Eileen Dreyerová

Anděl smrti

PROLOG

Nechovej se impulzivně, říkávala jí vždycky matka.

Vzdorujte nutkavým potřebám, dodávala církev. Měla poslouchat. Až bude mít příště takovouhle nutkavou potřebu, zamkne se ve skříni a tam bude čekat, dokud to nepřejde.

„Zlato, proč jsme tu?“

„Musím se ještě někde zastavit, než tě vezmu domů, mami.“

Zastavit. Musí nahlásit zločin. Vlastně několik. To není zrovna totéž jako zaběhnout si do drogérie pro deodorant.

V jedné ruce svírala kabelku, v druhé matčinu ruku a mířila k jedné z policejních stanic města St. Louis jako pacient objednaný na klystýr.

Strohá žulová budova na rohu Clarkovy a Tuckerovy rozhodně nevyvolávala příjemné pocity. Masivní vstupní dveře chránily mosazné mříže, u chodníku parkovaly policejní vozy. Blízko vchodu postávalo několik policistů v družném hovoru. Civilisté je uctivě obcházeli a připadali si

jako vetřelci, podobně jako návštěvy pacientů u ní v nemocnici.

Casey by nejradši byla někde docela jinde. Jenže je tady.

Otevřela těžké dveře, které hlasitě zaprotestovaly.

Nikdo se za tím zvukem neotočil, z čehož bylo zřejmé, že takhle vržou už celá léta.

Halu tvořila mramorová krychlová místnost. Casey podržela dveře matce, aby mohla vejít. Ta se pokřižovala a rozhlédla se po svěcené vodě.

„Tohle není kostel,“ upozornila ji.

„Jak to, že to není kostel?“ zeptala se matka udiveně.

„Kdo se postará o svatého Josefa?“

Všechny hlavy se otočily k nim. Policistka za přepážkou na vzdáleném konci haly zpozorněla jako pes, který ucítí neznámý pach.

„Je to policejní stanice,“ zašeptala Casey. „Bude to trvat jen chviličku.“

Měla se na svou občanskou povinnost vykašlat. Má matku, o kterou se musí starat. Kterou si nikdo jiný nechce uvázat na krk. Co by s ní bylo, kdyby přišla o práci a o budoucnost? Protože jestli udělá další krok, přesně takhle to dopadne.

„Přejete si?“

Je to nesmysl. Co tady dělá?

Jenže nemá na vybranou. Evelyn byla její kamarádka.

Casey přistoupila k přepážce.

„Nemohla bych zatím ke zpovědi?“ kníkla Helen.

Statná černošská policistka se zamračila. Zjevně postrádala smysl pro humor a Caseyinu matku považovala za špatný vtip. Casey se jí ani nedivila. Jenže to ještě netušila, že seržant bude brát její informace zrovna tak.

Jak to jen podá? Jak všechny ty útržky spojí do jednoho přehledného celku? Jak ji vůbec mohlo napadnout, že tak bude moci zodpovědnost za další život hodit na ně a mít klid?

„Paní?“ naléhala policistka netrpělivě.

„Vražda,“ vypadlo z Casey. Policistka se zamračila a dala si ruce v bok.

„Neuvažovala jste někdy o tom, jaké by to bylo v klášteře?“ zeptala se jí Helen a natáhla ruku přes tmavý dřevěný stůl. Policistka ucukla.

Casey Helen zachytila. „Mami, odříkej otčenáš.“ Když Helen kývla a začala lovit v kabelce, Casey se znovu obrátila k policistce. „Jde tu o vraždu Crystal Johnsonové.

Mám o ní nějaké informace.“ To jí vyneslo dlouhý zkoumavý pohled.

„Povíte mi jaké?“ Casey si nebyla jistá, jestli se má rozesmát nebo rozplakat. Copak ta žena nic nechápe? Jak by mohla vykládat to, čeho se děsí, tady na veřejném prostranství? Co kdyby se to doneslo k nesprávným uším?

„No, je to na delší lokte,“ snažila se vykroutit. Někdo mě tu uvidí, někdo z nemocnice, komu třeba ukradli auto, nebo dostal pokutu za parkování, a hned se to v práci roznese.

Policistka znovu pohlédla na Helen, pak na Casey.

„Nechcete se přiznat, viďte?“ Znělo to téměř jako zbožné přání.

„Ne bez kněze,“ pípla Helen.

Casey to ignorovala. „Ne, mám podezření na někoho jiného,“ vypravila ze sebe.

Pokývnutí, rychlé rozhlédnutí. „Dobrá. V tom případě dostanete Biskupa.“

O čtvrt hodiny později vešla Casey poprvé do Biskupovy kanceláře. Všechno ostatní v porovnání s tím, co uviděla, bledlo.

Přesto se co nejvíc napřímila, posadila matku na židli a obrátila se k policistovi. „Musíme si o někom promluvit.“

KAPITOLA 1

Jeho příchod byl předpovězen stejně jako druhý návrat Ježíše. Správní oddělení nemocnice, velký prorok zisků a ztrát, se chvělo úctou a oddaností z předpokládaného množství pacientů, které tím získá. Nemocnicí Panny Marie se šířily novinky o nadcházejících změnách. Jeho jméno mělo znít Hunsacker.

Personál porodnického oddělení se rozplýval od chvíle, kdy vkročil do nemocnice, sestry všem v nemocniční restauraci popisovaly jeho šarm a charisma a blahopřály si ke štěstí, že s ním smějí pracovat.

Pověst doktora Dalea Hunsackera nabývala bájných rozměrů.

Byl krásný. Elektrizující. Pamatoval si jména, vyprávěl vtipy, nechával přinést pizzu. Správní oddělení bylo blažené, protože se zdálo, že Hunsacker přitahuje zámožné rodičky a tím, že zakotvil v nemocnici Panny Marie, přivede tuto klientelu s sebou. Možná to není nejlepší gynekolog na světě, ale to ani ostatní lékaři z oddělení a žádný z nich není ani zdaleka tak milý.

Doktor Dale Hunsacker, porodník a gynekolog, který do té doby působil v luxusním New Yorku, se rozhodl, že unikne tlakům Východního pobřeží a vymění je za usedlou a domáckou atmosféru St. Louis. Za pouhých několik týdnů se zpráva roznesla a bohaté pacientky se začaly jen hrnout, aby spatřily jeho nezapomenutelný úsměv.

Byl zkrátka úžasný, muž snů. Už předtím, než ho poznala, bylo Casey jasné, že ho buď bude nenávidět, nebo mu porodí děti.

Kdyby si mohla vybrat, rozhodně by ho chtěla poznat kdykoli jindy. V pátek to na pohotovostním oddělení bylo vždycky krušné, ale za úplňku ještě o dost horší. Navíc se oteplovalo.

Po pěti hodinách služby byla Casey unavená, hladová a nevrlá.

„Dneska večer je to tu jak v zoo,“ postěžovala si Janice Feldmanové, když se sešly u pultu, na němž se připravovaly léky.

Vysoká elegantní a vždy upravená Janice na Casey zahrozila.

„Dávej si pozor. Přijde den, kdy za tenhle eufemismus začnou vyhazovat. Podle správního je to zneuctění.“

Casey povytáhla obočí. „To je,“ potvrdila. „Proto jsem ho taky použila.“ Natáhla padesát miligramů vistarilu,

nasadila na jehlu kryt a otočila se do dlouhé chodby.

„Vypadá to, že je čas na jídlo.“

Děti naříkaly, opilci sténali, jeden z obzvláště zábavných psychotiků vykřikoval nahlas čísla, rádio vyhrávalo. Zvonily telefony, pípaly monitory a všechno podbarvovalo kvílení majáků sanitek na cestě do nemocnice a z ní.

„Pojď ke mně, panno!“

Casey ztuhla a otočila se. „Krucinál, Ralphe, říkala jsem ti, abys na něj dával pozor!“

Jeden z pacientů se k ní řítil, až mu vlasy vlály, oči se mu leskly a rozpřahoval se po ní. Za ním pleskaly uvolněné kožené řemeny. Byl dočista nahý a ošklivý jako noc.

„Zachraň mě, panno!“ hulákal a odrážel muže z ochranky jako kuželky. „Zemři pro mě!“

Casey se mu postavila do cesty. „Mám spoustu přímých svědků,“ křikla, ruce v bok. Potlačila úšklebek. Paul se tu objevoval pravidelně každý druhý měsíc, když si zapomněl vzít prolixin a pokoušel se obětovat nějakou rusovlasou pannu pro vlastní spásu. Bohužel byla Casey jediná rusovláska široko daleko.

„Od těch, co u toho byli. NEJSEM panna!“

„Já to odpřísáhnu,“ ozval se z pokoje číslo tři doktor Belstein, který tam právě sešíval malému děcku bradu.

„Já taky,“ přidal se Michael Wilson, který na druhém konci chodby upravoval berle pro pacienta. „Byla skvělá!“

„Ne!“

„Nežil svatý Pavel ve středověkém Skotsku?“ zeptala se Janice, když se Ralph z ochranky znovu pokusil pacienta zadržet. Dva se po něm vrhli a znovu odlétli stranou.

„To mě by spíš zajímalo, jestli začal být tak ošklivý až potom, co spadl z toho osla.“

Nakonec svatého Pavla zneškodnila Casey, když mu prostě nastavila nohu, takže zakopl a spadl na zem.

„Musíte vyplnit hlášení o incidentu,“ oznámil jim Ralph, který po něm skočil.

Casey jen mávla rukou. „Stačí okopírovat poslední čtyři.“ Chtěla zavřít skříňku s léky, když se ozvalo hlasité zasténání. Ona i Janice se najednou otočily k pokoji číslo osm, který byl ještě před chvílí prázdný.

„Co to má být?“ zeptala se Janice, když se znovu ozval zvuk připomínající vřeštění opice.

„Tvůj ctitel,“ oznámila Barb, která k nim právě dorazila.

„Pan Wilson Macomber, devadesát dva let.“

Janice zaúpěla. „Už zase? Právě jsem ho poslala domů.“

Barb se samolibě usmála a podala jí papíry pana Macombera.

„Stýská se mu po tobě. Potřebuju volné pokoje, děvčata.

Tak tu něco vykliďte.“

„Aby mohla přijít paní Macomberová? Tak to ani náhodou.“ Barb se podívala na podlahu, kde se pořád zmítal svatý Pavel, jak mu přezdívali. „Nezapomeňte vyplnit

hlášení o incidentu.“ Casey s Janice se vrátily ke své práci.

„Opravdu si to přejeme?“ nadhodila Casey.

Janice ji znala dost na to, aby se zasmála. „Víc než sex.“

Casey vzdychla a omyla příslušenství.

„Těžko posoudit, s nikým jsem nespala tak dlouho, že si to ani nepamatuju.“

„Tak mi důvěřuj,“ doporučila jí Janice. Casey byla právě na odchodu, ale otočila se, když uslyšela náhlé napětí v jejím hlase. Janice ji ale nenechala promluvit. „Už se tu objevil doktor Úžasňák?“

„Hunsacker?“ Casey zavrtěla hlavou. „Ticho jako po pěšině. Což dokazuje, že má zdravý rozum. Já bych za tou potvorou taky nechtěla, když zrovna vyvádí.“

Janice si odfrkla. „Tak to chodí, když máš zazobaný pacienty.“

„Casey!“ zavolala v tu chvíli další sestra z konce chodby. „Chce tě paní VanClevová!“

Nálada jí okamžitě klesla. „Radila bych mu, aby se tu objevil co nejdřív,“ utrousila temně.

„Dočkáš se,“ pohladila ji Janice po rameni. „Podle toho, co jsem slyšela, to bude za to čekání stát.“

Casey se zastavila jen na tak dlouho, aby ji zpražila pohledem. „To by musel prdět s vůní fialek, aby na mě po tomhle udělal dojem.“ S tím odspěchala za paní VanClevovou.

Bolely ji nohy. Bolely ji kyčle. Od začátku služby se nezastavila, tři pacienty poslala na chirurgii, dva na jednotku intenzivní péče, jednoho na psychiatrii. Chovala děti, uklidňovala dezorientované staré pacienty, umírňovala opilce a skolila svatého Pavla. A teď ještě ke všemu paní VanClevová.

Byla si jistá, že jí tuhle ženskou přidělila Barbara naschvál. Neměla Casey ráda a během směn, kdy měla na starosti koordinaci, využívala veškeré dostupné prostředky, aby jí to dala jasně najevo. Během takových směn si Casey ani na chvíli neoddechla.

Chodby v nemocnici Panny Marie byly krutě dlouhé, takže dostat se rychle z jednoho konce na druhý byl úkol pro maratónského běžce.

Casey vklouzla do pokoje pana Willingtona, aby mu dala léky proti bolesti. Aspoň mám trochu tělocviku, pomyslela si. Buď vděčná za malé zázraky, jak říkává matka.

Když mu píchla injekci, zhasla světla a vydala se do vedlejšího pokoje. „Ano, paní VanClevová.“ Snažila se promlouvat vlídně, ačkoli podle ní by tahle pacientka nejvíc potřebovala důkladné rektální vyšetření a pak z nemocnice vykopnout.

Pacientka ležela na lůžku pohodlně rozvalená jako viktoriánská hosteska, vlasy pečlivě naaranžované na polštáři, prsty obtěžkané prsteny, jejichž cena by převýšila

rozpočet leckteré rozvojové země. Nehty i rty měla krvavě červené a oči tvrdší než diamanty svých šperků. Zrcadlilo se v nich pohrdání.

„Víte, kdo jsem?“ zeptala se útočně. Casey se dralo na jazyk: ano, jistě, jsem tady v tomhle zatraceném pokoji každých třicet vteřin od chvíle, co jste přišla.

„Snažíme se doktora Hunsackera sehnat,“ vysvětlovala znovu. „Jenže pager nemá zapnutý a není ani v té druhé nemocnici. Jak jsem řekla, paní VanClevová, vzhledem k tomu, že jste si s ním návštěvu nesjednala předem, těžko říct, za jak dlouho se objeví. Můžete na něj počkat, anebo, pokud byste si přála, vás prohlédne jiný lékař.“

Během poslední hodiny už tenhle proslov odříkala tolikrát, že by si ho klidně mohla nechat vytisknout. Na paní VanClevovou to neudělalo o nic větší dojem než předtím.

„Nenechám se prohlížet nějakým… internistou! Běžte a okamžitě Hunsackera najděte! Mám sjednanou večeři a rozhodně tam nechci přijít pozdě!“

Casey se snažila o trpělivost, když do dveří vpadl Michael. „Casey, vezou sem Billii Evansovou v kritickém stavu.“ Casey okamžitě ztratila zájem o královnu společnosti se zánětem močového měchýře. Ani nezavřela dveře.

Asistent jí podával sálový oblek. „Co se stalo?“ Operace.

„Porazilo ji auto. Právě volali. Bude tu za pět minut.“

Popadla zelené kalhoty. „Vyřiď na sekretariátu, aby znovu zavolali Hunsackerovi. Pak zaběhni do laborky a pro

rentgen tady nahoře. A informuj respirační.“ Rozběhl se pryč. Casey ho chtěla následovat.

„Neopovažujte se ode mě odejít,“ zaječela paní VanClevová.

Casey se na ni otočila. „Nedá se nic dělat. Někdo umírá.

Jistě chápete, že to má přednost.“

„To tedy ne –“

Casey ale na zbytek nečekala a odběhla, aby všechno stihla připravit.

Byla otřesená. Billie pracovala jako vrchní sestra dole na pooperačním. Nepatřila v žádném případě mezi oblíbené.

Byla ve své práci velmi dobrá a vládla svému oddělení mocným hlasem a impozantní figurou. Ale byla jedna z nich.

Sál byl připravený během tří minut. Přišli zástupci z respiračního, z laboratoře, čekalo se na doktora z traumatologie. Ve stojanech visely připravené sáčky s roztoky, na operačním stole byl pod papírovou podložkou rozprostřen modrý igelitový pytel, jen pro jistotu. Teď už pouze čekali.

„Casey?“

Hodila přes tác s nástroji, které právě připravila, sterilní ručník a otočila se, aby zjistila, kdo ji volá. Octla se tváří v tvář doktoru Hunsackerovi.

Nikdy ho neviděla, ale nemohlo být pochyb, o koho jde.

Opíral se o dveře, oblečený v pólo tričku a světlých

kalhotách, vypadal jako z nějaké lékařské romance, doktor z hor, připravený léčit a konejšit.

„Doktor Hunsacker?“ zeptala se trochu překvapeně. Byl to pohledný muž, vysoký, blond vlasy, pěkná hranatá brada, modré oči, dobře rostlý – ale že by to byl vysloveně div světa, to zase ne.

Jenže pak se usmál.

„Barb mi řekla, abych hledal hezkou malou zrzku, co se pořád mračí,“ řekl vesele. „Předpokládám, že za to může to neskonalé potěšení hovořit několikrát s paní VanClevovou.

Můžu se zeptat, co se děje?“ Opřel se ještě ležérněji, aby bylo zřejmé, že nikam nespěchá. Jasně tím dával najevo, že její práce tady je důležitější než jeho popuzená bohatá pacientka.

„Byla trochu namíchnutá, že jste nepřišel hned,“ kývla Casey.

„Mrzí mě, že mi trvalo tak dlouho dostat se sem,“

omlouval se. Znovu blýskl tím oslnivým úsměvem.

„Zapomněl jsem si vzít pager.“

Byl to ten úsměv. Casey téměř slyšela, jak sestřičky z porodnického vzdychají čtyři poschodí odsud. Hunsacker byl

hezký,

dokud

se

neusmál.

Pak

se

stal

nezapomenutelným. Člověka to přímo nutilo usmát se na oplátku, ať chtěl, nebo nechtěl.

Najednou chápala, proč se na něj lepí zámožné pacientky. Prostě je pozve k sobě do ordinace a usměje se.

Jistě nezaškodí ani trocha toho lichocení. Barb by ji nazvala hezkou jedině v případě, že by začaly z nebe padat trakaře.

„Udělala jsem jí odběr moči, hned jak přišla, a poslala vzorky na rozbor,“ ohlásila a ignorovala slabý odér bourbonu, který z něj byl cítit. No, aspoň je to taky jenom člověk. „Paní VanClevová jeví známky zánětu močových cest. Pálí ji to při močení, chodí často, má křeče v podbřišku. Nedovolila, aby ji prohlédl některý jiný doktor.“

Hunsacker obrátil oči v sloup. „Já vím,“ přitakal a spiklenecky se usmál. „Někdy je opravdu nesnesitelná. No, půjdu jí trochu uhladit peříčka. Kde je její dokumentace?“

Casey popošla k němu a ukázala na stojan u dveří pokoje číslo dvacet. Ani o kousek neuhnul, aby jí poskytl víc prostoru. Zdálo se, že se mu líbí „úzký“ kontakt s personálem. Jeho kolínská voněla víc než příjemně.

„Modrý kód, sál číslo jedna. Modrý kód, sál číslo jedna.“ Casey instinktivně vzhlédla k amplionu. „Sanitka je tady,“ oznámila. „Chvíli se odsud nehnu.“

Hunsacker mávl rukou. „Zřejmě se budete bavit líp než já.“ V duchu s ním musela souhlasit, ale neznala ho natolik dobře, aby to řekla nahlas. Navíc už v podstatě vnímala jen sílící dusot běžících nohou a náklad na nemocničním lehátku na kolečkách. Otočila se a na Hunsackera zapomněla.

Když Billii přivezli, měla štěstí. Operační sál byl připravený, všichni na svém místě, krevní banka vybavená.

Když si to Casey uvědomila, došla k závěru, že Billie nevyhnutelně zemře. Což se přesně stalo.

„Mrtvé nohy,“ oznámil Abe Belstein, jen co vešel na sál hned za knězem.

Casey si taky všimla. Klasický příznak, voskové, téměř žluté zabarvení chodidel oběti, známka toho, že tělo už přestává fungovat a je jen otázka času, než se to projeví i na zbytku.

Předem prohraná bitva. Zkusili rozšířit splasklou plíci hrudním katetrem, obnovit dýchání endotracheální trubicí, všechno zrentgenovali, napumpovali do ní tolik preparátů, že by to nastartovalo i kamion. Doplňovali krev a tekutiny, odsávali krev a přece nezískali víc než slabou srdeční činnost.

Billie měla otevřené nevidoucí oči, už matné a anonymní. Lebku měla roztříštěnou, stejně jako hrudní koš.

Auto, které ji srazilo, jí na místě zpečetilo osud. Zoufalé kroky k záchraně života, které provedli na sále, byly spíš z principu než pro efekt. Nikdo ji neměl rád, ale společně za ni bojovali.

„Co to auto?“ zeptala se Casey posádky záchranky o půl hodiny později, když zapisovala průběh ošetření, než zavolají soudního lékaře k ohledání. V sále s nimi zůstala jen ona a Billie. Ve vzduchu visel zápach krve a použitého příslušenství, vypadalo to tam jak po explozi.

„Žádné auto, žádní svědci. Prostě ji našli vedle silnice,“

odpověděl jeden záchranář. „Zjevně chtěla přejít.“

Casey nepřítomně kývla. „Ale nepodařilo se.“

Muž se ani neohlédl. Takových výjevů zažili už víc než dost. „Bert už je tady. Ernie zůstal na místě nehody.“

Bert s Erniem, dva policejní detektivové, kteří, jak se zdálo, sloužili u výjezdové skupiny pokaždé ve stejné době jako Casey. Měla je ráda.

Dveře se najednou otevřely. Casey vzhlédla a doufala, že sem nezabloudila nějaká návštěva pacienta. Nebyla to návštěva. Byl to doktor Hunsacker.

Ani se na Casey nepodíval, soustředil se na tělo na operačním stole. „Někdo říkal, že to byla Billie Evansová.“

Casey se rychle ohlédla přes rameno. Charakterické rysy člověka se po smrti vyhladily, takže byl jen stěží k poznání.

„Je to tak,“ přikývla. „Porazilo ji auto.“

Zavrtěl hlavou. „To je zlé. I když nevím, jestli by se mi nelíbilo umřít stejně.“

Zůstala na něj zírat. „Pod autem?“

Hunsackerovi chvíli trvalo, než dokázal odtrhnout pohled od nehybného těla. Ostýchavě se usmál. „Nepatřím k těm lidem, kteří by dali všechno za každou minutu života navíc. Asi bych si spíš vybral rychlý konec.“

Nevěděla, co na to říct. Neznala ho dost na to, aby mohla reagovat. Nezdálo se, že by byl příznivcem černého humoru, a jí nic jiného nezbylo.

„Dá se na to někdy zvyknout?“ zeptal se jí.

Znovu se ohlédla. „Dá,“ odpověděla trochu zaskočeně.

Najednou se cítila ještě o něco hůř. Uvědomila si totiž, jak začíná být vyhořelá, když nemůže říct víc o někom, koho znala.

„Šest, devět, třicet dva, devadesát pět! Devadesát pět!“

Nic nedokázalo prolomit tíživý okamžik tak jako hlasitý psychopat. „Zatraceně,“ ulevila si. „Doufala jsem, že ho lithium odneslo do říše klidu.“

Hunsacker se napřímil, aby kolem něj mohla projít.

„Paní VanClevová tu taky ještě je.“

Casey se zarazila. Nechtěla říct něco jako „doprdele“

před doktorem, kterého sotva zná. Mohl by mít na věc jiný názor.

„Je mi líto,“ usmál se omluvně. „Chtěl jsem ji vypakovat dřív, než budete hotová, ale neměl jsem nikoho k ruce.“

Casey zamžikala a vyšla na chodbu. „K ruce?“ podivila se. Jak to, že se nepodařilo nikoho sehnat, když ho i teď pozoruje z chodby hned několik zdravotních sester a vrhají na něj obdivné pohledy? Počítala s tím, že se téhle řehole zbaví.

Hunsacker kývl a melancholický výraz, který měl ještě před chvílí, byl pryč. Už to byl znovu ten veselý chlapík.

„Potřebuju jí udělat vaginální vyšetření.“

„Casey, soudní lékař na lince číslo jedna,“ oznámila Barb, která se u nich objevila. „Státní sanatorium na lince číslo dva. Nechtějí pana Rickse a ještě pořád jsi nevyplnila žádanku pro to děcko, co odsud odvlekli rodiče.“

Barb tam nesmiřitelně stála, ruce v bok, drobná a nespokojená žena, která tu sloužila teprve tří roky a už byla zakyslá a její žluč se dnes večer vylévala výhradně na Casey.

Ta toužebně zalétla pohledem ke křeslu, do kterého, jak věděla, se během dnešní směny ani neposadí. Pan Ricks začal vykřikovat primární čísla a nad třemi pokoji svítilo světlo, což znamenalo, že má tři nové pacienty, které ještě ani neviděla. A to musí dokončit záležitosti kolem Billie.

„Vaginální vyšetření?“ zopakovala zničeně a pohlédla na Hunsackera. „Na co?“

Některé případy takové vyšetření vyžadovaly, jiné ne.

Jako třeba paní VanClevová. Casey nic takového podstoupit nechtěla, zvlášť ne s touhle. Dokonce ani kdyby byl doktor Hunsacker Mel Gibson a sundal si u toho tričko.

„Dělám tohle vyšetření všem pacientkám,“ opáčil Hunsacker hladce, jako by to bylo všechno, co potřebuje Casey vědět.

Zaslechla pod sametem ocel. „Uniklo mi něco?“ zeptala se stejně. „Myslela jsem, že tu žádné gynekologické symptomy nejsou. Je to přece naprosto jasný zánět močových cest.“

„A já chci udělat vaginální vyšetření,“ řekl.

„Casey, pohni se!“ zaječela ze vzdáleného konce chodby Barb. „Vezmi si ty telefony. Prosektura volala už dvakrát!“

Casey musela potlačit náhlé vzplanutí iracionálního vzteku. Bylo toho na ni prostě moc, práce, problémy, Billie, která tam leží jako kus hovězího bez kousku důstojnosti.

Navíc Hunsacker, který rozhodně nemusí dělat vaginální vyšetření, ale stejně ho udělá. S ní.

„Musím napřed promluvit se soudním lékařem,“ řekla, ačkoli věděla, že Hunsacker nemá pravdu. Jenže na tom stejně nesejde. „Pak přijdu.“

Ani neodpověděl. Jen kývl a vydal se k pokoji paní VanClevové. Casey se několikrát pomalu nadechla. Pak si vzala hovor na lince číslo jedna a pozdravila soudního lékaře.

Ještě nikoho neslyšela kvílet a cukrovat zároveň.

Kupodivu přesně to paní VanClevová dělala, když se Casey vrátila do jejího pokoje. Hunsacker ji držel za ruku a přesvědčoval, že je vaginální vyšetření naprosto nezbytné, a ta žena na něj mávala řasami jako Scarlet O’Harová a zároveň si stěžovala, že na to ji všechno moc bolí. Že je

takové vyšetření hrozně nepohodlné – bohužel i když ho dělá doktor Hunsacker.

Casey začala připravovat vyšetření. V duchu myslela na ostatní povinnosti, zvlášť na Billii, pro kterou, jak se zdálo, nikdo netruchlí. Žádní příbuzní, žádní přátelé, které by bylo třeba uvědomit. Nemocnice byla náplní jejího života. Ačkoli byla Casey často terčem její nevraživosti, najednou cítila nutkání jít za ní a omluvit se jí, že musela zemřít sama.

To opuštěné a neoplakávané tělo jí až příliš připomínalo ji samotnou. Obávala se, že takové myšlenky neunese.

„Tak dobře, Vivian,“ řekl Hunsacker. „Bude to jen chvilička.“ V ruce už držel gynekologické zrcadlo.

Casey moc nevnímala. Stála za Hunsackerem po pravé straně, svítila mu a myslela na hromadu papírování, která ji čeká, než bude moci zařídit převoz pana Rickse. Vtom paní VanClevová vyjekla.

„Ale no tak, Vivian,“ říkal Hunsacker tónem shovívavého otce, který domlouvá neposlušnému děcku.

„Buďte statečná. Tohle nebolí.“

Casey to zaujalo. Nejen jeho slova nebo tón, ale to, co dělal. Možná se jí to zdálo. Možná jen potřebovala někoho, na koho by svedla své problémy, ale rozhodně měla pocit, že si počíná při vyšetření velmi hrubě. Při příštím zasténání pacientky málem zasténala také.

Pitomí gynekologové. Někdy mívají citlivost gorily.

Casey by ráda viděla, jak statečný by asi byl, kdyby mu někdo podobným způsobem provedl rektální vyšetření.

„Vivian, nechte toho a nehýbejte se.“ Na okamžik vypadal dokonce rozčileně. Casey ze svého místa viděla jen koutek jeho úst, ale čelisti měl zaťaté. Na krku mu vystoupla šlacha a zdálo se, že jeho prsty pátrají trochu moc hluboko.

Vivian držela. Hunsacker skončil a stáhl jí prostěradlo přes kolena. „Hodná,“ pochválil ji, vstal a zamířil k umyvadlu. Casey se mu podívala do tváře a usoudila, že se musela splést. Tvářil se opět vlídně a přátelsky, naprosto uvolněně. „Jsem v pořádku?“ zeptala se Vivian tenkým hláskem. „Naprosto,“ ujistil ji, zatímco si myl ruce. „Jde skutečně jen o zánět močového měchýře.“

Casey neřekla ani slovo. Sledovala, jak si Hunsacker utřel ruce, pak vzal znovu pacientku za ruku a sdělil jí instrukce.

„Chci vás vidět v pondělí u sebe v ordinaci, jen na kontrolu.“ řekl jemně. „Přijdete, že ano?“

Paní VanClevová už se zase oslnivě usmívala. „Ale jistěže,“ slíbila a udělala na něj oči.

Hunsacker kývl, pak ji hladil po ruce a bavil se s ní o večírku, kam se chystá, a o jejích známých. Casey konečně ztratila zájem a vyšla ven na chodbu. Za chvilku ji následoval. Znovu si utíral ruce.

Odhodil papírový ručník do koše na odpadky a přišel za ní ke stolu, kde ještě pořád ležela neutěšená hromada průvodních listin.

„Díky za pomoc, zlato,“ pronesl tím stejným hedvábným hlasem.

Casey stála opřená o stůl a psala. Došel k ní a naklonil se nad ni, jako by spolu sdíleli nějaké tajemství. Položil jí ruku na rameno.

Nebyla si jistá, odkud se vzala její reakce. Možná to bylo přílišnou blízkostí, možná tím, jak tvrdě předtím vyšetřoval paní VanClevovou. Anebo proto, že automaticky počítal s tím, že ji přitahuje. Každopádně se jí při tom doteku zježily chloupky na zátylku. Ucouvla a obešla stůl na druhou stranu.

„Máte její papíry, abych ji mohla propustit?“ zeptala se chladně, zaskočená tou náhlou antipatií vůči němu.

Na chvíli se rozhostilo plíživé ticho. Casey vzhlédla a všimla si jeho zvláštně nijakého výrazu. Jako by právě zmizel, ačkoli stál před ní. V ruce držel desky se spisy, ale zřejmě si to ani neuvědomoval.

„Doktore Hunsackere?“

Jako kdyby stiskla vypínač. Jednu chvíli byly jeho oči mrtvé jako Billiiny, vzápětí už se znovu usmíval jako její nejlepší přítel.

„Ale jistě.“ Rychle podepsal formulář. „S čím máte ráda pizzu?“

Casey, zmatená tou proměnou, zamžikala. „Cože?“

Hunsacker vytrhl formulář z desek a podal jí ho.

„Žampiony? Ančovičky? Dlužím vám za to zdržení s paní VanClevovou pizzu.“

„Žampiony,“ odpověděla instinktivně, nedokázala se však ubránit podivnému mrazivému pocitu.

„Casey, máš nějaké prázdné pokoje?“ houkla na ni Barb.

„Zrovna teď propouštím dvacet pacientů,“ odsekla frustrovaně.

„Díky, zlato,“ řekl Hunsacker, oči upřené do svého notesu. Zdálo se, že pečlivě zapisuje poznámky. „Až tu budu příště, budu chtít zase vás. Byla jste skvělá.“

Zavřel notes a znovu se na ni podíval. Položil jí ruku na paži, ať o to stála nebo ne. A Casey, která věděla, že jí závidí přinejmenším čtyři sestry, co jsou zrovna v dohledu, se to vůbec nelíbilo.

Teprve na konci směny, když všechny zničeně posedávaly na sesterně jako hadrové panenky, měla Janice příležitost nadnést téma zázračného doktora.

„No tak, Casey,“ ozvala se s hlavou opřenou a zavřenýma očima. „Už jsi se Hunsackera zeptala, jestli by s tebou nechtěl mít děti?“

Casey se nezmohla ani na pokrčení rameny. Upírala pohled na nástěnku, kde visely tři nové formuláře, které bylo třeba vyplnit u každého pacienta, co podstoupil operační

zákrok. Navíc tu stálo, že po skončení směny mají sestry okamžitě opustit oddělení. Že lednička je pro pacienty a mikrovlnná trouba pro lékaře.

„Rozhodně ses mu líbila,“ ozvala se další sestra, která si stáhla boty a masírovala si chodidla.

„Nevím jistě, jestli se on líbil mně,“ odpověděla Casey tiše a v duchu rozebírala ten neklid, který v ní Hunsackerova náklonnost vyvolávala.

Na chvíli si ani neuvědomila, že se kolem rozhostilo ohromené ticho. Pořád myslela na to vaginální vyšetření a surové prsty. Ten úsměv. Ta familiérnost.

„Jsi blázen?“ To byla Barb. „Kolik doktorů by tě zbavilo paní VanClevové?“

„A kolik doktorů by u toho tak fantasticky vonělo?“

přidala se Janice, potáhla naposledy z cigarety a típla jí do popelníku na stolku, který ukradly z čekárny ve třetím patře.

„Co se ti na něm, kristepane, nelíbí?“

Casey zjistila, že si ji všechny přítomné nevraživě měří.

„Já nevím,“ přiznala. „Prostě nevím.“

Nikdo to nechápal. A Casey nenapadlo nic, čím by to mohla vysvětlit. Přesto se nedokázala zbavit podezření, že doktor Dale Hunsacker není ve skutečnosti tím, za koho ho všichni mají.

KAPITOLA 2

Casey se myšlenkami na Hunsackera nijak nezabývala.

Jakmile spořádala žampionovou pizzu, kterou jí nechal další den poslat, sotva si na něj vzpomněla. Občas se na pohotovostním oddělení objevil, ale nikdy nenašel důvod vyžádat si ji k asistenci.

Šuškání o něm nepřestávalo. Hunsacker byl hezký a svobodný, což víc než stačilo k vyvolání zájmu všech přítomných dam.

Až na Casey. Ta měla svých starostí dost.

„Prima, že sis na nás konečně našla čas.“

Casey, která ležela na zádech a vychutnávala si první jarní slunce, zvedla líně ruku. „Snažím se nezapomínat.

Malé ryby, taky ryby.“

Bylo úterý, měla volno a byla co nejdál od nemocnice, jak si jen díky výplatě mohla dovolit, čili na zahradě u sebe doma.

Když slyšela předpověď počasí, zapřísahala se, že svůj jediný volný den z toho týdne zasvětí opájení se jarním sluncem. Když navíc zjistila, že mají čas i její dvě kamarádky, rozhodla se, že jí mohou dělat společnost.

Ovocné stromy rozkvetly a voněly, z okolních zahrádek se ozývaly první sekačky na trávu. Větve starého dubu na zahradě se houpaly v mírném vánku, z dálky byla slyšet sanitka. Všechny tři ženy ležely u bazénu, vedle sebe sklenici se studeným pitím, v ruce romantickou knížku. Ze sterea se linula hudba. Prostě den v ráji.

Vzhledem k tomu, že bazén představovalo metr a půl široké brouzdaliště, ve sklenicích byl čaj a rokenrol vyhrával z rádia s jediným funkčním reproduktorem, vyžadovala situace trochu představivosti. Ale ta Casey rozhodně nechyběla. Po matce jí zdědila velké zásoby.

„To ti řeknu, Casey, tohle je životní příležitost,“

prohlásila Poppi Hendersonová. „Fakt myslím, že je.“

Casey se nepohnula. „Jasně, Poppi.“ Pro Poppi bylo vždycky všechno životní příležitost. Znaly se od páté třídy a nic se na tom nezměnilo. Vždycky bylo kolem plno úžasných neuvěřitelných věcí, stačilo natáhnout ruku.

Samozřejmě by bylo nejlepší, kdyby netrávila tak velkou část života na LSD a marihuaně. To dost ovlivní pohled na svět. Zvlášť protože Poppi dodnes tak docela nedozrála.

„Nebylas na tripu, když jsi tohle vymyslela?“ zeptala se ze zahradního lehátka Evelyn Petersová.

Poppi se ani nenamáhala vyjádřit opovržení. „To mě napadají ty nejlepší věci,“ podotkla jen. „A fakt mi věřte, že tohle je tutovka.“

Casey se jen usmála. Na Poppi na první pohled vůbec nebylo znát, že experimentuje s drogami a jinými věcmi.

„Kdy už konečně něco doděláš do konce?“ zeptala se Evelyn.

„To je relativní,“ prohlásila Poppi. „Jenom si to představte, není to jen tak nějaká desková hra. Je to Nirvána.

Hra o reinkarnaci. Říkám vám, že to bude hit devadesátých let.“

Casey přesně tohle potřebovala. Po osmi dnech nepřetržité služby byla celá bolavá, zničená a utahaná.

Začínalo ji to zmáhat. Unavovalo ji neustále se snažit všechno zvládat, byla už ostřílená a žádnou spásu nečekala.

Přišel čas sezónní deprese.

Většina lidí se děsila studených tmavých zimních dnů, Casey se děsila slunce. Léto pro ni, podobně jako pro další zaměstnance pohotovostních oddělení všech nemocnic, znamenalo jen nárůst počtu pacientů a neustálé vyčerpání.

Nemocnice Panny Marie navíc ležela mezi dálnicemi číslo 270 a 44, nejoblíbenějšími trasami pro letní výjezdy z města. Vedení se rozhodlo všude rozmístit billboardy a reklamní poutače a lákat zástupy raněných a nemocných.

Zabralo to a teď měla druhé nejfrekventovanější pohotovostní široko daleko.

Děti padaly z kol, majitelé domků se sebevraždili nejrůznějšími zahradnickými nástroji, motocyklisté se řítili vstříc olejovým skvrnám. Na plovárnách se topilo, na řekách

potápělo. Horko podporovalo u lidí prchlivost a zvyšovalo bezohlednost.

A přes tohle všechno Casey nenapadalo nic, co by dělala raději. Tedy až na jedinou výjimku, ale ve dvaatřiceti už bylo trochu pozdě stát se zpěvačkou rockové kapely.

„Vy byste do mě investovala, že jo, paní McDonoughová?“

„No jistěže, Poppi. Bůh ti žehnej.“

Casey matku ani neslyšela přicházet. Přimhouřila oči proti slunci a uviděla ji, jak jde po chodníčku s kbelíkem a ocelovým kartáčem v ruce. Jejich skupinku téměř nevnímala.

Helen McDonoughová, drobná žena, chodila vždycky shrbená a oblečená v jednotvárné hnědé, na hlavě ladící šátek. Casey ji neviděla v ničem jiném od otcovy smrti před čtyřiadvaceti lety. Znovu zavřela oči.

„Co to tvoje máma dělá?“ zašeptala Evelyn.

Casey ani neotevřela oči. „Co je dneska za den?“

Krátké zaváhání. „Úterý.“

Kývla. „V tom případě je čas vykoupat panenku Marii.“

„Panenku Marii…“

„Vzadu na zahradě je madonka,“ vysvětlila Poppi.

„Aha.“

Zezadu se k nim začaly linout první tóny zbožné písně.

„Proto jsi se sem vrátila?“ zeptala se Evelyn. „Protože tvoje máma začala…“

Casey se zasmála. „S ničím nezačala, Ev. Je taková, co se pamatuju. Dala otci přednost před klášterem a nikdy si to nepřestala vyčítat.“

Další krátké ticho, než se ozvalo: „Aha.“

Popi jako obvykle povstala na obranu paní McDonoughové. Cítila s ní spříznění, zvlášť když byla zfetovaná.

„Nic hroznýho se s ní neděje,“ namítla. „Prostě už jenom nemáš trpělivost, Case.“

Casey po ní loupla jedním okem. „Ty zas nemusíš žít v Kapli věčné bdělosti,“ opáčila.

Evelyn byla zmatená. Znaly se z nemocnice Svatého Isidora, kde Casey pracovala po škole. Ještě nikdy u McDonoughových nebyla. Pokaždé se scházely na neutrálním území a Casey o matce nikdy nemluvila.

„V kapli –“

„Druhé patro,“ vysvětlila Poppi. „Spousta svíček a svatých obrázků. Necítilas předtím v domě kadidlo?“

Evelyn povytáhla obočí. „Myslela jsem, že to jsi ty.“

Poppi se uraženě zamračila. „Já mám rozhodně lepší vkus.“

Evelyn se nepřela, už o ní věděla své. Vlastně to byl jeden z nejnormálnějších lidí, které Casey znala. Byla chápavá, rozená utěšitelka a léčitelka lidských duší. Byla také jednou z nejhorších pohotovostních sester. Sestry z pohotovosti musí být agresivní a rozhodné. Evelyn nebyla.

Mnohem víc ji těšilo rozdávat podporu mladým matkám na poporodním oddělení.

„Tak se prostě přestěhuj,“ navrhla Poppi. „Jak ostatně vyhrožuješ celý ty tři roky, co jsi zpátky.“

Casey to odbyla mávnutím. „Kdybych se odstěhovala, kdo by tu pak pečoval o sochy?“

Nebylo to téma pro krásný teplý jarní den. Casey si chtěla od všeho odpočinout.

Vstala a položila bosé nohy do chladivé čerstvé trávy.

„Co kdybychom změnily téma?“ prohlásila bez obalu a snažila se ignorovat kvílivý zpěv z druhého konce zahrady.

Všimla si, že jí zrůžověla stehna. „Uhni, Poppi, chci si trochu zaplavat.“

Poppi poslechla a Casey se ponořila do vlažné vody se sklenicí ledového čaje v ruce. „Ááá,“ vydechla. „To je osvěžující.“

„Tak jestli chceš změnit téma, jsem pro,“ zahlaholila Poppi. „Mám novýho gynekologa. Ten můj natáh bačkory nebo tak něco. Vy se v nich vyznáte, ne?“

„Já se vyznám spíš mezi chirurgy,“ přiznala Casey a znovu vylezla na lehátko. „Ale Evelyn je má v malíčku.“

Poppi se na Evelyn, která si četla, podívala přes obroučky velkých kulatých slunečních brýlí.

„Praktikuje ten Hunsacker u Svatýho Isidora? Hodně jsem o něm slyšela.“

„Toho si neber,“ vyhrkla Casey instinktivně.

Evelyn znehybněla. Poppi se otočila ke Casey.

„Nechceš se nám s něčím svěřit?“

Casey cítila Evelynin intenzivní tichý zájem. Nechápala, proč promluvila tak rychle a rozhodně. Koneckonců, pracovala s ním jen jedenkrát. A zdálo se, že je jediná, komu se nezamlouvá.

„Já nevím,“ zabručela. „Jenom, no, si prostě myslím, že byste spolu nevycházeli.“

Poppi se napřímila. „Což znamená, že buď je to republikán, nebo gay.“

„Není gay,“ odmítla to rychle Evelyn. Vzápětí zčervenala. Teď upřela Casey pohled na ni. „Ty o něm taky víš?“ Evelyn jen pokrčila rameny a sklopila oči. „Už ses s ním setkala?“

Casey kývla.

Poppi klouzala zvědavě pohledem z jedné na druhou.

„Tohle začíná vypadat zajímavě. Chápu to správně, že už jsi počítala, že s ním půjdeš na rande, Case?“

„Nerandím s doktory,“ odsekla. „To dobře víš.“

„Nerandíš s nikým,“ opáčila briskně Poppi. „Ale jednou sis doktora vzala, tak proč ne podruhé?“

„Nebyl to doktor,“ ozvala se pohrdavě Evelyn, která měla to potěšení jejího bývalého manžela poznat. „Byl psychiatr.“ Další téma, které by Casey v tak nádherný den chtěla vynechat.

„Takže jsi s ním pracovala?“ otočila se k Evelyn. Ta kývla. „Myslíš, že je opravdu takový, jak se dělá?“ Casey si vzpomněla na onu noční směnu a na všechny ty ódy, které o něm vyslechla od ostatních příslušníků zdravotnické společnosti.

„Jsem z něj nervózní,“ připustila. „Chápeš?“ Evelyn se konečně pousmála.

„Zaplaťpánbů, už jsem myslela, že jsem jediná. Je tak hezký, že někdy až zapomenu, jak mě otravuje. Má určitě nějakou obsesi. Dochází nám mundúry na sál, jak se pořád převlíká.“

„Ale není to jenom v tomhle,“ kývla Casey a znovu si vybavila své pochybnosti a neklid. „Naskakuje mi z něj husí kůže. Jako kdyby se mi celou dobu vysmíval, když mi říká zlato a vykládá mi, jak jsem úžasná.“

Evelyn se posadila. „Slyšela jsem, že dělá padesátidolarový speciál.“

Casey jen zírala. Chovala ohledně Hunsackera nelaskavá podezření, ale něco takového…

„Cože?“ zeptala se Poppi netrpělivě.

„Padesátidolarový

speciál,“

zopakovala

Casey.

„Vaginální vyšetření s tím… dotekem navíc.“

Teď zůstala zírat i Poppi. „Děláš si legraci? Myslíš ohmatávání pod prostěradlem?“

Evelyn se zamračila. „My tomu říkáme vaginál na tři prsty. Ale nezapomeň, že to nejsou jenom drby. Viděly ho nejmíň tři sestry od nás a to ne jednou.“

„To musí být hotový maratonec,“ zasnila se Poppi. „No, vlastně by mi ani nevadilo udělat trochu špionáže inkognito pro blaho společnosti.“

Casey se zasmála. „Až to James zjistí a vykopne tě z domu, můžeš pak bydlet tady se mnou, s matkou a se všemi svatými.“

„Poppi se sem bude stěhovat?“ ozval se za nimi tenký hlásek. Casey by ráda věděla, kolik toho matka slyšela.

Věděla však, že by stejně vypustila cokoli, co by mohlo znít nepříjemně. „To je hezké, drahoušku. Mohla by ses k nám připojit při ranní mši.“

„Nejsem katolička, paní McDonoughová,“ připomněla jí Poppi posté.

„Ale jistěže jsi, moje milá,“ zavrkala paní McDonoughová a pohladila Poppi po hlavě. Pak pokračovala k domu.

Poppi se za ní dívala, pak se otočila k Casey. „Kolik je mi let?“ zeptala se se širokým úsměvem.

Casey se napila čaje. „Dvanáct.“

Poppi přikývla. „Myslela jsem si to.“

Padesátidolarový speciál. Casey uvažovala, jestli je to pravda. Evelyn měla jen informace z druhé ruky a fámy se kolem doktora Hunsackera šířily jako kouř kolem

kouzelníka. Člověk se prostě musel naučit, jak oddělovat zrno od plev. Potíž byla v tom, že po své zkušenosti s Hunsackerem by tomu klidně věřila.

Uvědomovala si, že je zaujatá. Vždycky měla na mužské gynekology vyhraněný názor. Po odsloužených letech v nemocnici Svatého Isidora, kde bylo gynekologů jako much, s nimi měla četné zkušenosti.

Už dávno pochopila, že buď ženy milují, nebo nenávidí.

