chlápkovi a střílel očima směrem ke mně; že by přece…?

Usmíval se rošťácky, když odpovídal: „Zval jsem slečnu na večeři, ale v tom ééé rozrušení to nějak neklaplo. Tak jsem si říkal, že možná teď…“

Dívala jsem se na něho, na vědoucně se tvářící Andu, která sledovala vývoj situace s takovým tím blahosklonně přejícím a schvalujícím úsměvem, na strejdu, s jeho trošku ironicky nadzvednutým obočím, ale v pohledu měl pobavení, a váhání trvalo jen chvilku.

„Tak jo. Jen na sebe něco hodím,“ vychrlila jsem překotně, aniž bych si uvědomila, že do večeře zbývá ještě několik hodin, vydala jsem se ke dveřím svého pokoje, zakopla cestou o vlastní nohu, já, která se vždycky přemísťuji s ladností líné kočky – to jsem si nevymyslela, to je citace jednoho… je

jedno, koho, práskla za sebou dveřmi, ale ne dost rychle, takže jsem nepřeslechla smích, kterým můj překotný odchod doprovázela Andulka i strejda. Štěpán se nesmál, jinak bych samozřejmě… Ale no jo no, stejně bych na tu večeři šla.