Nic mezi tím. Bylo poměrně děsivé, že někteří lékaři s těmi nejvěrnějšími pacientkami byli nejhorší nepřátelé žen.

Nikdy nepochopila proč. Obvykle byli skvělí v držení za ruku, uklidňovali pacientky, aby se nebály a všechno nechaly na nich, ale když přišel při porodu čas tlačit, najednou nebyli k nalezení. Byli hrubí, manipulativní a panovační.

Nenašel by se lepší přítel, laskavější a citlivější muž než gynekolog, který ženy miluje. A také by se nenašel horší prevít než jeho protějšek. Casey si jen zatím nebyla jistá, do které kategorie Hunsackera zařadit.

Byla by docela ráda, kdyby se jí naskytla příležitost pozorovat ho. Naneštěstí když se příště objevil na pohotovosti, přišel na příjem celý autobus důchodců a řada předškolních dětí.

Tu noc měla Casey službu jako koordinační sestra a problémy se na ni sypaly ze všech stran. Navíc měl Abe

Belstein druhou dvanáctihodinovou směnu po sobě a s další lékařkou, která sloužila s ním, absolutně nevycházel.

„Běžte jí někdo zapálit pod zadkem!“ křikl na Casey rozčileně. Se svými sto šedesáti centimetry byla jediná sestra menší než on, proto chodil se svými problémy za ní.

Jako kdyby je mohla vyřešit.

Tenhle malý podsaditý mužík s lívancovitým obličejem měl kolem plešky na hlavě chomáče zrzavých vlasů a byl náladový jako šestileté děcko. Ale jinak byl dobrý. Odváděl svou práci a vážil si sester. Proto jeho nářky všichni přehlíželi.

„Abe, ty jsi tady doktor,“ připomněla mu chlácholivě.

„Platí ti velký prachy za to, že vycházíš s ostatními doktory.

Mně rozhodně neplatí za to, abych poslouchala tvoje hulákání.“

„Tak s ní něco udělej!“

Casey odložila pero a vzdychla. „Na oddělení je právě teď policajt. Co kdybych mu prostě řekla, aby ji zastřelil, a bylo by to?“

„Hlavně to udělej rychle,“ zabručel Abe a otočil se k odchodu.

Daleko se ale nedostal. Najednou se před ním objevila neupravená mladá dáma, kterou předtím ošetřoval. Na sobě měla pomačkané tílko, džíny a sandály na podpatku, v uších náušnice s peřím a vlasy obarvené na černo. Byla o hodný kus vyšší než Abe.

„Tak tady jste, doktore,“ spustila. „Ta sestra mi nechtěla dát nic na bolest. A mě to teď bolí ještě víc než předtím, chápete? Jinde.“

Abe začal hledat únikovou cestu. Z dobrého důvodu.

Jako kompenzaci malého vzrůstu a tatíkovského vzhledu mu příroda nadělila neuvěřitelné vybavení v oblasti genitálií. To mu vynášelo neustále popichování v šatnách, divoké spekulace mezi personálem a někdy skutečně pozoruhodné reakce ze strany nejrůznějších žen, zvlášť těch, co přicházely na pohotovost.

„Nemyslím…“

Neměl šanci domluvit.

„Jen se podívejte, ano?“ požádala ho. Než se mohl pohnout nebo aspoň couvnout, vykasala si tílko a ukázalo se, že jednak nemá podprsenku a jednak její pozoruhodné poprsí zdobí tetování Harley Davidson. Abey se najednou díval přímo do očí Harleyova orla.

Casey se zajíkla. Abe vyjekl. Několik matek kolem popadlo děti a otočilo je pryč.

„Casey!“

Ta se jen usmála a prošla kolem. „Vidím, že máte práci, doktore Belsteine. Zajdu za doktorkou Millerovou místo vás.“

Nálada se jí výrazně zlepšila. Vydala se hledat prázdné pokoje. Čekárna se plnila a nebylo kam raněné umístit. Abe

měl pravdu v tom, že doktorka Millerová trávila daleko víc času nad lékařskými skripty než s pacienty.

„Doktorko, Abe mi právě říkal, že dneska večer dostanete příplatek za každého pacienta, kterého ošetříte,“

zalhala bezostyšně po cestě kolem.

Nemusela se ani zastavit, aby zjistila, jakou to vyvolá reakci. Zadunění zavřené knihy mluvilo za všechno. Teď ještě popohnat do práce sestry. Ty ale na podobný trik neskočí.

Možná tu dnes v noci nemá nejrychlejší sestavu, ale každopádně se s nimi aspoň dobře pracuje. Dokonce i Barb šířila dnes večer po chodbách světlo a radost.

Obvykle se Casey mohla spolehnout aspoň na Janice, že odvede kus práce. Dnes večer to ale z neznámých důvodů bylo jinak. Neustále mizela z oddělení a nestíhala svůj díl pacientů. Celý večer působila křehce a roztržitě, což se jí vůbec nepodobalo. Casey si slíbila, že s ní po směně promluví, aby zjistila, co ji trápí.

„Janice, bude patnáctka v dohledné době volná?“

zeptala se a nakoukla mezi napůl zatažené žaluzie. V pokoji se snažila na lůžku uvelebit hezká mladá žena. Bolesti v podbřišku. Absolvovala tříhodinové čekání na výsledky odebraných vzorků, čekání na lékaře, čekání na verdikt.

„Má přijít doktor Hunascker,“ oznámila Janice, aniž by vzhlédla od spisů.

Casey povytáhla obočí. „A kdy?“

Když se na ni podívala, Casey bylo jasné, že se nemýlila. Na čele měla Janice nové vrásky, byla pobledlá.

Dokonce měla na jindy dokonale bílém stejnokroji skvrnu od betadinu. Casey si nedovedla představit, co by ji mohlo trápit natolik, aby došlo k něčemu takovému.

„Snad každou chvíli. Ale dvanáctka za chvíli odchází.

Pomůže to?“

Casey se znovu zahleděla na ženu v pokoji.

Disponovala přesně tou krásou, která se dá rozhodně koupit, byla pěstěná, dobře oblečená, skvělý sestřih vlasů a vkusné množství zlata. Ideální kandidátka pro Hunsackera.

„Casey

McDonoughová,

linka

jedna.

Casey

McDonoughová, linka jedna.“

Casey se posadila na kraj stolu, u něhož Janice psala, a vzala telefon.

„Casey McDonoughová.“

Ticho.

„Haló?“

„Holčičko, to jsi ty?“

Dalo jí práci zůstat klidná. Ten rozechvělý nejistý hlas byl jako narušitel. Měla na oddělení dost bláznů i tak, než aby se chtěla zabývat svým vlastním.

„Ano, mami. To jsem já. Co se děje?“

„Ale nic, holčičko.“ Helen se pisklavě zasmála. „Jen jsem se zrovna modlila a vzpomněla jsem si, že musím ráno na mši do kostela Panny Marie. Mají tam zrovna Pražské Jezulátko, víš, no a…“

Hunsacker. Casey ho zahlédla na vzdáleném konci chodby. Skláněl se k Millii, usmíval se. Lichotil.

„V kolik potřebuješ jít, mami?“

„Nevadilo by ti to, děvenko? Já vím, že to není hezké, když to od tebe chci po té náročné noční směně. A nechci ti být na obtíž.“

Soustředila se na Hunsackera, aby matce neřekla něco nevlídného. „Tak mi prostě řekni v kolik, mami.“

„V devět. Na mši v devět hodin. Mohly bychom se pomodlit za Bennyho, co říkáš?“

Pohladil Millii po rameni. Téměř mimoděk. Millie málem předla. Po tom, co jí říkala Evelyn, to Casey znovu zaujalo.

„Hrozně mě to mrzí, ale víš sama, Catherine, žes tenhle týden na mši ještě nebyla a já tě k tomu nerada nutím, ale…

prostě je to pro tebe dobré. Catherine? Zlato?“

Obavy v matčině hlase ji vrátily do přítomnosti. Jedna věc po druhé. „Dobře, mami. Uvidíme se ráno.“

Hunsacker se zasmál a Millie byla celá blažená.

„Dávej si po cestě domů pozor, dítě,“ varovala ji Helen McDonoughová. „Ne všichni jsou hodní.“

Casey právě hleděla na Hunsackera. Vypadalo to, jako by ta věta patřila přímo jemu, tomu usměvavému elegánovi, ze kterého ženy roztékaly jako vosk na slunci. Zachvěla se.

Její matka bývala občas trochu děsivá.

„Už jsme se nějakou dobu neviděli, že?“ usmál se na ni Hunsacker, když procházel kolem.

Rychle zavěsila. Dnes na něm bylo cosi nepatrně jiného.

Jen takový pocit, cosi neviditelného, ale přece. Nedokázala to pojmenovat.

„Díky za tu pizzu,“ řekla mu a potlačila nutkání přimhouřit oči, aby jí z něj nic neuniklo.

Co to jenom je?

Stejné oblečení horních vrstev, pruhované oxfordské tričko, khaki kalhoty, stejné chování, těsný tělesný kontakt a úsměv od ucha k uchu. Stejná dávka přitažlivosti.

„Potěšení bylo na mé straně,“ ujistil ji a napřáhl se jako předtím u Millie. Jako by mu prostě slova nestačila, živil se doteky.

Casey se fyzickému kontaktu nebránila, dotýkala se, objímala a hladila s mnoha lidmi, ale na jeho doteku bylo cosi, co překračovalo jisté meze. Podobně familiérním mužům přestala důvěřovat od svého nevydařeného manželství s psychiatrem. Možná si do Hunsackera jen promítá Edovy nejhorší vlastnosti.

Nebo je to tím vaginálem na tři prsty. „Rád vás vidím,“

pozdravil Janice a položil jí ruku na rameno. „Máte tu jednu z mých dam?“

„Už se vás nemůže dočkat,“ odpověděla Janice. Casey zpozorněla.

Předtím byla Janice uzavřená do sebe, myšlenkami jinde. A najednou celá ožila. Skoro vyskočila ze židle a podala mu spisy, jako by to byl svatý grál. Byla celá nervózní. Přinejmenším dvakrát si upravila dokonale upravené vlasy a pokusila se zakrýt nevzhlednou oranžovou skvrnu na sesterském stejnokroji.

Hunsacker si toho zřejmě nevšiml. Přelétl pohledem spisy, kývl, vytáhl zlaté pero Cross, podíval se na hodinky a zapsal do spisů čas svého příchodu. Pak vyndal zápisník a udělal si několik poznámek pro sebe.

„Můžeme?“ zeptal se Janice s tím náhlým oslnivým úsměvem. Nečekal na odpověď. Vzal ji za ruku a vedl ji do pokoje. Casey zůstala sedět a zírala za nimi.

„Tady jsi! Jak to, žes sakra utekla?“

Casey se pořád dívala tam, kde Janice právě spouštěla žaluzie, aby měla pacientka při vyšetření soukromí.

„Abe, věří Židi na upíry?“

To ho zaskočilo. „No, rumunští Židi asi jo. Zrovna jsem unikl ze spárů té…“

„… malé čubky,“ doplnila nepřítomně.

„Přesně tak.“ Sledoval, kam se dívá. „Vidělas to její tetování?“

„Krása. Určitě ti ho ukázala jenom proto, abys jí ty ukázal to svoje. Myslím, že on je upír, Abe.“

„Něco ti řeknu, je fakt úplně na h…, že mě Bůh obdařil takovým – kdo je upír?“

„Hunsacker,“ odpověděla a seskočila ze stolu. „To je jediné vysvětlení, proč se před ním Janice chová jako štěně kokršpaněla. Před tebou to nedělá a to máš tu svou Kládu smrti.“

Abe jen mávl rukou. „Má prachy a šikovný ruce. Navíc se snaží zapůsobit. Jakmile bude mít čekárnu plnou vagin, nebude na zdravotní sestry mrhat časem. Navíc je vyšší než Janice a to jí určitě imponuje.“

Tehdy to Casey zaslechla, to zvláštní vyjeknutí. Přesně jako u paní VanClevové. Cukla sebou.

Už jí to najednou nepřipadalo tak zábavné. „Asi začnu zkoumat účinky česneku,“ zabručela.

„To nemusíš,“ opáčil Abe. „Tebe zachrání tvá okouzlující osobnost.“

Tu noc dorazila domů pozdě, téměř v jednu. Byla vyčerpaná, fyzicky i psychicky. Ve chvíli, kdy zajela na příjezdovou cestu, už jí nezbýval ani soucit, ani pochopení.

„Sakra.“

Vevnitř se svítilo. Zatoužila vycouvat a odjet někam docela jinam. Kamkoli. Třeba by Poppi s Jasonem byli ještě vzhůru. Nebo by mohla někam do centra, kde jsou bary otevřené do pozdních hodin. Nebo prostě utéct z domova.

Nechtěla se dnes v noci potýkat s matkou.

Dnes ani jindy. Vzpomněla si, jak sem před třemi roky přijela hledat útočiště po katastrofálně nevydařeném manželství. Hledat klid. Docela zapomněla, proč odsud předtím utekla.

Bylo to jako vězení, vzduchoprázdná kobka načichlá zoufalstvím a zmarem.

Od té chvíle, kdy kdysi dávno její otec zemřel uprostřed večeře, se na viktoriánské vile s verandami a spoustou oken nic nezměnilo. Hned druhý den si matka koupila první modlitební šátek a poprvé se modlila za odpuštění. To, co v nevýrazné drobné mateřské ženě jen dřímalo někde vespod, se smrtí manžela probudilo k životu, dravému a všepohlcujícímu, a připravilo ji o duši.

Pocit viny, katolická motivace, karabáč v rukou rodičů.

Mor, kvůli kterému se dal její bratr Benjamin nejdřív na teologii a pak zmizel jako pára nad hrncem.

Casey věděla, že by měla také utéct, dostat se od toho šílenství co nejdál a nechat matku jejím modlitbám a půstům.

Popadla tašku s věcmi do práce a kabelku a vystoupila z vozu do noci. Bylo chladno, větve velkého jilmu u verandy se komíhaly ve větru. Vzduch plnila těžká vůně hyacintů. O

pár domků dál štěkal Jacksonovic pudlík. V okně ve druhém poschodí zahlédla obrys a pochopila, že sestra Helen se dnes v noci modlí za ni. Vzdychla pod tou tíhou a vešla do domu.

KAPITOLA 3

Jsou to jeho oči. Casey si to uvědomila teprve o pár nocí později, když seděla ve společné místnosti na oddělení a večeřela. Ten den už se Hunsacker několikrát objevil a Millie s Barb se praly o místo před zrcadlem v koupelně.

Casey přemítala, proč je v celé nemocnici jediná, komu vadí, když se jí dotknou jeho pěstěné prsty.

Možná je odpověď prostá, jednoduše nedůvěřuje krásným lidem. Na mužích, kteří předpokládali, že se všem líbí, bylo něco, co ji odpuzovalo. Automaticky počítali s tím, že jim svět padne k nohám, a chování jejich okolí je v tom jen utvrzovalo.

Casey vyrůstala se změtí zrzavých vlasů a pih a za krásnou nebyla považovaná ani náhodou. A v době, kdy zrzky přišly do módy, už v sobě měla pevně zakořeněnou tu ostýchavou neohrabanou dívku. Za ty roky měla hodně ctitelů, ale nikdy nepoznala onu samozřejmost, když šlo o tělo její nebo kohokoli jiného.

Záviděla Hunsackerovi neustálou pozornost, příliš dobře si pamatovala, jaké to bylo být neviditelná.

Doufala však, že pravý důvod, proč ho nemůže vystát, je přece jen méně sobecký.

Hunsacker nakráčel do místnosti hned po večeři. Casey seděla v křesle, nohy na stole, četla si knížku a vychutnávala ten vzácný moment klidu.

Což znamenalo, že se k ní nepochybně připojí. Měl na sobě nemocniční oblečení.

„Ahoj, kotě,“ pozdravil ji hladce. „To jsem rád, že se zase setkáváme.“

Už toho měla dost. Odložila knihu a vyrovnaně se na něj podívala. „Casey,“ řekla pevně.

Předstíral, že nechápe. Posadil se vedle na židli s dokonale zmateným výrazem. „Prosím?“

Usmála se. „Moje jméno. Jestli si ho nemůžete zapamatovat, pak bude stačit ‚hej, ty‘.“

Znovu zapůsobila ta stará jiskra. Bez varování nasadil svůj úsměv jen s nepatrně ublíženým nádechem. „Jsem prostě takový,“ rozhodil rukama a natáhl se k ní.

Ucukla a opětovala jeho úsměv úspornější variantou.

„Taky bych byla ráda, abyste mě nehladil, pokud nebudeme formálně zasnoubení. Myslete si, že jsem frigidní, ale jsem trochu divná.“

Zkusil to ještě jednou. A právě tehdy si všimla té nesrovnalosti.

Jeho oči. Ať dělal zbytek jeho obličeje cokoli, ačkoli vyzařoval vlny energie, empatie nebo veselí, v očích se mu nic z toho neodrazilo.

Leskly se jako dva ploché kameny, naprosto oddělená entita. Jako kdyby sledovaly, zatímco jeho tělo jedná. Casey se najednou vybavila matčina slova. „Ne každý je hodný.“

„Ale Casey.“ Vzdychl a opřel se, dal si nohu přes nohu.

„Ještě mě neznáte dost dobře. Časem si na mě zvyknete.“

Pokrčila rameny a pochybovačně se usmála. Odolala touze odsunout si křeslo dál. „Nemám ráda, když mi někdo říká kotě,“ vysvětlila.

Řekl jedinou věc, jakou mohl, aby nevypadal jako hlupák. „Ale jistě.“

„Máte tu pacientku?“ zeptala se.

Hunsacker vytáhl notes a začal do něj zapisovat.

„Nahoře,“ usmál se. „Porod nepostupuje moc rychle, ale ona trvá na tom, že si to chce udělat po svém, chodí tam po oddělení s manželem a dětmi. Taky čekám poporodní zprávu od Svatého Isidora o další pacientce, kterou mám tam.“ Zavřel pero a vzhlédl. „Mám pocit, že jsem se doslechl, že jste tam taky pracovala.“

Kývla. „Asi před čtyřmi lety.“

Usmál se. „Lidi jsou tam skvělí,“ prohlásil. „Opravdu.“

To asi myslí na ty tři sestry, co honil po nemocničním parkovišti. Ve tváři měl výraz jakéhosi zvráceného uspokojení.

Casey zalitovala, že tenhle výraz nevidí jeho ctitelky.

Jenže ty by ho stejně nevnímaly.

„Tak co,“ nadhodil a zastrčil notes, „děje se tu něco zajímavého?“

Pokrčila rameny a uvažovala, proč se pořád cítí tak nepříjemně. Hunsacker sáhl po časopisu.

„Jsem tu teprve čtvrt hodiny,“ řekla. „Předtím jsem musela na plastice držet chirurgovi dvouleté dítě. Ale neděje se asi nic světoborného.“

„Takže klid?“

Zvedla hlavu. „To už nikdy neříkejte,“ varovala ho a podívala se z okna, aby se ujistila.

Nevěřícně se usmál. „Ale no tak, přece tomu nevěříte?“

„Víc než Einsteinově teorii relativity.“

Žádné majáčky, žádné sirény. Ale určitě to nebude trvat dlouho. Vyslovil to kouzelné zaříkadlo. Klid.

„Mějte trochu úctu k pověrám,“ naléhala. „Už nikdy tady to slovo neříkejte. Jestli se chcete dožít rána. Zatím jsme měli jen dva akutní případy.“

Byla to jedna z věcí, ve které se Irové rozhodně nepletli.

Lidé umírají po trojicích. Což znamenalo, že se za tuhle směnu objeví ještě jeden.

„Přežil to některý z těch dvou?“ zeptal se se zájmem a znovu se na ni zahleděl.

„Ne,“ odpověděla a pustila se znovu do jídla, než katastrofa vypukne. „Když vás na sál přivezou se srdeční zástavou, je dost pravděpodobné, že už si toho moc neužijete.“

„Nejste trochu fatalistka?“

Pokrčila rameny. „Dvanáct let praxe.“

To ho překvapilo. „Tak dlouho už tohle děláte?“

Kývla. Hunsacker byl příjemný, přirozený a navíc plný obdivu k ní. Neměla by mít neustále pocit, jako by jí někdo přecházel po hrobě. Jenže měla. Ať dělal, co chtěl, pořád jí naháněl husí kůži.

„To je neuvěřitelné,“ řekl. „Nedovedu si představit, že bych vydržel dvanáct let na traumatologii. Někdy mám i té gynekologie víc než po krk.“

Vlevo se otevřely dveře. „Vsadím se s tebou o oběd, že má ten kluk slepák,“ zaslechli.

Casey vzhlédla a ke své úlevě uviděla Janice s Barb, které vešly dovnitř. Jakmile zjistila, kdo jí dělá společnost, zůstala Janice stát jako solný sloup. Barb, která šla hned za ní, do ní narazila a zaklela. Pak vzhlédla i ona.

Kouzlo.

Casey mlčky sledovala, jak Hunsacker vyskočil, aby je přivítal. Barb se usmála jako tygr, který zahlédl kořist, Janice se napřímila a vypnula hruď.

„Ahoj, Barb,“ pozdravil Hunsacker. „Ohromně ti to sluší. Bylas u kadeřnice?“

Barb instinktivně zvedla ruku k vlasům a věnovala mu laškovný pohled. „Ty vypadáš taky ohromně,“ zapředla.

Natáhl se, aby překlenul mezeru mezi nimi. Casey docela zapomněla na jídlo v klíně. U Barb by pochopila, že po něm jede. Nezískala přezdívku Barakuda pro nic za nic.

Zato Janice, to bylo něco jiného. Ta je přece dost inteligentní, aby na tohle divadýlko neskočila.

„Blahopřeju,“ předla dál Barb. „Slyšela jsem, že se rozhodli kvůli tobě přidat nahoru čtyři nové porodní pokoje.“

Hunsacker jí věnoval sebejistý úsměv, dokonalý jako odpověď na lichotky, popřípadě udělení Oscara. „Ale jdi,“

řekl skromně a pohladil ji po paži. „Udělali by to stejně. Ale ty nové tapety jsou o dost hezčí.“

„To tedy rozhodně,“ souhlasila. „Navíc bohaté mouchy člověk nenachytá na výprodej. Jen ať si myslí, že rodí v Buckinghamském paláci.“

„Hlavní sestra na recepci. Hlavní sestra na recepci.“

Barb se okamžitě zakabonila. „Zatraceně. Ne abys odešel,“

varovala Hunsackera a vyšla ze dveří.

Ten popošel k Janice dřív, než se mohla posadit. „Jak se cítíš?“ zeptal se tiše s účastí v hlase.

Janice naklonila hlavu ke straně a mávla rukou. „Už je to lepší,“ řekla tím pečlivě neutrálním tónem člověka, který maskuje ránu.

Hunsacker se jí podíval do očí. „Určitě?“

„Jo.“ Usmála se. „Díky.“

Casey si zaskočeně vzpomněla na slib, který si dala.

Vůbec se Janice nezeptala, co se s ní děje. Zato Hunsacker zjevně ano.

Cítila se zahanbeně. Nebyly sice nijak blízké kamarádky, ale měla s ní rozhodně promluvit dřív než ten nemocniční gigolo.

Neměla by mu mít za zlé, jestli jí pomohl, když ona ne.

Jenže měla.

Oba ještě pořád stáli. „Dělal jsem si o tebe starosti,“ řekl jí tím měkkým hlasem.

Janice mu položila ruku na paži a usmála se na něj. „Já si toho vážím, Dale. Hodně jsi mi pomohl.“

„Doktor Hunsacker, hovor zvenčí. Doktor Hunsacker.“

„Jan?“ začala Casey, jakmile Hunsacker zmizel na chodbě.

Janice, která se skláněla k ledničce, se na ni otočila.

„Ano, Casey?“

Nebyla si jistá, jak začít. „Co si myslíš o Hunsackerovi?“

Janice se překvapeně narovnala. „Je milý. Nebo aspoň na mě byl.“

Jindy by Janice byla první, kdo by ho prokoukl.

„Pomáhá ti s něčím?“

Otočila se zpátky k ledničce, aby jí Casey neviděla do tváře.

„Poslouchal. Mám pocit, že doopravdy chápe…“

„Máte s Aaronem nějaké problémy?“

Janice se přehrabovala v ledničce zdánlivě plně zaměstnaná.

„Jak dlouho jsi byla vdaná?“ zeptala se konečně, když ledničku zavřela.

Casey přišla do nemocnice Panny Marie vzápětí po rozvodu. Nikdo tu doopravdy neznal pozadí jejich manželství. A to jí taky vyhovovalo. Jenže teď musela s pravdou ven.

„Čtyři roky,“ přiznala. „Proč?“

Janice se posadila, rukama si objímala ramena, oči upřené na kolena. „Byl to doktor?“

Musela se ušklíbnout. „To je sporné. Byl psychiatr.“

Janice byla tak zahloubaná do svých potíží, že vtip ani nepostřehla. „Můžu se zeptat, proč jsi od něj odešla?“ řekla nakonec.

Komukoli jinému by neodpověděla. Její bývalý manžel dosud působil v St. Louis a nic by ho nerozzuřilo víc, než kdyby se ze zdravotních kanálů dozvěděl, že o tom mluvila.

Jenže v Janicině otázce bylo cosi zoufalého.

„No, bylo toho víc najednou,“ připustila Casey. „Ed měl hodně problémů, které jsem za něj nemohla vyřešit.“

Janice ji teď se zájmem sledovala. Casey litovala, že neví, co by potřebovala slyšet. „Takže jsi to nakonec vzdala?“

„No, tak říkajíc. Aby sis trochu udělala představu, on, ehm, no, prostě kromě jiných věcí, o kterých se nikdo nesmí dozvědět, je transvestita.“ Tak tohle zabralo. Janice vykulila oči. „Takže…“ Polkla. „Ty ses s ním rozvedla, protožes ho přistihla ve svém spodním prádle?“

„Ne,“ opáčila Casey. „Rozvedla jsem se, protože jsem ho v jednom kuse přistihovala ve spodním prádle cizích ženských.“

„Akutní případ, sál číslo čtyři. Akutní případ, sál číslo čtyři.“

„Do hajzlu,“ ulevila si Casey, vyskočila a vyběhla ze dveří. „Já to věděla. Věděla jsem to!“

„Co to je?“ zeptala se Janice Barb, když za běhu míjela přepážku hlavní sestry. Zvenčí sem dopadalo červené světlo majáčku sanitky. „Střelná rána do obličeje. U dveří měl srdeční zástavu.“

„Bezva,“ kývla zachmuřeně Casey. „Aspoň konečně trocha zábavy.“

Oddělení bylo kvůli neohlášenému případu vzhůru nohama. Lékaři sem přibíhali po schodišti, Michael se hnal s pojízdným pohotovostním lůžkem s pacientem, Marva mu běžela v patách s vozíkem naloženým nástroji. A uprostřed chodby stálo malé děcko s ústy dokořán.

Casey ho zahlédla a bylo jí jasné, že se Marva ani Michael nedokážou včas zastavit. Ona jediná byla dost blízko na to, aby mohla něco udělat. Otočila se na podpatku, popadla děcko a vrhla se ke stěně přesně ve chvíli, kdy se lůžko a vozík prohnaly kolem.

„No páni, zvládli jsme to!“ oddechla si a zvedla dítě do náruče. Vykuleně si ji prohlíželo. Musela se zasmát. „Copak ti máma neříkala, že se musíš rozhlédnout na obě strany, než se pustíš do přecházení ulice?“

„Casey, ty bys měla hrát rugby,“ zavolala na ni Marva ode dveří na sál. „Jsi skrytý talent.“

„To mi říkají všichni,“ zazubila se Casey. „Ke komu patří ten nešťastník?“

Prošla tři pokoje, než našla chlapečkovu matku. Seděla v křesle a četla si časopis.

„Zavřu dveře na chodbu,“ nabídla se Casey a postavila chlapce na zem. Postrčila ho k překvapené matce, protože to vypadalo, že je odhodlaný jít zpátky. „Právě teď by neměl běhat po oddělení, máme frmol.“

„Nudí se,“ protestovala matka.

„Radši ať se nudí, než aby ho někdo zmrzačil,“ opáčila Casey a zavřela za sebou.

„Nemůžu mu napíchnout infuzi,“ stěžovala si Marva.

Casey vběhla na sál a přijala od Michaela rukavice a galoše. „A co plášť?“ zeptala se. „Vždyť nemám ani mundúr.“

Pokrčil rameny. „Centrální zásoby došly.“

Podívala se na to, co zbylo z oběti, a všimla si jeho dlouho zneužívaných žil. „A nechci chytit AIDS,“ usoudila.

„Zavolejte na chirurgii nebo na izolaci, ať sem něco přinesou.“

Nasadila si rukavice, popadla stříkačku s jehlou a začala hledat žílu. Byla to její specialita. Marva o ní tvrdila, že je čarodějka. I když byl pacient v sebehorším stavu, Casey se vždycky dokázala dostat s infuzi do nějaké žíly. Kupodivu se tahle schopnost ještě zlepšovala s přílivem adrenalinu.

„Postarám se o medikaci,“ nabídla. Janice z oběti odstříhávala oblečení, jeden ze záchranářů se staral o resuscitaci, Marva se pokoušela napíchnout žílu na druhé straně a Steve dohlížel na všechny tekutiny, které pacientovi aplikovali.

„Prosím, Ježíši,“ broukala Marva, když vklouzla jehlou do druhé pacientovy paže. „Laskavý Bože, pomoz nám ho zachránit, dej Marvě tu moc… doprdele, zas to vůbec nejde, krucinál!“

Casey Marvu považovala za nejlepší baptistickou zdravotní sestru v traumatologii. Neodzpívala ani sedm taktů ze „Stairway to Heaven“, když ucítila známé lupnutí na konci stříkačky. „Jsem dobrá!“ zajásala. Michael jí okamžitě podal konec katetru. Vytáhla jehlu, připojila katetr ke kanyle a natáhla se pro lepicí pásku.

„Do hajzlu s tím,“ žehrala Marva. „Proč tady ztrácím čas? Tak vroucně jsem se modlila a ty mě stejně předhoníš.“

„Čistota života,“ opáčila Casey.

„Dobře, dobře,“ ozvalo se za nimi s orientálním přízvukem. „Copak to tu máme?“

Casey tiše zaúpěla. Ahmed, chirurgický rezident pověstný nejdelšími neúspěšnými oživovacími zákroky v dějinách nemocnice. Snědý, podsaditý a obvykle velmi neotesaný. Netěšil se valné oblibě. Přezdívali mu Jack Rozparovač díky jeho unikátní intubační technice. Tenhle pacient už měl naštěstí endotracheální trubici na místě.

„Vypadá to, že tu máme chlapa bez půlky obličeje,“

odpověděla Casey, aniž by zvedla oči od práce. Michael jí podal připravenou dávku epinerfinu a ona ho začla přidávat do roztoku.

„Nebo se to taky dá říct tak, že mu půlka obličeje zbývá,“ poznamenala Marva, které se konečně také podařilo uspět s katetrem, a připravila sáček s krví.

Casey si odfrkla. „Optimistko.“

„Kdo ho střelil?“ zeptal se Ahmed.

„Podle té popáleniny od střelného prachu, co má na pravém spánku,“ řekl záchranář, „bych hádal, že to udělal sám.“

„Mohli bychom postupovat podle protokolu?“

nadhodila Casey a vrátila Michaelovi prázdnou stříkačku.

„Aha.“ Ahmed stál uprostřed chaosu jako ostrov ticha.

„Má srdeční zástavu,“ objasnila Casey netrpělivě.

„Fibriluje. Co kdybychom se pustili do defibrilace?“

„Tak dobře, dobře. Jdeme na to.“ Ahmed se konečně začal zahřívat. Jakmile se vžil do situace, nic už ho nemohlo zastavit.

Tehdy si toho všimla. Stála předtím na špatné straně pacienta a neviděla to, zvlášť při tom chaosu kolem. Z

poranění viděla jen roztříštěné zbytky nosu a oční jamky, krev a trochu šedavé hmoty. Zjistila to teprve ve chvíli, kdy se podívala, co je pod tím poraněním. Nebo spíš kolem něj.

Rychle prohlédla celé tělo. To, co si původně vykládala jako následky zlého zacházení s tělem, byla ve skutečnosti nemoc. Pacientovi bylo kolem šedesátky, žebra mu vystupovala jako vyhladovělému koni. Navíc ty fialové skvrnky na uchu.

„Panebože,“ vydechla. „Chrisi, je tu jeho žena?“

Záchranář pokrčil rameny. „Nebyla doma, když se to stalo. Sousedi ji přivedou.“

„Všichni stranou,“ zavolala Marva, v rukou elektrody.

„Má poslední fázi rakoviny?“ zeptala se Casey.

Marva se zarazila, palce nad červenými tlačítky.

„Šok, rychle!“ křikl Ahmed, rozčilený tím zaváháním.

Marva stiskla tlačítka a pacient sebou trhl.

„Nikdo nic neříkal,“ protestoval Chris od záchranky.

Casey se otočila k Janice. „Rychle najdi jeho rodinu.

Zjisti, jestli má poslední fázi raka. Zeptej se jich, co máme udělat.“

„Raka?“ zopakoval Ahmed.

Casey ukázala na skvrnky, oholenou hlavu, značky fixem na kůži v místech, kam radiolog směřoval ozařování.

„Možná se střelil zbytečně,“ řekla.

Dokud to nezjistí, nemají na vybranou. Musí pokračovat v plném nasazení. Pacient spáchal smrtelný hřích, když se pokusil zastřelit sám sebe. Namířil si zbraň na spánek, což značí téměř jistý neúspěch. Když pistole vystřelí, trhne sebou a kulka se odchýlí dopředu. Zranění, jaké se bohužel dá přežít. Ačkoli tenhle provedl sám sobě částečnou lobotomii.

Pokud ovšem podepsal prohlášení zakazující výjimečná opatření, není důvod oživovat ho jen proto, aby prodlužovali jeho utrpení. Kéž by se Janice stihla vrátit včas. Kéž by se ho nepodařilo zachránit. Kéž by dokázali Ahmeda přesvědčit, aby přestal.

„To mě nezajímá!“ rozkřikl se o deset minut později, když přišlo rozhodnutí a notářem ověřené prohlášení zakazující výjimečné procedury. „Neskončili jsme!

Napumpujte do něj víc krve. Zavolejte neurochirurga, co má službu. Dejte mu dopamin.“

Odpovědí mu byl les šokovaných tváří. Nikdo nechtěl trýznit pana Melvina Tarltona ještě víc. Nikdo nechtěl trýznit jeho ženu ani zvyšovat beztak horentní sumy za léčbu. Jeho soukromý lékař odhadoval, že mu zbývá při nejlepším měsíc života. A Ahmed nechce, aby odešel. Casey něco takového nemohla dovolit. „Ahmede, prober se!“

obořila se na něj, když nepomohly prosby ani přemlouvání.

„Tohle je dvacáté století a pan Tarlton má právní dokument.

Tak s tím skončeme a jdem odsud.“

Jedině ona už sloužila dost dlouho na to, aby si mohla dovolit takhle s ním mluvit. Všichni ostatní zpomalili.

V černých očích probleskla zášť. „Co si to dovoluješ?“

za-burácel. „Já jsem tady doktor. Za tohle tě nechám vyrazit.“

„Věř mi,“ odsekla, „je mi to jedno!“

„Co ten dopamin?“ chtěl vědět a otočil se na Marvu.

„Je tam.“ Pokrčila rameny a zalétla pohledem k sáčku s červenou nálepkou. „Největší průtok.“

„Jsme krytí,“ naléhala Casey, která tu hru nenáviděla.

Nenáviděla Ahmeda, že mrhá jejich časem. „Navíc je EKG

ploché jako Marvin hrudník, Ahmede. Pan Tarlton nás nebude žalovat, když to teď vzdáme.“

„Skončíme, až já řeknu,“ varoval ji. Stálo ji veškeré úsilí neudeřit ho. Vztek v ní přímo kypěl.

„Tak dobře. V tom případě ale beze mě.“

A odkráčela. Bylo jí jasné, že když bude pryč, Ahmed nakonec akci odvolá. Přesně to se také stalo. Po čtyřech minutách a dvaceti vteřinách. Casey ventilovala svůj vztek na plastovém bažantu, který uspokojivě třeskl o stěnu toalet, pak si dvakrát umyla ruce. Zůstala mimo dění, dokud nezaslechla skomírající kvílení odpojeného monitoru. Tehdy se konečně cítila dost klidná, aby Ahmeda dokázala vystát.

Vrátila se na chodbu a málem vrazila do Hunsackera.

Sledoval dění na sále s nejvyšším zájmem a Casey si všiml až na poslední chvíli.

„Tak zase zpátky?“ nemohla se nezeptat. Chtěla jít dál, ale Hunsacker se otočil a spočinul na ní pohledem.

Zůstala stát jako přimražená. Na zlomek vteřiny mu z očí zmizelo obvyklé světlo. Zdálo se, že nevnímá. Najednou nevyzařoval šarm, zájem ani sebejistotu. V jeho očích zahlédla smrtící chladné nepřátelství.

Nedokázala se ani pohnout. Vůbec takovou nenávist nechápala. Nedovedla si představit, co ji mohlo způsobit.

Ale byla tam, tak zběsilá, že ji ochromila.

„Vy jste hotová dryáčnice,“ řekl a vzápětí bylo to světlo zpátky. Steve mířil k nim s hromadou listin, Janice uklízela nástroje a Marva ukládala katetry a trubice pro pozdější přezkoumání na prosektuře. Hunsacker se znovu otočil k dění na sále. „Tihle velbloudáři se někdy vážně chovají jako idioti, co?“

Nevěděla, co na to říct. Byl tohle důvod jeho výrazu?

Sledoval její souboj s Ahmedem a stál na její straně? Mohl by v sobě nosit tolik nenávisti, která se najednou provalila?

Mohl by mít tak dokonalé sebeovládání, že ji dokázal v krátkém okamžiku znovu docela zamaskovat?

Sama musela uznat, že ačkoli jí předsudky vadí, přece jen se nedokázala zbavit odporu k lékařům, kteří do Států přišli z arabských zemí. Nebyli zvyklí respektovat ženy jako sobě rovné a většinou bylo velmi těžké s nimi vyjít. Obvykle představovali nejhorší formu lékařského šovinismu, což Casey považovala za nejhorší druh mužského šovinismu vůbec. Ahmed byl dokonalým příkladem.

Ale ačkoli by si klidně ulevila před Marvou, Janice nebo Stevem, před Hunsackerem nemohla tuhle slabost přiznat.

Nechtěla, aby si myslel, že sdílejí stejnou xenofobii.

„Vaše pacientka nahoře pořád nic?“ zeptala se místo toho a v duchu přemítala, jestli si předtím jeho výraz přece jen v tom rozrušení trochu nepřibarvila.

Zkoumavě se na ni zahleděl. Měla pocit, jako by litoval, že neskočila na jeho návnadu. Nemohla se ubránit dojmu, že ji sleduje, na něco čeká.

„Ne, nic, musel jsem ji objednat na císařský řez. Pak se pojedu podívat na tu u Svatého Isidora. Čeká mě perná noc.“

„Říkala jsem vám, že to slovo nesmíte vypustit z pusy,“

konstatovala, když procházela kolem něj. Dala se do úklidu nástrojů. Hunsacker se nehýbal ze dveří. Za chvíli už zapředl se Stevem hovor, který se stočil na střelné zbraně.

Bylo zřejmé, že v těch se Hunsacker dobře vyzná. Casey přestala vnímat a věnovala se své práci. Když byli všichni hotoví, posbírala si papíry a vydala se na sesternu.

Hunsacker zanedlouho odešel k výtahům. „Doktor Hunsacker, linka číslo tři. Doktor Hunsacker.“

Instinktivně zvedla telefon. „Doktor Hunsacker právě odešel. Přejete si?“

„On byl u vás dole?“ ozval se rozčilený ženský hlas.

„Byl, ale už není. Kdo volá?“

„Tady porodnické. Čekáme tu na něj už hodinu, aby udělal ten císařský řez, který tak strašně chtěl.“

Casey nic nezastírala. „Byl tady a sledoval oživovací zákrok na sále.“

„No tak jestli ho uvidíte, řekněte mu, aby sem koukal naklusat. Ten zatracený císař měl být hotový už přede dvěma hodinami a on té ženské ještě neřekl ani slovo. Mně nikdo nedá povolení, dokud to nepodepíše on. Jenomže ona dost pravděpodobně vypustí to dítě sama dřív, než se tu uráčí objevit.“

To ji zaujalo. „Myslela jsem, že ten porod postupuje pomalu.“ Krátké ticho, pak: „Hmm.“

O takových hmm věděla Casey hodně. Používala je sama dost často, když si proti sobě nechtěla poštvat nějakého doktora kvůli upřímné odpovědi.

„Taky říkal, že má pacientku u Svatého Isidora,“ řekla.

„Já zas slyšela, že jde o rande s nějakou sexy sestrou, prý jdou do kina.“

„Aha.“

Ráda by zjistila víc. Hunsacker by rozhodně nebyl první gynekolog, který by si napsal císařský řez z vlastní pohodlnosti, ale něco na jeho barvitých historkách jí nesedělo.

Napadlo ji, jestli vůbec u Svatého Isidora nějakou pacientku má, nebo jestli šlo jen o další přikrášlenou historku. Najednou to potřebovala vědět.

Když zavěsila, zvedla znovu sluchátko a vymačkala číslo nemocnice.

„Ahoj, Casey,“ pozdravila ji Evelyn. „Chtěla jsem ti zavolat. Mám senzační historky.“

„Napřed potřebuju něco vědět. Máte tam u vás pacientku doktora Hunsackera?“

Další výmluvné ticho. „Proč?“

„Jenom by mě něco zajímalo. Teď tady byl a já bych ráda věděla, jestli vyrazil tam k vám.“

Delší ticho. „Až naprší a uschne,“ řekla nakonec Evelyn. Věděla, že může Casey důvěřovat. „Právě mi vyhrožoval, že mě nechá vyrazit za to, že jsem mu potřetí telefonovala kvůli jedné paní, co čím dál víc krvácí.“

„Takže tam nepřijde?“

„Ne, dokud se mu neuráčí. Což, jak říkal, bude až ráno.

Do té doby má, cituji, držet kolena u sebe. Prý má u vás několik císařů.“

Tentokrát přišlo hmm od Casey.

„Jo,“ přitakala Evelyn. „Přesně to jsem si myslela. No, řeknu ti, že mám sto chutí strčit mu něco do zadku.“

„Cos to měla za historky?“

Velmi hladce změnily téma. „No jo. Nemluvilas někdy v poslední době s Wandou Trigelovou odsud?“

„S Divoškou Wandou z porodnického? Ne, už docela dlouho ne. Proč?“

„Včera nepřišla do práce. Volali jejímu manželovi a vypadá to, že Wanda odjela a už se neukázala.“

„Jo, ale znáš Wandu. Víš jak je paličatá. Asi se s Buddym pohádali. Počkej čtyřiadvacet hodin a ukáže se jako vždycky.“

„Zmizela před třemi dny. Buddy má fakt strach.“

„Co policie?“

„Prosím tě, ti si myslí, že s někým utekla. Řekli Buddymu, že se určitě ozve, až se jí zachce vyplnit žádost o rozvod.“

Divoška Wanda nezískala svou přezdívku pro nic za nic. Měla tu nejproříznutější pusu hned po Eddiem Murphym a zálibu v laciných odbarvovačích na vlasy.

„No, se mnou se Wanda nikdy neradila, ale kdyby se ozvala, dám ti vědět.“

„Jo, dokud máš vstřícnou náladu, vyřiď za mě Hunsackerovi, aby se přestal chovat jako idiot. Dneska už jsem mu málem řekla něco, co by dokázala jedině Wanda.“

Casey se zazubila. „Škoda že utekla. Mohli byste na něj poslat ji, to by byla teprve zábava.“

To Evelyn zřejmě zvedlo náladu. „Pozdě. Pustila se do něj minulý týden kvůli něčemu, co tady dělal při císaři.

Řekla mu, že to s nožem umí líp než on.“

Obě se rozesmály, čemuž udělala přítrž Barb, když oznámila příjezd třetího předávkovaného narkomana za ten večer. Casey zavěsila a pustila se do příprav. V duchu si přitom představovala hádku Wandy s Hunsackerem a moc se jí to líbilo.

KAPITOLA 4

Místní rozdělovali Arnoldovu čtvrť na tři části. Horní Arnoldova byla tak nóbl, jak to šlo, s nákupními centry a novější zástavbou. Dolní Arnoldova byla plná starších obyvatel, parkovišť pro přívěsy a hospod. Život zde byl tvrdší, hlavy horké, spory se často řešily rozbitými láhvemi, alkohol se tu těšil velké oblibě.

Třetí částí byl HRDÁ, neboli Horní roh Dolní Arnoldovy. Místní zábava zahrnovala mnohé nelegální a nemorální činnosti. Bylo tu možné cokoli. Tady žila i Divoška Wanda s Buddym.

Byl to také jeden z důvodů, proč nikoho nenapadlo věnovat Wandinu zmizení víc pozornosti. Policisté si případ přehazovali jako horkou bramboru. Policie z Creve Coeur, pod kterou spadalo místo, kde Wanda pracovala, ani šerif Jeffersonského okrsku, do jehož jurisdikce spadalo místo, kde byla viděna naposledy, s tím nechtěli mít nic společného. Je to záležitost policejního oddělení v Arnoldově čtvrti. Ti ovšem měli plné ruce práce s udržováním klidu a míru v rozrůstající se problematické části města a Wandinu zmizení nepřikládali valný význam.

Casey byla typická obyvatelka St. Louis. Pohybovala se téměř výhradně v okolí svého domova a nemocnice a místo, kde kdysi pracovala s Wandou, jako by už dávno patřilo do jiného světa.

Wandino zmizení ji zaujalo vlastně jen proto, že jí představa jejího souboje s Hunsackerem učarovala, nijak zvlášť ji ale netrápilo. Měla dost své práce, přišlo jaro, a tak na Wandu po několika dnech zapomněla.

Ze sluchátek walkmana se linuli The Who, dešťové kapky stékaly Casey přes okraj kapuce. Byl pošmourný den, který dokázal zmařit i radost z nových jasně zelených listů stromů. Casey vůbec nechápala, proč ji napadlo, aby se šla projít. Byla promáčená a zpocená.

Snažila se uzpůsobit krok rytmu. Myslet jen na hudbu.

Přesto se jí nedařilo vymazat představy, které jí zbyly po ošklivém snu.

Ten sen. Znovu jí stoupla žluč do krku, cítila děs, jakmile si na to vzpomněla.

Ještě nikdy se jí něco takového nezdálo. Bylo to v bytě v Creve Coeur. Pořád viděla čistě bílé zdi, krvavě rudý koberec a černou koženou pohovku. Stála nedaleko dveří z bytu, ale přece ne dost blízko. Ne tak blízko, aby se jich mohla dotknout, nebo utéct. Nábytek vypadal pohodlně, přesto se nedokázala posadit nebo si lehnout nebo jen zavřít oči. A ať se snažila sebevíc, nedokázala odejít. Zůstala stát, sama, vyděšená, rozčilená, bez hnutí jako socha. Nemohla si odpočinout, ačkoli byla velmi unavená. Byly jí tři roky, což bylo směšné. Když ten byt viděla poprvé, bylo jí přes dvacet.

Nechápala, proč se jí o tom najednou zdálo, proč se tam po tolika letech ve snu vrátila. Pokud to ovšem nebylo tím, že na ni matka klade stále větší nároky, stejně jako zaměstnání, a že ji opouštějí síly.

Den předtím ji zavolali na policii. Přesně jak čekala, stížnost. Ovšem ne od Ahmeda ani od Abeho, kterému odmítla před deseti dny dělat ochranku. Navíc kdyby jí ten měl něco za zlé, vyřešil by to slovní přestřelkou.

Stížnost podala matka toho malého chlapce, kterého zachránila na chodbě před řítícím se ambulantním lůžkem.

„Casey,“ řekl jí Tom Nevers, ruce sepnuté za hlavou.

„Nemůžeš odpálit míč do publika.“

Baseball. Podle Toma se dala pravidla baseballu aplikovat na všechno ostatní.

„Těžko to můžeš nazývat odpálením,“ namítla Casey.

„Odtáhla jsem to dítě z cesty rozjetému lehátku.“

„Obávám se, Casey, že fanoušci mají vždycky pravdu.

Navíc to byla neteř doktora Jordána. Chtěl, aby ti ten incident zapsali do papírů. Myslím, že kdybys jenom poslala té matce milý dopis, na všechno se zapomene. Zvlášť když se tě zastal doktor Hunsacker.“

„Hunsacker?“

Tom kývl, ve tváři téměř zbožný výraz. „Doktor Jordán se o tom vyjadřoval v jeho přítomnosti. Hunsacker prohlásil, že u toho byl, a podařilo se mu to uhladit. Myslím, že mu dost dlužíš, Casey. Opravdu se za tebe postavil.“

No výborně.

„Nezapomeň mu poděkovat,“ nabádal ji Tom starostlivě. „Osobně. Koneckonců je Jordán primář. Klidně by tě mohl žádat, aby tě vyrazili.“

Jenže Casey Hunsackerovi rozhodně děkovat nechtěla.

Nechtěla mu něco dlužit. Vlastně měla pocit, že to udělal jen proto, aby viděl v jejích očích úctu. A to ji rozčílilo.

Instinktivně zahnula z Elm Street na Swon. Když uviděla růžový dům, postavený ve federal stylu, pochopila, kam ji nohy nesly. Aniž si to uvědomila, zamířila přímo k Poppi.

Vlastně to nebylo nic překvapivého. Pokaždé vyhledala Poppi, když potřebovala trochu úlevy od všeho stresu ve svém životě.

„Neruším?“ zavolala, když bez pozvání otevřela dveře.

Stáhla si sluchátka a vešla.

Ticho. Přízemí domku zůstalo tak, jak ho měli Poppiini rodiče, střídmé, elegantní, plné třešňového nábytku a orientálních koberců. Nad krbem visel impresionistický plakát, v jídelně stály na příborníku mosazné svícny. Nahoře byla opravdová Poppi s vodní postelí, starými plakáty Petera Maxe a látkami zavěšenými na stropě.

„Poppi? Jasone?“

„Jééééé, Casey!“ ozvalo se odnikud.

Sundala si kabát a zasmála se. Vládl tu surrealismus.

Poppi bude pravděpodobně roztažená na vodní posteli a bude se zabývat pokusy sladit srdeční rytmus s vlněním matrace a rejem světel ve své hlavě.

Zastavila se, aby si vytáhla z ledničky minerálku, pak se vydala po schodech nahoru.

Poppi skutečně ležela na vodní posteli, oči upřené na šedofialový strop, mávala rukama ve vzduchu a ze sterea se linul Wagner. Ostatní si na tripu pouštěli aspoň Zeppeliny nebo Santanu. Poppi však trvala na tom, že jedině vážná hudba je správně psychedelická, protože její skladatelé byli stejně vesměs šílení.

Casey si přitáhla jeden pytel na sezení a sesula se na něj.

„Umíš vykládat sny?“

Ticho. Poppi svěsila paže. „Jasně. Co tě trápí?“ zeptala se.

Casey si zamnula oči. Déšť venku nabíral na síle. „Můj byt v Creve Coeur.“

„To dává smysl. Má svou auru, rudá se záblesky světle zelené…“

Casey se napila minerálky a zavrtěla hlavou. „Kdy čekáš přistání?“

„Nevím, tak za dvacet minut. Pak jsem zase na příjmu.“

Což znamenalo, že se jí rychle vrací příčetnost. V

sedmdesátých letech ji studovali, v osmdesátých varovali.

Poppi nikdy nezískala závislost na drogách, byla imunní vůči jejich nejhorším následkům.

„Byt?“ zeptala se najednou a pootočila hlavu. „To je síla. Jak je to dlouho?“

„Sedm let. To přece víš. Zdálo se mi, že jsem tam zamčená a nemůžu se dostat pryč. Zápolila jsem s tím, křičela, chápeš? Ale nemohla jsem se ničeho dotknout, dostat se pryč.“

„Hmm.“

Což znamenalo zpracování. Poppi ji znala víc než kdokoli jiný. Casey se jí se vším svěřovala.

„Práce?“ zeptala se.

„O nic příšernější než obvykle. Seřvali mě, že dělám svou práci, a nabádali, abych nepotápěla loď.“

„Doma?“ ptala se dál Poppi.

Casey si odfrkla. „Máme teď období novény. Ani by mi to tolik nevadilo, kdyby mi pokaždé, když si dá šátek na hlavu, nepřipomínala, že se modlí za mou duši.“

„Ozvěny minulosti?“

„Naštěstí ne. Edovi zjevně vyhovuje dělat, že se neznáme.“

„Ed s tebou v Creve Coeur nežil.“

„Ne.“

„Společenský život?“

„Neexistuje.“

„No, mohlo by to být horší,“ uvažovala Poppi.

„To radši neříkej,“ zaprosila Casey a upřela pohled z okna. „Pokaždé když někdo řekne, že může být hůř, obvykle je. Podle toho, jak se v poslední době věci vyvíjejí, tak se Benny vrátí domů jako moonista.“

„Máš moc změnit, co chceš,“ zanotovala Poppi. „Jedině ty.“

„To se snadno řekne,“ opáčila Casey. „Ty nic měnit nepotřebuješ. Pamatuješ si, jak jsme mluvily o Hunsackerovi?“

Odmlka, úšklebek. „Jo. Ten chlap, co má zázračné ruce.“

„Musím mu vyjádřit vděčnost, až ho příště uvidím.

Přimluvil se za mě.“

„To je drahoušek.“

„To sotva.“

Poppi na ni pohlédla zpříma, oči už měla poměrně jasné. „Jak to?“

„Pořád nevím. Je to jenom takový pocit, maličkosti, které neladí. To, jak si všechny omotává kolem prstu – zvlášť lidi, co by měli mít dost rozumu.“

„Žárlíš?“

Casey se zazubila. „Jasně. Ale už jsem to překonala.

Prostě mi z něj naskakuje husí kůže.“

Poppi znovu upřela pohled na strop. „Podívej se mu na čelo, jestli tam nemá znamení.“

Casey se zavrtěla na fazolovém pytli a zavřela oči.

„Už jsem ho potkala, víš.“

To ji probralo. „Cože?“

Poppi se líně usmála. „Vypadá to, že máme rádi stejné charitativní akce. Je dost zazobaný.“

Casey se napřímila. „Co si o něm myslíš?“

„Vědělas, že motýli mají zuby?“ zeptala se Poppi a rukama zamávala ve vzduchu, jako by cosi chytala. „Velké ostré zuby.“

Casey mlčela, netušila, kam tím Poppi přesně míří.

„Samozřejmě nejsou vidět, dokud tě nepokoušou.“

Pak se Poppi znovu zasněně usmála. Otočila se ke Casey a úsměv zmizel. „Nenech se pokousat,“ varovala ji a oči měla stejně čiré jako mrazivá noc.

Casey od ní odcházela s vědomím, že aspoň není jediná, kdo Hunsackera nepovažuje za boha.

„On je tak úžasný,“ rozplývala se paní Elliottová. Casey seděla poněkud strnule a uvažovala, jestli je pravděpodobné, že sem Hunsacker přijde prohlédnout tuhle pacientku s křečí v noze.

„Vím, že má spoustu práce,“ švitořila dál žena a načechrala si černé vlasy, které měla téměř přilepené lakem kolem obličeje bez vrásek, nepochybně práci plastického chirurga. „Nerada ho s tím obtěžuju, ale říkal, abych mu kdykoli zavolala. Prý ví, co je pro mě nejlepší.“ Casey věděla přesně, co na to říct. „Hmm.“

„Snad mu nebude vadit, že jsem mu volala, co myslíte?

Koneckonců jeho sestra říkala, že bude dnes tady. A mě to opravdu zlobí. Povíte mu to, že? Že mám opravdové potíže?

Nechci, aby se na mě zlobil.“

Casey se usmála a vytáhla stetoskop, aby zkontrolovala životní funkce. „Víte co, já nejdřív zkontroluju základní věci a pak mu zavoláme, ano?“

Nejraději by jí poradila, aby se chovala jako dospělá a přestala se klepat, že by snad mohla Hunsackera rozzlobit.

Uvažovala, jak to navléknout s večeří, aby se mu vyhnula.

Jenže když vyšla na chodbu, stál přímo naproti ní u jejího stolu. Neviděla ho od té noci, kdy o něm mluvila s Evelyn.

„Prý tu pro mě něco máte,“ přivítal ji s úsměvem, notes v ruce.

„Virginii Elliottovou?“

Teď by mu měla poděkovat, ale vůbec se jí do toho nechtělo. Nevěděla, jak to udělat, aby si udržela svou hrdost, protože se iracionálně bála, že ať řekne cokoli, přijde tím o kousek svého já.

„No ano, Virginia,“ kývl a nepatrně se ušklíbl. „Často si říkám, jestli si aspoň spodní prádlo dokáže vybrat, aniž by se s někým poradila.“

Dokáže vůbec o některé ze svých pacientek říct něco hezkého? Je krutý záměrně, nebo jen mimoděk? Měla by se cítit hůř, protože právě vyslovil to, co si sama myslela?

„Má přetrvávající křeče v pravém stehně,“ ohlásila opatrně a podala mu kartu. „Prý jste jí říkal, aby vám kdykoli zavolala, tak je tady. Chcete poslat krev na rozbor ohledně draslíku a vápníku?“

Hunsacker si strčil notes zpátky do kapsy košile a udělal krok vpřed. „Nejdřív s ní promluvím. Běžte připravit věci na vaginální vyšetření.“

Věděla, že na něj zírá s otevřenými ústy. Jakýkoli pocit vděčnosti se rozplynul jako sníh na slunci.

Jako by to Hunsacker čekal. Naklonil se k ní s výrazem toho, kdo je pánem situace. „Někdy mívá vaginální křeče, které jí vystřelují do stehen.“

Casey ucítila palčivou nenávist, že ovládá paní Elliottovou, že ovládá ji.

„Proč to chcete dělat?“ zeptala se, ačkoli jí bylo jasné, že si znovu koleduje o malér. „Chcete se za něco pomstít jí, nebo mně?“

Oči mu ztvrdly. „Myslím, že už jsem vám jednou říkal, že dělám vaginální vyšetření všem pacientkám.“

„S jakoukoli diagnózou?“

„Jsem gynekolog,“ prohlásil, jako by to všechno vysvětlovalo. „Dělám vaginální vyšetření.“

A co ještě? chtěla se zeptat. Ale udržela jazyk za zuby.

Pro-tentokrát. „Nevidím pro takové vyšetření žádný důvod,“

opáčila tak klidně, jak dokázala.

V tu chvíli se v těch prázdných očích objevil život.

Nenávist tak silná, že jí to vyrazilo dech. Onen pohledný laškující muž byl tentam.

Rozhlédla se, jestli to vidí ještě někdo, ale chodba byla zrovna jako naschvál prázdná.

„Myslím, že mi nerozumíte,“ varoval ji a předklonil se těsně k ní. „Neměla byste mi takhle odporovat. Nemáte tušení, jak bych vám mohl zkomplikovat život.“

Kdyby na ni křičel, nemohlo by ji to tak vyvést z míry.

Musela si připomenout, že je na veřejném prostranství, ne někde v temné uličce.

„Už jsem to párkrát zažila, několik doktorů se už pokoušelo zavařit mi, protože jsem s nimi nesouhlasila,“

opáčila stejně chladně. „A přece jsem pořád tady.“

Mrazivě se usmál. „Pořád to nechápete,“ dýchl na ni.

„Věřte mi. Nechcete, abych se rozčílil. Běžte pro ty nástroje, nebo vám slibuju, že vezmu věci do vlastních rukou.“

Casey zůstala stát sama na chodbě, rozechvělá a zardělá.

Vystrašená. V nemocničních chodbách se pohybovala dvanáct let, stříleli na ni, zbil ji opilec, vyhrožovali jí, ale ještě nikdy nepoznala tak svíravý strach.

Poprvé po týdnu si vzpomněla na Divošku Wandu.

Zajímalo by ji, jestli se Hunsacker během jejich potyčky

choval stejně. Také jí vyhrožoval tak, že dostala opravdu strach? Wanda, která se nebála ničeho? Pustila se do boje nabroušená jako nůž s ostřím v hlase a odcházela rozechvělá, nejistá a vystrašená Hunsackerovými mrazivými hrozbami?

Má to někomu říct? Uvěří jí někdo? Možná Evelyn.

Nemluvila s ní od té doby, co spolu telefonovaly z práce, ale zdálo se, že Evelyn rozhodně nepatří mezi jeho fanynky.

Možná bude o jeho hádce s Wandou vědět víc. Najednou cítila, že to musí zjistit.

Tak ji u stolu našla Millie. Když si drobná blondýnka všimla jejího výrazu, zarazila se. „Casey, není ti nic?“

zeptala se.

Casey si otřela zpocené ruce a otočila se k ní. „Právě jsme se s doktorem Hunsackerem nepohodli.“

Millie vykulila překvapeně oči. „No ne,“ vydechla nevěřícně. Rozhodně patřila mezi jeho oddané vyznavačky.

„Můžu ti nějak pomoct?“ nabídla jí.

A Casey napadlo, že může. Paní Elliottovou to sice nezachrání, ale jí to sejme břímě z ramen.

„Takže chtěli zjistit, proč ta šestnáctiletá kočka nemůže čurat,“ vykládala hlasitě Marva, „a vytáhli z ní šest narozeninových svíček!“

Casey vyprskla smíchy. Dnes jí tohle rozptýlení opravdu přišlo vhod.

„A nejlepší na tom je, že její matka řekla: ‚No ale já nikdy neviděla, že by jedla svíčky‘!“

Obě se znovu rozesmály u malého stolku vzadu v lokále. Casey si na to připila pivem. „Páni, Marvo, mně by k narozeninám stačilo, kdyby dali svíčky na dort.“

„To mě by zase zajímalo, kdo jí je sfouknul,“ smála se Marva.

Casey se začínala cítit lépe. Měla za sebou šest hodin neutuchajícího pekla v práci, ale konečně přestala cítit nutkání ohlížet se přes rameno. Čím delší doba uplynula od střetu s Hunsackerem, tím víc se uklidňovala, že si jeho reakci vykládala příliš dramaticky.

Neměla ho ráda, nevěřila mu a dnes zjistila, že nemůže vystát, když mu někdo brání manipulovat s lidmi.

Stejně ale byla ráda, že za nimi má přijít na skleničku Evelyn. Potřebovala mluvit s někým, kdo stojí na její straně.

Potřebovala slyšet, že se Wanda vrátila do práce v pořádku.

„No a tahle ženská taky říkala, že její malá April ještě s žádným chlapem nebyla, tak jak to, že není neporušená na onom místě?“ pokračovala Marva znechuceně.

„A co jí na to řekl Jawaralal?“

„Tím svým přízvukem, kterému nikdo nerozumí, jí řekl: Milá paní Smithová, můj soukromý názor je, že vaše dcera obsloužila víc mužů, než by se vešlo do centrálního překladiště.“

„A jak jsi tohle přeložila?“ zajímalo Casey.

„Děláš si legraci?“ Marva dopila zbytek piva. „Paní Smithová, tady malá April měla před nějakou dobou nehodu na kole, že?“

Casey se uchechtla. „Bůh nás ochraňuj před všemi gynekology.“

Casey už měla sklenici prázdnou, stejně jako Marva.

Usoudila, že jestli si dá ještě jednu, nebude schopná řídit a musela by tu zůstat až do zavíračky. Vstaly a zamířily k baru.

„Co si o něm myslíš?“ zeptala se Casey a postavila sklenici na vyleštěný dubový barový pult.

Marva se zasmála. „Říkala jsem si, kdy se mě na to konečně zeptáš.“

Casey zamžikala. „Proč?“

Marva se znovu zasmála a nechala si dolít pivo. Barman bez vyzvání načepoval i Casey. Vrátily se ke stolku.

„Protože ses vyptávala každýho, jak na ně ten chlap působí. Každýho kromě mě.“

Marva vystudovala zdravotní školu s prospěchovým stipendiem a ve volném čase skládala sborovou hudbu.

Casey se ohlédla přes rameno. „Takže?“

„Je to sráč,“ prohlásila Marva bez obalu. „Co bych s tím jeho kostnatým bílým zadkem dělala? Koukání do zrcadla mu zabere tolik času, že už mu nezbude na nic jinýho.“

Casey se rozzářila. „Takže ho nemáš ráda?“

Marva se spiklenecky zazubila. „My černý holky víme, jak se to hraje. Prostě se usmíváme a děláme si dál to svý.“

Casey se posadila. „Bože, Marvo, ty už mluvíš pomalu jako Poppi. Tak to prostě řekni.“

„Mám ráda svou práci,“ odpověděla Marva a zvážněla.

„Kde jinde bych si užila tolik zábavy? Jestli mě z nemocnice nevyrazí ještě jeden rok, získám odslužné a budu moct poslat děti na vysokou. Na Hunsackerovi nezáleží. Jasně, je lepší dát si na něj bacha, ale to není v týhle nemocnici sám.

Trochu mě děsí ten jeho super kultivovaný hlas, ale co na tom? Nejsme s ním zase tak často, aby stálo za to riskovat, že přijdeme o místo. Prostě ho ignoruj a on dá pokoj.“

Marva si mocně přihnula.

„Ale jak to, že jsme jediné, kdo z něj nejsou u vytržení?“ zeptala se Casey.

Marva jen pokrčila rameny. „Protože jsme tu nejsilnější, děvče. Všechny ostatní pořád hledají někoho, kdo by jim říkal, jak jsou úžasné.“

Casey se musela usmát. „To máš pravdu. Já nikoho nepotřebuju.“

Chvíli přemítala. „Když já nevím,“ připustila pak.

„Kdyby to byl jenom pitomec, jako jsou ti ostatní, tak bych ho poslala někam a měla klid. Jenže on je…“ Zavrtěla hlavou. Nedokázala slovy popsat tu plíživou hrůzu, jakou po Hunsackerově výhrůžce cítila. „Kdybych jenom věděla, co mám dělat,“ vzdychla nakonec. „Dneska večer mi vyhrožoval. Pořádně mi nahnal.“

Marva povytáhla obočí. „Tobě?“

Casey kývla. „Kdyby to byl někdo jiný, pomyslela bych si, že je to parchant. Jenže u Hunsackera jsem měla pocit, že by stačilo málo a doopravdy by mi ublížil.“

Marva zavrtěla hlavou. „Nauč se ovládat ty svoje názory.“

Casey vzhlédla. „Byl jako šelma, Marvo, a já se cítila jako malý králíček. Co mám sakra dělat, až si budu příště myslet něco jiného než on? Nemůžu dovolit, aby ubližoval pacientům jen proto, že si chce dokázat, jak má navrch.“

„Nesmíš mu dovolit, aby tě připravil o práci.“

„Tak co mám dělat?“

„Už jsem ti říkala. Zařiď to tak, aby se o jeho pacienty staral někdo jiný.“

„No ale to ho nezastaví.“

„Nemáš nic na papíře, děvče. Až budeš, bude to něco jiného… no ne, takže nakonec tady intrikuju, abych svrhla gynekologa?“

Casey se podívala na hodinky. Páni, zapomněla na Evelyn. Bylo už skoro dvanáct a ona nikde. Možná by jí měla zavolat.

„Hned se vrátím,“ řekla Marvě.

Telefon byl vzadu u toalet, nacpaný mezi automat na cigarety a lítačky, které se snad ani na chvíli nezastavily.

„Už toho mám dost!“ stěžovala si do telefonu Evelyn, která místo aby popíjela s nimi v baru, chystala pacientku na operaci. Hlas se jí chvěl. „Napíšu stížnost. Rozhodně se nenechám popotahovat kvůli téhle pacientce, když jsem mu kvůli ní volala už asi stokrát. Neposlouchá mě jenom proto, že nehraju podle jeho pravidel, a teď je na tom ta jeho dáma moc špatně. Zatraceně! A nikoho to nezajímá!“

„Jak dlouho tam ještě budeš?“ zeptala se Casey.

Evelyn vzdychla. „To netuším, Casey. Mohly bychom to třeba přesunout na jindy? Až odsud vypadnu, bude už otevřeno jedině tak na East Side.“

„A ty tam půjdeš?“ užasla Casey. Evelyn rozhodně nepůsobila jako někdo, kdo chodí do klubů, co mají otevřeno až do rána.

„Já nevím. Fakt bych potřebovala trochu zapomenout na tuhle pitomou směnu.“

„Můžu počkat.“

„Ne. Ozvu se ti.“

„No tak jdi po něm, holka. Ale jestli si ho chceš pořádně podat, buď opatrná.“

„Budu. Měj se.“

S Marvou se rozešly krátce nato. Obě čekala druhý den další směna a adrenalin z té uplynulé konečně opadl.

Casey vyrazila domů. Matka spala, ale její kočka impozantních proporcí, která jindy neopouštěla Heleninu

ložnici, bohužel zrovna hárala. Takže se Casey musela po cestě ke dveřím prodírat vřískajícími kocoury.

Kvůli neutuchajícím pěveckým výkonům Mindy (jak by asi měla matce vysvětlit, že takhle už se dneska říká něčemu docela jinému) a jejích obdivovatelů byla většinu noci vzhůru a dopoledne strávila s matkou v obchodě s katolickými potřebami, takže se ty novinky dozvěděla až uprostřed další směny. Evelyn se v noci do žádného z barů na East Side nedostala. Někdy kolem půl druhé ji kdosi zastřelil.

KAPITOLA 5

Řekla jí to Poppi. Casey se právě snažila sundat kalhotky stopadesátikilové matroně, která si stěžovala na bolesti na prsou, když zazvonil telefon. Casey jednou nohou klečela na lůžku, aby měla větší rovnováhu, a lovila v záhybech bledé po sýru páchnoucí kůže. Bylo jí jasné, že se k telefonu nedostane včas.

„Hej, zvedněte někdo ten telefon.“

„Dávejte pozor,“ zasípěla pacientka. „To jsou mý nejlepší kalhotky.“

A moje nejlepší záda, chtěla opáčit Casey. Nebylo divu, že má ta ženská bolesti na prsou. Vzhledem k tomu, že měla kalhotky šité pro člověka o padesát kilo hubenějšího a podprsenku jako postroj na koně, jen sotva mohla protlačit do těla takové množství vzduchu, aby fungovalo.

„Za chvilku je máme dole,“ oddechovala Casey a znovu mocně zatáhla.

„Volá ti nějaká doktorka Learyová,“ naklonil se dovnitř Michael.

Casey se málem zazubila. Poppi a její šifry. Personál měl osobní telefonáty do práce zakázané, takže bylo většinou třeba trocha vynalézavosti.

„Zavolám jí zpátky. Mohl bys zařídit, aby přivezli EKG

a udělali odběry, až paní Heilermanovou prohlédnu?“

Byla zády ke dveřím, ale i tak jí bylo jasné, že se Michael snaží udržet vážný výraz. Nemohla se mu divit.

Kdyby se dívala na někoho jiného, jak se potýká s takovým úkolem, taky by se smála. Bohužel to byly právě její prsty na místech, která nespatřila slunce od konce druhé světové války. Bylo jí jasné, že si z toho setkání odnese vlastní dávku plísně.

No ale mohlo by to být horší. Mohla by být na místě Marvy, která byla hned vedle s drzým patnáctiletým mladíkem, který se sepral jako ďas a právě všechno zvracel zpátky, co nejhlasitěji to šlo, pravděpodobně přímo na Marvu.

Když se kalhotky konečně poddaly, paní Heilermanová se poprvé pořádně nadechla a Casey zůstala v ruce látka, která by pravděpodobně stačila na výrobu stanu.

„Mluvím se slavnou doktorkou Learyovou?“ zeptala se o chvíli později do telefonu. Předtím si ovšem dvakrát a velmi důkladně vydrhla ruce.

Jindy by se Poppi zasmála. Dnes ale ne a už to mělo Casey varovat. Jenže ona po očku sledovala dění v pokoji číslo pět, kde onen rozzlobený mladý muž bojoval s Marvou. Všude kolem létaly peprné nadávky a jednu zeď zdobily zbytky mladíkova posledního jídla.

„Dozvěděla jsem se o Evelyn,“ řekla Poppi. „Je mi to líto, Case.“

To Casey konečně vyburcovalo. „Evelyn?“ zeptala se se zlou předtuchou. „Co je s Evelyn?“

Na druhém konci nastalo krátké ticho podbarvené tóny Debussyho. Ideální doprovod pro špatné zprávy.

„Ty to nevíš? Včera v noci zřejmě špatně zahnula a skončila na nějaké křižovatce v East St. Louis. Někdo ji zastřelil.“

Casey si ani neuvědomila, že se posadila. Najednou svírala telefon oběma rukama, jako by jí mohl vypadnout.

„No tak, Poppi, tohle není vtipný. Včera o půlnoci jsem s ní mluvila.“

„Prý se to stalo někdy kolem půl druhé, Case. Žádní svědci.“ Casey svěsila hlavu. Jednou rukou si clonila oči, aby nikdo na chodbě neviděl, že pláče. Říkala Evelyn, aby byla opatrná. Místo toho skončila na tom nejhorším místě v tomhle městě. Tahle čtvrť připomínala Drážďany po bombardování. Místní starosta se ani nehnul bez ochranky a každý, kdo se objevil po setmění na ulici, vážně riskoval.

Stačilo jediné špatné odbočení z dálnice a člověk se octl v zemi nikoho.

„Nemají představu, co se stalo?“

Poppi se temně zasmála. Podle všech ostatních byla situace víc než zřejmá. „Policajti si myslí, že někdo šel po těch dvanácti dolarech, co měla v peněžence.“

„Casey,“ ozvala se Barb z druhého konce chodby.

„Doktor Rosario sem přijde ošetřit pacienta na pokoji číslo devět. A na šestce tě čekají odběry.“

Casey kývla, aniž vzhlédla. Musí se vzchopit. Musí se dostat pryč.

„Díky, Poppi.“

„Zavoláš?“

„Jo.“

Zavěsila, popadla hrst kapesníčků a pokusila se dát do pořádku. Evelyn. Spolehlivá, upřímná a zodpovědná Evelyn.

Nebyly zrovna nejlepší kamarádky. Ale držely při sobě.

„Kde je ten seznam nejhorších smradů? Mám další.“

Casey se vysmrkala a vzhlédla. Před ní stála Marva, zamračená, potřísněná a páchnoucí.

„Velkej hamburger, cibulový kolečka a cola. Je to ještě horší než fazolová polívka… Casey?“ Marva nikdy nevstupovala do osobního prostoru druhých. Nedotýkala se a neobjímala, jen stála a čekala. „Co se stalo?“

Casey se chabě usmála. „Ta druhá sestra, co za námi měla včera přijít do baru…, eh, v noci ji někdo zabil. Mohla bys… mohla bys dát na chvíli pozor na moje pacienty?“

Marva neplýtvala časem. „Už ať jsi pryč,“ nařídila a postrčila Casey.

Pozemky nemocnice kdysi patřily soukromé střední škole. Ačkoli zelení prosvítala šedá betonová džungle ulic, pořád šlo o hezké místo, udržované, na jaře tu kvetly tulipány a na podzim zahradu zdobilo barevné listí javorů.

Tráva byla svěží, cestičky lemované květinovými záhony a tu a tam stála kamenná lavička v místech s nejlepším výhledem.

Casey se dvacet minut snažila rozchodit to překvapení, nakonec se na jednu posadila a sledovala západ slunce. Přes den bylo horko, opravdová předzvěst léta v St. Louis, na což bylo v dubnu ještě dost brzy. Vlhkost byla téměř stejně vysoká jako teplota. Dlouho jen seděla, zaskočená a zamlklá.

Na prsou jako by měla závaží. Horká tíha, v níž se mísily výčitky se zármutkem. Měla trvat na tom, že na Evelyn počká. Matka ji naučila brát na sebe vinu za všechno, co se kdy stalo, takže v tom byla velice dobrá. Ale bylo tu ještě něco.

Casey v zásadě patřila mezi pořádkumilovné lidi.

Účelem její práce bylo upravovat chaos do uspořádanější podoby. Když to nešlo, vykolejilo ji to, byla z toho celá nesvá. Podobně se cítila i teď. Nedokázala dál sedět, proto vstala a vydala se po cestě.

Na tom všem je něco víc, jak jí napovídal instinkt. Jen to nedokázala přesně určit.

„Ale ne, ahoj Casey, co tu děláte?“ Zamrazilo ji.

Odmítla zpomalit, jen se otočila, ruce v kapsách nemocničního pláště. Hunsacker se k ní rychle blížil, oblečen jako veleúspěšný podnikatel v lehkém obleku režné barvy, světle modré košili a kravatě. Zřejmě byl někde na schůzi nebo co.

Minulou noc se s Evelyn hádal. Kdyby to tak nebylo, bývala by odešla z práce včas, poseděla s Casey a Marvou v baru a pak se dostala bezpečně domů. Nebyla by mrtvá.

Casey najednou zaplavil iracionální vztek. Je to jenom jeho vina.

„Dobrý den, doktore Hunsackere. Jak se má vaše pacientka u Svatého Isidora?“

Zamračil se. „Má pacientka? Která?“

„Ta, co musela včera na operaci. Mluvila jsem s Evelyn.“

Proč nevypadá aspoň překvapeně? Chvíli zvažoval, co mu řekla, pak dal ruce do kapes a naklonil hlavu. Casey se ale nemohla zbavit dojmu, že nejen že není překvapený, on s její otázkou přímo počítal. Jako by pod jeho maskou prosvítalo samolibé uspokojení.

Evelyn se mu postavila a teď je mrtvá. Považuje to snad za oprávněný trest?

„Slyšel jsem o ní,“ připustil s příslušnou dávkou znepokojení. „Znala jste ji?“ Kývla, nespouštěla z něj oči.

Znovu ji zamrazilo.

„Dřív jsme spolu pracovaly,“ řekla jen. „Měly jsme se včera večer sejít, ale musela zůstat v práci dlouho kvůli té paní, co nakonec skončila na operačním.“

Chtěla, aby si uvědomil, že je to jeho vina. Místo toho se ale zdálo, jako by ho to těšilo.

Zavrtěl hlavou. „Já vím,“ vzdychl. „Bylo to ošklivé.

Vlastně jsem dnes ráno volal do nemocnice, abych na ni podal stížnost. Pak jsem se ale dozvěděl, co se jí stalo…“

Casey zůstala stát. „Stížnost? Na co konkrétně?“ Evelyn byla v noci tak zoufalá a rozčilená, že vzlykala do telefonu.

Hunsacker se jí podíval do očí. „Málem jsem kvůli ní paní Baldwinovou ztratil. Kdyby mě nenapadlo zajet tam a podívat se na ni…“

„Ale ona vám volala,“ namítla Casey rozčileně. „Říkala mi, že vám volala čtyřikrát.“

Usmál se úsměvem přátel, kteří vědí, jak se věci mají.

„Volala mi v jednom kuse, Casey. Jestli jste Evelyn znala, určitě tohle víte. Nikdy se nedokázala sama rozhodnout.

Když mi volala včera večer, vůbec mi neřekla, jak závažné je to krvácení. Nemyslíte, že jinak bych jel rovnou tam?

Manžel té pacientky je právník, Casey.“

Já nevím, chtěla říct, zaskočená jeho slovy.

No ano, znala Evelyn. A ano, Evelyn skutečně nedokázala převzít iniciativu, to byl také jeden z důvodů, proč se jí na pohotovostním oddělení vedlo tak špatně. Jenže takovou chybu by určitě neudělala. Rozhodně by Hunsackerovi nezapomněla říct, co se děje.

Najednou nevěděla, čemu má vlastně věřit. Hunsacker měl pravdu. Kdyby to býval věděl, určitě by tam přece přijel, ne? Zvlášť pokud by hrozil střet s právníkem. Možná není nejlepší doktor na světě, ale není to ani hlupák.

„Samozřejmě si teď na ni stěžovat nebudu,“ ujistil Casey. Zjevně si její úzkost vyložil špatně. Tentokrát, když jí položil ruku na rameno, neucouvla. „Mluvil jsem už s lidmi ze Svatého Isidora. Protože se dnes paní Baldwinové vede dobře, domluvili jsme se, že není třeba zbytečně se o tom šířit. Co říkáte?“

Snažila se. Opravdu se pokoušela chladně o tom uvažovat. Mohla se splést? Evelyn byla její kamarádka.

Podvědomě samozřejmě touží, aby byla pravda na její straně. Když se však podívala na Hunsackera, pořád měla pocit, že vidí to samolibé pobavení. Rozhodla se, že mu neustoupí ani o píď.

„Já nevím,“ řekla nakonec. „Vůbec si nejsem jistá, jestli bychom to měli nechat být.“

Poppi se zjevně nedala odradit Caseyiným odmítáním pomoci. Když dorazila o půlnoci domů, už tam čekalo její červené MG. V domě se dosud svítilo, což znamenalo, že Poppi není jediná, kdo je připraven nabídnout jí svou soustrast.

„Přinesla jsem s sebou prvotřídní haš,“ řekla tiše.

Opírala se o dveře svého vozu a její dlouhá květovaná sukně vlála ve větru.

„Ne, díky,“ odmítla Casey. „To tlumí vztek a já bych si ten svůj ráda zachovala v plné kráse. Navíc,“ kývla hlavou k rozsvíceným oknům, „klášter se na takové věci nedívá vlídně.“

Bez dalších řečí se vydaly ke dveřím do kuchyně.

Hlavní vchod byl určený pro návštěvy a Svědky Jehovovy.

„Ach Catherine,“ přivítala ji matka dřív, než pořádně vešly do domu. Seděla v kuchyni u stolu a pila kávu.

Modlitební šátek už měla na hlavě. „Pojď, posaď se ke mně.

Popovídáme si.“

Casey se cítila v pasti. Odolala pokušení vyběhnout ven a odjet někam pryč.

„Modlila jsem se,“ oznámila Helen. „Modlila za Evelyninu ubohou duši v očistci. Panenka Marie mi slíbila, že Evelyn bude brzy v ráji, takže se nemusíš bát. S tvým otcem.“

Evelyn rozhodně nechce být s mým otcem, pomyslela si Casey. Došla k ledničce a vytáhla dvě piva. Navíc pochybuju, že je můj otec v nebi. Podala jednu plechovku Poppi a opřela se o bílou stěnu.

„Já vím, mami,“ řekla. „Určitě jí tvoje modlitby pomohly.“

Helen se usmála, ve stále ustarané pozici jako malý psík, co se snaží zavděčit. Casey nevěděla, co má ještě říct.

Potřebovala Poppi povědět o konfrontaci s Hunsackerem.

„Je to Hunsackerova vina,“ vypravila ze sebe, když se napila. „Evelyn musela zůstat v práci dlouho jenom proto, aby napravovala jeho chyby. Proto pak chtěla jet na East Side. Může za to, že je mrtvá.“

Poppi naklonila hlavu ke straně. „Možná by tam jela stejně.“

„V době, kdy se konečně dostala z práce, bylo už tak pozdě, že jinde nebylo otevřeno. Zabil ji. Je to, skoro jako kdyby sám vytáhl pistoli.“

„Byla ve špatnou dobu na špatném místě,“ řekla Poppi.

„Opravdu si myslíš, že ti pomůže, když budeš vinit Hunsackera z toho, že Ev vyrazila špatným směrem?“

Casey po ní střelila pohledem. Jak ráda by jí všechno vysvětlila.

Náhodné násilné činy se stávaly v jednom kuse, ona jako sestra z pohotovosti o tom ví své. Jenže tohle bylo z nějakého důvodu jiné.

„Já ho dneska večer potkala, Poppi. A něco ti řeknu, měla jsem hrozně nepříjemný pocit, že má z její smrti radost. Jako kdyby tím zaplatila za to, že ho poslala do háje.

Jako když nakonec vyhrál.“

„Casey –“

„Musím něco udělat, sakra. Nějak dokázat, že pravdu měla Ev.“

Vůbec si neuvědomila, že matka vstala. Najednou ale měla její ruku na paži, naléhavý stisk. Vzhlédla.

„Když zemřel tvůj otec,“ pravila Helen rozechvěle, „co jsem říkala?“

Casey už svou roli znala zpaměti. Nemá smysl vyhýbat se tomu. „Proč.“

Helen kývla. „Říkala jsem proč, proč můj drahý manžel, proč Mick McDonough, ten nejlepší muž, co kdy chodil po zemi. Chtěla jsem odpovědi. Ale žádné jsem nenašla, viď?“

„Ne, mami. Nenašla.“

Další kývnutí. „A jak jsem nakonec našla klid?“

Klid? Tomuhle říkáš klid, ploužit se po tomhle mauzoleu jako duch, chtěla opáčit Casey. Posledních dvacet let ses jen bila v prsa a odříkávala modlitby.

„Jak?“ naléhala Helen.

„Nabídlas svou bolest Bohu,“ odpověděla Casey.

„Oddala ses mu a nechala ho, aby z tebe sejmul břímě rozhodování.“

V tomhle bodě se Helen obvykle usmála. Dnes ne. „A poprvé v životě jsem byla spokojená. Oddala jsem se Bohu a nechala se vést. Jedině tak můžeme přežít, Catherine. Bůh měl s Evelyn své plány, proto ji vzal k sobě jako tvého otce.

Jedině on ví, jaké byly. Ptát se nemá smysl. Musíme si zachovat víru. Víru a pokoru. Jedině tak dojdeme míru.“

Když domluvila, Helen naposledy kývla a vydala se na kutě. Otevřela posuvné dveře a dolehl k nim plačtivý výkřik z její ložnice.

„Jen poslouchejte, jak moje Minda zpívá,“ usmála se.

„Náš pán její zpěv určitě miluje.“

Casey nevnímala přidušené zvuky za sebou.

„Řekla bych, že jí jde o něco docela jiného než o Boha,“

poznamenala nakonec Poppi, když Helen zmizela.

Jenže Casey nechtěla nechat Evelyn Bohu. Během tří dnů, které následovaly, mluvila s několika sestrami, co s ní pracovaly v nemocnici.

Potřebovala vědět. Potřebovala důkaz, že tu noc to nebyla Evelynina vina, že si Hunsacker svou historku vymyslel a zamaskoval tak vlastní provinění. Potřebovala uložit Evelyn k věčnému odpočinku po svém.

„Slyšela jsem, že to byl kalašnikov, AK47,“ řekla Betty Fernandezová a zavrtěla smutně hlavou. „Krucinál, kdy už někdo něco udělá s těmi zbraněmi na ulici?“

Marianne Wadeová zavrtěla hlavou.

„To já ji pozvala do Saugetu,“ přiznala Betty, v očích slzy. „Čekala jsem a čekala… Pak jsem si řekla, že si to asi rozmyslela. Mohlo mě napadnout, že se ztratila.“

Zjevně to neříkala poprvé. Marianne jí dala ruku na rameno.

„Byla dospělá,“ řekla Casey chápavě. „Nemůžeš se z toho obviňovat, Betty.“

Nemohlo to pomoct, ale všechny tři stejně kývly.

„Tu noc jsem s ní mluvila,“ svěřila se Casey a doufala, že na ní není znát úzkost. „Než jste odešly. Říkala, že musí připravit tu Hunsackerovu pacientku na operaci.“

„Aha, tuhle.“ Betty se zatvářila nedefinovatelně. „Bože, mít jako poslední noc zrovna takovou.“

Casey zatajila dech. „Slyšely jste, jak mu telefonovala?“

Betty se ohlédla k rakvi, jako kdyby se bála, že ji někdo uslyší. „Jak to myslíš?“

Casey si otřela oči. „Potkala jsem Hunsackera den nato.

Málem Evelyn nahlásil za to, že mu neřekla, jak špatně na tom paní Baldwinová je.“

Odpovědí jí bylo zaražené ticho. Betty se ohlédla po Marianne, která se dívala na Evelynina manžela stojícího opuštěně nad rakví.

„Ne,“ přiznala Betty. „Vím, že mu volala. Měla o tu paní strach a Hunsacker ji neposlouchal… tak mi to aspoň říkala. Já pořád namítala, že Hunsacker takový není, ale ona vypadala hrozně rozrušeně.“

„A když paní Baldwinovou odvezli na sál, tak jste odešly?“

Betty zavrtěla hlavou. „Odešly jsme, když byla hotová.

Ev chtěla ještě chvíli zůstat, aby se přesvědčila, že bude ta paní v pořádku.“

Casey strnula. „To znamená, že mluvila s Hunsackerem ještě jednou?“

Obě sestry si vyměnily pohled. Nakonec Betty pokrčila rameny.

„Před námi ne. Ale asi na něj narazila dole na parkovišti. Jedna sestra říkala, že je tam slyšela, prý se do sebe pořádně pustili. Co říkali, to já nevím.“

Casey si to dovedla představit. Sama ještě nezapomněla na jeho tiché výhrůžky.

Pokud by jejich konfrontace jen trochu připomínala tu její, pak by Evelyn nasedla do auta celá roztřesená. Byla by rozrušená, nesoustředěná. Možná právě proto nedávala pozor, kam jede, až se nakonec octla na tom hrozném místě.

A Hunsacker se klidně druhý den objeví s úsměvem na rtech.

„No, Ron aspoň ví, že je konec. Může ji pohřbít a za čas se z toho vzpamatuje. To Buddy pořád čeká,“ řekla Marianne tiše.

Casey zvedla hlavu. „Buddy?“

Marianne kývla. „O Wandě pořád ani vidu ani slechu.

Policie tvrdí, že utekla, ale mně se to nezdá. Myslím, že se jí něco stalo.“

Casey se nemohla pořádně nadechnout. Wanda. Bože, na ni docela zapomněla.

Okamžitě pojala podezření a stejně rychle ho zavrhla.

Bylo to až příliš fantastické, nesmyslné. Ale co když i Wanda zaplatila za to, že se Hunsackerovi postavila?

„Slyšela jsem, že se taky nepohodla s Hunsackerem,“

nadhodila opatrně.

„To je fakt,“ souhlasila Marianne. „Kdyby odešla jenom z práce a ne od Buddyho, myslela bych si, že to bylo právě kvůli Hunsackerovi.“

„Proč?“

Marianne vzdychla. „Kvůli té hádce poslední den, co byla v práci.“

Casey mohla jen čekat. Nechtěla najít vzorec, nechtěla slyšet to, co věděla, že přijde.

„Nevěděla bych to, jenomže jsem vešla na sesternu ve špatnou chvíli. Stál těsně u ní a mluvil tak potichu, že jsem mu sotva rozuměla. Ale Wanda byla rudá jako rajče a řekla mu, aby si… no, to je anatomicky neproveditelné. Zuřila, ale neřekla už ani slovo.“

Casey bylo jasné, co Wandě řekl. Sama to taky slyšela.

Bylo to absurdní. Jen shoda náhod.

Přesto by potřebovala nějak dokázat, že Hunsacker není ten hodný hoch, za jakého se vydává. Je posedlý ovládáním druhých, nemůže vystát, když není po jeho. Amorální narcis.

Musí najít nějaký způsob, jak se mu ubránit, nedovolí, aby ovládal i ji.

Protože právě to, jak si uvědomila, je její slabina.

Nedokáže se nechat ovládat nikým, Bohem, Hunsackerem ani nikým jiným. Proto skončila s Edem a proto pak zůstala sama. Proto taky šla pracovat na pohotovost, protože tam měly sestry největší nezávislost, a proto tak špatně vycházela se správou nemocnice a nabubřelými lékaři.

Když nahlédla do budoucnosti, cítila zoufalství. Už se nedokáže nikomu oddat, a proto jednou skončí jako Billie Evansová. Nikdo o ni nebude stát a nikdo pro ni nebude truchlit.

Casey nemohla zapomenout na Evelyn ani na Wandu, protože Hunsacker začal být najednou v nemocnici Panny Marie jako doma a ji přímo vyhledával.

Víckrát jí nevyhrožoval. Nijak se nezmínil o tom, že se objevil u Evelynina hrobu bez jakéhokoli důvodu a před ohromenými sestrami objal jejího manžela. Ale mluvil s ní.

Mluvil o tom, jaký je u Svatého Isidora klid bez Wandiny prostořeké pusy, jak mu schází Evelyniny telefonáty šestkrát nebo sedmkrát za noc.

Nikdo jiný od něj takové věci neslyšel, jen Casey.

Začala si připadat paranoidní, jako by byl Hunsacker jen výplodem bujné fantazie. Měla pocit, že všechno, co jí říká, má nějaký skrytý podtext, tajnou výzvu, jen nevěděla proč.

„Jsi trochu posedlá, víš to?“

Casey se ani nenamáhala vzhlédnout od novin, které četla, zatímco čekala, až to zvedne někdo ze čtvrtého

oddělení. Marva tím ale nemyslela noviny. Netušila, proč si Casey v poslední době tak oblíbila černou kroniku.

Nevěděla, že hledá jakoukoli zmínku o Wandě.

„Jestli si chceš přečíst něco zajímavýho, koukni na tohle,“ řekla Marva a zalistovala bez dovolení v novinách.

„Tady.“

Rubrika Společnost, s klevety a novinkami ze společenské scény. A tam se na nejvyšším místě ve sloupku Millicent Adamsové oslnivě usmíval Hunsacker a držel přitom kolem ramen starostu St. Louis.

„Náš chlapec začíná být dost oblíbený,“ poznamenala Marva suše. „Člověk by z toho zvracel.“

„Haló?“ ozvala se konečně sestra ze čtvrtého oddělení.

„Ahoj,“ odpověděla rychle Casey. „Tady pohotovost, pan Washington je na cestě nahoru na pokoj čtyři sta dvacet tři.“

Marva se kolem ní natáhla a smazala jméno pana Washingtona z tabule. Zbývalo ještě patnáct dalších pacientů na umístění.

„Mají o dvě sestry míň,“ vysvětlovala poté, co telefon položila. „A ta, se kterou jsem právě mluvila, byla Millie Barkinová.“

Marva se zatvářila zdrceně. „Řeznice Barkinová? No ne, chudák pan Washington.“ Najednou se u nich objevil Tom.

„Casey, poslouchej, konečně mám hotový rozvrh,“

oznámil a položil ho na hromadu chorobopisů. „Sice sis zažádala o volno, ale v letním období to není možné.“

„Odkdy?“ zeptala se Casey.

„Od tý doby, cos o to požádala,“ zabručela Marva. Tom mohl mít jen jediný důvod, proč jí ukazuje rozvrh na rušné chodbě oddělení. Byla v tom přesně ta teorie, že se člověk před publikem tolik nevzpěčuje.

„Čtvrtého července?“ vyjekla Casey a vyskočila.

„Pacienti,“ pokrčil Tom rameny. „Co jsem vám říkal o týmové hře?“

„Tým se beze mě bude muset čtvrtého obejít,“ odsekla.

„Já za něj hrála na Silvestra i na Velikonoce. Tenhle svátek mám volno.“

„S tím já nic nenadělám. Tímhle procházíme u každého rozvrhu, Casey. Víš, že jen kvůli tobě to nemůžeme celé předělávat.“

Casey po něm střelila pohledem. „Ocenila bych, kdybys řekl Barb. Ta měla na Silvestra volno.“

„Byla nemocná, Casey.“

„Blbost. Šla na hokej.“

Tom zrudl. „Varuju tě, Casey.“

„Já to vezmu za tebe,“ nabídla se Marva nevzrušeně.

„Mít čtvrtého volno je proti mému vyznání.“

Casey jí chtěla říct, že je blázen. Čtvrtého července byl v nemocnici úplně nejhorší svátek, takový Silvestr a Den svatého Patrika dohromady. Tom ji ale předběhl.

„Nemůžeš brát svátky za ostatní,“ prohlásil.

„Odkdy?“ zeptala se Marva.

„Od tý doby, cos o to požádala,“ opáčila Casey suše.

„Já ti nevím, Tome, vypadá to, že ženy jsou čím dál odbojnější.“

Casey se okamžitě otočila a zjistila, že za ní stojí Hunsacker.

„Odbojnější?“ zopakovala Marva s povytaženým obočím, které vysílalo varovné signály. Hunsacker se jen usmál.

Tom se hned vzpamatoval. „Ahoj, Dale, to jsem rád, že tě vidím. Máš tu dole pacientku?“

Hunsacker vyndal ruku z kapsy a zamával. „Jenom jsem se šel stavit pro nějaké papíry.“

„Viděl jsem tě dneska ve sloupku Millicent Adamsové,“

pospíšil si Tom vtíravě.

Casey popadla chorobopis nové pacientky a chtěla se dostat pryč.

„Je to příšernost,“ mrkl Hunsacker spiklenecky, „ale někdo to dělat musí. To jste si četla, Casey? O mně? To mi lichotí.“

Casey se na něj podívala, ale nedokázala nic říct.

„Ne,“ opáčila za ni Marva. „To já si ten sloupek četla.

Ona si čte o vraždách.“

Hunsacker se usmíval. „Vážně? Slyšel jsem, že člověk čtením nekrologů stárne. Co to s vámi dělá, když si čtete o vraždách?“

„Je to morbidní,“ zabručela Marva.

Něco jí říká. Něco zásadního, Casey to cítila. Měl příliš samolibý výraz. Nechápala jak to, že to nikdo nevidí.

„Je tam něco, co by stálo za čtení?“ zeptal se.

„Jenom obvyklé plky,“ pokrčila rameny, ačkoli to v ní přímo vřelo. „Zloděj zastřelil taxikáře, mladík pobodal svou přítelkyni, John zbil prostitutku.“

Usmíval se ještě víc. „V porovnání s tím je gynekologie dost nudná.“

Co jí to jen říká?

Pod tíhou jeho pohledu vůbec nemohla dýchat. Vnímala už jen ten hypnotizující úsměv.

„No, už půjdu,“ řekl nakonec Hunsacker. „Měl jsem dost rušnou noc. A dnes v noci mám pohotovost po telefonu.

Dejte mi vědět, kdybyste něco potřebovali.“ Oči mu jen zářily. „Cokoli.“

Zmizel dřív, než se vzpamatovali.

„Co to mělo být?“ zeptala se Marva s pohledem upřeným směrem, kudy odešel.

Tom měl jiné starosti. „Casey, ty jsi k němu byla nepřátelská? Co jsem ti o tom říkal? A proč mám pocit, že jsi mu ještě nepoděkovala, i když jsem ti to stokrát připomínal?“

„Za co?“ chtěla vědět Marva.

„Marvo, až budu chtít, abys měla přehled o situaci, tak ti ho poskytnu.“

Casey se málem rozesmála.

„Posloucháš mě vůbec, Casey?“

Otočila se k němu. „Ale jistěže poslouchám, Tome. A ne, nebyla jsem k doktoru Hunsackerovi nepřátelská.

Kdybych byla, určitě bys to poznal.“

„A co to poděkování?“

„Samozřejmě jsem to už udělala,“ zalhala bezostyšně.

Kývl. „To doufám. Víš, že brzy budeme dělat hodnocení, a nerad bych, abys tam měla takový škraloup.“

Pokaždé se nějaký škraloup našel. Casey měla hodnocení spolupráce nebezpečně nízké a bohužel bylo zřejmé, že se to nikdy nezmění. S lezením do zadku měla odjakživa potíže.

„Tak co to mělo znamenat,“ uhodila na ni Marva, jakmile se za Tomem zavřely dveře z oddělení.

Casey ji chvíli odhadovala. Usoudila, že se jí přece jen uleví, když se někomu svěří.

Navíc se zdálo, jako by i Marva vnímala tu komunikaci beze slov mezi ní a Hunsackerem.

„Vražda,“ vydechla. Marva vykulila oči, popadla ji za ruku a přitáhl k sobě.

„To nemyslíš vážně, děvče.“

„Já nevím,“ bránila se Casey. „Co když myslím?“

Marviny ruce vylétly vzhůru jako při střelbě. „Drž se ode mě dál, slyšíš? Nic takovýho slyšet nechci.“

„Ale co když –“

Marva zavrtěla hlavou a zadusila Caseyina slova hned v zárodku. „Už jsem ti říkala, že mám svých problémů dost.

Ty taky. Jestli budeš vykládat o takových fantastických obviněních, skončíš někde u McDonalda, kde budeš hezky smažit hamburgery. Do konce života.“

Casey ji ujistila, že nic tak hloupého neudělá, a nechala to plavat. Marva se tvářila, jako že tomu věří.

Casey seděla v čekárně gynekologa doktora Burtona a čekala, až bude matka hotová. Po chvíli vyšla ze dveří její bývalá spolužačka Sue, jeho zdravotní sestra, která ze svého platu živila manžela a čtyři děti. „Tvoje máma bude za chvilku,“ řekla s úsměvem.

Zevnitř bylo slyšet Burtonův melodický hlas. Byl to jeden z těch gynekologů, kteří ženy zbožňují.

„Tak co je nového ve vzrušujícím světě porodů?“

zeptala se Casey.

„Samé skandály a špína,“ opáčila Sue, když ji zavedla do bezpečí kanceláře. „To je nové.“

Casey vytáhla šekovou knížku, aby zaplatila za matčino vyšetření. „Jako obvykle,“ kývla.

Sue pokrčila rameny. „A Fernandez má pátou manželku.“

Casey povytáhla obočí. „Prosím tě, možná bych se měla taky napsat na seznam, když je s nimi tak rychle hotový.

Byla bych zajištěná do konce života.“

Sue se ušklíbla. „Ani doživotní alimenty ti nevynahradí dva měsíce s ním. Navíc přísahá, že s touhle milenkou už vydrží napořád.“

„Takže mám zase smůlu.“

„Když už je řeč o milenkách,“ nadhodila Susie, „chceš vědět, co jsem právě slyšela od Burtona?“ Sue se nakláněla těsně k ní, aby je nikdo jiný neslyšel.

„Sem s tím.“

„Co si myslíš o tom novým gynekologovi, o tom Hunsackerovi?“

Casey se snažila nedat na sobě nic znát. „Slyšela jsem, že prý dělá speciál na tři prsty.“

Sue vykulila oči. „Nekecej. Víš taky, že měl ohromně zajímavou milenku?“

Casey si odfrkla. „Z toho, co jsem slyšela, měl tolik milenek, že si ani nemůže pamatovat jejich jména.“

Sue však zavrtěla hlavou a naklonila se blíž. „Ne, nemyslím ty normální. Mluvím o prostitutce. Jedné, co se specializovala na, ehm, drsnější praktiky.“

Casey zatajila dech. „Z Jižní Chippeawy?“

Sue kývla. „Myslím, že žádná odsud by asi nechtěla mít nic společného s rozkoší podle Mika Tysona.“

„Odkud to Burton ví?“

Sue pokrčila rameny. „Znáš ho. Ví o všem, co se děje.

Já bych řekla, že to zaslechl na městské klinice, kam chodí jako dobrovolník. Prý ji Hunsacker umlátil k smrti!“

Až na to, že v novinách psali něco jiného. Tvrdili, že nikdo neví, kdo onu prostitutku zabil. Prostitutku, která znala Hunsackera. Casey by ráda věděla, jestli se s ním noc předtím, než zemřela, taky pohádala. Stejně jako Evelyn a stejně jako Wanda. Už nepochybovala, co to měl v očích, když s ním mluvila o Evelyn.

Ale to je nemožné. To je směšné. A přece seděla o hodinu později v policejní vyšetřovně s Biskupem a probírala s ním podezření z vraždy.

KAPITOLA 6

Casey seděla naproti němu a držela Helen za ruku.

Uvažovala, jestli je to dobrý policista.

Nebyl hezký tím slizkým způsobem. Byl dobře rostlý, svalnatý a udržovaný. Čistý, vypadal hladově. Mohlo mu být o pár let víc než jí. Měl hluboko posazené oči a rysy obličeje prozrazovaly pevný charakter. Vzhled doplňovala bujná kštice hnědých vlasů.

Překvapilo ji jeho „nedetektivní“ oblečení – měl na sobě kostkovanou košili, vázanku a plátěné kalhoty.

„Takže vy máte nějaké informace o vraždě Crystal Johnsonové?“ zeptal se, aniž by vzhlédl od psaní.

„Snad,“ odpověděla, znervózněná jeho lhostejností.

Helen se pokusila vstát. „Nemůžu být u tvé zpovědi, drahoušku,“ protestovala. „I když pořád nechápu, proč jsi nemohla prostě jít za otcem Donnellym…“

To policistu zaujalo. Casey matku nacvičenými pohyby posadila zpátky. Zamračeně je sledoval.

„Tohle není zpověď, mami,“ vysvětlovala Casey a litovala, že matku nejdřív neodvezla domů. Jenže kdyby se byla zastavila doma, ztratila by kuráž a nepřišla by. „Tohle je policejní stanice, už jsem ti to říkala.“

„Mně se klidně vyzpovídat můžete,“ nabídl nevzrušeně a přitom si ji prohlížel. „Pokud cítíte potřebu.“

Casey se zamračila. „Určitě se znáte s tou policistkou zezdola. Nabízela nám totéž.“

Měla pocit, že se pousmál koutkem úst. „Snažíme se lidem pomáhat, jak to jde.“

Málem se na něj usmála, ačkoli jí po zádech stékal pot.

„Nesmíte si myslet, že to neoceňujeme. Ale dnes ne, díky.“

Kývl. „Kdybyste se rozmyslela, dejte vědět. A teď ke Crystal,“ řekl a opřel se na židli. „Znala jste ji?“

Casey už takové oči viděla. Mívali je lepší psychiatři.

Zdánlivě pasivní pohled, jako by naslouchal jen s poloviční pozorností. Říkala tomu krokodýlí oči, protože za nimi se skrýval mozek, který pracoval na plné otáčky. Stačí jediný okamžik a má vás v hrsti dřív, než stihnete vykřiknout.

Rozhodně jí to na klidu nepřidalo.

„Jmenuju se Catherine McDonoughová,“ představila se.

„Casey. Jsem zdravotní sestra z pohotovosti v nemocnici Panny Marie. Mám vám říkat Biskupe, nebo jak?“

Poznala, že ho to překvapilo, podle povytaženého obočí.

Ukázal na stůl u zdi, kde kromě hromady knih, spisů a staré mosazné lampičky stála jmenovka Sgt. Jack Scanlon.

„Seržant Scanlon,“ řekl nahlas a poklepával přitom propiskou o stůl. „Takže Crystal?“

Casey si neuvědomila, že Helen pustila. Prostě k vyprávění příběhu potřebovala obě ruce. „Myslím, že vím, kdo ji zabil,“ řekla tenkým hláskem. Musí toho tolik vysvětlit, jenže netušila, jak na to. Podívala se Scanlonovi do očí. „Ale nebude to moc dávat smysl, když vám to řeknu bez kontextu.“

Zvedl ruku na znamení, že poslouchá, a přeložil si nohy přes sebe. Casey se znovu nadechla.

Než však mohla otevřít ústa, Helen vyskočila.

„Nemůžete být z diecéze,“ namítla.

Casey ji popadla za ruku. „Posaď se, mami.“

Helen však nespouštěla oči ze seržanta. „Nejste oranžista, že ne?“ chtěla vědět. „Vím, že mají taky biskupy a tak.“

„Omlouvám se,“ řekla Casey.

Seržant Scanlon se tvářil, jako by mu dal někdo políček leklou rybou. Mlčel, ale bylo znát, že ho to stojí úsilí.

Helen se poddala a posadila se zpátky na židli, černou kabelku přitisknutou na prsa. „Ale i oranžisté mají správného Boha,“ řekla snaživě, pak zmlkla.

Casey vzdychla. Musela provést něco opravdu zlého, že si tohle zasloužila.

„Vzala jsem s sebou jeho fotografii,“ řekla a zalovila v kabelce. „Může vám pomoct ve vyptávání po okolí. Slyšela jsem, že se s Crystal stýkal.“ Podala mu složený výstřižek s novin se sloupkem Millicent Adamsové a Hunsackerovou fotografií. „Aspoň to tak vypadá.“

Scanlon se natáhl a výstřižek si od ní vzal. „Kdo?“

zeptal se. „Starosta?“

„Ne,“ odmítla a snažila se zůstat klidná. „Doktor Dale Hunsacker.“

A je to, právě to řekla. Obvinila ho, předala tíhu toho břemene někomu dalšímu. Teď už se o to postarají oni.

Jenže ji mělo napadnout, že tak lehké to nebude.

Díval se na fotografii celých deset vteřin.

„Poslala vás McMurphyová, co?“

Casey nenapadalo nic inteligentního. „Prosím?“

Scanlon zvedl oči, šedé a chladné. „Mstí se mi za to, že kvůli mně musela minulý týden vzít sebevraždu a zničila si přitom svůj nejlepší kostým.“

Casey byla nervózní, ponížená. Jeho slova v ní probudila vlnu vzteku. Nešla sem ráda. Koneckonců může kvůli téhle návštěvě přijít o všechno. A on si dovolí takhle s ní mluvit?

„Ocenila bych, kdybyste mě aspoň vyslechl, než začnete dělat závěry,“ prohlásila a napřímila se. „Věřte mi, seržante, že mám na práci lepší věci než tohle.“

„Například musíš na mši,“ ozvala se Helen a vyskočila ze židle. Casey už se za ni nenamáhala ani omlouvat, jen matku stáhla zpátky.

„Chcete si to tedy poslechnout nebo ne?“

Seržant Scanlon znovu povytáhl obočí. „Asi ano. Nerad bych, abyste takhle zacházela se mnou.“

Casey se zamračila. Začala s nezvratnými fakty.

Hunsackerův příchod, Wandino zmizení, Evelynina smrt, hádky s ním. Pak se snažila logicky předestřít vodítka, která ji přivedla sem, do téhle malé přecpané kanceláře. A Hunsackerův konfliktní přístup k pacientům.

„Myslela jsem, že to jsou jenom moje pocity,“

vysvětlovala. „Že ho prostě natolik nesnáším, že z toho vyvozuji přehnané závěry. Jenže pak jsem ráno díky zdravotnické zpravodajské službě zjistila, že chodil za prostitutkou z Chippaewy, která nabízela…“ Instinktivně zalétla pohledem k matce, která se zarputile probírala kabelkou. „Nabízela služby mužům, kteří ženám rádi ubližují. A že je to právě ta, kterou někdo zabil.“ Nepoznala, jestli ho to zajímá. Nepoznala ani, jestli se soustředí víc na to, co mu vykládá, nebo na Helen, která vytáhla růženec. „A vy myslíte, že šlo o Crystal?“

Casey sebou trhla. Podívala se mu do očí, ale už v nich neviděla ten odmítavý výraz jako předtím. Možná má přece jen šanci.

„Já nevím. Prostě mi to připadá jako dost podivná shoda náhod po tom rozhovoru, co jsem s ním měla.“

„Při kterém nebylo v podstatě nic řečeno.“ Cvak, cvak, cvak, cvak. Pořád kliká tím zatraceným perem.

„Možná dělám předčasné závěry,“ řekla škrobeně, „ale pochybuju, že by se doktor Hunsacker chlubil vraždou před obecenstvem.“

„Vždyť jste mi před chvílí říkala, že právě to dělá.“

„Ale tak, aby to nikomu nedošlo.“ Ticho.

Scanlon neměl ani tolik slušnosti, aby vytáhl formulář pro prohlášení. Prostě jen ťukal perem. Casey cítila sílící frustraci. Uvědomovala si, že vůbec nevypadá dobře.

„Seržante, prověřte si moje pracovní záznamy,“

naléhala. „Sice mě považují za osinu v zadku, ale ne za pomatenou.“

Zachytila jeho pohled a bylo jí jasné, co má na mysli. A jak tedy vysvětlíte tu osobu, co sedí vedle vás?

„Prověřím,“ slíbil stejně, jako ona slibovala panu Philmanovi, že zkontroluje čekárnu, jestli tam nejsou marťani. „Nemocnice Panny Marie jste říkala?“

„A předtím jsem dělala u Svatého Isidora v Creve Coeur.“ Pořád měla pocit, že si z ní utahuje. Další vlna vzteku. „Vy mi nevěříte!“

Vstal. „Slečno McDonoughová,“ začal uklidňujícím tónem. „Nevím, co se děje v Arnoldu, v East St. Louis nebo za řekou. Není to má jurisdikce a tady mám starostí víc než dost, to mi věřte. Právě tu máme novou vraždu pětiletého chlapečka a jeho matky. Crystal byla prostitutka závislá na drogách a se zálibou v ošklivých věcech. Je to jednoduchá rovnice a já nemám chuť komplikovat ji záhadnými doktory.“

Casey se také zvedla. „To se na to ani nepodíváte?

Prostě mě pošlete domů?“

„Říkal jsem, že si prověřím vaše pracovní záznamy,“

opáčil, jednu ruku v bok. Nevědomky se pohladil po břiše.

„Dokonce vám zavolám, až usvědčíme Crystalina pasáka, aby se vám spalo líp.“

Zavrtěla hlavou. „A Wanda s Evelyn?“

„Už jsem říkal, to není v mé jurisdikci.“

„To se mi snad zdá.“ Nebyla překvapená. Byla rozzuřená. Zatraceně, vyšlo to na stejno, jako kdyby své podezření svěřila Tomovi ze správního v nemocnici.

Scanlon ji chvíli zkoumavě pozoroval. „Podívejte se na tu fotku, co jste přinesla,“ řekl nakonec. „Vidíte, kdo drží vašeho podezřelého kolem ramen? Můj šéf. Rozhodně nepotřebuju, aby vzal pod krkem mě. Takže běžte domů a zapomeňte na toho svého doktora Jekylla. Není to on, a jestli s tím tvrzením nepřestanete, dostanete nás oba do maléru.“

Casey popadla matku za paži a táhla ji za sebou ke dveřím. Ještě než odešla, otočila se na něj. „Poslední věc, dělejte něco s tím vředem.“

Další povytažené obočí.

Trpce se usmála. „Jestli neuděláte, může vás klidně zabít.“

Vzápětí byly pryč. Dovlekla matku ven na ulici, pak zamířily k vozu.

„Proč jsme odešly?“ zakňourala Helen, která se Casey snažila vytrhnout. „Není to zdvořilé, Catherine. Ani jsem se nerozloučila.“

Casey zalovila v kapse pro klíče, druhou rukou matku nepouštěla. „Musíme jet, mami.“

„Nemusíme. Chtěla jsem tomu šarlatánovi něco říct.“

„Copak by to asi bylo?“ obořila se na ni Casey, která ještě stále neměla nervy pod kontrolou. „Bože, nedivím se, že mi nevěřil, když jsem měla s sebou tebe.“

Musí to udělat sama, vypátrat informace o Hunsackerovi na vlastní pěst, protože jí nikdo jiný neuvěří.

„Tak pojedeme. Ty se vrátíš k modlitbám a já do reality.“

V tu chvíli se Helen ve třech čtvrtinách ulice najednou zastavila. Bylo to tak nečekané, že to Casey vyvedlo z rovnováhy.

„Zatraceně,“ vykřikla a otočila se na matku. „Co si myslíš? Řekla jsem, že jdeme!“

„Chci, abys mě vnímala.“

Stály pár metrů od chodníku a kolem nich projížděla auta v plné rychlosti. Ozývalo se troubení klaksonů, skřípění brzd, ale Casey vnímala jen Helen. Pomatenou Helen.

„Jak se opovažuješ?“ spustila, v očích větší jiskru než za posledních dvacet let. „Kdo si myslíš, že jsem, dítě? Pes, kterého můžeš tahat za sebou na vodítku?“ Casey jen zírala.

„Myslíš, že mě můžeš vláčet s sebou beze slůvka vysvětlení? Aniž by ses zeptala, nebo mě varovala? Tohle byla policejní stanice, Catherine. Ale tys mi neřekla, proč tam jdeme. Prostě jenom čekáš, že budu tiše sedět jako malé děcko a čekat, až budeš hotová, a pak za tebou poběžím domů a na nic se nebudu ptát?“

Casey zrudla náhlým studem. Helen měla naprostou pravdu. V poslední době se toho na ni valilo tolik, že si zvykla vnímat matku jen jako další povinnost. „Promiň,“

řekla tiše. „Nechtěla jsem ti ublížit, já jsem jen…“

„Zoufalá,“ doplnila Helen a konečně došla k autu k úlevě přihlížejících policistů na druhé straně. „Já vím. Mrzí mě, že tě neposlouchal. Protože máš pravdu.“

Casey jen žasla. „Jak to myslíš?“

Helen však upřela oči na šedavou oblohu a usmála se.

„Pojedeme, musím se pomodlit k našemu Pánu.“

Jako sfouknutí plamene svíčky, příčetnost byla pryč. A Casey jen ohromeně stála a uvažovala, kolik toho mohla Helen slyšet a pochopit.

Ve třetím poschodí bylo ticho. Hoši z oddělení pro mladistvé odešli na oběd, Brackman s Davisem jeli provést zatčení. Na chodbě bylo slyšet hlášení z nadporučíkovy vysílačky. Scanlon osaměl.

Čekalo na něj hlášení o vraždě z Washingtonovy, musí prověřit vlastnictví zbraně, která figurovala v půl roku starém případě, z něhož se právě vyklubal drogový zátah.

Musí se zbavit všech těch stohů u sebe na stole jako trest za to, že odmítal uzavřít tři neoblíbené případy. Místo toho se posadil ke stolu s výstřižkem z novin.

V žaludku ho nesnesitelně pálilo. Nejradši by si dal cigaretu, ale kouřit přestal krátce po rozvodu. Otevřel plechovku piva, pohled upřený na ty dva usměvavé obličeje.

Bolest v žaludku se krátce zhoršila, on ji však příliš nevnímal. Příliš se zaobíral tématy jako marnost, zdravý rozum a přežití. Navzdory tomu rozjímání se však zdálo, že se nikdy nepoučí. Protože do toho znovu zahučí až po uši.

„Doprdele,“ ulevil si truchlivě. „Sakra.“

Chvíli zvažoval výši šeku, jakým platí alimenty, naději na klidnou kariéru v oddělení vražd a možnost, že skončí jako obchůzkář v Malém Bejrútu. Myslel na to, jak je unavený. Proklínal svůj zatracený smysl pro spravedlnost.

„Do hajzlu s tím vším,“ zabručel a hodil prázdnou plechovku do koše na odpadky. „Vsadil bych se, že má pravdu. To by byl přesně můj pech!“

KAPITOLA 7

Takže jak přesně člověk dokáže, že je někdo vrah?

Casey si byla jistá, že k tomu potřebuje nějaký plán.

Pravděpodobně mají seznam, přesně jako se používá v nemocnici u pacientů před operací, aby se vědělo, že bylo všechno provedeno správně a ve správném pořadí.

Odpověď přišla jako dar z čistého nebe příští noc, kolem desáté. Právě přijala dvojici cyklistů, kteří se servali v Jeffersonském okrsku. Oba přivezli se spoutanýma rukama.

Zjevně šlo o nějakou ženu. Billy s Vernem se rozhodli vyřešit to jako praví muži, rozbitými láhvemi a kulečníkovými tágy. Postarali se i o to, že barmana odvezli na intenzivní péči, což jim vyneslo pozornost vyšetřovatelů z okrsku.

Billy právě vyjádřil velmi nevlídný názor na Casey, doprovozený notnou dávkou plivanců. Casey ho popadla za zbytek vlasů a přitiskla mu hlavu pevně k lehátku.

„Nezahrávej si se mnou, hošánku,“ zavrčela a přinutila ho, aby se na ni podíval. Z dlouhé zkušenosti už dobře věděla, jak upoutat pozornost opilce. „Jsi přikurtovaný, já ne. Navíc tě tu nikdo nemá rád. Nikdo nic neřekne, kdybych ti přišila pusu k vozíku!“

„To je pravda, Billy,“ ozvalo se za ní. Překvapeně vzhlédla. Připojil se k ní gentleman v bílé košili a hnědých kalhotách, které by potřebovaly lepší pásek, menší břicho, nebo větší zadek. Nemusel se identifikovat.

„Spolupracuj, ty hromado sádla,“ doporučil Billymu a podal Casey ruku. „Nebo budu muset dámu požádat, aby nás nechala o samotě, a pak si promluvíme.“

Casey na chvíli docela zapomněla na Billyho opojnou vůni a v duchu se zatoulala zpátky na stanici, kde ten mizera Scanlon vykládal, co je a není v jeho jurisdikci.

„Až tu skončíme,“ usmála se na policistu zářivě, „koupím vám kafe.“

„Divoška?“ zopakoval detektiv Jarvis Franklin a zavrtěl hlavou. Vyfoukl ke stropu proužek kouře. „Ne. Ani slovo.

Znáte ji?“

Casey se ze všech sil snažila působit nonšalantně. Dala si nohy na stůl a napila se kávy. Billy právě bavil osazenstvo rentgenu, ale na chodbě bylo dost rušno i bez něj. Měla by tam být a odvádět svůj díl, jenže nemohla propást takovou příležitost.

„Než jsem přišla sem, pracovala jsem u Svatého Isidora,“ vysvětlila. „Divoška Wanda tam byla hotová legenda. Občas jsem s ní dělala.“

Detektiv se zazubil. „No jo, byla to klasa. Chudák Buddy.“

Casey zavrtěla hlavou. „Nechce se mi věřit, že by mu ani nenechala vzkaz. Podle mě ho fakt milovala.“

Další pokrčení ramen. „Přesně to Buddy pořád opakuje.

Víte, co si o tom myslím já? Měl pádnou ruku, trochu se zapomněl, tak se na něj vykašlala.“

„Pořád vám volá?“

Potažení z cigarety. „Chodí dvakrát do týdne na stanici.

Ale k ničemu to není. Stejně mu nakonec zůstane jenom to auto.“

Casey se napřímila. „Našli jste její auto?“ Byl to černý pontiac firebird, hříšný a naleštěný, Wandina chlouba. Casey si nedovedla představit, že by někam odešla bez něj, i kdyby ji byl k sobě pozval Elvis.

Franklin kývl. „Přesně tam, kde jsme to čekali. Na parkovišti u Ramblin‘ Rose. Vevnitř ji tu noc viděli, ale nikdo si nevzpomíná, s kým odešla. Zato si tam všimli, že dost rychle propíjela výplatu s nějakým frajírkem a prý mu řekla, že s životem v přívěsu končí – dokonce několikrát.“

„S frajírkem?“

„Byl to jeden z místních, Bobby Lee. Přísahá, že Wandu opustil u dveří, kde vyzpěvovala ‚Love Me Tender‘.“

Casey přemítala. Bála se udělat další krok. Koneckonců je v práci. Každý tu může zjistit, co dělá. A všichni mohou její otázky jako by nic zanést k Hunsackerovi.

V tu chvíli se otevřely dveře. Nadskočila a rozlila si kávu do klína. Srdce se jí zastavilo.

Byla to Barb.

„Bavíš se dobře?“ zeptala se, když přelétla očima výjev před sebou.

„Šla jsem si zakouřit,“ usmála se Casey, čímž použila Barbinu častou výmluvu proti ní. Měla pocit, že každou chvíli omdlí. Barb docela určitě poslouchala za dveřmi. Poví Hunsackerovi, jak se vyptávala na Wandu, a ten už zařídí, aby ji vyrazili. Barb se zamračila.

„Nevidělas Millerovou?“

Casey zavrtěla hlavou. „Ne.“

Běž pryč. Nech mě to dokončit. Slibuju, že už sem víckrát takové věci tahat nebudu.

„Mimochodem,“ oznámila Barb po chvíli, „doktor Hunsacker jde sem dolů na pokoj číslo deset.“

Casey kývla. Šálek jí málem vyklouzl ze zpocených dlaní. Připadala si jako žena, která si pozvala domů milence a najednou se ve dveřích ozve manželův klíč.

Barb vzápětí zmizela a Casey se otočila zpátky k Franklinovi, který se právě snažil foukat kouř na požární hlásič.

„No a co když má Buddy pravdu?“ nadhodila a snažila se, aby to znělo neutrálně. „Co když Wanda neutekla?“

Pokrčil rameny s univerzálním výrazem. „Pak mi Buddy bude moct říct, že jsem idiot.“ Věnoval jí úsměv pro zasvěcené, kterým je jasné, jak to chodí. „Ale to je dost nepravděpodobné.“

Casey si sestavila seznam všeho, co ji ohledně Hunsackera napadlo. Kdyby ho někdo viděl, myslel by si, že se pomátla. Cítila ale, že něco udělat musí. Snaží se zjistit, proč zemřeli tři lidé, nesedí pěkně v teple ve své kanceláři jako někdo.

Samozřejmě narazila na Hunsackera přesně ve chvíli, kdy přišla do práce.

Mířila k píchačkám, v rukou tašku, kabelku a sáček s obědem. Právě přemítala, jak vytáhnout informace z personálu na porodnickém u Svatého Isidora, když otevřela dveře a málem do něj vrazila.

Zarazila se. Zmocnila se jí panika. Určitě už instinktivně uhodl, z čeho ho podezírá, a trest ji nemine.

Trvalo pár vteřin, než si uvědomila, že ji ani nepoznal.

Měl na sobě zakrvácený operační mundúr, na krku mu visela rouška. Oči měl prázdné. Mrtvé.

Zarazil se a napřáhl ruku před sebe, jako by neviděl.

Trochu se zapotácel, než ji zaregistroval.

„Eh,“ zamumlal, „omlouvám se. Já…“

Slzy? Nemohla tomu uvěřit, oči se mu leskly.

„Doktore,“ řekla a instinktivně natáhla ruku, aby ho podepřela. „Není vám nic?“

Soustředil se na ni. Vypadal naprosto zničeně. Casey nikdy nečekala, že by ho takhle mohla vidět. Šokovaně si uvědomila vlnu soucitu, která jí projela.

Nepohnul se. „Omlouvám se,“ zopakoval a vzal ji za paži. Překvapeně zjistila, že má zpocené dlaně. „Zlý den na sále. Jsem… unavený.“

Odpotácel se pryč dřív, než se ho mohla na něco zeptat.

Hlavu sklopenou, ramena svěšená. Teprve když vešel do pokoje lékařů, Casey se vzpamatovala.

Když se převlékla do pracovního a vyšla na chodbu, byla plná lidí. Všechny židle byly obsazené. Mikrovlnka cinkla, když si z ní jedna sestra vyndávala oběd.

„… právě jsem to slyšela od lidí z gynekologie. Bylo jí teprve patnáct. Sebralo ho to.“

Casey se zapojila do konverzace. Vytušila, o kom je řeč.

„Koho to sebralo?“ zeptala se.

Janice, Barb a Millie vzhlédly.

„Dalea,“ řekla Barb, která téměř majetnicky používala jeho křestní jméno. „Na denní přivezli holku s mimoděložním těhotenstvím. Matka popírala, že by holka byla těhotná, dokud nebylo pozdě. Před chvílí Daleovi umřela na stole. Vzal to za Bellamyho. Ten se jí nechtěl dotknout, protože neměla pojištění.“

„Přála bych mu pořádný hemeroidy,“ zavrčela Millie.

Všichni kývli. Casey jim chtěla říct, jak ho potkala na chodbě. Nedokázala však ze sebe vymáčknout soucitná slova. Pořád před sebou viděla jeho zmučený výraz.

Vypadal jako dobrý doktor, ten, kterému na pacientech záleží, bere si tu ztrátu osobně.

Nechtěla, aby jí ho bylo líto. Nechtěla ho vnímat jako lidskou bytost, citlivou, zranitelnou. Nechtěla cítit výčitky svědomí, které už se beztak přihlásily.

Zatraceně, právě když si byla tak jistá.

O moc lepší to nebylo ani v noci, když se dostala domů.

Byla to rušná směna a všichni mluvili o smrti Tammy Whittakerové. Ta smrt byla ošklivá a navíc zbytečná, nebýt matky a necitlivého doktora.

Sestry, které si u kávy vyměňovaly novinky, vrtěly hlavou a znovu vzpomínaly na ty zoufalé okamžiky, kdy Hunsacker zarputile bojoval o dívčin život, kdy křičel „Zatraceně, přece mi tu neumřeš!“

Nevzdal se do poslední chvíle. V nemocnicích umíraly děti. Nikdy se nevzdávaly snadno. Když v nemocnici Panny Marie uložili Tammy konečně k odpočinku, k Hunsackerově slávě přibyla další kapitola.

Casey poslouchala všechny ty řeči a myslela na jeho zdrcený postoj, když ho potkala na chodbě. Začínala pochybovat.

Mohla se mýlit? Neměla ho ráda hned od začátku.

Mohla by upříst svou teorii z pouhé shody náhod?

Zajížděla k domu plná rozporů. Nejedla, přesto jí bylo zle od žaludku. Už si vůbec nebyla jistá, že má zdravý rozum. Napadlo ji, jestli si do Hunsackera nepromítá jen vlastní staré vzpomínky.

Tehdy si uvědomila, že u domu stojí další auto. Byl to mustang se stahovací střechou, naleštěný a opečovávaný.

Zalétla pohledem k domu. Svítilo se v obývacím pokoji. To znamená, že tam matka někoho má. Casey vůbec nenapadlo, kdo by to mohl být. Nikoho s mustangem neznala.

Nezbývalo než to zjistit. Usoudila, že nejrychleji získá odpověď, když půjde hlavním vchodem, proto vyšla na verandu. Helen stála v obývacím pokoji před obrazem na zdi. Nebylo vidět, s kým mluví, ale zjevně vysvětlovala, co je na něm. Podle hlubokého hlasu návštěvníka však Casey poznala, že je to muž.

Oba se překvapeně zarazili, když otevřela dveře. A Casey zrovna tak. Sice přímo neupustila tašky na podlahu, ale zapomněla, že je drží. Zírala na muže, který stál vedle klavíru, v ruce sklenici ledového čaje, ve tváři váhavý výraz.

Zato Casey neváhala. „Co tady děláte?“ zeptala se a konečně vešla do místnosti.

KAPITOLA 8

Žaludek ho krutě bolel. Posledních několik dnů byl neustále nespokojený a neklidný od chvíle, kdy tyhle dvě odešly od něj z kanceláře. O půl desáté se zastavil ve Washingtonově pitevně. Neměl žádné svědky, kteří by potvrdili to, co všichni vědí, že Cleonu a jejího malého synka podřízl její manžel v záchvatu vzteku podníceného crackem. Původ zbraně z přestřelky v případu Gray se nepodařilo vypátrat a neuspěl ani u soudu, kde chtěl získat povolení k prohlídce u jednoho podezřelého. Když tedy zašel do pitevny a o Crystal se nedozvěděl nic, co by pomohlo, rozhodl se, že dokonalou třešinkou na dortu dnešního dne bude návštěva u těch McDonoughových.

Zdálo se však, že má z jeho návštěvy radost jen jedna.

„A tohle,“ říkala právě ta starší, tahala ho za rukáv a ukazovala na další černobílou fotografii na dlouhé bílé stěně, „je Amelia. Byla to učitelka.“

Určitě to bude její dům, pomyslel si Scanlon, všechno naleštěné, samý kartoun a háčkované ubrousky. Nedovedl si představit, že by si svaté obrázky a všechno ostatní nechala dát do domu ta mladší.

A kadidlo. Scanlon by přísahal, že je tu cítit. Tenhle pach si bude pamatovat do smrti, starobylý, čpavý a tajemný. Když vešel, dokonce se rozhlédl, jestli tu někde není skrytý oltář.

„Přišel jsem s vámi mluvit o Crystal,“ vysvětlil dceři, která zůstala obezřetně stát kousek ode dveří.

Nepohnula se. Její železné odhodlání mu připomínalo některé policistky, co znal.

„Asi napřed potřebuju pivo,“ řekla nakonec. Zalétla pohledem k ledovému čaji a povytáhla obočí. „Máte zájem?“

Jack se podíval na sklenici, kterou držel v ruce. „Mám, díky.“

Nechala své věci na zemi u dveří a odešla do kuchyně.

Scanlon znovu osaměl s paní McDonoughovou a jejím defilé příbuzných.

„A tady dvojčata,“ rozplývala se stará paní. „Zemřely obě při porodu, Bůh jim žehnej. Byly moc křehoučké.“

Scanlon se pokusil líčení zkrátit. „Tohle všechno je vaše rodina?“ zeptal se a mávl rukou kolem.

„No ano,“ kývla Helen a upřela pohled na všechny ty tváře. „Moje. Všechny jsem si sama koupila.“

Scanlon si právě všiml černošky vysoko u stropu.

„Koupila?“

„No jistě. Sbírala jsem svou rodinu celá léta. Garážové výprodeje jsou na to nejlepší.“

Ulevilo se mu, když se před ním objevilo pivo.

Mladší slečna McDonoughová ho doprovodila suchým úsměvem. „Matka nemá vlastní rodinu, tak si prostě jednu nasbírala. Viď, mami?“

„Bůh mi je poslal,“ odpověděla Helen. „Právě jsem je ukazovala tady otci.“

„Já nejsem –“

„Je to policejní seržant,“ přerušila ho netrpělivě ta mladší. „Ne kněz.“

Stará dáma hleděla na svou dceru, jako by tam Jack nebyl. „Tak proč mu říkají biskup?“

Obě se otočily k němu. Jack se zamračil. „Hříchy minulosti,“ přiznal.

Ta mladší znovu povytáhla obočí. „Vy jste byl kněz?“

„Jezuita,“ odpověděl.

Obě na něj zůstaly zírat.

„No tohle,“ vydechla matka.

Chvíli nikdo nic neříkal. Jack postavil ledový čaj a soustředil se na pivo.

„Krásný klavír,“ poznamenal a mávl rukou. „Hrajete na něj?“

Dcera vrhla rychlý pohled tím směrem. „Ne. Na to měl nadání můj bratr Benny. Já ho jen oprašuju.“

„Váš –“

Ušklíbla se. „Genetický, ne koupený.“ Starší paní McDonoughová trochu ztuhla. Jack se rozhodl, že raději

přejde k věci. Napil se piva, přičemž ho okamžitě začal znovu pálit žaludek.

„Nechtěla byste se na chvíli posadit, slečno McDonoughová?“

Vypadala pobaveně. Sedla si na pohovku, její matka se odšourala do vzdáleného konce místnosti. Jack se posadil na područku pohovky.

„Dneska jsem se poptával kolem,“ začal bez úvodu.

Napadlo ho, že si měl nechat kravatu v autě. Sundat si ji teď mu připadalo nemístné. „Nikdo vašeho doktora nepoznává.“

Její reakce ho překvapila. Vypadalo to, jako by se jí ulevilo. Čekala cosi, co nepřišlo.

„Takže myslíte, že to opravdu nemohl být on?“

Naděje? Vůbec to nechápal. „Všechno pořád ukazuje na jejího pasáka. Máme tu ještě jednu potenciální svědkyni, za kterou jsem nebyl, ale protože jde o jeho bývalou přítelkyni, počítám, že i ona bude tvrdit, že to byl on.“

Zdálo se, že se uvolnila. „A to jste jel až sem, abyste mi to řekl?“ zeptala se. „Když jsem za vámi byla, ani jste si nezapsal moje jméno.“

„Volal jsem do vaší nemocnice. Chvála na vaši iniciativu a stížnosti na vaši iniciativu. Ale žádné fantazírování. Já se vždycky snažím nevynechat žádné potenciální vodítko.“

To ji usmířilo. Přesto se zdálo, jako by stále sváděla nějaký vnitřní boj. Jack byl dost chytrý, aby mlčel a čekal.

Její matka tiše seděla, oči obrácené ke stropu.

Pravděpodobně se modlila za jeho jezuitskou duši. V pokoji se objevila tlustá šedá kočka.

„Ale zatím Hunsackera definitivně nevypouštíte,“

konstatovala dcera.

„Nikdy nic definitivně nevypouštím,“ řekl. „Jenom jsem měl pocit, že jste se vydala na nějaké křižácké tažení.

Myslím, že by bylo škoda, kdybyste kvůli tomu přišla o práci. Ale neexistuje žádný důkaz, že by Crystal zabil ten váš doktor.“

Popravdě řečeno neexistovaly vůbec žádné důkazy.

Žádné otisky, vlasy, kůže za nehty. Někdo Crystal utloukl k smrti a pak zmizel, ovšem s naprosto jasnou myslí. To ale Jack těmhle dvěma nehodlal vykládat.

Mladší McDonoughová ho provrtávala pohledem.

„Máte pěkný auto.“

Povytáhl obočí. „Díky.“

„Kdybyste se rozhodl nadobro odjet z města, nechal byste ho na parkovišti u hospody?“

Cítil past, ale poslušně pokračoval. „Ne, leda by mě nechtěla ve stejném autě někam unést Kathleen Turnerová.“

Koutky jí zacukaly. „Wanda Trigelová měla černého firebirda. Ještě lepší vůz, než je váš mustang. Dokonce si nechala napsat do závěti, že chce, aby ji v něm pohřbili.

Jenže ten den, co zmizela, její auto našli na parkovišti u Ramblin‘ Rose.“

Jack zavrtěl hlavou. „Tohle se mě netýká.“ Obemkl chladnou plechovku prsty a předklonil se. „Můj šéf je legrační, chce, abych svůj čas trávil vyšetřováním vražd, co se staly u nás v okrsku. Crystal tam zavražděná byla, takže vyšetřuju její vraždu.“

„Ale mohla by tu být spojitost.“

„Jediná spojitost, jakou vidím, je, že Hunsacker znal ty dvě ženy a vy jste se doslechla, že možná znal i tu třetí,“

opáčil. „A nedá se to nijak prokázat. Takže tu máte ženu, jejíž útěk by nikoho nepřekvapil, a druhou, která zajela do špatné čtvrti. Obávám se, že na tom není nic neobvyklého.

Jen v tu konkrétní noc došlo v East St. Louis k dalším dvěma vraždám. A v souvislosti s nimi si nikdo bělocha v okolí nevšiml.“

Zarazila se. „Vy jste to prověřoval?“

Vzdychl. „Už jsem vám říkal, že se snažím nepřehlížet možná vodítka. Zastřelení vaší kamarádky nikdo neviděl.

Ale věřte mi, že bohatého bělocha, který by se v těch místech promenoval s dvaadvacítkou v ruce, by si rozhodně všimli.“

„S dvaadvacítkou?“ zopakovala Casey. „Já slyšela, že to byl kalašnikov.“

Jack potlačil úsměv. „Bohužel, nic tak exotického.

Chyběla jí peněženka a snubní prsten. Nic překvapivého.“

Až na to, že ani tady se nenašly vůbec žádné fyzické důkazy. Což bylo u takového případu velmi znepokojivé.

Tak nějak doufal, že když jí oznámí, že z jejího podezření zřejmě nic nebude, přenechá vyšetřování jemu.

Jenže když ji tak pozoroval, bylo mu jasné, že se to nestane.

Musí na ni dát pozor. Jestli je ten doktor jenom trochu takový, jak se domnívá, nemá ponětí, s čím si tu zahrává.

Sáhl do kapsy a vyndal navštívenku. „Udělejte pro mě něco. Tohle si nechte, a než uděláte něco hloupého, zavolejte mi, abych vám to rozmluvil.“

Vstal a postavil pivo na stolek. Casey udělala totéž, jeho vizitku v ruce. „Proč?“ zeptala se.

Vzdychl. „Protože kdyby mě postřelili, nechtěl bych, aby mě ošetřoval policajt. Měl by sice ty nejlepší záměry, ale pravděpodobně by něco zvoral.“

„To je ta nejmilejší urážka, jakou jsem kdy slyšela,“

uznala. „Tak dobře. Zavolám.“

Paní McDonoughová zvedla kočku do náruče.

Nepřítomně se usmála. „Určitě byste si rád pohrál s mou Mindou, že?“ zeptala se.

Jack byl rád, že předtím postavil pivo na stůl, jinak by mohl plechovku docela dobře upustit.

„On asi kočky moc nemusí,“ ujistila matku dcera s obdivuhodně vážným výrazem.

„Možná,“ vypravil ze sebe Jack. Měl pocit, že si ta mladší jeho rozpaky nesmírně užívá. „Možná příště.“

O chvilku později už kráčel ke svému vozu. Obvykle měl takový rituál, usadil se na starou koženkovou sedačku, pustil si kazetu Charlieho Parkera a chvíli jen slastně naslouchal motoru, než se rozjel. Dnes byl ale myšlenkami jinde. Snažil se představit si, co by se muselo stát, aby odešel bez svého milovaného vozu. Charlie Parker se do přehrávače vůbec nedostal.

Některé dny byla Casey za rušnou směnu docela vděčná. Jako ten příští. Poté co strávila bezesnou noc se svými démony, těšila se, až si pročistí myšlenky krvavou terapií. Přání se jí splnilo.

Sotva si píchla příchod, přistála první helikoptéra a do konce směny se nezastavili. Spolu s ní sloužili Abe, Marva a Janice, což práci přece jen usnadňovalo. Kdyby to tak mohlo být každý den, říkala si v duchu, tak by mi to nevadilo třeba dalších dvacet let.

Když se pak ale dívala na hromadu papírů, kvůli kterým musí zůstat přesčas, aby je všechny vyplnila, přece jen usoudila, že rocková skupina by byla lepší.

O přestávce na jídlo zavolala do nemocnice Svatého Isidora. Byl to další bod seznamu, který si napsala. Dohodla se s Betty Fernandezovou, že by spolu mohly zajít na oběd, aby se domluvily na uspořádání jakéhosi rozloučení s Evelyn. Betty bez váhání souhlasila a Casey znovu ucítila tu tíživou předtuchu.

Když vyšla na chodbu, zjistila, že se k ní ženou záchranáři s novým pacientem, velmi zarostlým obézním

šedesátníkem, který utrpěl v motelu srdeční zástavu. Na sále už bylo všechno připraveno. Casey se přidala k osazenstvu.

„Skolilo ho to nejmíň deset minut předtím, než nás zavolali,“ seznamoval je s fakty člen posádky záchranky, který za hlasitého oddechování prováděl pacientovi srdeční masáž. „V minulosti opakované srdeční potíže.“ Všichni se pustili do práce.

„Právě volala jeho manželka,“ oznamovala ode dveří sekretářka, „je na cestě sem.“

„Ne, není,“ opáčila Janice zostra. „Zrovna jsem ji posadila do čekárny.“

Všichni vzhlédli. Pak se podívali na pana B.

„Obávám se, že to nebude jeho manželka,“ vymáčkla ze sebe sekretářka. „S tou jsem právě domluvila po telefonu.“

Abe se otočil k Janice. „Je ta tvoje manželka mladá, blond a silně nalíčená?“

Janice kývla.

„V tom případě to není jeho manželka.“

„Do hajzlu,“ zasténala Janice a vrhla se ke dveřím.

„Právě jsem jí dala jeho peněženku.“

„Nestihl si ani sundat kalhoty,“ zalitoval Abe, který se skláněl nad chlupatou hrudí a hledal podklíčkovou žílu.

„Jenom si to představte. Ani se neudělal a bylo po všem.“

Překvapením však nebyl konec. Právě když se vrátila Janice s peněženkou pana B, zalapala Marva po dechu. „Tak pozor. Máme tu módní extravaganci.“ Právě se chystala zavést katetr, ale když panu B. stáhla kalhoty, objevila jeho skutečné tajemství. „Kristepane,“ vydechla.

„Leopardí kůže,“ užasl Abe. „To se k té černé krajce vůbec nehodí.“

„Zajděte tam za tou ženskou a zeptejte se, jestli nepostrádá punčocháče a podvazkový pás,“ doporučila Marva.

Casey zavěsila sáček s tekutinou na stojan a nepřestala se smát. Někdy si představovala, jak bude asi Ed vypadat za dvacet let. Měla pravdu. Nestálo za to počkat si.

Janice jen zavrtěla hlavou a zalétla pohledem ke Casey.

„Tyhle nejsou její,“ prohlásila s pohrdáním. „Ta má lepší vkus.“

„Kde sakra sehnal takovou velikost?“ divil se záchranář, který stále dával hrudní masáž.

Casey se ušklíbla. „Prohlídněte si jeho ženu, až přijde.“

„Nechceš pomoct?“ zeptal se jí Abe, který se ještě pořád snažil zavést katetr pro pacer. „V sundávání podvazků jsem jednička.“

„Určitě by ho to vzrušovalo.“

Abe neměl úspěch. „Mám pro tebe novinku. Jeho už nevzruší nikdy nic.“

„Dobře mu tak,“ prohlásila Janice ode dveří. „Kdybych byla jeho žena, pohřbila bych ho v tom spodním prádle.

Obličejem dolů, přesně jak umřel. V otevřený rakvi.“

„To bych moc rád viděl,“ utrousil Abe. Casey překvapeně vzhlédla a zjistila, že Janice má v očích bolestný výraz. Jejich pohledy se na chvíli setkaly.

Casey už zapomněla. Během toho všeho, co se za posledních pár týdnů odehrálo, odsunula Janiciny problémy stranou. Tentokrát se ale necítila provinile. Spíš zničeně.

Další problém. Další břímě.

Když se pustila do uklízení nástrojů, Janice si ji vzala stranou.

„Casey, máš něco zítra kolem poledne? Co zajít na oběd?“

Teď už výčitky svědomí přišly. Vzhlédla, uviděla ten její neklid a uvědomila si, jak je ráda, že má výmluvu.

„Já nemůžu, Jan,“ odmítla. Bylo jí jasné, že by Janice chtěla mluvit o svém manželství, o rozvodech a rozhodování. „Už jsem si domluvila oběd se sestrami od Svatého Isidora.“

Janice, která si jindy za každé situace udržela pózu hodnou vévodkyně, přešlápla a rozechvěle se nadechla.

Začala si okusovat jeden ze svých dokonalých nehtů. To znamená, že je to zlé.

„A co až zítra skončíme v práci?“ vzdala to. „Naštěstí mě nečeká žádná pozdně večerní modlitba.“

Janice jen krátce s úlevou kývla a vydala se po své práci.

Po cestě ke dveřím se ušklíbla směrem k pojízdnému lehátku. „Je to opravdu zajímavý člověk.“

Marva počkala, než se za ní zavřely dveře. „S jakými sestrami od Isidora?“ zeptala se, aniž by vzhlédla.

Casey připravovala tělo k převozu do márnice. „Holky z porodnického. Chceme uspořádat nějaké poslední rozloučení s Evelyn.“

Zřejmě to neznělo dost přesvědčivě. „Myslíš Evelyn, tvou kamarádku, co ji někdo zavraždil?“

Casey nezvedla oči. „Hhm.“

„S tou, co ji zavraždili těsně předtím, než jsi začala pročítat v novinách černou kroniku?“

„To je ona.“

„A budete probírat poslední rozloučení?“

„Přesně tak.“

„Koleduješ si o malér,“ opáčila Marva. „Víš to?“

Casey se snažila chovat jakoby nic. „No to víš, znáš mě.“

Marva zavrtěla pochmurně hlavou. „Ty jsi fakt přesvědčená, viď? Myslíš, že Hunsacker morduje lidi na ulicích.“

Najednou Casey pochopila Janicin výraz v očích. Byla to potřeba podělit se s někým o své trápení, svěřit se. Právě totiž cítila to samé.

„Něco ti řeknu, vím o dvou sestrách ze Svatého Isidora, co se s ním vážně nepohodly a vzápětí zemřely nebo zmizely. A třetí, ta prostitutka, o které jsem si četla ten den, co za námi přišel…“ Casey se zarazila. Dveře byly zavřené.

Nikdo je neuslyší. Přesto měla pocit, že mluví moc nahlas.

„Slyšela jsem, že se s ní možná scházel.“

„A myslíš si, že ji zabil.“

Tentokrát Casey neuhnula pohledem. „Myslím, že ji zabil.“

„Ten člověk, který tu přes hodinu brečel, že se mu nepodařilo zachránit to děvče.“

„Hitler měl taky rád psy, Marvo. Jak mám vědět, co funguje u Hunsackera jako spouštěcí mechanismus? Je… na něm něco, co nedokážu vysvětlit.“

„Co vidíš jenom ty.“

Casey se zatvrdila. „Kolikrát jsi mu asistovala při vaginálním vyšetření?“

„Párkrát, proč?“

„Tak mi řekni, je jemný? Zahřeje napřed zrcadlo, počká, když se pacientka bojí, postupuje opravdu jemně, aby ji to nebolelo?“

Marvin pohled mluvil sám za sebe. I ona to viděla.

„Spousta gynekologů jsou parchanti. To z nich ještě nedělá vrahy.“

Casey se napřímila. „Dělá tohle vyšetření každé ženské, co za ním přijde. Je úplně jedno s čím. A ne z pečlivosti, Marvo. Já myslím, že si užívá, jakou má nad nimi moc. Že je znásilňuje, aniž by to věděly. Chodí za ním, aby jim ubližoval. Říkají si o to. Zkoprní při tom jeho úsměvu a pak se nechají zneužít a nikdo ani necekne. Evelyn navíc slyšela, že dělá i speciál na tři prsty.“

Marva chvíli mlčela, rty semknuté do úzké linky.

„Pořád to ale není vražda,“ namítla.

„Je to symptom. Víš, napřed jsem si myslela, že jde jen o druh sociopata. Chápeš, amorální, manipulativní a tak dál.

Bůh ví, že jich je mezi doktory víc než dost. Ale Marvo, říkám ti, že si začínám myslet, že je to prvotřídní psychopat.

Doopravdy nebezpečný. Jemu nejde jen o to, aby lidi kolem ovládal, on jim chce ubližovat. Jestli si myslíš, že jsem se pomátla, tak mi to řekni. Ale jestli ne, tak mě nepeskuj.

Potřebuju to zjistit.“

„Holčičko,“ vzdychla Marva. „Nejsi pomatená. Ale jsi to nejhloupější stvoření pod sluncem, jestli si myslíš, že je tak nebezpečný, a přece chceš po něm jít.“

Posílená jejím porozuměním se Casey usmála. „O to se nehádám, taky bych radši seděla doma a háčkovala dečky na oltář. Jenže ať shniju v pekle, kdybych dovolila, aby mu to prošlo.“

Marva zavrtěla hlavou. „Pořád s ním ale musíš pracovat.

Jak to chceš dělat?“

Casey se zhluboka nadechla. „Budu držet jazyk za zuby a doufat, že neucítí, jak se potím.“

Jenže cítil. Musel to cítit přes celou chodbu, protože jakmile otevřela dveře, otočil se k ní z druhého konce a usmál se.

Okamžitě se vrátila ta úzkost. Jako by se nemohla nadechnout. Pocit, že ji někdo svléká na veřejnosti.

A to všechno je jen začátek…

Ten jeho všudypřítomný notes ji znervózňoval. Casey se vydala k vozíku s příslušenstvím a naplnila si náruč novou zásobou na sál. Cítila, jak se k ní blíží, slyšela jeho kroky.

Vytahovala katetry, sehnutá dolů, a odolávala nutkání ohlédnout se přes rameno. Bála se, že už zjistil, že byla na policii.

Zježené chloupky v zátylku jí napověděly, že je blízko.

Zvedla se, nemohla mu čelit v ponížené pozici.

„Tak jsem slyšel, že máte rušný večer,“ zahlaholil s tím úsměvem kočky, která vidí myš.

Casey si k sobě přitiskla materiál a věnovala mu chladný úsměv na oplátku. „Nebyl jste na sesterně proto, abyste probíral, jak se nám tu dnes vede, nebo ano?“

Vypadalo to, že má něco za lubem, jako milenec, který tají překvapení.

„Tak co, nějaké další slušné vraždy?“

Casey málem vypadl sáček s roztokem. Znovu se přinutila k úsměvu a vydala se zpátky na sál. „Nevím,“ řekla přes rameno. „Byly?“

Hunsacker se natáhl a podržel jí dveře. Casey si dávala dobrý pozor, aby se o něj náhodou neotřela.

„Díky,“ řekla a se zatajeným dechem vešla dovnitř.

Marva v opuštěné místnosti překvapeně vzhlédla, vzápětí se však znovu sklonila nad své poznámky.

„Dobré nebe,“ zazubil se Hunsacker při pohledu na operační stůl. „Abe říkal, že to byl nezapomenutelný zážitek, ale vidět to na vlastní oči…“

„Tady se nevybírá vstupné,“ konstatovala Marva, aniž by vzhlédla.

Casey odložila zásoby na pult a šla pacienta zakrýt.

Hunsacker se nepohnul.

„Tuhle jsem se u Svatého Isidora dozvěděl, že jste byla vdaná za Eda Bakera.“

Casey zareagovala dřív, než tomu mohla zabránit.

Otočila se jako na obrtlíku. Zjistila, že Hunsackerův pohled spočívá na tom leopardím a krajkovém spodním prádle.

„Krasavec,“ řekl. Pak se jí podíval do očí a tentokrát byl jeho úsměv smrtící a vědoucí. Než Casey vymyslela nějaký protiútok, byl pryč.

Nemohla dýchat. Nemohla se pohnout. V žilách jí proudil vztek. Frustrace. Neschopnost bránit se. Právě byla znásilněna stejně jistě, jako kdyby na ni položil ruce, a přece o tom nikdo jiný neví. Zabodl do ní nůž a pak klidně odešel.

Zatraceně! Jak se mohl dozvědět o Edovi? O tom, co provázelo jejich manželství? Jak se opovažuje ji tím škádlit?

A jestli ví tohle, co ještě ví?

„Casey?“

Vůbec Marvu nevnímala.

„Casey, děvče, stalo se něco?“

Trhla sebou, když se jí Marva dotkla. Překvapeně vzhlédla, pak si uvědomila, že Marva byla u toho. Jenže Hunsackerově narážce nemohla porozumět.

„Kristepane, vypadáš, jako kdybys právě vstala z mrtvých.“

Casey jen zavrtěla hlavou. Do očí jí vstoupily slzy.

Nemohla Marvě vysvětlit, jaký byl smysl Hunsackerových slov, pokud jí neřekne o Edovi.

„On to ví,“ vypravila jen ze sebe s náhlou jistotou. „Ví, že ho podezřívám.“

KAPITOLA 9

Barb rozrazila dveře. „Co tady děláte?“ chtěla vědět a dovnitř se spolu s ní vevalila kakofonie vytíženého oddělení.

„Probíráte novou módu?“

„Běž pryč,“ zavelela Marva. Držela Casey za rameno a nespouštěla oči z její popelavé tváře.

Barb strnula zlostí. „Neopovažuj se mi –“

Tentokrát Marva zvedla oči a upřela je přímo na ni.

„Řekla jsem, abys šla pryč.“

Barb odešla. Casey to sotva vnímala. Pořád se snažila uklidnit.

„Tak,“ řekla Marva tiše, „řekneš mi, co to mělo znamenat?“

„Už předtím jsem si říkala, jestli ví, že ho podezírám,“

přiznala Casey rozechvěle. „A teď to vím. On… myslím, že mi právě dal varování.“

Marva se zmateně rozhlédla. „Varování? Jaké?“

Casey se zachmuřeně usmála. Chudák Ed. Právě přišel o anonymitu. „Jde o to spodní prádlo, co má na sobě tady náš přítel.“

„No a?“

„Ed měl mnohem horší vkus. Kupuje si krajkové prádlo ve Frederick’s.“

Marva se ohlédla k zakryté hromadě na lehátku.

„Kristepane.“

„Nikdo to neví. Tím myslím nikdo. A Hunsacker mi právě řekl, že se to změnilo. Varoval mě, jaký může být protivník.“

„A co budeš dělat?“

Casey se snažila zhluboka dýchat. „Nevím,“ přiznala nakonec tenkým hláskem.

„Řekni to Tomovi,“ naléhala Marva.

Casey se k ní otočila. „A co mu mám říct? Že Hunsacker ví, že se mýmu bývalýmu manželovi líbily krajky víc než mně? Že si myslím, že vraždí sestry, co ho vytočí, a že ví, že to vím? Tak mi řekni, Marvo, co by na to Tom asi řekl?“

„Ale on ti vyhrožoval, děvče.“

„Stálas přímo tady. Připadalo ti to jako výhrůžka?“

„No podle tvýho výrazu rozhodně.“

Casey jen zavrtěla hlavou. Věděla dobře, že v tomhle je sama.

V tu chvíli se otevřely dveře. „Nemůžu postavit mužstvo s jenom jedním hráčem,“ prohlásil Tom upjatě.

„Tome, poslouchej –“ začala Marva.

Casey ji nenechala domluvit. „Hned jsme venku,“

omlouvala se. „Jenom jsme tu uklízely.“

„Dávejte si pozor, nejste jediné hráčky k mání,“ varoval je.

Casey bylo jasné, co by se stalo, kdyby si mu postěžovala. Už tak má pověst věčně otravné protestantky.

Stačí jedna stížnost na nejoblíbenějšího doktora celé nemocnice a skončí na ulici.

Takže nezbývalo, než aby se naučila hrát lépe než Hunsacker.

„Doktor Hunsacker se mě tu ptal na jednu sestru od Svatého Isidora, kterou jsem znala,“ zalhala proto. „Byla zavražděna. Chceme uspořádat nějaké poslední rozloučení s ní a jeho to moc zajímalo. Omlouvám se, Tome.“

Okamžitě změnil výraz.

„Ale jistě, Case, to je mi líto,“ zašvitořil rychle. „Barb jen nechápala, co tě tak rozrušilo.“

Naštěstí pak odešel.

„Zaplaťpánbů, že už nedělá na oddělení,“ ulevila si Marva. „Jak se ti to podařilo? Přeřadilas tak rychle, že jsem to ani nestačila sledovat.“

Casey zvážněla. „Udělám všechno pro to, abych ho dostala.“

„Ty to myslíš vážně. Nepřestaneš s tím?“

Casey se vrátila ke své práci. „Už si se mnou pohrál.

Přinejmenším si to můžu aspoň zasloužit.“

Nebyla si tak úplně jistá, co si od oběda s Betty Fernandezovou slibuje. Potřebovala nějaký kontakt s někým od Svatého Isidora, protože jediné informace o Evelyn a Wandě mohla získat právě odtamtud. Každopádně se ukázalo, že Betty zřejmě nebude ta pravá. Vysoká, hubená a nervózní žena, víc upřímná než chytrá, jedna z bývalých manželek gynekologa doktora Fernandeze. Casey si vzpomínala, jak přišla od rozvodu otřesená a zmatená.

Nápad s rozlučkou s Evelyn jí připadal báječný. Casey rychle načrtla představu, která nenápadně vložila většinu iniciativy do rukou zaměstnanců ze Svatého Isidora. Pak se řeč stočila k tomu, co se šušká.

„Chudák Ev,“ zasmušila se Betty, která se salátu téměř nedotkla, ačkoli víno už téměř dopila. „Měla svou práci moc ráda. Je to, jako kdyby umřel někdo z rodiny.“

„Zjistilas někdy, co se stalo tu noc mezi ní a Hunsackerem?“ zeptala se Casey, která už salát téměř snědla, zato vína se nedotkla. „Pořád musím myslet na to, jak byla rozrušená kvůli té pacientce.“

Betty dopila a rozhlédla se, kde je servírka. „Tři noci jsem pak nemohla spát,“ přiznala. „Víš, po tom, cos říkala, že jste spolu mluvily a tak.“ Zachmuřila se. „Dokonce jsem si pročítala chorobopis paní Baldwinové. Nechtěla jsem uvěřit, že by Ev udělala chybu, a věděla jsem, že doktor Hunsacker ji neudělal.“

Casey se trochu předklonila. „Určitě se ti ulevilo, když jsi zjistila, že Ev udělala všechno správně. Přece mu volala, viď?“

Betty se zaleskly oči. „Pětkrát. Je to v chorobopisu.

Myslím, že mezi ní a doktorem Hunsackerem muselo dojít k nějakému nedorozumění. Hrozně se pohádali. Nikdy jsem ho neviděla tak vyvedeného z míry. Ale paní Baldwinovou operoval do dvaceti minut od chvíle, kdy dorazil. A Evelyn byla kvůli ní taky hrozně rozrušená. V životě se s nikým kromě Hunsackera nepohádala.“

Casey chápavě kývla. „Zapsala, co mu říkala do telefonu?“ Na chvíli se odmlčela, než položila další, tu nejdůležitější otázku. „Myslíš, že mu opravdu mohla neříct, jak zlé to krvácení je?“

Betty zavrtěla hlavou. „Zapsala jen to, že mu volala a že jí řekl, že nepřijede. Chuděrka. Musela být hrozně rozčilená…“

Chudák Evelyn. Casey potlačila vztek. Najednou si byla jistá, že jediná chyba, jakou Evelyn tu noc udělala, bylo, že nezapsala do karty, co přesně Hunsackerovi říkala. Musel jí vyhrožovat tím svým slizkým úlisným způsobem.

Betty si otřela oči.

„A zůstal Hunsacker u paní Baldwinové zbytek noci?“

Betty kývla. „Poslední zápis má asi ve čtvrt na dvě, kdy byla na pooperačním.“

Čtvrt na dvě. Casey ztratila naději. Dokonalé alibi, na papíře. Jak by se mohl dostat na místo, kde se měla Evelyn za patnáct minut ztratit, když jen přejet přes Mississippi trvá dvacet? Původně si myslela, že Evelyn sledoval z parkoviště.

Docházela jí představivost. Byla si jistá, že s Hunsackerem cloumalo dost vzteku na to, aby Ev ublížil. Je ale dost chytrý, a tak zjistil, kam má na mířeno. Nějakým způsobem se tam dostal před ní tak, aby nikoho ani nenapadlo ukázat na rozčileného doktora dvacet kilometrů odsud.

„No, to už se asi nikdy nedozvíme,“ řekla nahlas.

„Ne,“ souhlasila Betty. „Chuděrka. Pořád myslím na to, co se jí stalo. Byla tak vyvedená z míry, že musela špatně zahnout. A stálo ji to život. Ještě takovou hroznou zbraní.“

Casey vzhlédla. „Ty to nevíš? Nebyl to AK47, byla to dvaadvacítka.“

Betty našpulila rty. „No, ty asi nejsou stejné, co?“

Což jen dokazovalo, že je sestra z porodnického a ne z pohotovosti.

„Ne,“ přikývla Casey, „to nejsou.“

„Stejně nechápu, jak se mohl tak splést,“ řekla Betty.

„Když toho o zbraních tolik ví.“

To Casey zaujalo. „Kdo?“

„No doktor Hunsacker. Pamatuju si, že nám to říkal on a vykládal, že kalašnikov je oblíbená zbraň gangů.“

To Casey opravdu nechápala. „No, víš, jak to chodí, tyhle zprávy se vždycky časem zkreslí.“

Zdálo se, že to Betty uspokojilo.

„Vypadá to, že Hunsacker má vás od Izziho dost rád.

Tuhle mi to říkal.“

Betty se ošila a najednou Casey připomněla její matku.

„Já nevím,“ řekla pak. „Posledních pár týdnů k nám moc pacientů neposílá. Je mi to líto.“

Casey předstírala překvapení. „Ne? Jak to?“

Betty pokrčila rameny, stále ještě v myšlenkách u Evelyn. „Nevíme. Měla jsme strach, že je to tím s Evelyn.“

Další pokrčení ramen. „Ale možná za to může Peter. Víš, někdy je to s ním dost těžké.“

Peter Fernandez, Modrovous. Prevít, co se týče manželských záležitostí, ale také schopný správce, který chce od svých lidí to nejlepší a obvykle to dostane. Parchant, ale chovaný v úctě.

A podle Betty měl s Hunsackerem konflikt.

Přinejmenším něco.

„Nedovedu si představit, že by se doktor Hunsacker s někým mohl nepohodnout,“ vymáčkla ze sebe.

„No, asi doktorská ješitnost. I když se šušká, že se Hunsacker scházel s Peterovou poslední milenkou.“ V její tváři problesklo uspokojení. Byla Peterovou druhou manželkou a vydržela mu do té doby, než objevil mladší a vášnivější model.

„Tím by se to vysvětlovalo,“ ušklíbla se Casey.

Betty se také zazubila, vzápětí se však vrátil ten úzkostný výraz.

„Ale určitě už za ní nechodí. Proč by taky měl?“

Co na to říct? „Já nevím, Betty.“

„To jen, že nechci, aby sis udělala špatný obrázek.“

Casey si nebyla jistá, proč má potřebu Betty uklidnit.

„To víš, že ne.“

Oběd trval ještě půl hodiny, během které si vyměnily všechny staré i nové drby a novinky ve fungování nemocnic.

Rozloučily se s tím, že se určitě zase sejdou. Casey myslela znovu na Evelyn, když kráčela s hlavou sklopenou skrz obchodní centrum v proudu dalších lidí. Uhnula kočárku s dvojčaty a zastavila se u výlohy obchodu se zvířaty, aby obdivovala jejich štěňata.

A pak ho zahlédla.

Zůstala stát jako opařená. Muž, co šel za ní, do ní narazil. Omluvila se. Když se otočila zpátky, už nebyl nikde v dohledu.

Byl to Hunsacker. Tam, na kraji uličky u obchodu s botami.

Jenomže se nedíval na boty, ale na ni.

Přinejmenším vypadal jako on. A rozhodně se na ni díval. Ale docela jistá si nebyla.

Každopádně ji to připravilo o klid. Najednou se jí vůbec nechtělo jít dál, zmocnila se jí iracionální obava, že zahne za roh a on tam bude stát. S úsměvem.

Zavrtěla hlavou. Možná má Marva pravdu, možná už je trochu moc posedlá. Za rohem samozřejmě nikdo nečekal. I tak se jí potily dlaně. Dozvěděl se o Edovi. Zabíjí lidi, zřejmě v záchvatu vzteku, a dokonale kryje své stopy.

Toho večera neměly s Janice šanci promluvit si, stejně jako následujícího. Obě se dostaly z oddělení až ve tři ráno.

Casey si vyčítala, že ji to vlastně ani nemrzí. Janice byla čím dál zamlklejší. Měla by ji podpořit, zvlášť když má Janice podezření, že jí manžel zahýbá. Jenže si nebyla jistá, jestli se touží přehrabovat ve vlastní minulosti.

Nakonec jí nezbude, než se s Edem sejít.

Čím víc na to myslela, tím byla přesvědčenější, že mu musí povědět o tom, že Hunsacker ví. Je to jeho právo. Po rozvodu jí přenechal auto. Zavolala tedy k němu do ordinace a domluvila si schůzku.

Edova kancelář v jedné z opulentních budov na Ballas Road odrážela jeho úspěch. Vybudoval si slušnou klientelu specializací na žaludeční neurózy a závislosti. Byla to témata na hony vzdálená jeho vlastnímu problému. Jeho klienti byli zámožní, atraktivní a vděční. Ordinaci i čekárnu měl zařízené v jihozápadním stylu s pravými indiánskými artefakty a tlumeným osvětlením. Měl se tak dobře, jak jen mohl. Casey se snažila mu to přát.

Pokaždé když ho uviděla, divila se, jak si ho mohla vzít.

Byl to tak pasivní člověk. Bledý, hubený, s brýlemi, takový typ, jakého ve škole každý zbije, ideální důvěrník. Před klienty působil kultivovaně a uhlazeně, ale před Casey v jednom kuse fňukal. K vlastní věčné hanbě si uvědomovala, že právě díky tomu k němu tenkrát získala náklonnost. Jenže tenkrát bylo tenkrát.

„To je překvapení,“ přivítal ji, obešel stůl a políbil ji na tvář. Měl nové kostěné obroučky. Vypadl v nich starší a asertivnější. Samozřejmě ta image brala za své, když si ho k tomu člověk představil v lodičkách.

„Promiň, že tě ruším, Ede.“ řekla Casey a snažila se nedat znát zbytky pohrdání, co v ní ještě zůstaly. „Máš to tu moc pěkný.“

Oba se posadili do bezových křesel, civilizovaně a slušně, jako kdyby na sebe nikdy neječeli. Tedy ječela spíš Casey. Ed roztřískal veškeré zničitelné předměty v domě.

Teď si dal nohu přes nohu a otočil se k ní.

„Vypadáš ustaraně,“ nadhodil tím svým profesionálním tónem.

Casey se okamžitě naježila. To byla další potíž. Kdykoli se pokoušela o konfrontaci, ukryl se za těmi svými frázemi.

Dnes si přála mít všechno za sebou co nejrychleji.

„Ede, stalo se něco, co bys měl asi vědět.“

Naklonil hlavu ke straně. „Pokračuj.“

Málem se usmála. „U nás v nemocnici Panny Marie je jeden doktor, co tě zná,“ řekla a podívala se mu do tváře.

„Ví… o tobě všechno. A taky mi to pověděl.“

Ed se konečně probudil. „Cože?“ Zapřel se nohama do podlahy, jako by se chystal na souboj. Zvýšil hlas.

Casey si toho nevšímala. „Jmenuje se Hunsacker. Je –“

„Dale?“ přerušil ji Ed s potěšeným úsměvem. „Ale proč jsi to neřekla hned. Bože, Casey, vyděsilas mě. Myslel jsem, žes mě pomlouvala po městě, nebo tak něco.“

Casey zavřela ústa právě včas, aby neřekla něco jako „idiote“.

„Tys mu to řekl sám?“ zeptala se strnule.

Už vůbec nepůsobil rozrušeně.

„Jsme partneři na golfu,“ vysvětlil jí. „Je novým členem našeho klubu.“

„Nikomu jinému z kamarádů z golfu jsi nevykládal, že máš radši krajky a satén než bavlněné boxerky.“

Ed nakrčil nos, jako by to byla ona, kdo má zvláštní zálibu. „Alternativní volba Daleovi nijak nevadí.“

Casey málem vyprskla smíchy. No, to byla skutečně neotřelá variace, jak to podat. Zajímalo by ji, jestli Ed tuší, jakou alternativní volbu si vybral kamarád Dale.

„Vlastně i Dale sám je velmi otevřený, co se jeho libůstek týče. A jeho výstředností.“ Úsměv byl ještě širší, jako by si vykládali golfařské historky místo sexuálních zvráceností.

„On má taky rád spodní kalhotky?“ Legrační na tom bylo, že to nebyla tahle zvrácenost sama, kvůli které nakonec Casey odešla. Dokud to spodní prádlo nenosil před ní, vlastně jí to nijak zvlášť nevadilo.

„Ne. Rozvrhy.“ Ed se zazubil. „Myslel jsem, že jsem jediný, kdo má takové nutkání, ale i on má notes, kam si zapisuje každou minutu každého dne. Vtipkuje, že se se ženskými miluje vždycky ve stejnou dobu.“

„No ano, to mu asi pomáhá udržet si přehled v té záplavě přítelkyň.“

„Měl dokonce jednu prostitutku, která měla větší notes než on.“

„Cože?“

Ed jen mávl rukou. Nikdy před ní nedělal tajnosti, klidně jí vykládal důvěrné informace o svých pacientech a inspiroval se jejími nápady. Vždycky věděl, že Casey nikomu nic nepoví. Jenže netušil, že tentokrát je to něco jiného.

„Ty nic neřekneš,“ ujistil sám sebe. „Prostě experimentoval, chápeš. Chtěl si ji na chvíli vyzkoušet.

Představ si, že na něj dokonce ječela, když nedodržoval rozvrh přesně, jak bylo naplánováno.“

Casey tomu nemohla uvěřit. Sedí tu s psychiatrem, jehož příjmy mají sedmimístné číslo, a on se rozplývá nad Hunsackerem a nemá páru, co je to za člověka.

Vykládal mu Ed všechny ty choulostivé historky pacientů, které by snadno mohly někomu ublížit, kdyby se dostaly do špatných rukou? Tajemství, jaká psychiatr správně nesmí nikomu vyzradit? Jestli se Ed Hunsackerovi svěřoval, raději nechtěla ani pomyslet, jak by těm lidem mohl ublížit.

Zvlášť potom jí.

„Kdy jsi s ním začal hrát golf?“ zeptala se a najednou se bála odpovědi.

„No nevím, asi tak před šesti týdny. Je dobrý.“

„A to jste mluvili i o mně?“

Ed klidně pokrčil rameny. „No jasně že jsme si vyměnili pár historek o bývalých manželkách.“

Casey se stáhlo hrdlo.

„To je zvláštní,“ řekla tiše. „V poslední době je u nás v nemocnici v jednom kuse a o tobě se zmínil až včera.“

Co mu má říct, jak ho varovat? Ed je natolik samolibý, že by byl schopný její varování rovnou tlumočit Hunsackerovi jako další veselou historku s bývalou manželkou.

Ed se podíval na hodinky a vstal. „Nedělej si s tím starosti,“ uklidňoval ji. „Casey, opravdu si vážím toho, žes za mnou přišla a chtěla mě varovat.“

Málem to řekla v tu chvíli, kdy ji držel za ruku a usmíval se. Ten úsměv měl vyzařovat upřímnost. Vídala ho, jak si ho procvičuje před zrcadlem.

„To bylo to nejmenší,“ opáčila a stáhla ruku. „Buď tak hodný a příště mi dej vědět, komu všemu to vykládáš, ano?

Určitě by mi to ušetřilo dost starostí.“

Nechala se odvést ke dveřím.

„Určitě ti dám vědět jako první,“ slíbil. „Ještě pořád žiješ s matkou?“

Casey se naježila. „No, to víš, práce zdravotní sestry prostě není zrovna zlatý důl.“

Ed se zasmál právě ve chvíli, kdy otevřel dveře do čekárny. Několik žen vzhlédlo s mateřským úsměvem.

Další opatrný polibek na tvář a zamávání. Naštěstí ani na chvilku nezatoužila po ničem víc.

Zazvonil zvonek. Casey vzdychla. Janice. Zhasla lampičku a vydala se dolů ke dveřím.

Janice stála na verandě jako šlechtična před gilotinou.

Casey se neubránila úsměvu.

„Konečně.“ Přivítala svou kolegyni úsměvem, který se musel velmi blížit tomu Edovu. „Máme dům celé odpoledne pro sebe. Pojďme se napřed najíst.“

Janice zapátrala pohledem po místnosti s vysokým stropem. „Kde máš mámu?“ zeptala se.

Casey jen pokrčila rameny. „Zachraňuje duše v očistci.“

Janice vzdychla. „Doufám, že se jí podaří zachránit mou.“

„Napřed jídlo.“ Casey ji zavedla do útulné kuchyně.

Manželství s Edem jí přece jen bylo k něčemu dobré.

Zažila toho dost, aby teď mohla přítelkyni poradit. Brzy došlo na dezert.

„Já prostě nevím, co mám dělat,“ přiznala Janice a uždibovala vidličkou čokoládový dort.

Casey chvíli sledovala částečky prachu, jak ve světle víří nad dřezem. „Nechceš mi to vyklopit?“ Janice se zamračila. Ruce se jí trochu chvěly. Nosí toho v sobě hodně.

„Tvůj bývalý manžel tě podváděl.“

Casey jen kývla.

Janice znovu zaútočila na dort. „Aaron mi to udělal taky…“ Sbírala odvahu. „Jenomže ne se ženami.“

Casey to vyrazilo dech. „Ale.“

„Chlapi,“ vyprskla Janice. „Přinejmenším jeden. Zná ho z nemocnice.“

Aaron pracoval v jedné z městských nemocnic jako zdravotní bratr, dokonalý plakátový typ se zničujícíma modrýma očima.

„Víš, kdo to je?“

Janice zavrtěla hlavou. „Přísahá, že jde jenom o flirt, jenom… experiment. Casey, já nevím, co mám dělat.“

„No ne,“ zabručela Casey. „Něco takového jsem ještě neřešila. I přes všechny úchylky chtěl být Ed v posteli jediným majitelem penisu.“

Janice se zatvářila překvapeně.

„Je transvestita, ne bisexuál. V tom je rozdíl.“

„Co ti nakonec pomohlo rozhodnout se?“

Casey vzdychla. „Vlastně to byla jenom poslední kapka, ne hlavní důvod. Jeho zahýbání byl jenom jeden z problémů.“

Janice kývla a odložila vidličku. Soustředěně studovala kostkovaný ubrus. „My máme taky problémy,“ svěřila se.

„Jsme svoji devět let a zdá se, že se hádáme pořád kvůli stejným věcem a nic se neřeší. Já jsem z toho vyřízená, on taky.“

„Chce s tebou zůstat?“

Suše se zasmála. „No jistě. Nesnáší změny.“

„A ty?“

„Jestli chci zůstat s ním?“ Vzhlédla a oči se jí leskly. „Já nevím. Bojím se, že zůstávám jen proto, že mám strach ze změn stejně jako on. Ze zvyku. Rozvod je hrozně konečná věc, navíc je dost náročný.“

Casey čekala. Tušila, že to není všechno. A taky nebylo.

„Je tu někdo jiný,“ přiznala Janice, dlaně položené na stole.

„Někoho máš?“

Zaváhala, pak kývla. „Já myslím, že ho miluju.

Někdy… mám pocit, že bych s ním ze všeho nejradši utekla a tím by se všechno vyřešilo samo.“

„To nedělej,“ varovala ji Casey.

Janice se na ni překvapeně podívala.

„Věř mi, že když utečeš z jednoho vztahu do druhého, problémy z toho starého se nevyřeší, jen si tím naděláš další.“

„Tys to po Edovi udělala?“

„Já to udělala s Edem. On byl můj únik. Můj zachránce, který mi rozuměl a se kterým mi bylo líp. Jenže to bylo jenom z bláta do louže. Věř mi, Jan, tohle není řešení.“

„Tak co potom?“ zeptala se Janice a vstala. „Život s Aaronem je zrovna teď nemožný. Nic nechápe a já mu to nedovedu vysvětlit. Milovali jsme se čím dál míň už předtím, než jsem zjistila… tu věc. Myslím, že chci odejít, ale nevím, jestli k tomu sama nasbírám dost odvahy.“

„Myslet si, že chceš odejít, je něco jiného, než vědět, že to chceš udělat,“ namítla Casey jemně. „Dokud to nebudeš vědět, řekni tomu druhému, ať si nechá zapnutý poklopec.“

Tentokrát se usmála i Janice. Tím bylo jasné, jak daleko už to s tím „novým“ zašlo. Sex všechno jen komplikuje.

„Jsi ženská a navíc dost chytrá na to, aby ses nechala ovládat svými pohlavními žlázami.“

Janice se rozesmála a znovu se posadila. „Jenže to jsou hrozně opuštěné pohlavní žlázy.“

Tentokrát se zasmála Casey. „Až budou zpívat sólo tři roky, pak si přijď za mnou postěžovat. Do té doby se u mě soucitu nedočkáš.“ Vstala, aby dolila čaj. „Zajdi si k psychologovi. A Aaron ať jde taky, aspoň může trochu zapracovat na tom svém experimentátorství. Třeba se od něj odstěhuj, pokud to potřebuješ, a uvidíš, jestli ti bude líp. Žij pár měsíců sama, protože když od něj odejdeš, je docela pravděpodobné, že to tak stejně dopadne. A teprve potom ti dovolím, aby ses vrhla do náruče toho svého ctitele, jestli budeš pořád chtít.“ Janice vzhlédla. „Páni, mami, tak to je docela jednoduchý.“ Suchý humor, ale mnohem lepší než ta úzkost předtím. Casey jí dolila. „Jasně že není. Ale je to logický postup.“

„Proto si taky všichni tolik vážíme tvých rad.“ Casey si odfrkla. „Kdyby si všichni vážili mých rad, byly by na oddělení tři sestry navíc a Ahmeda by vykopli.“

Už docela uvolněně se pustily do obvyklého klábosení.

Pak najednou zazvonil telefon. Casey vstala a usoudila, že Helen potřebuje odvézt domů. Kupodivu se na druhém konci ozval seržant Scanlon.

„Můžu vám asi tak za půl hodiny zavolat zpátky?“

zeptala se rychle a odvrátila se od Janice. I ta by ji teď nevědomky mohla prozradit.

„Můžete,“ zněla stručná odpověď „Ale myslel jsem, že byste tohle možná chtěla vědět hned. Našli Wandu Trigelovou.“

KAPITOLA 10

Casey na Janice docela zapomněla. „Kde?“ zeptala se.

„Pár lovců ji našlo v příkopu asi kilometr od Ramblin‘

Rose.“

Vůbec si neuvědomila, že si přitiskla ruku na prsa. „A?“

Neodpověděl hned. Usoudila, že přemítá, kolik může civilistovi prozradit. „Už tam ležela nějakou dobu, takže toho moc nezbylo, z čeho by se dalo usuzovat. Ale domnívají se, že utrpěla smrtelný úder do hlavy.“

Casey kývla. Takže jsem měla pravdu, chtěla říct.

Wanda neutekla. Celou tu dobu byla mrtvá a nikoho to nezajímalo, dokud ji nenašla parta v maskáčích někde v lese.

Přesně tohle celou dobu čekala. Byl to pro ni další důvod k obviňování Hunsackera, věděla ale, že jinak to ničemu nepomůže. Nikdo ho nebude hledat jen proto, že ho zavražděná nazvala „hromadou sraček“.

„O čem jste se mnou chtěla mluvit?“ zeptal se Scanlon.

„Byl jsem u výslechu, když jste volala.“

Casey si zajela rukou do vlasů a zalétla pohledem k Janice, která více než se zájmem naslouchala. „Já vám kvůli tomu ještě zavolám. Teď mám návštěvu.“

„Jak chcete.“

Chtěla, aby pochopil, ale nemohla říct nic. „Děkuju,“

řekla tedy. „Jsem opravdu ráda, že jste mi dal vědět.“

Zavěsila.

„Špatné zprávy, Casey?“

Omluvně se usmála. „Kamarádka od Svaté Isidora.

Všichni si mysleli, že utekla od manžela. Dneska ráno ji našli zavražděnou.“

Janice se zatvářila překvapeně. „Bože, to je hrůza. Vědí, kdo ji zabil?“

„Myslí si to. Někdo, s kým se napila.“

Nešťastník. Casey jen doufala, že má neprůstřelné alibi.

Jinak by se i on stal Hunsackerovou obětí.

Chtěla se vrátit ke stolu, když telefon zazvonil znovu.

„Je tam Benny?“

To Casey rozhodně zaujalo. „Mami?“

„Catherine, holčičko, je tam Benny?“

„Ne, jasně že ne.“ I tak se přistihla, jak se rozhlíží kolem, jako by se mohl někde schovávat „Proč se mě na to ptáš?“

„Protože jsem na něj myslela,“ opáčila matka, jako by Casey byla natvrdlá. „Určitě je to vzkaz od naší Panenky Marie. Chce, abych se připravila.“

„Dobře, mami. Bezva. Už chceš jet domů?“

„Jistě. Musím začít s úklidem.“

Možná je to přece jen vzkaz. Třeba je Benny mrtvý jako Wanda. Už o něm dva roky neslyšely.

„Jedu pro tebe,“ slíbila Casey a zavěsila.

Scanlonovi zavolala až pozdě odpoledne.

„Omlouvám se, že mi to trvalo tak dlouho,“ řekla do telefonu. Seděla ve svém pokoji, který vypadal přesně tak, jako když šla poprvé do školy. Postel s nebesy, sedátko u okna, houpací křeslo v rohu. Jen fotky Paula Newmana a Roberta Redforda vystřídaly plakáty, plyšová zvířátka, pak knížky, ale pořád to byl její ráj. Pokoj nejvýš v domě, kam slunce ráno vchází jako první.

„Už můžete mluvit?“ zeptal se s náznakem pobavení v hlase.

„V posledních dnech jsem začala být trochu opatrnější.

Vypadá to, že přitahuju pozornost doktora Hunsackera.“

Na druhém konci nastalo to zvláštní ticho. „Co tím myslíte?“ zeptal se.

„Hraje si se mnou. Dává mi najevo, že hodlá poznat všechna moje tajemství. Nevím jistě, jestli chci, aby o mně všechno věděl. Jenže většina lidí jako ta návštěva, co jsem tu předtím měla, si myslí, že je to anděl.“

„On vám dost nahání, co?“

Casey zaslechla cvakání propiskou o stůl a pousmála se.

Je v práci. „Ráda uslyším váš názor na něj, až ho poznáte.“

Další krátké ticho. „Co jste mi předtím chtěla říct?“

„No ano. Chtěla jsem se zeptat, jestli Crystal měla obsesi ohledně přesnosti.“

„Cože?“

„No, jako jestli třeba křičela na zákazníky, když přišli pozdě?“

„Tak to nevím, nikdy jsem za ní nebyl.“

„Dodržovala přesný rozvrh?“ nedala se odbýt Casey.

Další ticho. Víc nepotřebovala slyšet.

„Myslím, že v jejím notesu najdete i Hunsackerovo jméno. Prý ho nosila všude s sebou. Scházeli by se pokaždé ve stejnou dobu. Možná použila nějakou šifru.“

„Ne,“

zněla

odpověď

„Nepoužila.

Všechno

rozepisovala. Hotový literární talent. Jenže její notes zmizel.“

Casey zmlkla. Už ji ty zvraty začínaly unavovat, pokaždé záblesk naděje a další tvrdá srážka s realitou.

„Doufala jsem, že by to k něčemu mohlo být.“

„Říká nám to, že váš doktor možná tu mou mrtvou prostitutku znal. Kde jste se o tom notesu dozvěděla?“

„Od bývalého manžela. Vykládají si s Hunsackerem u golfu zábavné peprné historky.“

Tentokrát cvakání propisky přestalo. Casey ho přímo viděla, jak si zamnul čelo.

„Slečno McDonoughová –“

Dodnes dokonalý jezuita. Dokázal vypustit varování jen pouhým vyslovením jejího jména.

„Seržante,“ opáčila, „já to musím zjistit. Musím dosáhnout bodu, kdy mi bude někdo naslouchat.“

„Takový důkaz není u soudu přípustný.“

Usmála se. „Rozhodně postačí na příkaz k prohlídce.

Aspoň v Miami Vice to tak bylo. Chci toho mít tolik, abyste se konečně začali všichni dívat správným směrem.“

„Jste neodbytná, co?“

„Správně.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jasně.“

„Proč jste si tak jistá? Nikdo jiný by tyhle tři vraždy nespojoval s jednou osobou. Není na nich vůbec nic podobného.

Zbraň, místo ani okolnosti. Není tu žádný vzorec, ačkoli mi tvrdíte, že Hunsacker zabíjí podle vzorce.“

„Říkám jen, že zabil tři lidi. Žádný vzorec neznám. A nezajímá mě to.“

„Proč?“

Casey zavrtěla hlavou. „Souvisí to s vaginálním vyšetřením, seržante.“

„Cože?“

„Vyšetření. Dokud nebudete ženská a neproděláte takové vyšetření, těžko vám vysvětlím, proč si myslím, že je Hunsacker psychopat jen proto, že má rád vaginální vyšetření.“

„Zkuste to.“

Odfrkla si. „Tak se svlékněte, lehněte si na lehátko, dejte nohy nahoru a pokuste se o společenskou konverzaci, zatímco vám někdo sedí mezi nohama. Pak si o tom můžeme promluvit.“

K jejímu překvapení se rozesmál. Měla by mít vztek.

Ale smála se taky. „Už jsem dostal hodně návrhů. Ale takový ještě ne,“ uznal.

„Poptejte se na to té vaší vyšetřovatelky Dawsonové,“

opáčila. „Vsadila bych se, že to pochopí.“

„Udělejte pro mě něco,“ požádal ji náhle vážně. „Nechte to na chvíli být. Celý den jsme vyslýchali přítelkyni toho pasáka. Taky jsme našli případnou svědkyni, tu, co utekla.

Zítra má přijít, kolem poledne už bychom mohli něco vědět.“

„A pořád si myslíte, že to byl ten pasák.“

„Pořád si to myslím. Jestli ano, tak nejhorší, co váš doktor udělal, bylo, že chodil za prostitutkou s přesným rozvrhem.“

Casey ani nevěděla, v co vlastně doufá. V nevinu nebo prohřešení? Jako když čekávala, až se Ed vrátí domů, a nebyla si jistá, jestli chce důkaz, že chodí za jinými, nebo ne. Slastná úleva nebo horký spravedlivý vztek?

„Ozvete se mi, že ano?“ zeptala se.

Chvíli přemýšlel.

„Ozvu,“ řekl nakonec. „Doufám, že vás to uspokojí.“

„Děkuju, seržante. Máte velkou trpělivost.“

„Jak jsem říkal,“ zopakoval formálně, jako by se ostýchal. „Nikdy nezanedbám potenciální vodítko.“

Casey zavěsila. Chvílemi si připadala trochu jako Helen, jen s tím rozdílem, že její matka vidí svaté a ona hříšníky.

Seržant Scanlon seděl v oddělení vražd u svého stolu, před sebou spis s případem Crystal, který si znovu procházel. Zatímco telefonoval s Casey McDonoughovou, přinesli mu vzkaz od kapitána, který teď ležel navrchu.

Kapitán si stěžoval na Jackovu žádost o placený přesčas. Neměl Jacka rád, což bylo zjevné, kdykoli musel Jack k němu do kanceláře.

Nezajímaly ho statistiky. Odmítal uzavírat případy jen proto, aby se zvýšila míra vyřešených. Pracoval na případu, dokud nebyl s vyřešením plně spokojený, jenže to nebyl u vedení právě oblíbený způsob práce. Blíží se městské volby a kapitán je starostův muž.

Jack se vrátil k tomu, co ho teď zajímalo mnohem víc.

Fotografie soudního lékaře ho dráždily. Snímky místa činu s Crystaliným tělem našedlé barvy a tmavou krví v černobílém i barevném provedení.

Bývala to krásná žena, vysoká a impozantní, s atletickými rysy. Na fotografiích ale bylo tělo beztvaré a asymetrické jako splasklý balon. Blond vlasy měla smáčené krví.

Nebyla to rychlá smrt. Ten, kdo ji zabil, měl záchvat zuřivosti. Použil ruce i nohy, ztýral ji tak, až nebyla k poznání.

A pak, když ji utloukl k smrti, po sobě všechno uklidil, dokonce jí odstranil svou kůži zpod nehtů.

Znovu zazvonil telefon.

„Seržant Scanlon,“ ohlásil se.

„Tady Jarvis Franklin z Arnoldovy,“ ozvalo se na druhém konci. „Volal jste mi. Co byste potřeboval, seržo?“

„Díky za zavolání, Frankline. Prý jste dnes ráno našli Wandu.“

Franklin si odfrkl. „Pár chlápků našlo to, co z ní zbylo.

Po tom, co jsme spolu mluvili o jejím auťáku, mě to zas tak nepřekvapilo. Zvláštní, jak člověk občas přehlídne do očí bijící fakta, co?“

„No, podle toho, co se o ní říká, jste mohli mít docela pravdu vy.“ Scanlon začal klepat propiskou o stůl. „Řekněte mi jednu věc. Našli jste v tom autě něco?“

„No, víte, to je celkem divný. Buddy tam odmítal vlízt, když jsme mu auto vrátili. Prý to nosí smůlu. Takže jsme ho dostali netknutý. A nebylo tam vůbec nic.“

„Žádné věci?“

„Prostě nic. Bylo čistý jako padlej sníh. Wanda s tím autem jezdila každej týden do myčky. Asi tam byla zrovna ten den a vevnitř vyluxovala těsně předtím, než vyrazila do putyky. Tu noc pršelo. Bouřka. Takže ani zvenčí se nenašlo vůbec nic zajímavýho.“

Klepání zpomalilo. Scanlon si ani nevšiml, že ho od svého stolu sleduje Barb Dawsonová. „A co Wanda?“ zeptal se. „Taky nic?“

Odfrknutí, jaké naznačovalo, že by mu to mělo být jasné. Fakt, že sídlil v centru města, ještě neznamenal, že neviděl svůj díl rozložených mrtvol. Jarvis Franklin tam má možná lišky a kojoty, ale tady u nich mají zase krysy a horko. To dokáže na mrtvém těle zatraceně zapracovat ve velmi krátkém čase.

„Něco, co by vás zaujalo?“ dodal pro jistotu.

„Proč?“ zeptal se Franklin. „Máte pro mě něco?“

„Ne.“ Franklin by byl určitě historkou o vraždícím gynekologovi nadšený. „Jenom se snažím uklidnit jednoho přítele, který mi vnukl ten nápad s autem.“

„Jediná divná věc jsou ty její náušnice.“

„Náušnice?“

„No jo. Nosila v obou uších hotový klenotnictví, ale teď jí náušnice na jedný straně chyběly, všechny čtyři. Jinak dostala ránu velkým šutrem a na tu zemřela. Pořád hledám Bobbyho Lee Martina, kdybyste o něm něco zaslechli.“

„Dám vám vědět. Tak dobře, zatím se mějte.“

Sotva zavěsil, Dawsonová se na něj otočila. „Nemáš žádný přátele, Biskupe,“ rýpla si zvědavě.

Sevřel propisku, pak se na ni otočil, opřel se a založil si ruce za hlavou. „Drahá kolegyně,“ řekl, „pověz mi něco o vaginálním vyšetření.“

Další rušná směna, navíc byl jedním ze sloužících lékařů Ahmed. Casey se k večeři dostala až téměř v devět.

To už dokázala myslet jedině na to, jak zařídit, aby Ahmeda deponovali.

A najednou, přímo na své tašce, našla dárek. Nebylo na něm napsáno jméno, ale Casey poznala Marvin rukopis.

Vzala do ruky tlustý spis a posadila se.

Sérioví, masoví a skandální vrahové, Profil. Musela se rozesmát nahlas. To je celá Marva. Jako strážný anděl amatérských detektivů, který trousí nenápadná vodítka, aby jim pomohl najít správné řešení.

Marva si nemohla dovolit, aby se do toho zapojila přímo, což Casey chápala. Ale věří jí a na tom záleží. Zvlášť když jsou chvíle, ve kterých si nevěří ani ona sama.

Nepřítomně vyjídala žampiony ze své pizzy. Otevřela spis a pustila se do čtení.

„Sériovými vraždami nazýváme vraždy nesouvisejících obětí s časovými odstupy minimálně dva dny.“

Casey ucítila mrazení předtuchy. Stačila první věta a už si Hunsackera zařadila.

Sériový vrah. Ale ne, sériový vrah byl Bundy, Gacy.

Takoví, co si mrtvoly rozsekávají a opékají na ohni. Takový Hunsacker není.

Dál se dozvěděla, že se sérioví vrazi dělí do dvou kategorií,

na

organizované

a

neorganizované.

Neorganizovaní spadají mezi ty, co slyší hlasy, mají vidiny a myslí si, že jejich kočka je posedlá. Psychotici.

V takových se Casey po dvanácti letech na oddělení pohotovosti docela dobře vyznala. Dočetla se, že takoví udeří, když se ozvou dané signály, což se nedá nijak předvídat. Jejich touha zabíjet se dá zlikvidovat izolací a pravidelnými dávkami antipsychotik.

Zato organizovaní vrazi se léčit nedají. Obvykle jde o osobnosti klidné, logické, chytré a okouzlující. Zabíjení obětí je pro ně koníčkem.

Lidský žralok, psychopat. Bez duše, bez svědomí, bez naděje na uzdravení. Jako Ted Bundy, hezký, charismatický, manipulativní, smrtící.

Četla dál a pizza jí chladla na stole. Pocit hrůzy sílil.

Ani neslyšela, jak se otevírají dveře.

„Copak to čteš, děvenko?“

Casey nadskočila a málem si převrhla minerálku.

„Marvo, tohle mi nedělej.“

Marva se široce usmála. „Zajímavý čtení, co?“

Casey zavrtěla hlavou. „Pořád tu píšou o Bundyho očích.“

Marva se naklonila k ní, vzala si díl pizzy a posadila se na kraj stolu. „Ano?“

Úryvky této části byly podtržené. Marva o Bundyho očích věděla všechno. „To je jedna z prvních věcí, které mi na Hunsackerovi neseděly,“ přiznala Casey. „Jeho oči vždycky působily… divně.“

Marva přežvykovala pizzu. „Mrtvě,“ podotkla jen.

Casey kývla. „Zajímalo by mě, jaká má chodidla.“

Marva se málem zadusila. „Proč, proboha?“

„To je statisticky dokázáno,“ nedala se Casey rozházet.

„Velká většina sériových vrahů má delší ukazováčky než palce. Jenže jak to zjistit?“

Marva se zazubila. „Tak ho sveď a sundej mu ponožky.“

„Nebo mu můžu vylít bažanta na doktorský galoše.

Ponožky do nich nenosí.“

Marva jen zavrtěla hlavou. „To je moc nápadný.“

„A svádění ne?“

„No tak dobře, necháme svádění na Barb. Tý to vadit nebude a jeho to nepřekvapí. Tak ať ho rozptýlí a my tam vklouzneme, až se nebude dívat.“

„Rozhodně se nepřidám k trojce jen proto, abych si hrála s jeho nohama. To nepatří mezi moje sexuální preference.“

„Holka, nevykládej mi, co nejsou tvoje preference. Jsi tak nadržená, že bych se nedivila, kdyby ses vrhla na Abeho.“

Casey se ušklíbla. „Tak to díky. Některé zázraky přírody se mají obdivovat jen z dálky.“

Nenapadlo ji schovat svou četbu, když se dveře otevřely znovu.

„Casey, máš čas?“ zeptal se Steve a naklonil se dovnitř.

Vypadal poněkud zmateně, což u něj bylo dost nezvyklé.

„Mám ještě asi deset minut na jídlo,“ oznámila mu.

„Proč?“

„Co to je?“ zeptal se místo odpovědi. „Bundy? Bože, toho bych moc rád vyslýchal. Člověk nemá možnost prozkoumat sériovýho vraha každý den.“

Casey potlačila nutkání sdělit mu, že se plete. Jak je možné, že psychologové nikdy nepoznají psychopata, když ho mají u nosu?

„Někdo to tu nechal,“ řekla a nechala ho, aby spis zvedl.

„Nahání to husí kůži. Mimochodem, jak dlouhý máš ukazováček na noze?“

Steve se zasmál. „Dost dlouhý, abych se s ním drbal na nose. Nechceš se přijít podívat na mou sbírku loveckých nožů?“

Zachvěla se. „To není vtipný.“

Steve listoval spisem. „No dobře, ale tohle vtipný je, poslouchej: minulý týden jsem se dočetl, že každý desátý sériový vrah pracuje ve zdravotnictví.“ Odložil papíry a nasadil výraz zběsilého psychopata. Vydal se ke dveřím, když si vzpomněl, proč přišel. „Jo, Case, jestli už budeš hotová, někdo si tě žádá.“

Vložila spis do desek. „Žádá k čemu?“ zeptala se. „Do tance zrovna teď nemám chuť.“

„Doktor Hunsacker.“

Casey s Marvou strnuly.

Pokrčil rameny. „Má tu paní na dvacítce s bolestí břicha. Chce, abys mu pomáhala ty.“

Casey s Marvou si vyměnily pohled, pak se otočily zpátky k němu. „To je vtip?“

„Tentokrát už ne.“ Zatvářil se rozpačitě. „Vyhrožoval, že si bude stěžovat u Jordána, jestli bude donucen pracovat s někým jiným. Znělo to jako legrace.“

Znělo, ale Steve si nebyl jistý. Casey nebyla schopná nějaké reakce. Nejradši by Hunsackera poslala ke všem čertům. Zalezla by si někam do kouta a stala se neviditelnou.

Přesto ale dychtila zjistit, o co Hunsackerovi jde.

„Řekni mu, že za to čekám pizzu,“ odpověděla konečně.

Stevovi se zjevně ulevilo, než zmizel. Casey s Marvou se na sebe ani nedokázaly podívat.

„Jeden z deseti,“ zopakovala hluše Casey, pohled upřený na dveře.

Marva se nepohnula. Dívala se stejným směrem. „To dává smysl,“ uznala.

„Jo,“ kývla Casey fatalisticky. „Dává, viď?“

Když vyšla na chodbu, Hunsacker právě zasypával Steva s Janice střípky z párty pro zazobance, kde byl noc předtím. Jakmile zahlédl Casey, vítězoslavně se usmál.

„Výborně.“ Otočil se k ní, náruč rozpřaženou. „Doufal jsem, že tu dnes večer budete. Jste vždycky tak hodná na mé pacientky.“

Zpomalila, měla strach, že když se dostane moc blízko, pohltí ji jeho energetické pole. Znervózňovalo ji, že se tváří, jako by oslavoval nějaké vítězství. Janice se Stevem na to zírali jako na cizojazyčný film bez titulků.

„Mám ji připravit?“ zeptala se a ani se nenamáhala sáhnout po kartě.

„To by bylo fajn,“ usmál se sladce.

Potlačila zachvění a zamířila k pokoji číslo dvacet.

Když ho míjela, chtěl se jí dotknout. Ucukla jako splašený kůň. Rozesmál se.

„Tady Casey,“ vykládal o pár minut později slečně Sydney Frazierové, když ji jemně hladil po vnitřní straně stehna, aby se mu uvolnila pro lepší přístup, „funguje jako moje svědomí. Dává pozor, abych na nic nezapomněl. Že, Casey?“

Teď byla dost blízko, aby z něj cítila bourbon. Pokusil se ho zamaskovat ústní vodou, ale bourbon se tak lehko nevzdává. Pil, bylo to tím? Proto se rozhodl, že by byla prima zábava přijít a terorizovat ji.

„No a já se zas snažím, aby se Casey něco přiučila,“

pokračoval a umístil zrcadlo. „Chci, aby dávala dobrý pozor na všechno, protože jedině tak se něco dozví.“

Casey nedokázala odtrhnout pohled od jeho zátylku. Z

jeho slov ji mrazilo, cítila sílící tíhu na prsou. Něco zlého se stalo a ona neví, co to je.

Hunsacker vrátil zrcadlo zpátky na podnos, aniž by slečna Frazierová jedinkrát vyjekla. Dokončil jemnou prohlídku. Když pacientku zakryl prostěradlem, otočil se ke Casey, aby se ujistil, že to zaregistrovala. Udělalo se jí zle.

„Hotovo,“ řekl pacientce. „Sestřička vám pomůže obléknout se.“

Casey jeho pacientku obstarala, aniž by odpověděla jediné slovo. Hunsacker s ní neztrácel čas. Když vyšla na chodbu poté, co pokoj po vyšetření uklidila, opíral se o stůl.

„Takže ještě jednou díky. Poběžím.“ Usmíval se čím dál zářivěji. „Mám za sebou další dlouhou noc a zítra musím vstávat brzy.“

Než Casey konečně pochopila, už byl pryč.

„Panebože,“ zalapala po dechu. „Zprávy. Ještě jsem se dneska nedívala na zprávy.“

Dlaně se jí potily, srdce jí bušilo, když doběhla na sesternu, kde stála malá přenosná televizka, kterou jim lékaři darovali k Vánocům. Seděl tam Ahmed a díval se na opakování dílu jednoho seriálu. Casey se mu ani neomluvila a přepnula na zprávy.

„A nyní,“ oznamovala právě hlasatelka, „místní zprávy.“

„Co to děláš?“ rozčílil se Ahmed a natáhl se po tlačítkách.

Casey mu ruku odstrčila. „Dotkni se toho čudlíku a je po tobě,“ pohrozila mu. Ani si nevšimla jeho užaslého výrazu.

Nová smlouva s učiteli, možná obvinění z defraudace místní charitativní organizace, požár na severu.

„A tohle právě přišlo,“ pokračovala komentátorka a na obrazovce se objevilo noční nebe a blikající majáčky. „Dnes v noci zemřela neznámá žena, když její vůz havaroval v opuštěném úseku dálnice KK blízko O’Fallonu.“

Casey vstala. „Už si to můžeš přepnout, Ahmede.“

Bylo jí nanic.

Po cestě na chodbu oddělení zaslechla, jak někdo volá její jméno. Nejradši by to ignorovala. Měla sto chutí odejít a odjet domů, kde by se zamkla u sebe v pokoji. Pak se zavolání ozvalo znovu a Casey poznala ten hlas. Otočila se a zjistila, že k ní míří seržant Scanlon.

Byl pořád v pracovním, měl tmavou košili, úzkou vázanku, šedé sportovní sako.

Zůstala stát. „Co tu děláte?“ zeptala se. Napadlo ji, jestli mu nevolala a nestihla to zapomenout.

V mžiku byl u ní a vzal ji za paži. „Můžeme si tu někde promluvit?“

Instinktivně se ohlédla tam, kde dosud seděl Ahmed, pak se vydala k pokoji číslo tři. Byl prázdný.

„Zkoušel jsem vás sehnat,“ spustil Scanlon jakmile se za nimi dveře zavřely. „Zítra jdeme odvést Hunsackera k výslechu.“

Dokázala na něj jen tupě zírat.

Scanlon se zamračil. „Chtěla jste to vědět. Ta prostitutka, co předtím utekla a kterou jsme nakonec předvedli k výslechu, poznala Hunsackera z fotografie.

Nevzpomíná si, jestli ho viděla tu noc, ale ví, že byl jedním z Crystaliných zákazníků, což jako důvod k výslechu stačí.

Není to obvinění, ale aspoň nějaký začátek.“

Pořád se jí nedařilo vyslovit nějakou inteligentní odpověď. Dnešní den toho pro ni přichystal trochu moc.

Měla pocit, že už nic dalšího nezvládne absorbovat. Scanlon ji vzal za ramena. Vlasy měl rozcuchané a sako pomačkané, jako by v něm spal. Casey zjistila, že by mu ho ráda urovnala. Že by se mu nejradši zhroutila do náruče jako unavené dítě.

„Casey,“ zatřásl jí jemně. „To vy jste to všechno poznala první. Tak z toho můžete mít aspoň trochu radost.“

Vzhlédla. Zalitovala, že mu nemůže říct nic lepšího.

Jenže nemohla.

„Dneska večer zabil další.“

KAPITOLA 11

Scanlon ji znovu vzal za ramena. „O čem to mluvíte?“

Casey nedokázala přestat vrtět hlavou. „Nějakou ženu z Ladue. Dneska večer se nabourala na dálnici KK u O’Fallonu.“

„Jak to víte?“

Zasmála se, mírně hystericky. „Sám mi to řekl. Ten parchant sem přišel a vyžádal si mě k asistenci při vyšetření pacientky jenom proto, že chtěl, abych se dozvěděla, že zabil někoho dalšího.“

Scanlon vrátil ruce do kapes. Odstup, pomyslela si. Bojí se, abych ho nenakazila svými halucinacemi. Nemohla se divit.

„Co přesně říkal?“

Vyčkávavě stál v uvolněné pozici. Zato Casey usoudila, že se musí o něco opřít. Opřela se tedy o nemocniční lůžko a rukama obemkla studený kov.

„Vzpomeňte si, co jsem vám říkala ten den, kdy jsem pochopila, že zabil Crystal. Jak pořád nevinně vykládal o tom, co bylo v novinách, a jakou měl předtím rušnou noc.“

Scanlon mlčky kývl.

„A jak jsem si myslela, že se mnou hraje nějakou hru.

Dává mi vzkaz, který nikdo jiný nepochopí.“

Další kývnutí.

„Když dneska večer přišel, chtěl, abych mu asistovala já. Prý si bude stěžovat u vedení, jestli nepůjdu. Byl…

hyperaktivní, vzrušený. Taky pil. Je to vážně těžké vysvětlit, protože ve skutečnosti vlastně nic neřekl. Měl to v očích, jak kolem mě tancoval a škádlil mě. Ale těsně předtím, než odešel, řekl to samé jako tehdy. O tom, jak měl rušnou noc.“

Casey se mu podívala do očí. „Říkal mi, že to udělal znovu.

Viděla jsem tu reportáž ve zprávách.“

Nepohnul se, neprojevil podporu ani odmítnutí. „Byla to zdravotní sestra? Někdo, koho jste znala?“

Zavrtěla hlavou. „Ještě nezveřejnili její jméno. Ale určitě to bylo to, co se mi snažil říct. Má to na svědomí.“

Scanlon se otočil a došel ke dveřím na chodbu.

Casey oknem viděla, jak Steve vybavuje pojízdné nemocniční lůžko stojanem na infuzi a Janice cosi konzultuje s doktorkou Millerovou.

„Vy jste mi celou dobu věřil, že?“ zeptala se.

Nepodíval se na ni. „Už jsem vám říkal, že nikdy nepřehlížím –“

Mávla rukou. „No ano, ano, ale nemyslíte si, že jsem blázen.“

Ohlédl se přes rameno s náznakem úsměvu. „Ano, jak jste říkala, osina v zadku, ale ne pomatená.“

Casey byla polapená ve hře s hadem. Celou tu dobu ji děsilo, že je jediná, kdo to vidí, často se ptala sama sebe, jestli není ona ten, kdo se pomátl, jestli v ní Hunsacker nevyvolává jen nějaké staré zasuté vzpomínky. A teď má najednou spojence.

Chtěla mu poděkovat, říct mu, kolik to pro ni znamená.

Chtěla se o něj znovu opřít, fyzicky i emocionálně, už dlouho od nikoho takovou útěchu nepřijala. Přece si však nic nedovolila.

„Můžete ho tedy stíhat za všechny ty vraždy?“ zeptala se.

Konečně se k ní otočil. „To, co mám, stačí jen na to, abych ho mohl předvést k výslechu kvůli Crystal.“

Casey ucítila zlost. „Ale vy víte, že to udělal.“

Necouvl. „Možná že až ho vyslechnu, budu si dokonce jistý, ale na tom nesejde. Musíme postupovat krok za krokem. Když budeme mít štěstí, můžeme se dozvědět tolik, abychom na něj poslali starostovu vyšetřovací skupinu.“

„Jenže tolik času nemáme,“ přela se s ním. „On se nezastaví.“

„Podívejte, patří mezi lidi, kterým starosta posílá vánoční pohlednice.“ Casey se napřímila, ruce v bok. „To přece věci nemění!“

Poprvé ztratil trpělivost. „To vykládejte někomu jinému!“ opáčil tak hlasitě, že Janice venku na chodbě vzhlédla.

Casey si toho nevšímala. Dívala se na něj a uvědomila si, že je stejně omezený nesmyslnými nařízeními jako ona.

Nakonec vzdychla.

„Výborně,“ zabručela zasmušile. „Pár škraloupů v jinak dokonalém světě.“

Usmál se na ni a ona zjistila, že se jí líbí, i když byl jezuitou.

„Nový příjem na pokoji číslo tři, sestra z pokoje číslo tři na příjem.“

„Zatraceně. Chvilku vydržte,“ ulevila si Casey.

Otočila se, aby vyrazila za svou prací, když ji Scanlon oslovil. „Casey, myslím, že byste dneska v noci měla jet domů se mnou.“

„Nemůžu –“

Už byla u dveří, když se rozlétly dokořán. Dovnitř se vřítil Mike s invalidním vozíkem, na kterém seděl zhroucený velmi bledý muž.

Jakmile ho uviděla, okamžitě se vrhla do akce. Muž trpěl masivním krvácením, kbelík, co držel na klíně, už pomalu přetékal krví, kterou zvracel. Měl jí potřísněné bílé rty i košili, tmavá a hustá krev.

„Miku, solný roztok, rychle,“ zavelela a rychle začala pacienta přetahovat na lehátko, než se zhroutí docela. Oči už měl v sloup. „Hodně tekutin. Zavolej krevní banku a ať sem přijdou pro odběry. A dones mi tu největší gastrointestinální trubici, co najdeš.“

„Nemáte zrovna nejlepší den, co?“ Pokusil se na ni soustředit.

„Myslím to vážně,“ ozval se neústupně Scanlon. „Bojím se, že nejste v bezpečí.“

Casey začala spěšně vytahovat potřebné nástroje. „A zkus sem dostat Ahmeda!“ křikla ještě za Mikem, který už utíkal po chodbě. Rychle si natáhla plášť.

„Casey.“

„Ne.“ Pacient na lehátku začal vydávat divné zvuky.

Nastavila horní část lůžka do vyšší polohy, aby se nezadusil, až bude zvracet.

„Navíc jste moje jediné spojení s Hunsackerem.“

Nasadila si stetoskop a otočila se ke Scanlonovi.

„Nešlo by to trochu víc nahlas, aby to všichni slyšeli?

Hodně by mi to usnadnilo život.“

Scanlon byl bledý. Zelenobílý. Nedivila se. Nebylo to tím pohledem, ale zápachem. Pohotovost byla plná těch nejhorších zápachů a gastrointestinální krvácení byl jeden z nejlepších, Člověk se ho nemohl zbavit celé dny.

„Musím se vrátit a ověřit tu zprávu,“ trval na svém.

„Chci, abyste jela se mnou.“

Casey změřila krevní tlak. Pak znovu natlakovala manžetu a začala hledat žílu. Velkou žílu. Vzápětí dovnitř vběhla Marva s několika sáčky tekutiny a krevní pumpou.

„Jste tu s pacientem?“ zeptala se Scanlona.

„Je tu se mnou,“ odpověděla za něj Casey.

Marva se na vteřinku zastavila. „No není skvělá?“

usmála se na něj. Pak zachytila katetr, který jí Casey hodila, a pustila se do práce.

„Tak dobře, pane Ježíši, buď tak hodný na svou Marvu a pomoz mi zavést tenhle katetr…“

„To tu chcete zůstat?“ obořila se Casey na Scanlona.

„Ano,“ odpověděl neústupně.

Casey sáhla jednou rukou za sebe a hodila mu gumové rukavice. „V tom případě si to rychle nandejte, pomůžete nám.“

Měla by se cítit provinile. Scanlon se snažil vydržet, jak dlouho to šlo. Ale když se hladina v kbelíku znovu zvedla, přece jen se rozhodl zmizet. Casey se zazubila. Lezla mu do zelí, tak teď si to konečně na chvíli vyměnili.

„Co to bylo?“ zeptal se o něco později, když za ním přišla na sesternu. Už měl barvu zpátky, ale vlasy měl trochu mokré, pravděpodobně se musel opláchnout studenou vodou. Kdokoli jiný, kdo není zvyklý na podobné výjevy, by se musel vyzvracet z podoby.

„Tohle,“ oznámila mu se zadostiučiněním, „se stává těm, co se neléčí s žaludečními vředy.“ Věnovala mu zlomyslný pohled. „Mezi které vy samozřejmě nepatříte.“

„Myslel jsem, že mám silný žaludek,“ konstatoval zasmušile.

Casey se soucitně usmála. „Jak se říká, jsou i horší věci než smrt. Přinejmenším pro ty, co tu uklízejí.“

Scanlon vstal a vzal si sako, které předtím hodil přes židli. „Můžeme jít?“

Casey si ho přeměřila pohledem. „Vy to myslíte vážně, co? Po tom všem jsem teď najednou v nebezpečí? A jak to, že jsem v něm nebyla předtím?“

„Protože ještě včera jsem neměl žádný důkaz, že přece jen nejste bláznivá Viktorka. Navíc včera jsem ještě nevěděl o Elizabeth Peeblesové.“

„To byla ta v autě?“

Kývl. „Jedno auto, náraz do stromu, výbuch. Nikdo neví proč. Nikde se nenašly známky jiného auta. Měla být na cestě na chalupu. Bude to dlouhá noc, Casey. Potřebuju, abyste mi o Hunsackerovi řekla úplně všechno, než ho budu mít zítra ráno ve vyšetřovně.“

Casey se tvářila zarputile. „Kdybychom se mohli stavit u mě doma, mám tam poznámky.“

Dovnitř vklouzla Marva s taškou věcí. „Ale nazdárek,“

přivítala Scanlona podezřele nadšeně. „Tak jste to nakonec přece vyhodil. Byla jsem na to zvědavá.“

Scanlon se jen pokusil o úsměv a zaměstnal se hledáním klíčů od auta.

„Marvo,“ řekla Casey, „tohle je seržant Scanlon.

Seržante, tohle je Marva Washingtonová.“

Marva povytáhla obočí. „Seržant?“

„Neříkala jsem ti, že jsem byla na policii?“ zeptala se Case.

„Ne, to tedy neříkala.“

„No dobře, konečně se mnou chtějí mluvit.“

Marva se otočila ke Scanlonovi. „Tak ať to stojí za to,“

prohlásila a odešla.

Frontenac ani zdaleka nepřipomínal místo, kde Jack Scanlon prožil dětství. Jako nejstarší syn irského policisty vyrůstal v Dogtownu, kde bydleli irští policisté. V centru města. Vyrostl na fotbalu, pouličních rvačkách a smažených rybích prstech prodávaných na ulici. Dům, kde jeho matka dosud žila, byla jednoposchoďová bílá stavba, která velmi silně připomínala každý druhý dům v bloku, s drátěným plotem, zahradou a verandou, školní hřiště bylo o dva bloky dál. První auto si koupil za peníze, které si vydělal prací na brigádě.

Neznal, co to je mít hospodyni, bazén, nedostal auto k šestnáctým narozeninám a další, když to první zničil.

Nejezdil na prázdniny na lyže a neměl kapesné, ze kterého by vyžila celá rodina. Po otci zdědil chmurný irský pohled, po matce italskou odhodlanost. Také podědil opovržení k bohatým sousedům ve vedlejší čtvrti, jaké bylo pro jeho čtvrť typické.

„Jsem na to dost zvědavý,“ řekl Dawsonové, když zahnuli z Conway Road do novější movité zástavby.

Dawsonová klouzala pohledem po domech za půl milionu dolarů, které míjeli. Zavrtěla hlavou. „Budeš mít štěstí, když proti tobě nepodá stížnost za obtěžování.“

„Je to doktor, ne právník.“

„Vsadila bych se, že zavolá Abramsovi dřív, než se dotkneme zvonku na baráku.“

Murray Abrams byl právník „vyšších vrstev“, velmi oblíbený a vyhledávaný. Jack naposledy zkontroloval adresu a zajel na příjezdovou cestu.

Dawsonová pískla. „Ty blaho, tak od zítřka jdu dělat do porodnictví.“

Dům jako by přímo hlásal: mám peníze a umím je utrácet. Jednopodlažní dům s víc okny, než má letištní hala, se rozprostíral na svém akrovém pozemku jako muzeum moderního umění, běloskvoucí, uhlazený a exkluzivní.

Jack usoudil, že mu jde jen o image. „Všechno to bude mít v notesu, co nosí pořád u sebe,“ pronesl nepřítomně. Na příjezdové cestě stálo černé porsche. „Úplně všechny sviňárny, co kdy udělal, pěkně dopodrobna, popořádku a přesně.“

„Fakt si myslíš, že je to doktor Jekyll?“ Dawsonová ho pozorovala. Byla při tom, když minulou noc vyslýchal Casey. Pohledná brunetka přijala Caseiny domněnky bez mrknutí oka. Policista – muž by vyváděl dobře hodinu.

Proto u toho taky byla ona.

„Myslím, že se smrtí Crystal Johnsonové má rozhodně něco společného,“ opravil ji Jack. „Dál se uvidí, jak to půjde.“

Dawsonová otevřela dveře vozu a vystoupila na slunce.

„Díky, žes mě vzal s sebou, Scanlone. Nenechala bych si to ujít ani za nic.“

Instinktivně srovnali krok, když mířili po květinami lemovaném chodníčku. Jack vytáhl služební průkaz a zazvonil. Dveře se otevřely téměř okamžitě. Byli sledováni.

„Ano?“

Jack blýskl odznakem. „Doktor Dale Hunsacker?“ Jeho podezřelý se ležérně opřel o zárubeň a usmál se.

„To jsem já. Potřebujete něco?“

Žádné překvapení. Žádné rozrušení. Vypadalo to, jako by se náramně bavil.

„Doktore, já jsem seržant Scanlon z oddělení vražd, tohle je seržantka Dawsonová.“ Počkal, než Dawsonová zvedla odznak. Doktor si ho okázale prohlédl. „Rádi bychom vás požádali, abyste šel s námi. Potřebujeme se vás zeptat na pár věcí.“

Blond, usměvavý, přitažlivý. Přímo reklama na blahobyt. Za ním bylo vidět, že je dům vybavený moderním nábytkem. Hodně bílých tónů, doplňky v černé a broskvové.

Působivé, precizní. Jackovi to ale připadalo mrtvé.

Bylo tu ještě něco jiného. Celé to připomínalo mauzoleum, bez života, bilo to do očí, Jack přímo prahl po povolení k domovní prohlídce.

„Ale jistě,“ usmál se doktor ještě efektněji. „Jen pojďte dál.“

„Raději ne. Kdyby vám to nevadilo, dali bychom přednost provedení výslechu u nás.“

Nenucené pokrčení ramen. „Jistě. Tak pojďte dál, než si najdu peněženku.“

Tehdy Jack pochopil, že Casey McDonoughová měla pravdu. Doktor Hunsacker nebyl překvapený ani rozrušený.

A nezeptal se na to, co by chtěl na jeho místě vědět každý příčetný člověk. Proč?

Casey strávila celou noc v jedné z těch klaustrofobně malých výslechových místností v oddělení vražd a odpovídala na Scanlonovy otázky. Řekla mu všechno, co si dokázala vybavit. Mluvila i o těch ostatních vraždách, o kterých předtím nechtěl slyšet. Dostalo se jí mizerné kávy, ještě horších hamburgerů a černého humoru.

Někdy před úsvitem ji zavezl domů a pak se vrátil, aby nastoupil ranní směnu. Pro Hunsackera se chystal zajet v osm a to k němu domů. Casey pak celé hodiny sledovala čas, nemohla spát, ale byla natolik unavená, že si nedokázala ani číst. Přecházela po kuchyni a čekala, až jí Scanlon zavolá.

Přemítala, jestli se najde nějaká souvislost mezi Hunsackerem a paní Peeblesovou. Jejím gynekologem byl Fernandez.

Začínala však věřit, že jestli na to někdo může přijít, pak právě Scanlon.

„Nepomůžeš mi uklidit Bennyho pokoj?“ zeptala se Helen, když si všimla, že se dcera obléká.

Ta nacpala do tašky laboratorní plášť a stetoskop. „Jdu do práce,“ řekla. To bylo přece jasné.

„Ale Catherine,“ namítla Helen a zatahala ji ustaraně za rukáv, „všechno je teď jiné, ne? Myslela jsem, že bychom se měly připravit. Co kdybychom promarnily i tuhle šanci?“

„Jakou šanci?“ zeptala se Casey unaveně.

„Naši druhou šanci. Copak to nechápeš? Máme druhou šanci a nesmíme ji zahodit. Benny se vrací domů. Proto se musíme připravit, Catherine. Je to naše povinnost.“

„Práce,“ odsekla Casey a vymanila se matčiným prstům.

„To je moje povinnost, a jestli tam nebudu včas, druhou šanci už nedostanu.“

Helen se zaplnily oči slzami a Casey si připadala hrozně.

„Copak to nechápeš?“ zašeptala matka a lomila přitom rukama.

Casey se skutečně snažila tu křehkou roztřesenou ženu chápat. Jenže pro ni bylo podnětem k úzkosti či svatému vytržení naprosto cokoli a ona už ztrácela trpělivost.

„Mami,“ řekla a rychle ji políbila, aby utišila výčitky svědomí. „Musím do práce. Jako každý den. Uvidíme se ráno a pak uklidíme ten Bennyho pokoj.“

Vzápětí odešla.

Doufala v rušnou směnu, ale nedočkala se. I tam se hodiny vlekly s jen málo pacienty. Casey prožívala vnitřní bouři. Bylo jí jasné, že čím delší doba uplyne, než se Scanlon ozve, tím horší budou jeho zprávy.

Jak moc zlé zjistila, když s Marvou a Janice seděly na sesterně a večeřely.

„Kdo byl ten chlápek, co tu včera v noci byl?“ zeptala se Janice a rozbalila dietní večeři. „Tvůj brácha?“

Casey se málem zadusila tuňákovým salátem. „Bože, jen to ne. Benny je plešatý jako Abe. Jenomže Benny si to udělal dobrovolně – aspoň když jsem ho viděla naposledy.“

Byla k smrti unavená. Hlava a nohy ji bolely, oči pálily.

Navíc nadskakovala při každém zazvonění telefonu v naději, že to bude on.

„Bylo to rande,“ oznámila Marva natažená na pohovce.

„Moc jste se na dnešek nevyspali, co, Casey?“ zeptala se nevzrušeně.

Casey je oblažila procítěným zívnutím. „To ne,“

souhlasila.

„Mohly bychom si dát japonskou večeři, u které se musejí zout boty,“ navrhla Marva s vážnou tváří.

Casey ji odmítla podporovat.

V televizi začaly zprávy. Casey se zmítala mezi nutkáním všechny vyhodit a zesílit zvuk anebo si zacpat uši, aby neslyšela vůbec nic. Scanlon se celý den neozval.

„Dnes došlo ve vyšetřování vraždy prostitutky Crystal Jean Johnsonové ke zvratu,“ oznámila hlasatelka o pár minut později.

Casey ztuhla, Marva se napřímila. Na obrazovce se objevil Hunsacker v policejní budově.

„Panebože,“ vydechla Janice a vidlička jí vypadla z ruky.

„Policejní mluvčí věc odmítla komentovat s tím, že police jen prověřuje všechna možná vodítka k rozřešení vraždy. Slečnu Johnsonovou někdo utloukl k smrti u ní doma, na Ohio Avenue. Nedošlo k žádnému zatčení.“

Střih. Hunsacker se vrací ze stanice do odpoledního slunce, kabát přes ruku, právníka po boku.

„Případ záměny totožnosti,“ ujistil usměvavou blond reportérku se zmateně unaveným výrazem. Košili měl bez poskvrnky a nezmačkanou, vázanku dokonale uvázanou, přece však vypadal nějak pocuchaně. Zavrtěl hlavou a pokrčil rameny jako člověk, který přežil tragédii a snaží se pochopit, co se stalo. „Nedovedu si představit…“

A tehdy si Casey byla jistá, že se podíval přímo na ni. I přes postoj pronásledovaného nevinného vysílal jasnou hrozbu. Přestala dýchat.

Dnes večer přijde, věděla to. Přijde rovnou k ní a bude se kochat, vychutnávat si její pokoření, a ona s tím nebude moct vůbec nic udělat.

„Panebože,“ zopakovala Janice téměř uctivě. „Dale. Jak by si jen mohli myslet, že by s něčím takovým mohl mít něco společného?“

Zjevně si nevšimla, jaký pohled si Marva s Casey vyměnily.

A bylo hůř. Novináři se sesypali na detektiva, který jim laskavě přihrál nejšťavnatější sousto měsíce.

„Rande?“ zopakovala Janice ironicky. „Takže ty náhodou chodíš s detektivem z oddělení vražd?“

„Jen si to představ,“ utrousila Marva a natáhla se.

„Policajt a sestra z pohotovosti. To budeš tady dole asi tak – šedesátá první, viď, Casey?“

Casey bylo jasné, že jim tohle neprojde. Janice už měla v očích ten výraz zrady. Nezáleží na tom, jestli Casey skutečně se Scanlonem chodí, jestli se seznámili na kuželkách a sdílejí vášeň pro tropické ryby. Janice už ji označila jako zrádkyni. Hunsackera pronásleduje policie a Casey byla viděna ve společnosti stejného detektiva necelých čtyřiadvacet hodin předtím. Příliš velká shoda náhod.

Samozřejmě. Casey bylo jasné, že je to venku. Teď se na ni budou takhle dívat všichni. Zradila příslušníka vlastní profese a to se lehko nezapomíná.

„Jak jsi mu to mohla udělat?“ obořila se na ni Janice.

„Možná byl jednou za prostitutkou. Nebyl na to pyšný, ale to přece není totéž jako vražda. To ho tak nenávidíš, žes ho byla udat na policii?“

Casey zalitovala, že nemá způsob, jak jí všechno vysvětlit. Jenže ať už by řekla cokoli, její názor by to stejně nezměnilo.

Janice strnule seděla a čekala, co na to Casey řekne. Ta se jí podívala do očí a zaťala prsty do dlaní. Neměla žádnou odpověď.

Poprvé za tu dobu, co sloužila na oddělení, ucítila chlad odcizení. Tihle lidé byli vždycky její rodina, její opora, když se vzpěčovala vedení a ránám osudu. Dodávali jí sílu, tvořili její vesmír. Měli její bezmeznou důvěru a ona zase jejich.

Až dodnes. Teď udělala ten krok, vybrala si. A protože nic z toho nemůže vysvětlit, aspoň zatím ne, nebudou vědět, proč to udělala. Viděla to v Janiciných očích a věděla, že brzy to uvidí i ve všech ostatních.

„Jak jsi mu to mohla udělat?“ zopakovala Janice. „Jak jsi mohla takhle zradit jeho důvěru?“

„Já nikomu nic neudělala,“ řekla nakonec Casey a přinutila se pustit znovu do jídla.

„Pomohlas pošlapat jeho jméno,“ obvinila ji Janice a odešla.

Marva se dívala na dveře, které se za ní zabouchly.

„Jakou důvěru?“

Casey odložila sendvič. „Asi že jsem věděla, že se mu líbí šlapky.“ Odstrčila talíř stranou. „Bože, fakt jsem doufala, že to ještě chvíli nebude nikdo vědět.“

Marva se protáhla. „Musíš si promluvit s tím svým ctitelem.“

Casey neměla ani tolik síly, aby po ní něco hodila. A tehdy telefon konečně zazvonil, pochopitelně, a byl to ten pravý.

„Mrzí mě, že jsem nemohl zavolat dřív,“ omlouval se Scanlon.

„K ničemu to nebylo, co?“ zeptala se obviňujícím tónem.

„Nevím o tom, že bych vám sliboval něco jiného.

Udělali jsme, co jsme mohli, jeho právník taky, a teď uvidíme, jak to bude dál.“

„Co ta svědkyně?“

„Když Hunsackera viděla, nedokázala ho identifikovat s naprostou jistotou. Prý vypadá jinak, než když chodil za Crystal. Vlastně si stejně ani nebyla jistá, že tam byl tu noc, kdy Crystal zemřela.“

„A co tvrdí, že dělal?“

Odmlka. „Prý měl tu noc naléhavý případ v nemocnici Panny Marie a pak jel sám domů. Věřte tomu nebo ne, dokonce jsme dostali kartu toho pacienta a je to tam, Hunsacker se tam podepsal ani ne dvacet minut předtím, než Crystal zemřela.“

„Lže,“ namítla Casey. Najednou jí to došlo. „Bože, no jistě.“

„Co je?“

„Ten čas. Vždycky do karty zapisuje čas – kdy sem přišel, kdy odešel. No ale přece tam vůbec nemusí psát pravdu, ne?“ Mluvila o Crystal, ale myslela na Evelyn.

Vysvětlovalo by to časové dilema, jak se mohl dostat třicet kilometrů daleko za dvanáct minut. Zapsal jiný čas.

„No dobře, ale dokud nenajdeme někoho, kdo by mohl odpřísáhnout, že to je lež, jsou ty záznamy neprůstřelné alibi.“

„Ukažte mi tu kartu.“

„Nemyslel jsem vás. Dělá na tom jeden z mých lidí. Vy byste s námi neměla být moc viděna. Obávám se, že se to roznese ošklivě rychle.“

„Pozdě,“ ujistila ho a zamnula si oči. „Už mě s vámi viděli a ošklivé to opravdu je. A co paní Peeblesová?“

Slyšela to zaváhání. „Mrzí mě to,“ řekl se znepokojivou dávkou soucitu. „Je to moje vina. Neměl jsem se u vás na oddělení objevit bez ohlášení.“

Casey překvapilo, že ji v očích zaštípaly slzy. „Přežiju to,“ ujistila ho. „Jak asi víte, není to poprvé, co jsem se neúspěšně pokusila sabotovat systém. Tak co ta paní Peeblesová?“

„Pořád žádné spojení, žádný motiv.“

No dobrá a teď to hlavní. Casey zalétla pohledem k Marvě, která měla sice oči zavřené, ale anténu nastraženou.

Potřebovala podporu.

„Tak co si o něm myslíte,“ zeptala se konečně a svírala sluchátko, až jí zbělaly klouby.

„Že si z koníčku udělal povolání.“

Casey se musela usmát. „Co si o něm myslí Dawsonová?“

„Že je to ten nejkrásnější, nejpřitažlivější a nejinteligentnější chlap, jakého poznala.“ Na mučivě dlouhou chvíli se odmlčel. „Ale nedala by před ním na lehátku nohy nahoru, leda by na ni mířil pistolí.“

Casey si oddechla. Ani si předtím neuvědomila, jak moc se zatvrdila vůči jeho odmítnutí. Jeho slova byla jako hojivý balzám. Nezbláznila se. Hunsacker je opravdu zlý, není to jen výplod její fantazie.

Přišly slzy úlevy. Zavřela oči a otřela si tváře.

Scanlon přerušil ticho jako první, poněkud ochraptěle.

„Dobrý. Casey?“

Kývla třikrát, než ze sebe vymáčkla odpověď. „Jo…

ehm, jo, dobrý.“ Rozčilovalo ji, že určitě slyší, jak se jí chvěje hlas. Odkašlala si. „To jen, že jsem…“

Ale ani to se nezdařilo. Slzy se valily ven, hrdlo měla stažené.

Scanlon mluvil tak jemně, jak to svedl. „Trochu opuštěná, když jste se tak docela sama vydala na cestu pravdy a spravedlnosti.“

Kývla. „Jo.“

„Jestli přijde dnes večer k vám do nemocnice, najděte si něco na práci někde jinde, ano?“

„Ano.“

„Zavolám vám zase zítra. Ještě se vás chci na něco poptat.“

Další pokývnutí. Další snaha vzchopit se. „Jacku?“

„Ano?“

„Děkuju.“

Tentokrát se mu v hlase rozhodně ozýval smích.

„Snažím se nikdy nepřehlédnout potenciální vodítko.“

Podařilo se jí zavěsit, než se rozvzlykala nahlas.

Marva už stála vedle ní, blízko, ale ne příliš, ve tváři netrpělivý výraz. Postavila před Casey krabici s papírovými kapesníčky.

„Tak co ti říkal?“ chtěla vědět.

Casey vytáhla pár kapesníčků a otřela si slzy. Pokusila se usmát. „Myslí si, že Hunsacker je dobytek.“

Marva se napřímila a kývla. „Konečně chlap, co nosí v hlavě mozek,“ řekla uznale. „Už bylo na čase.“

„Bože, připadám si tak hloupě. Připadám si tak skvěle.“

„To je odměna, děvče. Mělas pravdu.“

„To říkal i Scanlon.“

Marva kývla. „Tak co bude teď?“

„Teď,“ vzdychla Casey, zpátky v realitě, „teď musíme dokázat, že je Hunsacker dobytek.“

Marva obrátila oči v sloup. „No paráda, to bude hračka.“

KAPITOLA 12

Byl teprve první červnový den a ulice města už byly celé rozpálené. Nebe bylo blankytně modré, ve vzduchu visel těžký pach pivovaru. Na těch, co šli po chodnících, bylo znát vyčerpání a boj s vlhkostí vzduchu. Město St.

Louis umdlévalo horkem a čekalo na první bouřku sezóny, která už měla velké zpoždění a byla zapotřebí.

Na schodech policejní stanice dnes bylo prázdno, policisté se houfovali v klimatizované hale.

Scanlon na Casey počkal u výtahů.

„Díky, že jste se zastavila,“ přivítal ji, ruce v kapsách.

Casey napadlo, jestli má na každý den v týdnu košili v jiném odstínu tmavé barvy. Už si ho ani nedovedla představit v něčem jiném.

Otevřel jí dveře.

„Ale no tak,“ řekla a nastoupila. „Komu by se chtělo spát dýl než do osmi? Navíc vy vypadáte, že se potřebujete pořádně vyspat mnohem víc než já.“

Téměř se usmál, když stiskl tlačítko. „Nezlobte se, že jsem volal tak brzo. Včera jsem se odsud vůbec nedostal a nemohl jsem vás sehnat.“

„Je mi líto, že to zvedla matka.“

„Chtěla, abych jí poradil ohledně nějakých znamení od Boha.“

Casey zaúpěla. Tohle ještě nevěděla.

Scanlon jí věnoval mazaný úsměv. „Nakonec mi řekla, že se to nepočítá, protože stejně nejsem katolík.“

Casey se chabě pousmála. „Není si jistá, jestli měl papež vůbec kdy jezuity rehabilitovat.“

„To je v pořádku. Papež si taky není jistý.“

Dveře se otevřely do další zelenohnědé chodby. Tohle byla třetí Caseyna návštěva na oddělení vražd, pořád se ale nevyznala mezi králičími norami jednotlivých oddělení tady ve třetím patře. Bylo tu oddělení krádeží, pro mladistvé, sexuálně motivovaných zločinů, žhářství, atentátů a vražd.

Každá část obsahovala víc lidí než místa.

Oddělení vražd bylo nalevo. Scanlon ji zavedl do první kanceláře, kde dva detektivové vzhlédli a vzápětí se vrátili k práci. Byli to ti, co vyjíždějí k telefonátům, spolupracují se soudním lékařem, zabezpečují místo činu, aby nebyly opomenuty žádné podrobnosti, začínají s předběžnými výslechy na místě a sbírají informace, než případ předají vyšetřujícím důstojníkům odvedle.

O další dvoje dveře dál po chodbě byla seržantská kancelář, kterou Scanlon sdílel se třemi dalšími kolegy.

Právě tam ho Casey poprvé potkala, tam se potila a koktala

svůj příběh. Dnes se jen usmála na další dva detektivy uvnitř.

Právě se oblékali na cestě pryč. „Kam vyrážíte?“ zeptal se jich Jack.

„Máme zatykač na Mrazíka, máme jeho adresu a jeho holka nám udělá snídani, jestli se tam dostaneme dost rychle.“

„Case,“ řekl Jack po chvíli, „tohle je Nick Capelli,“

představil kolegu.

Opálený muž řeckého typu se zazubil dokonale bílými zuby a stáhl si do očí černý policejní klobouk, který dokonale ladil s jeho zakázkovým černým oblekem, bílou košilí a vázankou. Vypadal jako mafián. „To je zajímavý, mně nikdy kafe neudělá,“ podotkl s pohledem upřeným na hrnky, které Scanlon držel v rukou.

Jack to ignoroval. „A tohle je Rich Whelan.“

Ten druhý byl severský typ. Jen kývl hlavou a narazil si na ni stejný klobouk.

„Tak zatím,“ pozdravili se navzájem a oba zmizeli.

Casey si od něj vzala kávu. Byla to podobná směsice, jako prodávali v automatu u nich v nemocnici, něco mezi vyjetým olejem a vývarem ze starých ponožek.

„Proč všichni nosíte klobouky?“

„Abychom si chránili hlavu. Víte, do jakého humusu se můžete dostat, když vyjedete na zásah mezi opilce?“

Casey se zazubila. „No tak v tom je mezi našimi profesemi rozdíl, my bychom si před nimi potřebovaly chránit nohy.“

Scanlon se nepohnul, přece však měla pocit, jako by se vzdálenost mezi nimi zmenšila. S neutrálním výrazem se otočil k hromadě papírů na svém stole, ještě vyšší než minule.

„Jak to vypadá v nemocnici?“

Casey se posadila, dala si nohu přes nohu a položila kelímek na koleno v džínách. „Kdyby mi nevadila klišé, řekla bych, že začínám poznávat, kdo jsou mí opravdoví přátelé. Nikdo nemá rád pořádné drby tak jako nemocnice.

Nejnovější hit je, jak jsem obvinila Hunsackera, abych se mu pomstila, že mě odmítl, když jsem po něm vyjela.“

„A vyjela?“

Casey strnula. „Co to má být za otázku?“

„Co vás na tom překvapuje? Obvinila jste ho z vážných věcí. Proč vás překvapuje, že si někdo myslí, že se jen mstíte?“

Zvedlo ji to na nohy. Po tom, čím prošla, jenom než se rozhodla jít nakonec sem, po hodinách pochybností, po tom, co ohrozila svou kariéru a klid duše. Rozzuřilo ji, že první reakce, jaké se jí dostane, je podezření, že se Hunsackerovi jen mstí za to, že se po něm vrhla a on ji odkopl.

To je typické pomyslela si. Jenže Scanlon byl ten poslední, od koho by to čekala.

Odešla k oknu, aby se na něj nemusela dívat. Tiskla v rukou hrnek s kávou, aby se jí tak nechvěly.

„Pořád dokola, co?“ rozčilovala se. „Je to jedno, co řeknu, stejně mi nikdo nebude doopravdy věřit. Konec konců, všichni přece víme, jak jsou ženy emocionální. Jak ví každý chlap, jasně to souvisí s premenstruačním syndromem. Je samozřejmě mnohem jednodušší říct, že se prostě chová jako slepice, než připustit, že by přece jen mohla mít pravdu. O tolik… pochopitelnější.“

Za ní bylo ticho, které rušily jen hlasy na chodbě a cvakání počítačových kláves. Ve vzduchu před ní visel pavouk na neviditelném vláknu. Casey napadlo, jestli se pavouci bojí rizika, jaké pro ně znamená jen dostat se na druhou stranu místnosti.

„Pomstychtivá,“ řekla. „To je opravdu úžasné slovo.

‚Ne, jistě že jsem neobtěžoval svou dceru, pane soudce, to jenom moje manželka je hrozně pomstychtivá.‘“

Sklopila oči ke svým dlaním. „Nebuďte směšný, seržante. Já jí nikdy nestrčil pistoli do pusy a nevyhrožoval jsem jí, že jí ustřelím hlavu, jestli odejde. Je prostě jenom…

pomstychtivá‘,“ pokračovala rozechvěle.

Věděla přesně, jak hořce a poraženecky to zní.

Ticho si sedalo v malé místnosti jako prach. Dovnitř pražilo oknem slunce, byly tu cítit cigarety, káva a sprej proti hmyzu.

„Povíte mi o tom?“ zeptal se konečně Scanlon. Kdyby Casey zavřela oči, dovedla by si představit sama sebe v malé zpovědnici za těžkým rudým závěsem.

Otočila se a zjistila, že se nepohnul, nezměnil pozici ani výraz. Pořád ji pozoroval, čekal. Kupodivu mu o tom zatoužila povědět. Chtěla mu říct všechno, protože hluboko v těch kouřově šedých očích viděla zážitky, které mu pomohou pochopit.

Usmála se, ale veselí v tom nebylo.

„Nedokážu lhát,“ přiznala. „Hunsacker mi někoho připomíná. Někoho, vůči komu jsem byla bezmocná, a byla to tak nezapomenutelná zkušenost, že radši žiju se svatou Helen z Websteru, než abych něco takového riskovala znovu.“

„Bývalý manžel?“

Znovu se otočila k oknu. „Ne,“ pokrčila rameny. „Ed byl osvěžující změna. Aspoň na chvíli. Až ho poznáte, nemyslete si prosím o mně nic špatného, byla jsem tenkrát hloupá mladá holka.“

Scanlon se konečně pohnul, vstal, aby si dolil kávu z překapávače. Casey mu v očích viděla cosi temného a smutného. „Kdybychom měli být všichni souzeni podle svých chyb, peklo by praskalo ve švech.“ Ukázal rukou k překapávači. „Dáte si ještě?“

Naklonila hlavu ke straně. „Nevím.“

Natáhl k ní ruku. Zaváhala jen na chvíli, pak došla k němu a podala mu hrnek. „Věříte ještě v Boha?“ zeptala se.

Napil se kávy. „Přijde na to.“ Moc šťastně ale nevypadal.

„Tak mi vysvětlete Hunsackera.“

Posadil se na svou židli a spočinul na ní vědoucím pohledem. „No, tak tohle je jedna z těch hezkých věcí, jaké se bývalému knězi nabízejí,“ řekl. „Pojetí zla mě už vůbec nezajímá.“

Chápal. Casey to na něm viděla. Už takové Hunsackery viděl a necítil potřebu jejich existenci jakkoli vysvětlovat či omlouvat.

Cítila, jak se vzdálenost mezi nimi zkracuje.

„Věříte vy?“ zeptal se.

„V co? Ve zlo? To si pište.“

„V Boha.“

Mnohem těžší otázka. Odpověď na ni ještě nikdy nikomu nedala. „Ne,“ přiznala, překvapená sama sebou. „Za mě to obstarává matka.“

Scanlon jen kývl, v očích zamyšlený výraz. Přijal to.

Zřejmě někde v minulosti ztratil odpor k nevěřícím.

Přišel čas přejít k věci. Jinak by mu o sobě mohla za chvíli povědět úplně všechno. „Můžete mi říct, jak proběhl Hunsackerův výslech?“ zeptala se tedy.

Napil se kávy. „Bez potíží,“ řekl. „Je nevinný, pilíř společnosti, muž, na kterého se zaměřila pomstychtivá žena.“ Než mohla něco říct, vztáhl ruku. „Jeho slova.“

„Takže popřel, že by někdy za Crystal byl?“

Scanlon se pochmurně usmál. „Řekl, že jednou prostitutku vyhledal, protože když se přistěhoval, byl celý ztrápený. Předtím se rozvedl, do toho nové město a nová práce. Ale neví, jak se ta, za kterou byl, jmenovala.“

Casey si odfrkla.

„Taky přiznal, že se s Evelyn pohádal tu noc, kdy zemřela, ale prý šlo o nedorozumění, kterého velice lituje, že šlo o špatné pochopení ve věci pacientky. Přiznává i to, že nevycházel s Wandou, ale kdo taky vycházel?“

Casey zírala. „Zeptal jste se ho i na ni?“

„No jistě, pod pláštěm prozkoumání jeho svárlivé povahy.“

Casey upíjela kávu. „Co budete dělat?“

Scanlon se narovnal a trochu se zamračil, jako by cosi rozhodoval.

„Chtěla byste mi pomoct?“

Ta otázka ji překvapila. „Co pro vás můžu udělat?“

Zvedl oči a nebyla v nich ani stopa veselí. „Nemocnice jsou stejně uzavřené jednotky jako policejní stanice.

Potřeboval bych informátora, který tam má snadný přístup.“

„Co by odposlouchával druhé?“

Trochu se pousmál. „Co by nás nasměroval. Taky potřebuju někoho, kdo ví, jak rozebrat zdravotní dokumentaci, aby ověřil nesrovnalosti.“

„No tak jestli se v něčem vyznám, tak v papírování.“

„Ale musím vás varovat, čekají nás nelehké situace.“

„Jsem z traumatologie,“ opáčila. „Já pro potíže žiju.“

„V tomhle případě bych byl raději, kdybyste se jim co nejvíc snažila vyhýbat. Co se Hunsackera týče, máme jedinečnou příležitost, ale taky jedinečné problémy.“

„Co tím myslíte?“

Ťuk, ťuk, ťuk. „Co víte o sériových vrazích?“

Pokrčila rameny. „Že vraždí, dokud je někdo nezastaví, a že mají dlouhé ukazováčky na noze.“

Neskočil na to. „Obvykle jsou chyceni pouhou náhodou,“ informoval ji. „Vyřešit náhodné vraždy je nejtěžší. Sérioví vrazi se chtějí nechat chytit, ale zároveň velice rádi dráždí vyšetřovatele jejich neschopností.“

„No tak v tom případě jste narazili na toho pravého.“

„Myslíte, že s tím někdy přestane?“ zeptal se Scanlon.

Zavrtěla hlavou. „Ne po tom, co jsem mu naposledy viděla v očích.“

„Pak ho tedy nazvěme sériovým vrahem. Většinou musíme postupovat od počtu vražd a najít mezi nimi spojovatele, takže tentokrát máme výhodu. Vy jste přišla se spojovatelem dřív, než jsme se o vraždách dozvěděli.

Samozřejmě potíž je v tom, jak ho z těch vražd usvědčit.

Pokud je spáchal, odvedl dokonalou práci. Žádné fyzické důkazy, každá v jiné jurisdikci. Kdybyste nepřišla, nikoho by to nenapadlo.“

„Jak ho chcete dostat?“

Zavrtěl se, zvedl hrnek s kávou a zase ho postavil.

„Nejjednodušší by bylo využít starostovu vyšetřovací skupinu. Kdybych dokázal najít konkrétní spojení mezi Hunsackerem a víc než jednou z těch vražd, povolal bych je a měli bychom lepší šanci na získání informací. Jenomže právě teď si všichni myslí, že ty vraždy mají naprosto jednoduchá vysvětlení. Pátrací jednotka se povolává jedině, když hrozí malér v tisku.“

Zavrtěl znechuceně hlavou. Casey napadlo, jestli už to náhodou nezkusil a šéf ho neodkázal do patřičných mezí.

Začal poklepávat propiskou. Měl velké domácké ruce.

„Ten jeho notes,“ promluvil nakonec a upřel na ni své šedé oči. „Ten notes, kam si zapisuje veškeré informace. To je další velmi běžná praktika sériových vrahů. Vesměs mívají obsesivní poruchu. Často si vedou dokonale přesné záznamy o všem, co spáchali. Nechávají si suvenýry z těch vražd, nebo třeba fotky. Potřeboval bych toho mít tolik, abychom získali zatykač. Už jsem se spojil s ostatními okrsky a požádal je, aby tam prověřili jeho alibi a poptali se na něj v okolí místa činu. Člověk by si myslel, že takového týpka si musí každý všimnout, ale ne, nikdo si nevzpomíná.“

Casey si z nějakého důvodu vzpomněla na muže, kterého zahlédla, když šla od Eda, co se tolik podobal Hunsackerovi. Ten, co vypadal přesně jako on, ale nějak…

jinak.

„Taky o něm chci získat pár informací z Bostonu, informace o nějakých nevyřešených vraždách, které se tam mohly odehrát dřív, než přišel sem.“

„Prověřte jeho bývalou manželku,“ navrhla Casey. „Po tom, co říkal, by mě nepřekvapilo, kdyby byla někde v lednici na maso.“

Scanlon si udělal poznámku. Casey si pomyslela, kolik takových obsesivně-kompulzivních lidí je. Jsou z nich dobré zdravotní sestry, policisté a dobří sérioví vrazi.

„Můžete získat jeho zdravotní záznamy?“ zeptala se.

Vzhlédl.

Usmála se. „Jestli je registrovaný psychopat, pravděpodobně má záznamy od dětství. Pomočování v posteli, drobné požáry, týrání zvířat. Zjistěte, jestli třeba ubližoval dětem, když vyrostl.“

Tentokrát se usmál on. „Jak je vidět, důkladně jste se připravovala.“

„Vlastně začínám věřit, že to dokážeme.“

Okamžitě se přestal usmívat. „To nedělejte. Ještě jsme ani nepocítili zpětný náraz. Za chvíli začne být tohle vyšetřování značně neoblíbené. Je to muž se skvělými styky a může se mu podařit zastavit nás na tak dlouho, aby unikl.“

Casey se chtěla přít, ale tak nějak tušila, že to nemá smysl. Už za ta léta věděla, jak bolí hlava, když s ní člověk tluče do zdi. To jen, že poprvé od chvíle, kdy to všechno začalo, měla pocit, že se dostali někam dál.

„Tak mi řekněte, jak nejlíp využít ten čas, co máme. Já chci, abyste ho chytili.“

Scanlon si pohladil rukou břicho. „Buďte opatrná,“

varoval ji. „Nechci, abyste podlehla dojmu, že to je hra.

Jestli je Hunsacker takový, jak si myslíme, je mnohem nebezpečnější než cokoli, s čím jste se kdy setkala. Nikdy ho nepodceňujte.“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že mi nic nehrozí,“

konstatovala. „Jsem pro něj součást hry.“ Postavila hrnek a chvíli uvažovala. „Hodně jsem na to myslela a mám dojem, že mu jde hlavně o moc nad ženami. Taky proto je gynekolog. Já ho dráždím, protože jsem se zatím nenechala zlomit sváděním ani výhrůžkami, tak mě teď mučí vědomím, že ho nedokážu zastavit. Podle mě na tom fakt ujíždí.“

Věděla, že je to komplikovanější. Přesto si byla jistá, že ji nepovažuje za hrozbu, prostě si z ní udělal nedobrovolné publikum, pro které hraje stejně jako pro sebe.

Konec konců nadvláda není k ničemu, když o ní nikdo neví.

„Někdy,“ přiznala, „mám takový pocit, že mu ve skutečnosti nejde o ty ženské. Spíš o mě.“ Vzhlédla. „Byl jste jezuita. Víte určitě své o vymítání svatého Ludvíka.

Podle něj nešlo Satanovi o jeho oběti, ale o kněze, který vymítání prováděl. Nechtěl jeho život. Chtěl jeho duši. Dá se to tak říct i o sériovém vrahovi? On nechce mou smrt.

Chce mě zničit zaživa.“

Scanlon neuhnul pohledem a Casey poznala, že jí dokonale rozumí. Že si váží její intuice. Jen na krátko měla pocit, že se k ní natáhne a překoná ten most mezi nimi, aby jí vyjádřil podporu.

„Nedovolím, aby mu prošly ty vraždy,“ zapřísáhla se.

Pak sklopila pohled, najednou nejistá.

„Musíte si uvědomit jedno, a to hned,“ řekl na to.

„Možná se nám nikdy nepodaří usvědčit ho z toho, co udělal vašim kamarádkám. Možná je na nás moc chytrý.“

Zareagovala instinktivně. „Nebuďte směšný. Nemůže mu přece projít všechno, co dělal!“

Scanlon se chápavě a unaveně usmál. Nepohnul se.

„Očekáváte spravedlnost,“ řekl jemně. „Jestli jsem se za svůj život něco naučil, pak to, že někdy je spravedlnost to poslední, co by člověk mohl dostat.“

Kdyby Casey potřebovala názornou ukázku, že to přesně tak funguje, dostala ji přesně ve chvíli, kdy se vrátila do práce. Ve svém oddělení se vždycky cítila jako ryba ve vodě, sebejistá. Nikdy se jí nestalo, že by tu utichala konverzace, když se přiblížila, nebo že by se za ní někdo ohlížel a šuškal si přitom.

Když přišla ten den, byla chodba oddělení plná. Hlasy utichaly, někdo zmlkl uprostřed věty. Marva byla na černošku nezvykle zardělá.

„Ahoj všichni,“ nadhodila Casey, ačkoli očima hledala oporu u Marvy. „Ráda vás vidím tak… růžolící.“

Konverzace se znovu rozproudila.

Tak to šlo čtyři dny po sobě, každý den ještě napjatější než předchozí. Všichni viděli ve zprávách Hunsakerovo podání vtělené ublížené nevinnosti.

„Touha zdiskreditovat mě,“ vysvětloval s unavenou důstojností reportérům. „Nevím, čemu jinému to přičítat. Jen se obávám, že podobná nezodpovědná obvinění by mohla poškodit mé pacienty.“

Nikdo nechápal, jak to Casey mohla udělat. Ona sama pro ně neměla žádné vysvětlení.

Počasí zůstávalo stejné i pátého dne. Vzduch byl těžký, zakyslý, nebe špinavě šedé, jarní zeleň povadlá. Helen žádala, aby dopoledne strávily na zahradě, takže když se Casey dostala do práce, byla unavená, napůl upečená a bez nálady. Ničilo ji, že se začíná děsit toho jediného místa, kam vždycky patřila. Práce tu bývala zlá, ale lidé ne. Ne její přátelé. A teď ji Hunsacker připravil i o ně.

Sotva vešla na oddělení, objevila se ve dveřích za ní Tomova hlava.

„Moje kancelář,“ bylo jediné, co řekl.

Zaslechla za sebou spokojené Barbino odfrknutí.

Ignorovala to, nasadila si na krk stetoskop a vydala se zpátky.

Když vešla do Tomovy kanceláře, držel v rukou míč ze Světové série. Casey v duchu zaúpěla, bylo to špatné znamení. Další lekce týmové práce.

„Casey, myslím, že si některé věci musíme vyjasnit,“

prohlásil Tom, aniž by vzhlédl.

Nepovažovala za nutné na to něco říkat, jen se posadila na obvyklé místo, do židle naproti němu.

Zvedl oči.

„Myslím, že budeš vědět, o co jde.“

Nehodlala mu to nijak usnadňovat. Mlčky ho pozorovala.

Tom vzdychl. „Casey, oprav mě, jestli se mýlím, ale nemáš něco společného s tím, že doktora Hunsackera odvlekli na policejní stanici?“

„Říkáš to tak, jako kdybych na něj hodila síť a pak ho ztloukla gumovým obuškem,“ pronesla vyrovnaně, ačkoli cítila, že se schyluje k něčemu nepříjemnému. „Jen se ho zeptali na pár věcí.“

„Obtěžovali ho natolik, že se jeho jméno v jednom kuse objevuje v novinách, což velmi poškozuje jeho pacienty a tuto nemocnici.“

„Já fotografy nezavolala, jestli ti jde o tohle.“

Tom odložil míč na stojan a zabubnoval na něj prsty.

„Casey,“ vzdychl zklamaně. „Vím, že ti občas dělá potíže hrát za tým. Většinou to nějak překousnu, protože máš zázračné ruce. Ale nedokážu prostě pochopit, proč by ses měla takhle obrátit proti svému spoluhráči?“

„Není žádný můj spoluhráč,“ odsekla instinktivně.

Vzápětí zalitovala. Samozřejmě že je, v tradičním zdravotnickém pojetí.

Moc ráda by byla na docela jiném místě. Začínala v ní kypět žluč a to pro úspěšné ukončení pohovoru nebylo vůbec dobré.

„Co bys chtěl, abych udělala?“ zeptala se. „Bála jsem se, že je někdo zapletený do zločinu. Vážného zločinu.

Vždycky mě učili, že v takovém případě mám jít na policii.“

Tom zavrtěl hlavou, jako kdyby domlouval dítěti, které posprejovalo školní tělocvičnu. „Jsem zklamaný, že tě nenapadlo jít s tím nejdřív za mnou. Jestli jsi měla o doktoru Hunsackerovi nějaké pochybnosti, nemyslíš, že by to tahle organizace měla vědět jako první? Já vím, žes měla s doktorem Hunsackerem… své problémy. Všechno mi řekl.“

Ztuhla. Čekala, až se jí podívá do očí, ale Tom dál mluvil ke svému stolu.

„Sama dobře víš, že podobné informace jsou vždycky důvěrné,“ pokračoval rozpačitě. „Neprozradil bych jeho ani tebe.“

„Co přesně ti řekl?“ zeptala se ledově.

Tom naklonil hlavu ke straně. „Že jste se… no, řekněme rozešli. Prosil mě, abych s tebou měl trpělivost.“ Zřejmě její reakci očekával, protože konečně zvedl hlavu a zároveň ruku. „Když jsem zjistil, žes zapříčinila jeho vyšetřování, musel jsem se mu omluvit. Koneckonců manažer je zodpovědný za svůj tým. Musím říct, že byl ohromně velkorysý.“

Casey si ani neuvědomila, kdy se zvedla. „Ty ses za mě omlouval, aniž by ses mě na to nejdřív zeptal?“ zahřměla a opřela se rukama o stůl. „Aniž by ses mě třeba jen zeptal, jestli je to pravda?“

Tom se na židli posunul trochu dozadu. „Casey, sedni si. Tímhle si vůbec nepomůžeš.“

Casey se otočila na podpatku a odkráčela na druhý konec kanceláře. Bylo to jediné, čím se mohla aspoň trochu uklidnit. Potřebuju tu práci, opakovala si jako mantru.

Potřebuju ji. A dokud se to s Hunsackerem nevyřeší, nikde jinde žádnou neseženu.

Hunsackerovi se znovu podařilo pokořit ji a ona s tím nemůže vůbec nic dělat. A tentokrát ani nepotřeboval být ve stejné místnosti jako ona. Možná jí nakonec nejde tak docela o spravedlnost. Třeba se mu chce jen pomstít za to, že se kvůli němu takhle cítí.

Posadila se. S největším přemáháním.

Ani Tom nebyl z téhle schůzky nadšený. Casey měla prchavý dojem, že se připravoval, že ho udeří. A možná by to nebyl tak špatný nápad.

„Mluvilas s policií v budově nemocnice, aniž bys uvědomila vedení,“ obvinil ji. „Víš dobře, že je to v rozporu s naší politikou. Tvá obvinění způsobila doktoru Hunsackerovi a jeho pacientům a téhle nemocnici velké nepříjemnosti a kdyby to byl někdo jiný, oprávněně by požadoval tvé propuštění.“ Tom se dostal do ráže a bodal prstem do stolu, aby zdůraznil svá slova. „Sakra, Casey, mohl by tě připravit i o licenci. Stojí ten malý plivanec za to?“

„Plivanec,“ vydechla opatrně, sžíraná zlostí. „Takže ty si myslíš, že je to všechno jenom ze zášti?“

„A není?“

„Pověz mi něco, Tome,“ řekla a naklonila se k němu.

„Co jestli tu ženu zavraždil? Co když jsem já ten, kdo má pravdu?“

Tom se zasmál. „Nebuď směšná. On nemůže být vrah.

Prokrista, vždyť byl ve sloupku Millicent Adamsové.“

„Myslím to vážně,“ varovala ho. „S tím chlapem je něco v nepořádku. Je –“ Zarazila se, pátrala po vhodných výrazech. Stačí jediné slovo o několikanásobných vraždách a přistane rovnou na chodníku. „Podívej se mu do očí, Tome. Dívej se, jak se chová. Je prostě hrozně záludný.

Moc… slizký. Jako kdyby všechny kolem očaroval.“

To Toma zvedlo ze židle. „Nemám rád ultimáta,“

prohlásil, „ale myslím, že není vyhnutí. Pan Nixon chtěl, abych tě suspendoval. Podařilo se mi rozmluvit mu to. Ale Casey, tohle je oficiální ústní důtka. Znáš pravidla. Příští krok je písemné pokárání a pak propuštění. A další řeči v tomhle duchu povedou přesně tímhle směrem.“

Casey vstala a postavila se naproti němu. Chvěla se vzteky. Ne proto, že se Tom plete, ale proto, že říká pravdu.

Věděla to. Čekala to. Byla to zdvořilá konverzace, přátelské varování. Příště už to bude bez servítků.

„Můžu se teď vrátit k práci?“ zeptala se vražedně tichým hlasem. Na prsou ji pálilo od potlačované frustrace.

Napadlo ji, kolik takových pohovorů asi absolvoval Scanlon.

Tom se na ni díval s upřímným a ustaraným výrazem.

„Já nevím,“ řekl. „Můžeš?“

Stálo to hodně, ale kývla. Potřebuju tu práci, opakovala si pořád dokola.

„V tom případě,“ vzdychl, pohled upřený zpátky na desku stolu, „vím, že se budeš snažit, abys byla… dobrá týmová hráčka. Už nechci slyšet o jakýchkoli problémech mezi tebou a doktorem Hunsackerem. Rozhodně se nedoslechnu žádná další obvinění, jako jsou ta, cos doteď šířila kolem.“

Zvedl prosebný pohled. Věděla, že ji má doopravdy rád.

V žádném případě by ji nechtěl vyhodit. Viděla ale také, že

naprosto nechápe její počínání. Samozřejmě, reptala a proklínala některé doktory, stejně jako všichni ostatní, ale aby udělala něco takového, aby si vymyslela takovou lež…

Protože Tom je přesvědčený, že to lež je.

„Ještě něco,“ vypravil ze sebe. „V budově nemocnice už nebudeš mluvit s policií, pokud k tomu nebudeš mít svolení, je to jasné?“

Znovu kývla. V duchu si říkala, jestli měla na tu policejní stanici vůbec kdy chodit. Mohla vědět. Mohla cítit Hunsackerovu smrtící pavučinu a nebýt schopná to zastavit.

Ale byla by v bezpečí. Anonymní a v bezpečí.

Jenže tohle už jednou udělala. Byla zbabělá a utekla a to už prostě podruhé udělat nemůže. Musí to aspoň zkusit.

Když ne pro spravedlnost, tak aspoň pro sebeúctu.

KAPITOLA 13

Musel její pokoření vycítit. Ani ne půl hodiny poté, co odešla z Tomovy kanceláře, se Hunsacker objevil na oddělení. Všichni ho nadšeně vítali a vyjadřovali mu podporu. Millie kolem něj poskakovala a Barb se o něj otírala jako kočka na slunci.

Casey zůstala na druhém konci chodby. Nebylo těžké tvářit se zaneprázdněně. Jedna její pacientka právě přicházela o dítě, druhá už přišla o rozum. Slyšela jejich úpění a sténání.

Snažila se Hunsackerovým směrem ani nedívat.

Rozrušené štěbetání se nedalo přeslechnout, občas výbuch smíchu. Zůstávala skloněná nad chorobopisy.

„Holka, vypadáš jako bouřkový mrak.“

Casey jen kývla, že vzala Marvu na vědomí.

„Casey, potřebuju na dvanáctku CBC,“ zavolala ze dveří pokoje doktorka Filmontová.

Znovu kývla a šla zavolat do laboratoře. Filmontová se vrátila do pokoje.

„Něco bys měla vědět,“ ozvala se Marva podezřele bezvýrazným tónem.

Casey konečně vzhlédla. Marva se nedívala na ni, ale na Hunsackera, který držel Barb kolem ramen.

„Laboratoř.“

Casey vyřídila vzkaz a zavěsila. Pak začala připravovat příslušenství. „Už jsem dostala ústní napomenutí,“

upozornila Marvu. „Jestli to bude něco, co mě naštve, tak bys to možná měla nechat na později.“

Marva šla hned za ní. „Možná ti to pomůže pochopit, proč se tu na tebe všichni dívají skrz prsty.“

Casey zalétla pohledem tam, co se dívala Marva. „No, protože je zjevně Ježíš Kristus, tak já budu asi Jidáš.“

Marva se málem pousmála. „Špatná analogie,“ usoudila.

„Zkus spíš Samsona a Dalilu. Anebo, jestli bible není zrovna tvoje doména, co Osudová přitažlivost?“

Casey ztuhla. „Cože?“

Marva se neusmívala.

Casey skoro nemohla dýchat. „Oni si myslí, že jsem s ním spala?“

Marva se otočila k ní. „Přesně to si myslí.“

Casey postrčila kovový vozík tak, že s třeskotem narazil do zdi. „Tos mi to nemohla říct, dokud tu Hunsacker nebyl?“

Marva nehnula brvou. „Nemohla jsem ti to říct, dokud jsem to nezjistila. Podle mě ho prostě Barb nedokáže dostat do postele a žárlí. Měla potřebu všude vykládat, že tys ho tam dostala a on tě pak nechal plavat.“

Casey slepě kývla. Jindy by jí takové obvinění mohlo připadat legrační. Bylo jí celkem jedno, co si kdo myslí o ní, nebo o jejích sexuálních eskapádách.

Ale ne v tomhle případě. Ne s Hunsackerem. Ne když to zničilo veškerou důvěryhodnost, jakou mohla mít.

Podlamovala se jí kolena. „Jak na to přišla?“ Snažila se zaměstnat ruce přípravou potřebných věcí.

Marva pokrčila rameny. „Říkala jen, že to všichni vědí.“

Casey tomu věřila. Dávalo to dokonalý smysl, sedělo to i s Tomovým komentářem ohledně rozchodu s Hunsackerem. Zjevně i on byl dobře informován.

Zjistila, že sleduje Hunsackera, který se smál se Stevem.

Celou tu dobu si zapisoval něco do toho svého notesu. Toho, který Scanlon tak toužil dostat. Který pravděpodobně skrývá všechna jeho tajemství.

„Víš, že hodně sériových vrahů trpí obsesivně-

kompulzívní poruchou?“ zeptala se.

„Vážně?“

Casey, která se nedokázala odvrátit, kývla. „Vážně.

Scanlon říkal, že si většina z nich vede záznamy o všem, co kdy udělali.“

Marva ožila. „Takže myslíš, že zrovna teď drží v ruce svůj zápisník smrti?“

Byl tak na očích, tak snadno přístupný. Casey věděla, že kdyby se do něj mohla podívat, zjistila by všechno.

Najednou ji něco napadlo. Betty, ustaraná a nervózní, která se tak moc snažila naznačit něco, co Casey nechápala.

Jak jí říkala, že Hunsacker už s milenkou doktora Fernandeze určitě nespí.

Protože si myslela, že spí s Casey.

Zaslechla stejné fámy, jen trochu pozměněné. Jen tolik, aby posloužily určitému účelu. Upřela pohled na Hunsackera, který by jí nikdy nedal ani nejmenší šanci. A najednou pochopila, odkud se ta historka vzala.

Mělo ji to napadnout dřív. Mohla si všimnout sílící izolovanosti, zmatení, nedorozumění, přátel, kteří se najednou odvraceli.

Byl to šok. Opakování dávné historie. Právě tohle musel Hunsacker vycítit. Ne to čerstvé pokoření, ale vzpomínky, starý zmar, na jaký se vrhají šakalové, jako je on.

„Casey?“

Neslyšela Marvu. Stála tam a před očima se jí honily zlé vzpomínky, které byly do té doby bezpečně uzamčené někde na zapomenutém místě. Dívala se na něj a měla pocit, že i on je vnímá. Nepohnula se. Neodvrátila se. Čelila jeho pohledu a vysílala k němu, že ví.

Nevnímala, že skupinka kolem něj utichla. Neviděla, jak ji s rozhořčením pozorují a čekají.

Hunsacker znehybněl. Držel před sebou notes, jako by ji tím chtěl škádlit. V očích mu zaplál pekelný oheň. Živil se pohledem na ni, vědomím, že je izolovaná a přesto neví proč, nebo tak si to alespoň myslel. Okoušel její neschopnost bránit se a usmíval se.

Casey věděla, že přijde k ní. Celá chodba oddělení znehybněla jako na Divokém západě, když se šerif postaví proti padouchovi. Jenže tentokrát jen Casey s Marvou věděly, kdo je doopravdy šerifem.

Mohla by zavřít oči a přece by cítila, jak se k ní blíží.

Zastavil se přímo před ní a okázale si schoval notes do kapsy. „Jsem rád, že jsme se dnes večer potkali,“ řekl na uvítanou. „Chtěl jsem ti říct, že se nezlobím.“ Tykání přesně odpovídalo historkám, které o nich roznášel.

Nezlobím se, Casey. Vím, žes jenom nevěděla, co děláš.

Vrať se ke mně a všechno zas bude dobré. Postarám se o tebe jako dřív. Jako předtím.

„Opravdu?“ zeptala se. Udržela si neutrální výraz.

Kdyby nic jiného, tuhle roli už si v životě vyzkoušela.

Usmál se a kývl, oči děsivě bez emocí. „Vím, žes jen dělala, cos považovala za správné.“

Já tě znám, myslela si a doufala, že dokáže číst myšlenky. Znám tě, vím, co jsi zač a co děláš.

„Toho si vážím,“ řekla se stejnou účastí v hlase jako on.

„Doufám, že bude všechno v pořádku.“

Doufám, že chcípneš. V trýzni a bolesti, zbavený té okrasné slupky, aby všichni viděli, co se skrývá pod ní.

Naklonil hlavu ke straně a usmál se, ztělesnění smířlivosti. „Možná to chvíli potrvá. Jakmile tisk zavětří, nějakou dobu trvá, než se obrátí jinam.“ Znám tě. A neuteču před tebou.

Casey síla toho uvědomění až zaskočila. Měla z něj strach, snažila se všechny kroky proti němu podnikat potají, schovávala se a třásla v jeho přítomnosti. To se najednou změnilo.

Protože tohle už jednou zažila. Už jednou utíkala. Ale tentokrát ne. Už ne.

Napřáhl k ní s úsměvem ruku. „Přátelé?“

Usmála se zrovna tak. Všichni ostatní uvidí úlevu.

Hunsacker pozná výzvu. Uvidí, jak v ní zemřela nemohoucnost, a pozná, že se objevil nepřítel.

Stiskla podávanou ruku. „Přátelé.“

Poznala, že poznal. Stiskl jí pevně ruku. Odpověděla stejně. Neuhnula očima před jeho mrazivým pohledem.

Neucouvla před tím šokem z poznání, který přišel.

Předala mu svůj vzkaz a snažila se nedat na sobě znát to malé vítězství. Vychutnávala si jeho kratičké ohromení.

Pak se usmál ještě víc. Rukavice byla zdvižena. Když konečně stáhla ruku a dívala se za ním, jak odchází, hřálo ji u srdce. Konečně se postaví tomu, co ji zabíjelo celé ty roky, a už nikdy se neohlédne.

„Proč jsem tady?“ zeptala se Poppi o sedm hodin později.

Casey se zlověstně zazubila. „Protože jsem potřebovala s někým mluvit. S někým, kdo to pochopí.“

Poppi se opřela o psací stůl na chodbě a povytáhla obočí.

Casey si hodila tašku na rameno. „Začnu až v autě.“

Z oddělení se začínali trousit lidé z večerní směny.

Většina z nich Casey ignorovala, ale jí už to tolik nevadilo.

Má pravdu a oni se to taky jednou dozví. Janice odcházela sama, rysy ztrhané, zamlklá. To bolelo. Od chvíle, kdy Casey obvinila, se uzavřela do sebe a od nikoho nepřijímala útěchu. Její napětí bylo přímo hmatatelné a Casey o ni měla starost. Chtěla s ní promluvit, zeptat se, jak se jí daří. Ale Janice se na ni ani nepodívala.

„No ne,“ zahlaholila Marva, když uviděla Poppi. „Co tady děláš?“

Poppi jen mávla rukou. „Hledám prozíravé investory.

Máš zájem?“

Marva zpomalila, ve tváři skeptický výraz. „Zas jedna z těch tvých skvělých deskových her, jako Vyhoď kravaťáka?“

„Lepší.“ Poppi měla ke svým nápadům přímo citový vztah. Oči se jí rozsvítily jako kočce, která čeká před myší dírou. „Nirvána. Hra na reinkarnaci.“

Marva si dala ruku v bok. „Děvče, ty pořád šňupeš ten stříbrnej prášek, co? Co kdyby ses držela šperků, jak máš?“

Poppi to nijak neodradilo. „Šperky, to je moje povolání.

Ale hry, to je volání shůry. Stovka dolarů, Marvo. Promysli si to. Vrátný stejnou částku investoval do Trivial Pursuit a dneska mu Donald Trump říká pane.“

Marva si odfrkla. „Ty jsi takový blázen, že by se ti to klidně mohlo podařit.“

„Tak jdeme,“ pobízela Casey Poppi. „Partnerskou schůzku můžeme uspořádat potom.“

Poppi pokrčila rameny a věnovala Marvě pohled zpoza slunečních brýlí. „Zavolá mi v jedenáct hodin, abych pro ni přijela, že chce jít zítra do práce pěšky. A o mně říkají, že jsem vrtkavá.“

„No, měla dnes večer skvělé zážitky. Myslím, že si to s Hunsackerem rozdávali přímo tady na chodbě a přede všemi. Jenom si nejsem jistá, kdo z nich byl nahoře.“ S tím Marva odešla.

Poppi vytáhla z kapsy u halenky klíče od vozu. „Tak jdeme, Casey.“

Ta se zazubila. „Přesně o to mi šlo, Poppi.“

Vzduch byl těžký a páchl kovem. Oranžový úplněk visel nad korunami stromů. Pořád bylo nepříjemné horko.

Takové počasí bylo typické pro srpen, na začátku léta se počasí v St. Louis obvykle neustále měnilo. Větve stromů by se měly ohýbat ve větru a nad jihozápadním obzorem se měly hnát mraky. Místo toho jen všechno čekalo, nejistá a nepříjemná atmosféra, ubíjející energii i trpělivost.

Poppi přijela ve starém volvu, které teď čekalo na nemocničním parkovišti. Došly k němu mlčky.

Z rádia se ozval Santana. Vonělo to tu santálovým dřevem.

„Rovnou domů?“ zeptala se Poppi a nastartovala.

„Je mi to jedno,“ řekla Casey a opřela se jako dítě, které se odevzdává do péče své chůvy. Cítila se v bezpečí. U

Poppi na předním sedadle dělala zásadní životní rozhodnutí.

Tady vykouřila prvního jointa, tady rozebírala politiku i lásku, ztrátu panenství.

Poppi ji zachránila z toho bytu v Creve Coeur, pomohla jí přestěhovat nábytek z Edova domu. Byla svědkem všech zásadních událostí Caseyina života od jejích třinácti.

„Dnes večer jsem si uvědomila něco v souvislosti s Hunsackerem,“ začala bez úvodu. Klimatizace ve voze se začala prát s horkem.

Poppi se ani neohlédla. „Konečně se ti podařilo sundat mu boty?“

Casey se zazubila. „Bylo by snazší sundat mu kalhoty.

Tohle je něco většího. Hunsacker o mně rozšiřoval pomluvy.

Všem vykládal, že s ním spím. Evidentně tvrdil v naší nemocnici, že se se mnou rozešel, a proto se mu mstím.

Někomu od Svatého Isidora zase tvrdil, že spolu pořád spíme.“

Poppi zatajila dech.

„Nepřipomíná ti to něco?“ naléhala na ni Casey, ačkoli odpověď znala.

Stály na křižovatce a čekaly na zelenou. Tentokrát se Poppi otočila. „Jo, akorát naposledy to bylo, že kradeš peníze a svádíš malý kluky.“

Pořád to bolelo. Hluboko uvnitř, vedle těch ostatních jizev, které si z toho vztahu odnesla.

„Přišel ke mně,“ vyprávěla Casey. „Přímo přede všemi, aby mi odpustil, že jsem mu ublížila.“ Ticho. Poppi čekala.

Padla zelená a rozjely se. Casey se otočila k ní. „Bylo to, jako kdybych byla na dvou místech najednou. Hunsacker něco povídal a já slyšela ten druhý hlas, který to říkal…

jinak.“

„Jaký druhý hlas?“ zeptala se Poppi, i když věděla.

Casey musela potlačit obvyklý příval paniky, napomenout se, že pouhé vyslovení jeho jména ho nepřivede přede dveře.

Přesto se strachu nedokázala nikdy zbavit. Proto nemůže před Hunsackerem couvnout. Nemohla by se sebou vydržet, kdyby znovu utekla.

„Frankův,“ vyhrkla a zatvrdila se. „Zbavím se ho jednou pro vždycky,“ slibovala. „Uvědomila jsem si to, když jsem v sobě našla odvahu stisknout Hunsackerovi ruku.“

To Poppi překvapilo. „Tys mu stiskla ruku?“ Casey se zazubila.

„A byla jsem to já, kdo byl nahoře.“ Poppi jen zavrtěla hlavou.

Příštích pár kilometrů se soustředila na řízení. Bylo po jedenácté a na silnici nebylo málo řidičů, co touhle noční hodinou trpěli sníženou orientací. Casey si v duchu znovu promítala Hunsackerův výraz, když pochopil, co mu chce říct.

Možná je za tím vším přece jenom touha postavit se Frankovi,

když

ne

jinak,

tak

Hunsackerovým

prostřednictvím.

Poppi nepromluvila, dokud nezastavily u Caseyina domu. „Vážně si myslíš, že tímhle se to všechno spraví?“

zeptala se tiše.

Casey se na ni podívala, aby zjistila, jak se tváří. Světlo lamp dopadalo na bílou halenku Ralph Lauren a odráželo se od zlatých kruhů, které měla v uších, ale horní polovina jejího obličeje zůstávala ve tmě.

„Jak jsi to myslela?“

Poppi pokrčila rameny. „Nevím. Jenom z toho necítím zrovna dobré vibrace. Počítáš s tím, že tímhle se vyřeší všechno, před čím jsi utekla. Jediné, co by to mělo vyřešit, je, kdo zabil Evelyn.“

Casey se napřímila. „Utekla? Já jsem neutekla, já zmizela, abych si zachránila život.“

Poppi zavrtěla hlavou. „V tom to není, Casey. Nikdy ses s tím nevypořádala. Prostě jsi začala předstírat, že se to nikdy nestalo. A to děláš už sedm let. Nejdřív s Edem, pak sama.“

Casey otevřela dveře a vystoupila. „Jak bych sakra mohla předstírat, že se to nikdy nestalo?“ zeptala se a práskla dveřmi. „Dodneška na sobě vidím jizvy, když si sundám tričko.“

Poppi vystoupila a vydala se za ní k domu. „Dneska večer je to za těch sedm roků poprvé, cos vyslovila jeho jméno. Nikdy o tom nemluvíš.“

Casey vyběhla po schodech na verandu a otevřela zprudka dveře.

„Mluvila jsem o tom s Edem a přineslo mi to jenom další katastrofu. Takže díky, takhle mi to vyhovuje víc. A až porazím Hunsackera, moje noční můry zmizí.“

Helen byla vzhůru. Casey potlačila zaúpění. Bylo to ještě horší, nejen že byla matka vzhůru, ale klečela v obývacím pokoji. Casey odložila tašky a rezignovaně vešla.

Poppi zůstala v kuchyni.

„Mami?“ zavolala. Světla byla zhasnutá, jen na televizi se mihotala světélka votivních svící. „Co tady děláš?“

„Musím se vyzpovídat,“ zašeptala matka.

Casey znovu potlačila povzdech. „Proč tentokrát?“

„Pýcha. Sobectví. Pomluvy.“

Pomluvy. Tak to byla rozhodně nová položka na seznamu.

„Nebylo by to lepší v kapli?“

Helen nezaváhala. Ruce sepjaté, zvedla hlavu ke stropu.

„Otec přijde,“ oznámila. „Telefonoval.“

„Cože?“ Casey se podívala na hodinky. „Myslíš toho otce, co už tu byl?“

„Seržant Loyola.“

Casey se nenamáhala opravovat ji. „V kolik volal?“

„Hned po tom, co mě obvinil.“

Casey zavrtěla hlavou. „Kdo tě obvinil? Otec?“

„Mick.“

No dobře, to už je prozkoumané území. Mick ji obviňuje posledních dvacet let.

„Říkal, kdy přijde?“ zeptala se.

„Až budeš doma z práce. Připravuju se.“

„Ale ne, mami. On už zpovědi nedělá, vzpomínáš si?“

Vzala matku za paži, aby jí pomohla vstát. Helen se na ni konečně podívala. Vypadala, jako by opravdu prožila hrozný večer. Oči měla zarudlé a vlhké, ruce se jí třásly.

Casey promluvila o hodně jemněji. „Je čas jít spát, mami.

Ráno zajdeme za otcem Donnellym, ano?“

Helen zapátrala v její tváři. „Neměla jsem to čekat, viď?“

„Co, mami?“

Slzy stékaly po starých tvářích. „Další šanci. Benny se nevrátí, že ne?“

Pravdu? Ne, Benny se nevrátí. Benny je tak daleko, jak mu jen peníze a okolnosti dovolily. Je mrtvý, prázdný, nebo žije někde na hlavním nádraží mezi ostatními bezdomovci.

„Však se setkáte, mami,“ zalhala a zastrčila jí hnědou kadeř pod šátek. „Hned jak si vyřeší svoje problémy.“

Vzpomínka, jak se drží Bennyho, když se chystal naposledy utéct, křečovitě svírá jeho ruku a táhne ho domů.

Ačkoli věděla, že ho nemá jak zastavit, že mu nedokáže pomoct. Neviděla ho už devět let.

Helen odešla po schodech nahoru a Casey se vrátila do kuchyně za Poppi a vyndala jí plechovku piva. Ta ji mlčky přijala a pořádně si přihnula.

„Řekni jenom slovo o přízracích minulosti a já Scanlonovi prásknu, kde máš fet,“ pohrozila jí Casey chmurně.

Poppi se záhadně usmála. „Nejvíc nás u ostatních rozčiluje chování, ve kterém poznáváme sami sebe.“

Casey se zamračila. „Jestli mi chceš naznačit, že se začínám přiklánět k náboženskému fanatismu, tak by sis měla vyměnit ty růžové brýle.“

„Kdybych chtěla použít výraz přízraky minulosti,“

nadhodila Poppi, „připomněla bych ti, že to nemusí být vždycky lidé, ale i činy, kterých litujeme. Naše chování.

Například nepochopitelná pasivita.“ Zachytila Caseyin varovný pohled a opřela se. „Ale samozřejmě tenhle výraz použít nemůžu.“

„Jediné moje přízraky,“ opáčila Casey, „jsou dva případy nepochopitelně špatného vkusu.“

Poppi na to nemusela odpovědět, protože najednou někdo zazvonil. Casey vstala. Nebyla si jistá, jestli chce otevřít. V poslední době měla štěstí na špatné zprávy. Pokud jí ovšem Scanlon nejde oznámit, že Hunsackera chytili při činu a on se přiznal ke všemu ostatnímu.

Skleněnými tabulkami ve dveřích viděla policistův obrys, hlavu skloněnou jako v zamyšlení. Když otevřela, naděje na zázračné rozřešení se rozplynuly jako pára nad hrncem.

KAPITOLA 14

Jackovi stačil jediný pohled na Casey, aby odhadl, jaký měla den. Zvedl karton plechovkového piva. „Nedokázal bych ustát další ledový čaj.“

V podpaží nesl složky, byl unavený, jeho oblečení bylo cítit cigaretovým kouřem.

Těšil se, až sem dnes přijde. Po tak otřesném dnu potřeboval malou dávku Caseyina bojovného pragmatismu.

Světlo na verandě se odráželo od jejích rusých vlasů.

Měla na sobě sesterský stejnokroj a byla bosá. Stála tam, jako by čekala telegram. Musel se usmát.

Také se na něj usmála a zavedla ho dovnitř.

„Nikdy neodmítám muže, co nosí dárky. Vidím, že dneska máte svůj služební klobouk. Opravdu slušivý.“

Jack si ani nevybavoval, že si ho bral. Zřejmě to udělal docela automaticky.

„Vzhledem k tomu, že máte na sobě oficiální uniformu vyšetřovatele vražd,“ dobírala si ho, „předpokládám, že jde o služební záležitost.“

„Potřebuju, abyste se podívala na pár věcí,“ připustil.

Nemohl si nevšimnout votivních svící na televizoru.

„Neruším v něčem?“ zeptal se zvědavě.

Casey sledovala jeho pohled. „Omlouvám se,“ řekla a mávla rukou. „Právě jste prošvihl bohoslužbu za usmíření.“

„Vaši?“

Nezdálo se, že by jí to připadalo legrační. „Nebuďte hloupý.“ Rychle svíce pozhasínala a rozsvítila lampy. „Já odmítám čehokoli litovat. Jen se zeptejte mé matky. Nebo mých nadřízených.“

„Vypadá to, že se nám trochu přiostřuje,“ kývl Jack.

Sundal si klobouk a zatoužil svléknout si i sako. Bylo horko, navíc se zdá, že přece jen nebudou probírat výhradně pracovní záležitosti. Jsou na jedné lodi.

„Dnes jsem dostala první oficiální ústní napomenutí,“

oznámila mu.

To ho nepřekvapilo. Z jejího výrazu čišel vztek, rozhořčení a provokace. Jestli ke svým nadřízeným přistupuje stejně jako ke všemu ostatnímu, pak je překvapivé, že má vůbec ještě práci.

„Tak mi to vyprávějte,“ nabídl jí suše. „A pak vám budu vyprávět já.“

Casey se zastavila. „Vy taky?“

Jack se usmál, aby zlehčil situaci. „A to bylo před večerními zprávami. Nemůžu se dočkat zítřka.“

„Zprávy?“ zeptala se. „Jaké zprávy?“

„Zjistili, že Franklin z Jeffersonského okrsku se o Hunsackera taky zajímá. V podstatě jsem se s ním podělil o několik svých teorií, aby se na to podíval.“

Casey se rozzářila. „On Hunsackera taky podezírá?“

„Ne. Jenom nemá jiného pachatele. Jeho hlavní podezřelý má na ten večer neprůstřelné alibi.“

Kývla. „V tom případě pojďme do kuchyně.“ Otevřela a dodala: „Za Poppi.“

Jack usoudil, že to bude ta blondýna. Z vyšší střední vrstvy, ve značkovém oblečení, seděla s nohou přes nohu na kuchyňské lince. Jackovi něco říkalo, že bude stejně vyšinutá jako její přítelkyně.

Což jen potvrdila její slova na přivítanou. „Měl byste na těch svých vibracích trochu zapracovat.“

Jacka překvapilo zklamání, které cítil. Záměrně přišel tak pozdě, aby je s Casey nikdo nerušil.

„Už se seznámil s matkou,“ oznámila Casey kamarádce zamračeně. „Příliš velká dávka zdejší pestrosti může způsobit trvalé poškození mozku.“

„Hele, nejsem to já, kdo je oblečený jako Frank Sinatra,“ opáčila Poppi klidně, pak se na Jacka usmála.

„Ráda vás poznávám.“

Casey vytáhla z Jackova balení dvě plechovky piva a jednu podala kamarádce. „Seržant Jack Scanlon, oddělení vražd,“ představila ho úředně. „Poppi Hendersonová…“

Chvíli hledala vhodné označení.

Poppi ji přerušila. „Matka zpovědnice a věčná spolupachatelka,“ navrhla spokojeně. „Vy budete určitě ten záhadný kněz, kterému se chce paní McDonoughová neustále vyzpovídat. Pěkný klobouk.“

Dnes Jackovi nepřipadalo tak nevhodné povolit si vázanku. Udělal to a rozepnul si horní knoflíček košile.

„Díky.“

Sundal si klobouk, vzal si jednu plechovku piva, ostatní dal do ledničky a posadil se.

„Jak to vypadá, máte dost práce,“ nadhodila Poppi a seskočila z kuchyňské linky. „Jestli nechcete vyrazit někam do hospody, asi vám moc platná nebudu.“

„Jenom papírování,“ ujistil ji Jack.

Poppi se zamračila. „Díky, mám dojem, že dneska už jsem si svůj trest odpykala. Navíc mě všechny ty řeči o vraždění deprimují.“

Jack se pohodlněji usadil a záměrně upíral pohled na dokumenty, které s sebou přinesl. Neušel mu významný pohled, který si ty dvě vyměnily.

„Tak fajn,“ řekla Poppi a zamířila ke dveřím s pivem v ruce.

Casey se usmála. „Jo. Díky, Poppi. Zavolám ti.“

„No jasně,“ opáčila Poppi. „To se vsadím.“

Když zůstali sami, Casey se otočila k němu. Odhodlaná, opovážlivá, s vítězoslavným nádechem. Jack z toho začínal být opravdu nervózní.

„Začnu poměrem, který jsem s Hunsackerem měla,“

nadhodila lehkovážně. „A jak jsem žárlila, když mě nechal.

Mimochodem, asi byste si měl taky dávat pozor. Jestli je tu něco, na co jsem neměla zapomínat, tak že lidi jako Hunsacker se vyžívají v tom, když můžou někomu zkazit pověst.“

„Jestli to chápu správně, všichni mu věřili,“ konstatoval a vytáhl z kapsy propisku.

Casey se napila piva. „Čerstvé klepy jsou nejžhavější zboží,“ opáčila jen trochu hořce. „Sranda je, že je to zase další historka o pomstychtivé potvoře. Člověk by čekal, že si aspoň vymyslí něco nového.“

„Obávám se, že tohle funguje nejspolehlivěji.“

„No nic,“ pokračovala, „zhruba ve stejné době, kdy jsem se o těch pomluvách dozvěděla, jsem taky zjistila, že je neroznáší nikdo jiný než sám Hunsacker. A on si klidně přišel na oddělení přede všemi přímo ke mně, aby mi odpustil, že jsem mu ublížila.“

„Zjevně jste ho neprobodla skalpelem, to už bych věděl,“ pravil Jack vyrovnaně.

Zazubila se.

„Potřásla jsem mu rukou,“ řekla. „Byla to nejzvrácenější věc na světě. Všichni ostatní si mysleli, jak je velkorysý a já ponížená. Jenom my dva jsme doopravdy věděli, co se děje. Snažil se mě mučit a já to nedovolila.“

Jackovi to na náladě vůbec nepřidalo. Právě celou tu věc přenesla do nové úrovně.

„Mám hlad,“ prohlásila najednou a otočila se k ledničce.

„Nedáte si něco?“

Anacid, pomyslel si. „Ne, díky.“

Čekala ho hromada informací, kterými se musí probrat, nová směna mu začíná ani ne za sedm hodin. Navíc je tu nespokojený starosta a zuřící kapitán, novináři. Psychopat vraždí ženy jen proto, že ho rozčílily, a ta, která ho rozčílila nejvíc, právě stojí naproti němu a dívá se do ledničky.

Přitom právě dnes vyzvala Hunsackera na souboj.

To si zaslouží další pivo.

„Co kdybychom zapomněli na ty údaje o dalších vraždách?“ navrhl.

Neotočila se. „Proč?“

„Jestli si pospíšíme, stihneme zapsat všechna vaše podezření, aby až vás zavraždí, jsme mohli konečně povolat starostovu pátračku. Hodně by nám to pomohlo.“

Nečekal na odpověď. Potlačil nával vzteku, otevřel si pivo a přešel k oknu.

„Už jsem vám říkala, že beze mě by ho to nebavilo,“

opáčila.

Neotočil se. „Bez vás bych se o to nezačal zajímat. Ani Jeffersonský okrsek, ani ty další. Dokonce i psychopat pozná, když už za to hra nestojí.“

Doufal, že jí to dojde. Rozhodně netoužil mít na svědomí všetečnou zdravotní sestru. Rozhodně nepotřeboval hlídat divokou zrzku se sklonem vyhledávat potíže a evidentně bez pudu sebezáchovy. A rozhodně ho nijak netěšilo zjištění, že má ty bystré smutné modré oči čím dál raději.

„Budu opatrná,“ slíbila, jako kdyby jí právě matka zakázala lézt na stromy. Neubránil se cynickému úsměvu.

„Držte se od něj dál,“ varoval ji, pořád otočený k oknu.

Její odraz ve skle se na něj zamračil. „Mluvíte jako žárlivý manžel.“

„Obávám se, že zrovna ze žárlivosti mě nikdo nikdy obvinit nemohl.“

„Omlouvám se.“

Pokrčil rameny. „Ne každému připadám okouzlující a chápavý.“

„To si dovedu představit.“

Jejich oči se ve skle setkaly. Jack se znovu napil piva.

Ty modré oči, které na něj hleděly, ho připravily o veškerý duševní klid, který mu zbyl.

„Pojďme se dát do těch podrobností,“ navrhl a otočil se.

V jedné ruce držela jablko, z něhož ukusovala, druhou hodila jedno jemu.

„Měl byste trochu přibrat,“ poznamenala jen. „Ještě jste mi nevyprávěl, jaký jste měl život na škole. Musel jste být krasavec.“

Nic mu nepřipadalo tak odpuzujícího jako jablka a pivo.

Upíjel z plechovky a žongloval s jablkem. „Proč to říkáte?“

Zazubila se. „Už máte zase ten výraz ‚bože, jak rád bych si zamnul břicho‘.“

Vzdal se. „To přece nemá nikdo poznat.“

„Takhle se tváří každý pacient s vředy,“ oznámila mu.

„Nezapomínejte, že je většinou dostanu do rukou až po tom, co to nechali zajít moc daleko.“

„Díky.“ Hodil jí jablko nazpátek. „No nic, mně se nedostalo tak osobního pokárání. Starosta měl telefonát, takže ho měl můj šéf, takže ho měl můj kapitán.“

Kývla.

„Který řekl ‚Nebuď směšný. Jak by to mohl být vrah?

Kristepane, vždyť byl ve sloupku Millicent Adamsové!‘“

Jack zavrtěl hlavou. „To ne, už nějakou tu vraždu viděl.

Jenže starostovi jde o znovuzvolení a představa, že jeho policie obtěžuje prominentního doktora, se mu moc nezamlouvá.“

„Zvlášť když ten doktor má přátele, co starostovi přispívají na kampaň.“

Jack se zarazil. „Nedělala jste někdy policajta?“

„Nemyslete si, že je to u vás o tolik jiné než u nás.“ Jack si sundal sako a pověsil ho přes židli. Vůbec si neuvědomil, že mu ruka sklouzla na břicho.

O hodinu později Casey vstala.

„Já to pořád nechápu,“ protestovala. „Zabil čtyři ženské a my stejně dvě z nich ignorujeme.“

Jack vzdychl a opřel se. Tohle už probírali. „Zatím.

Nezapomínejte, Casey, že jsem na to sám. Jsem sám a velice neoblíbený policista, který většinu tohohle vyšetřování vede ve svém volném čase. A stojím proti člověku, který páchá surové vraždy a pak po sobě dokáže dokonale uklidit.“

„Já vím,“ vzdychla a zamnula si levý spánek. Oči ji začínaly pálit a na stroji psaná slova se rozmazávala. „Takže Evelyn a paní Peeblesovou zatím vynecháme pro nedostatek důkazů.“

„Můžeme to nazvat shrnutím faktů o Wandě a Crystal,“

navrhl.

Kývla. „Wanda se s Hunsackerem pohádala. Ten samý večer ji slyšeli, jak vykládala Bobbymu Lee, že končí s životem v přívěsu, jen co se sejde s nějakým chlápkem o půl desáté před Ramblin‘ Rose.“

„Přesně o půl desáté,“ zdůraznil Jack a ukázal na příslušené místo v zápisu výpovědi Bobbyho Lee. „Prý tam musí být přesně.“

„Což ukazuje na Hunsackera. Takže vyšla ven do deště a už ji nikdo víckrát neviděl. Její auto zůstalo na parkovišti a její tělo našli o kilometr dál. Buddy o tom nic neví. Když přijel domů, zjistil, že je Wanda pryč.“

„Co z toho usuzujete?“ zeptal se Jack.

„Že čekala, že od toho někoho, s kým se měla setkat, dostane spoustu peněz. Podle mě Hunsackera vydírala.

Musela si myslet, že má něco, za co by jí zaplatil.“

„To by udělala?“

„Bez rozmýšlení. Wanda byla skvělá sestra a ohromně vycházela se ženskými. Jenže chlapy nenáviděla. Zvlášť ty, co stáli v hierarchii nemocnice nad ní. Byla jako chodící encyklopedie týrání a zneužívání dítěte a občas to prostě vyhřezlo na povrch. Vsadila bych se, že Hunsacker jí pěkně hýbal žlučí.“ Chvíli přemítala. „To by mě zajímalo, co udělala s tím něčím, co na něj měla.“

„Nebo jestli se toho zmocnil Hunsacker.“

Jack se podíval do papírů. „Napadá vás někdo, kdo by o tom mohl vědět?“

Casey se zamyslela. Najednou ji něco napadlo. „No, chodil s bůhví kolika holkama ze dvou nemocnic. Musí tu být aspoň jedna sestra, která by na něj měla vztek.“

Podívala se mu do očí.

„Pomstychtivá žena?“ zeptal se s podezřele nakrčeným obočím.

„Zoufalé okolnosti,“ připustila Casey. „Zítra začnu čmuchat a uvidíme, jestli neobjevím nějaké zajímavé informace.“

Jack jen kývl a cosi si zapsal. Neměl tak pěkný notes jako Hunsacker, zaplňovaly ho útržkovité poznámky a malé kresby. Casey napadlo, jaké jsou asi poznámky spojené s jejím jménem. Pravděpodobně něco na téma otravná a blouznící.

„Takže jestli ji Hunsacker nabral do auta, čím přijel?

Má porshe. Někdo z Ramblin Rose by si takového bouráku určitě všiml.“ Nebo by na něj něco hodil.

„Asi by měl něco pronajatého, nebo ukradeného.

Franklin po tom jde. Dobře. Tak teď se soustředíme na tu kopii chorobopisu od Panny Marie,“ navrhl a podíval se na hodinky.

„Rád bych věděl, jestli se nějak nedá zpochybnit jeho alibi na dobu vraždy Crystal.“

Casey si papíry přitáhla k sobě. Nemusela se dívat na hodinky, aby jí bylo jasné, že je pozdě. Padala únavou a Jack nevypadal o nic lépe. Aspoň ale odložil to formální vystupování. Pod očima měl tmavé kruhy, vrásky na čele vypadaly výraznější.

Nejradši by mu všechny ty papíry sebrala a poslala ho domů. Poučila by ho o správném stravování a vydatném spánku. Jenže on byl stejný policajt jako ona zdravotní sestra. Až na to, že ona mohla odejít z oddělení a do příští směny ho pustit z hlavy. Vražda člověka pronásleduje i domů. Vzdychla za ně za oba.

Chorobopis patřil paní Beverly Williamsové. Tu noc, kdy byla Crystal zavražděna, zapsal Hunsacker čas příchodu k pacientce v osm hodin. Vražda byla spáchána ve čtvrt na devět.

Když se ptali, paní Williamsová nedokázala s jistotou říct, v kolik u ní doktor byl. V pokojích nemocnice Panny Marie nebyly hodiny. Pamatovala si jen tolik, že většinou za ní chodil před setměním, což mohlo být kdykoli do devíti hodin.

Sestra z té směny sice do karty zapisovala každé dvě hodiny a zapsala i návštěvu doktora Hunsackera, opomněla však zapsat, v kolik hodin to bylo. „Návštěva SL u pacienta“, stálo tam.

„SL?“ zeptal se Jack.

„Soukromý lékař,“ vysvětlila mu Casey. „Ale není tam nic o tom, co dělal nebo jak dlouho se zdržel. Takže podle jejích zápisů tam mohl být kdykoli mezi šestou a osmou.“

Podle dokumentace oné zdravotní sestry se zdálo, že paní Williamsová jen jedla a spala. „Nevím, jaký má ta sestra k Hunsackerovi vztah,“ řekla. „Možná ho kryje, nebo by ho naopak klidně práskla. Mám to zjistit?“

Jack se znovu významně podíval na hodinky.

Zazubila se. „I v tuhle noční hodinu se mnou pár lidí bude mluvit.“

S noční vrchní sestrou pracovala ještě před povýšením.

Casey vstala, protáhla se a zamířila k telefonu.

„Pořád mě štve ignorovat Evelyn,“ přiznala.

„Koneckonců jsem se do toho dostala hlavně kvůli ní.“

„V tomhle případě nemáme vůbec žádnou stopu,“

připomněl jí Jack.

Zavrtěla hlavou. „Ale nechtěl byste zjistit, jak to udělal?“

„Chci zjistit, jak Paul Newman dělá svůj slavný salátový dresing,“ opáčil suše, „to ale neznamená, že mi to řekne.“ Jack také vstal. „Jen tak mimochodem, našel jsem jeho bývalou ženu.“

Casey se zarazila. „A?“

„Šťastně podruhé vdaná, tři děti a kočka.“

Casey to upřímně zklamalo. Doufala, že by mohli mít další ženu, která by jejich domněnky potvrdila. „Mluví o něm s láskou?“

„Podle ní byl nadržený jako kozel. Pomohla mu vystudovat a on se pak na ni vykašlal.“

„Takže žádné vyhrožování, týrání, zastrašování?“

„Ani náhodou.“

Casey se obrátila zpátky k telefonu. „Už jste získali jeho zdravotní dokumentaci?“

„Bez příkazu to nepůjde. Ale prověřuju jeho pracovní záznamy.“

Casey se ušklíbla. „Na něj žádné stížnosti od nadřízených nenajdete.“

Telefonát trval sedm minut. Za tu dobu se Casey od vrchní noční sestry dozvěděla všechno o jejím špatném manželství, hodných dětech, děsivém pracovním vytížení a vášni pro zamilované romány. Zjistila také, že vrchní sestra inkriminovanou sestru zná. Popsala ji jako hezkou a prostoduchou dívku, která má v hlavě jen to minimum nezbytné pro práci zdravotní sestry a touhu potěšit. Když se Casey zeptala, jestli ta dívka vycházela s Hunsackerem, vrchní naznačila, že výraz „vycházela“ je hrubé podcenění, v jednom kuse prý po něm vrhala roztoužené pohledy.

Víc Casey slyšet nepotřebovala.

„Tak to je bez šance,“ oznámila Jackovi. „I kdyby si ta sestra pamatovala, kdy tam Hunsacker přišel, nesejde na tom. Odpřísáhne všechno, co Hunsacker řekne.“

Chtěla se vrátit ke stolu, když telefon zazvonil. Casey ho bez přemýšlení zvedla, usoudila, že jí chce zřejmě vrchní ještě něco říct.

Ticho.

„Haló?“ řekla znovu.

A pak pochopila. Cítila to, něco jako statická elektřina.

Rozpoznání, zájem. Zášť. Neviditelná entita, která se jí dotýká pouhou myšlenkou a záměrem.

Ani si neuvědomila, že si přitiskla ruku na srdce, najednou vyděšená. Ticho se táhlo, zlověstné a temné.

Cvak.

Tiché a opatrné, jako by ji ten druhý nechtěl rušit. Casey se zvedl žaludek.

„Casey?“ ozval se Jack. „Stalo se něco?“

Neotočila se. Ani nezavěsila. Dál držela sluchátko, jako by ho tou prodlevou mohla oddělit od zlověstného mlčení.

Byla pořádně otřesená.

„Casey?“

Otočila se. Byl až příliš blízko ní, stál jí za zády, ve tváři starost, jeho policajtské instinkty dokonale přesné.

Rychle se na něj usmála. „Špatné číslo, omyl,“ řekla, protože věděla, co by se stalo, kdyby mu to řekla. Vložil by se do toho dřív, než by dokázala vyhrát.

Jack nic neříkal. Stál podezíravě na místě, pravou ruku v bok, jen kousek od pouzdra s revolverem. Nebyla si jistá, jestli jí uvěřil, ale nenaléhal. Nakonec se vrátili ke spisům, aby se dobrali nějakého konce. Když skončili, vzal si sako, kravatu, nesnědené jablko a odešel.

Casey za ním zavřela a odešla nahoru k sobě do pokoje, kde se svlékla. Pořád myslela na ten telefonát. Tohle bylo nové, Hunsacker ji začal obtěžovat mnohem osobnějším způsobem. U ní doma.

Skutečně uvěřila, že to je všechno. Že ho zkrátka podráždilo něco ve zprávách, tak se rozhodl zvýšit tlak, který na ni vyvíjel. Usínala s myšlenkou, že cokoli Hunsacker udělá, ji to nezviklá. Že je silná. Dokáže ho porazit.

Telefon zazvonil v sedm ráno. Casey vytrhlo zvonění ze spánku.

Telefon měla na stole pro rozhovory, které chtěla vést bez asistence své matky. Skočila po sluchátku.

„Casey?“ Byla to Millie a mluvila velmi rozrušeně.

„‚Millie, co se stalo?“ Casey se sevřel žaludek zlou předtuchou.

Mladé sestře chvíli trvalo, než se vzchopila dost na to, aby mohla promluvit. Když promluvila, znělo to rozčileně, opovržlivě. Cokoli se chystá říct, dává to Casey za vinu.

„Jen jsem myslela, že bys to měla vědět,“ vychrlila nakonec. „Právě volala policie.“ Vzlykla. „Janice je mrtvá.

Zabila se.“

KAPITOLA 15

Strčila si do úst hlaveň osmatřicítky. Našel ji manžel, který se stavil doma po cestě do práce, aby si vyzvedl nějaké věci. Ležela v ložnici. Podle vyšetřování soudního lékaře nebylo pochyb o tom, že do sebe Janice nalila dost alkoholu, aby to porazilo i vola, a pak si vystřelila mozek z hlavy.

Ano, říkali její spolupracovníci. Měla v poslední době problémy doma, byla roztržitá, dokonce jednou žertovala, že kdyby se měla zabít, udělala by to správně a vyhnula by se obvyklým chybám. Manžel se od ní konečně odstěhoval a Janice nechala zprávu na rozloučenou, v níž se mu omlouvala za to, co mu dělá.

Jistě, připouštěli, nepůsobila jako člověk, který by mohl něco takového udělat. Jenže tahle písnička už je stará. Navíc tu je ten vzkaz.

„A co ten chlap, se kterým chodila?“ zeptala se Casey v práci o tři dny později, ještě pořád zaskočená, s výčitkami svědomí, pořád napůl v očekávání, že potká Janice na chodbě oddělení s lahvičkou peroxidu, aby si vyčistila nějakou mikroskopickou skvrnku na uniformě. Poslední dvě noci Casey nespala. Telefon znovu zvonil. A když jí nevolal, viděla i přes zavřené oči Janice, obviňovala se a probírala to kolem dokola.

„Jaký chlap?“ opáčila znechuceně Barb.

Její výraz Casey varoval. Z neznámého důvodu všichni ti, kteří stáli proti ní při Hunsackerovi, došli k závěru, že za Janicin zoufalý čin může ona.

Vzhlédla od přípravy preparátů. „Janice se začala s někým scházet. S někým, do koho se prý zamilovala.“

Barb po ní střelila pohledem od faxu, kde čekala na výsledky z laboratoře. „Aaron se odstěhoval teprve minulý týden,“ štěkla.

To Casey ani nevěděla. V duchu se ptala, jak se asi Janice rozhodla, jestli chtěla odejít s tím druhým a nakonec to nedokázala, nebo jestli ani to nevyšlo. Ze všech nejvíc chtěla vědět a chápat, proč je mrtvá. Proč zemřela tak ohavným způsobem.

„Řekla mi to sama před pár týdny,“ namítla a podívala se Barb do očí.

„Jediný chlap, se kterým ji někdo mohl vidět, byl její psychiatr,“ odsekla Barb zapáleně. „Dale se ji snažil přemluvit, aby k někomu začala chodit.“

Bylo to tak prosté. Jako rána baseballovou pálkou mezi oči.

Kolena se jí podlomila. Přišly první slzy od chvíle, kdy se to doslechla. Ne slzy zármutku. Slzy provinilé. Slzy vzteku.

Dale.

Mohlo ji to napadnout. Měla to předvídat od chvíle, kdy Janice utěšoval na sesterně. Měla si všimnout těch příznaků, toho, jak kolem něj Janice pokaždé tancovala. Nejjednodušší cesta do něčí postele je nabídnout mu pochopení a soucit, přesně jako to udělal Hunsacker.

Měla to pochopit.

„Panebože,“ zašeptala. Najednou nevnímala vůbec nic kolem sebe. Netelefonoval jí, aby ji vystrašil. Volal, aby ji trýznil. Aby si z ní utahoval. Aby jí dal vědět, co udělal. A bude jí volat, dokud to nepochopí a neodpoví mu.

„Casey, postel pana Crawleyho nahoře je připravená,“

oznámila jí Millie. „Casey?“

Nedokázala ani odpovědět, všechny zvuky jí splývaly do jednoho. Janice byla zoufalá, nevěděla kudy kam, trápila se. A přesně takové Hunsackera přitahovaly jako světlo můru.

To on byl ten druhý muž. Spal s ní, slíbil jí víc, než jí kdy chtěl dát, a pak ji zabil.

A pravděpodobně se nenajde způsob, jak to dokázat.

„Casey?“

Ucítila Milliinu ruku na rameni. „Ehm, jo, já… hned jsem zpátky,“ vypravila ze sebe. Pak nechala na pultu nataženou stříkačku a rozběhla se na sesternu.

Jenže Jack to nezvedal. Nemohla mu nechat vzkaz, nikdo jiný by to nechápal. Tak jen poprosila, aby mu vyřídili, ať jí co nejdřív zavolá.

Celých pět minut seděla v prázdné místnosti a téměř nemohla dýchat. Musí něco udělat. Znovu příval slz.

Hunsacker se jí přibližuje čím dál víc. Zvyšuje sázky a ona ho nedokáže zastavit. Zoufale toužila mluvit s Jackem. Jenže ten má stejně svázané ruce.

Ona ne.

Říkal, aby se soustředila na Wandu s Crystal. Tak dobře. Rozhodně by se ráda poptala Buddyho na pár věcí, pár věcí by ráda prozkoumala. Pak se spojí se starými přáteli od Svatého Isidora. Možná by mohla taky zavolat do ústavu soudního lékaře a poptat se, jestli nejsou nějaké novinky o Janice. Sežene pro Jacka tolik informací, aby už jeho žádost o nasazení starostovy pátrací skupiny nemohli odmítnout.

Nezavolala Buddymu. Neměl totiž telefon. Proto po skončení směny vyrazila rovnou do Ramblin‘ Rose.

Z jukeboxu se linula písnička o milencích a lžích, u stolků z PVC posedávalo pár hostů. Casey vešla a vylezla si na barovou stoličku.

„Ahoj. Jak je na tom Buddy?“ zeptala se.

Výčepní Clyde kývl hlavou k jednomu ze stolků. „Běž se ho zeptat sama.“

Nevěřila svému štěstí. Buddy seděl zády opřený o jedno ze zrcadel Budweiser, v ruce pivo. Pamatovala si ho jako dost pohledného chlapa. Teď byl pohublý, shrbený, rysy ztrhané a ploché.

Najednou jí ho bylo neuvěřitelně líto. A totéž prožívá Evelynin manžel i Aaron Feldman. Prožívala to i Helen, když kdysi zemřel Mick. Nechtěla myslet na takové věci.

„Buddy?“ pozdravila ho napjatě. Bála se, že na ní spočine těma ztracenýma osamělýma očima. Nechtěla se nakazit jeho zoufalstvím.

Oči měl světle modré. Pamatovala si je veselé a jiskrné, dnes však byly matné, se vzdáleným výrazem. Účastník není dostupný, opakujte volání později.

„Já jsem Casey McDonoughová,“ představila se a posadila se bez pozvání k jeho stolu. „Pracovala jsem s Wandou u Svatého Isidora.“

Slabá jiskra. Ani ne zájem, spíš poznání.

„Musím ti poděkovat,“ zamumlal. „Mně nechtěli věřit.

Nikdo mi nevěřil. Jenom ty.“

Zavrtěla hlavou. „Já Wandu znala. Milovala tě, Buddy.

Neutekla by jen tak, beze slova.“ Možná to byla otřepaná fráze, ale víc Casey nemohla nabídnout.

Buddymu se zaleskly oči a Casey musela vzdorovat vlastním slzám. Bože, jak tohle nenáviděla. Nejradši by před takovou bolestí utekla.

„Něco bych od tebe potřebovala, Buddy,“ pospíšila si.

„Myslím, že policajti nevědí, co mají při vyšetřování té vraždy hledat.“

Snažil se soustředit. „Hovada,“ zavrčel.

„Buddy,“ naklonila se k němu blíž. „Spolupracuju s jedním policajtem na jiné vraždě. A ta podle mě s Wandinou vraždou souvisí. Kdyby se nám podařilo najít něco pořádného.“

„Vždyť už všechno prohledali,“ mávl rukou a přestával znovu vnímat. „Prohrabovali se u nás doma několik hodin.“

„Neznali Wandu. Neznají nemocnice. Já jo. Možná bych si všimla něčeho důležitého, co jim uteklo. Mohla bych se podívat? Na její věci, její věci z nemocnice.“ Nezmínila své podezření, že policie nic netuší o předmětu vydírání, který by měla hledat. Nebyla si jistá, jak by to vzal.

Zabralo to. Chvíli trvalo, než se její slova proboxovala alkoholovým oparem. Když se to podařilo, Buddy vstal a kývl. Pak vyrazil ke dveřím, aniž by se ohlédl, jestli jde za ním.

„Odvezu Buddyho,“ oznámila po cestě Clydovi.

Trigelovic přívěs nikdy nebyl nic moc. A teď, po Wandině zmizení, to bylo ještě horší. Kolem se povalovaly prázdné krabice od jídla, dřez byl vrchovatý nádobím, veškeré volné místo zabíraly prázdné plechovky od piva a špačky od cigaret. Páchlo to tu kouřem.

Buddy spal zjevně na pohovce. Ložnice byla uklizená a zaprášená, jako by sem vůbec nepatřila. Buddy jí ukázal, co kde je, pak si vytáhl z ledničky další pivo a rozvalil se v křesle.

Obsah Wandiny nemocniční skříňky ze šatny byl ještě pořád v krabici v ložnici na prádelníku. Casey tu našla několik fotografií Elvise, krabičku marlborek bez filtru a levné mosazné náušnice. Žádný diář, žádné vzkazy, žádné překvapení. Otočila se, aby prozkoumala zbytek místnosti.

Byla tu plyšová zvířátka, akvárium s malými želvičkami, spousty džínů, další Elvis a dostatek líčidel, aby to vystačilo menšímu divadlu na Broadwayi. A v koutě za židlí nemocniční plášť a bílé boty.

Na chvíli zaváhala. Wanda je tu asi nechala ten poslední večer, když přišla z práce, s tím že je uklidí, až se vrátí domů.

Což se ovšem nestalo. Casey měla pocit, že je první, kdo se jich dotkl od chvíle, kdy je Wanda hodila na židli a netrefila se, takže sklouzly na podlahu za ni. Tu bílou louži snad ignorovala i policie.

Váhavě zalovila mezi pavučinami a vzala plášť za límec. I ten byl cítit cigaretami. Na náprsní kapse pořád visela jmenovka W. Trigelová, CNA, Porodnické. Sáhla do jedné z dolních vyboulených dolních kapes.

Wanda byla typický nemocniční křeček, cpala si do kapes věci, jako je izolepa nebo tampony pro případ, že by byly potřeba. Casey je vyložila na prádelník spolu se třemi propiskami,

nůžkami,

načatou

krabičkou

cigaret,

gumičkami, kancelářskými sponkami a papírovým metrem.

A pak tu bylo ještě něco. Málem to odložila na hromádku na prádelníku. Byla to jen nalepovací cedulka se jménem pacienta, jeho adresou, datem narození a jménem ošetřujícího lékaře, jaké se lepily na vzorky a různou zdravotní dokumentaci. Casey je taky nosila po kapsách.

Chtěla ji odložit, ale pak si přečetla, co na štítku stojí, a všechno se změnilo. Marilyn Peeblesová, 24 let, bytem na Rolling Rock Lane v Ladue. Ošetřující lékař – doktor Dale Hunsacker.

Peeblsová, stejné příjmení, jako měla ta žena, kterou někdo zavraždil u O’Fallonu. Kterou zatím nedokázali s Hunsackerem nijak spojit. Jenomže to už neplatí. Strčila si štítek do kapsy, vrátila věci do pláště a ten zase hodila za židli, kde ho Buddy najde, až konečně dokáže otevřít dveře téhle místnosti sám. Pak zavřela a pokusila se Buddymu pomoct.

Volání přišlo ve tři, právě když začínala usínat. Zvedla sluchátko.

Ticho.

Téměř se usmála. Zabil jsi ji, pomyslela si a napřímila se na židli u stolu. Nacpal jsi Janice pistoli do pusy a vystřelil a já to vím.

Jdu po tobě, ty zkurvysynu.

Tentokrát slyšela jeho dech. Jako by běhal. Nebo byl vzrušený. No, to ona koneckonců taky. Konečně na něj něco má. Teď už stačí promluvit zítra s Marilyn Peeblsovou a zjistit, co to je.

Vydržela mlčet, svůj vzkaz doručila v náznaku a utajený. Stálo ji veškeré sebeovládání, aby na něj nezačala křičet, žádat vysvětlení, vylít si svou nenávist. Dobře však věděla, že by mu tím udělala radost.

Čekala. Dům praskal, naslouchal, venku fičel vítr.

Casey se dívala oknem do tmy a čekala.

Nakonec zaslechla tiché cvaknutí. Zavěsila a zhasnula.

A když si vlezla do postele, spalo se jí lépe než za poslední týden.

Druhý den ráno zavolala na prosekturu od sebe z pokoje, aby Helen nemohla odposlouchávat. Mluvila s Patem Martinem, velkým hromotluckým Irem s kudrnatými zrzavými vlasy.

„Pate, slyšela jsem, žes dostal případ Janice,“ začala a zamnula si spánky.

„Jo,“ potvrdil Pat hlubokým hlasem. „Je to hnus.“

„Žádné pochybnosti? Opravdu se zabila sama?“

„Člověku se nikdy nechce věřit, že by to mohli udělat i jeho přátelé.“

Zamračila se. „Nedělej mi terapeuta, Pate. Mám důvod, proč se tě ptám.“

„Na to vem jed, že si tou hračičkou nečistila zuby,“

opáčil.

„Myslela jsem, že pro ženské je netypické, aby si dali pistoli do pusy a zmáčkly spoušť.“

„Já taky,“ přiznal. „Ale teď už tomu rozhodně věřím.

Kdyby to byl třicetiletej chlap, ani by mě nezajímalo, jestli nechal vzkaz.“

„A můžeš mi říct, co přesně v tom vzkazu stálo?“

požádala.

„O tobě tam nic nebylo.“

„Pate…“

„No tak jo. Bylo tam: ‚Aarone, nemám právo tohle ti udělat. Je mi to líto.‘ A podpis.“

Takže tam nebylo nic o tom, že už nemůže dál žít, nebo nemá pro co. Nezmínila ztracenou lásku ani depresi.

Napsala, že Aaronovi nemůže něco udělat. Ale co?

„Zjistili jste už něco o tom chlápkovi, se kterým se stýkala?“

„Byla hrozně pořádná,“ řekl Pat. „Žádné dopisy, diáře, žádné přiznání na poslední chvíli.“

„Jenom ten vzkaz.“

„Přesně.“

„Ve kterém není ani slovo o tom, že by se chtěla zabít.“

„Řekl bych, že její mozek na zdi je dost výmluvný důkaz.“

„Pate, vydrž ještě chvilku,“ zaprosila. „Mám jednu teorii. Je to… hypotetická situace.“

„Miluju hypotetické situace.“

„No tak tady jedna je. Janice měla v manželství velké problémy. Pověděla mi o tom. Aaron se zjevně rozhodl, že by si to rád zkusil taky s chlapem.“

„No, tak kvůli tomu bych se já rozhodně nezastřelil.“

„Janice mi taky říkala, že s někým začala chodit.

Dokonce uvažovala o tom, že by s ním utekla. Možná ji právě ten někdo mohl inspirovat, aby napsala Aaronovi ten dopis. Nechtěla mu ublížit, i když se kvůli němu dost natrápila. Opravdu by jí to bylo líto.“

„A ty si myslíš, že jí mozek z hlavy vystřelil tenhle pan někdo.“

„Jsem o tom přesvědčená.“

Ticho.

„Musel by přesně vědět, jak na to, aby to vypadalo jako sebevražda,“ řekl Pat nakonec. „Amatéři nerozumí fyziologii tolik, aby to dokázali.“

„Je to doktor.“

„Není to soudní lékař. Mluvíme tu o krevních vzorcích, umístění prstů. Seděla, když umírala, na kraji postele, pohyblivá a nespoutaná. Těžko někoho přinutíš, aby si bez odporu nacpal hlaveň do pusy.“

„Dokázal by to. Jestli o tom chceš něco zjistit, zavolej seržantu Scanlonovi na oddělení vražd. Vyšetřuje pár dalších uměleckých děl toho chlapa.“

Ostré nadechnutí. „Počkej, myslíš toho Hunsackera? Co byl ve zprávách?“ Nemohlo by to znít překvapeněji, ani kdyby obvinila papeže.

„Jen o tom uvažuj,“ zaprosila. Najednou si nebyla jistá, co si od toho rozhovoru slibovala.

„Říkal jsi, že Janice byla pečlivá a pořádná,“ naléhala.

„Vsadila bych se, že to jediné, co bylo v pokoji v nepořádku, byla její hlava.“

„Knížky v knihovně měla srovnané podle abecedy.“

Casey kývla. „Tos ji nikdy neviděl při práci, Pate. V

životě jsem nepoznala člověka, který by si dokázal během dvanáctihodinové směny u nás udržet čistě bílý stejnokroj.

Bez jediné skvrnky. Nosila s sebou lahvičku s peroxidem pro případ, že by potřebovala něco vyčistit. Ty jsi vyšetřovatel prosektury. Opravdu si myslíš, že rozpad manželství by dokázal prolomit takovou posedlost?“

„Staly se i divnější věci.“

„Slib mi, že budeš mít oči otevřené. A pusu zavřenou.

Už tak mám problémů víc než dost.“

„To bych se vsadil.“

„Prosím?“

Vzdychl. „Ty pomáháš mně, já pomůžu tobě. Tak dobře, Casey. Kouknu na to ještě jednou. Ale nečekej zázraky, protože si myslím, že jsi vedle.“

„To není žádná novinka, Pate. Díky. Kdybych zjistila ještě něco, zavolám.“

Po Jackovi pořád ani slechu. Casey mu volala znovu a znovu nebyl u sebe v kanceláři. Nechala mu další vzkaz a chystala se vyrazit na výlet do Ladue.

Překvapila ji matka. Když vyšla z domu, našla ji sedět na verandě, v klíně růženec a misál.

„Je jedenáct, mami,“ zaprotestovala. „Na jedenáctou jsme si nic nedomluvily.“

„Chci jet s tebou.“

Casey se zarazila, klíčky od vozu v ruce.

„Se mnou? Proč?“

Helen se usmála. „Protože mám o tebe starost.“

Casey nevěděla, co na to říct. Rozhlédla se kolem a mimoděk si všimla, že trávník potřebuje zalít. Obloha byla bledě modrá jako oči Buddyho Trigela a vypadala zrovna tak mrtvě. Casey cítila z ničeho nic podráždění.

„Trápíš se pro to děvče,“ řekla Helen, „ale je to v Božích rukou. Nemůžeme soudit ani odpouštět. Je smutné, že se odsoudila na věky do ohňů pekelných –“

„Přestaň, mami,“ přerušila ji Casey, která už tyhle litanie dobře znala. „Ona se nezabila.“

„Ale ano,“ přela se s ní Helen. „Řekl mi to.“

„Bůh ti to řekl?“ odsekla Casey, kterou rozčilovalo, že se nechala zatáhnout do takového rozhovoru.

Helen však zavrtěla hlavou. „Ne, Mick. Řekl mi, že jenom ubližuješ sama sobě, když po tom pátráš, Casey. Já mu věřím.“

„A kdy se ti otec zjevil?“ zeptala se Casey.

Helen se zarosily oči. Casey už měla poslední dobou pláče dost. Potřebovala spíš pořádný smích. „On jenom nechce, abych se cítila zle. Chce, aby mi bylo odpuštěno, a já nevím, jestli to jde. Ale dělá si starosti i o tebe.“

„To je od něj hezké.“ Casey pohladila Helen po rameni.

„Pověz mu, že se mi daří dobře.“

„Myslí si… myslí si, že jsi tím posedlá, protože ti ten člověk tolik připomíná… Franka.“

Casey ztuhla. Matka nevyslovila Frankovo jméno od chvíle, kdy se Casey vrátila domů. Bylo to jako malá dohoda mezi nimi, zvrácená přísaha mlčení.

„Je přesně jako Frank,“ připustila a sedla si na bobek, aby byla matce blíž. „Jenže horší. Právě proto ho musím dostat.“

Slzy začaly stékat po vrásčitých tvářích.

„Tvůj otec byl dobrý člověk,“ zašeptala Helen a chytila Casey za ruku. „Nedělej mu to.“

Casey však jenom zavrtěla hlavou. Nejradši by matce řekla, že chyba není na její straně, když neposlouchá mrtvé.

Chtěla jí vysvětlit, co všechno je v sázce. Vzdala to ale tváří

v tvář matčinu vystrašenému bolestnému výrazu. Pohladila ji po ruce a zvedla se.

„S tátou to nemá nic společného,“ ujistila ji. „Jde tu o krutého zlého člověka a je potřeba ho zastavit.“

Myslela si, že to bude stačit, ale když se otočila k odchodu, Helen se vyškrábala za ní.

Casey vzdychla. „Ale zůstaneš v autě,“ varovala ji.

„Jistě, holčičko.“

A tak vyrazily chytat vraha.

Jack našel vzkaz pod horou nových papírů k vyřízení.

Poslední dva dny trávil u soudu, kde svědčil v jednom ze svých starších případů, a večery v baru v Saugetu, kde navazoval neoficiální družbu s kolegy z East St. Louis.

Vzkaz měl včerejší datum. Zatáhl za kravatu, podíval se na hodinky a usoudil, že to zkusí k ní do práce. Trvalo dobře čtyři minuty, než ho přepojili.

„Tady Casey McDonoughová,“ ozvalo se ve sluchátku.

Jack se posadil za stůl a vzal do ruky kávu, kterou si nalil.

„Tady Jack Scanlon. Volala jste mi?“

„Třikrát,“ oznámila mu. „Začínala jsem si myslet, že jste někam utekl.“

„Jen jsem se účastnil rituálů zkostnatělého soudního systému,“ ujistil ji.

„Dobře. No, zrovna mám přestávku na oběd, což je dobře, protože vám stihnu vylíčit historku o sebevraždě, spasení a vraždě.“

„Sebevraždě?“

„Matka pořád trvá na tom, že sebevrazi se dostanou do pekla. Já s tím sice nesouhlasím, ale tady jde hlavně o to, že o žádnou sebevraždu nešlo.“

Jack dovedl číst mezi řádky a tušil, co přijde, ještě než to řekla. „Jaká sebevražda?“ zeptal se, přitáhl si papír a vzal do ruky propisku.

„Janice Feldmanové. Potkal jste ji tady, když jste tu byl, vysoká bruneta, hezká, v dokonale čistém stejnokroji.“

„A ta se zabila?“

„Přesně. Našli ji před čtyřmi dny doma v ložnici, střelná rána ústy. Měla potíže s manželem a přítelem a teorie zní, že byla zoufalá, opila se a všechno definitivně vyřešila.“

Jack zaváhal. „Dala si pistoli do úst?“ zeptal se.

„Ženy tohle nedělají,“ opáčila Casey. „Myslí si, že Janice byla jen výjimka potvrzující pravidlo.“

„A vy ne.“

„Znala jsem ji. Taky jsem přišla na to, kdo byl ten její záhadný přítel.“

Jack poklepával propiskou o papír a ani to nevnímal.

Nemusel se ptát. Právě kvůli tomu dostal další předvolání na kobereček ke kapitánovi do kanceláře. Nechtěl slyšet, že přihořívá, protože neměl prostředky, jak to zastavit, a nakonec to bude Casey, kdo prohraje.

„Hunsacker,“ řekl stejně.

„Správně.“

„Kde ji našli?“ zeptal se.

„Řešila to brentwoodská policie a na prosektuře Pat Martin. Už jsem s ním mluvila.“

„Vy jste s ním o tom mluvila?“

„Nemohla jsem vás sehnat,“ bránila se. „A nechtěla jsem, aby se to jen tak přešlo, aby si všichni mysleli, že se zabila, když to udělal on.“

„A jak to víte tak jistě?“

„Řekl mi to.“

Jack zavřel oči a čekal.

„Tu noc, co jste byl u nás,“ pokračovala už tišeji. „Ten omyl v telefonu. Byl to Hunsacker, jsem si tím jistá. Nic neříkal, ale myslím, že mě chtěl jenom dráždit. Doba smrti byla podle odhadu hodinu předtím, než mi volal.“

„Zavolal znovu?“

„Volá každou noc.“

Jack si začal zapisovat. „Napíchneme telefon. Co dál?“

„To tedy nenapíchnete.“

Zamnul si oči. Už tak to byl dlouhý den. Nepotřeboval se s ní ještě dohadovat. „Napíchneme,“ prohlásil neoblomně.

„Dostává se k vám moc blízko, už nejste v bezpečí.“

Casey promluvila stejně rozhodně. „Dokud mě nezatknete, neříkejte mi, co se bude nebo nebude dít v mém vlastním domě.“

Jack to vycítil, tu páku, za kterou nevědomky zatáhl.

Neuvěřitelné, jak se tak rozumná žena během chvilky uchýlí ke slepé zabedněnosti jen proto, že jí chlap řekne, co má dělat. Zřejmě jdou ty staré jizvy hodně hluboko.

„Casey, jsme to jen my dva,“ připomněl jí naléhavě.

„Dva v celém tomhle zatraceném městě, co si myslí, že ten chlap je zlo. Nemůžu dovolit, abyste si s ním hrála na schovávanou na úkor vyšetřování. Už to zašlo moc daleko.“

Slyšel, jak oddechuje, snaží se ovládnout. Udělal totéž.

„Janice Feldmanová,“ zopakoval, aby jí pomohl vrátit se do přítomnosti. „Brentwood, jedna hodina v noci, dvanáctého června. Poptám se. Tak co ještě?“

Chvíli to trvalo, ale konečně odpověděla, relativně vyrovnaným hlasem.

„Elizabeth Peeblesová,“ řekla. „A Wanda.“

„Co s nimi?“

Casey se nadechla. „Věděl jste, že Wanda paní Peeblesovou znala? Seznámily se, když snacha paní Peeblesové přišla do nemocnice porodit. Marilyn chodila k Hunsackerovi a doporučila ho i tchyni, která měla potíže s menopauzou. Ta tam byla dvakrát a pak k němu najednou přestala chodit. Když jí kdosi doporučil doktora Fernandeze, přehlásila se k němu.“

„A vy víte proč.“

„Z toho, co říkala Marilyn, byla paní Peeblesová velmi nespokojená s tím, jak u doktora Hunsackera probíhají vyšetření.“

„Jak to?“

„Souvisí to s tím vaginálním vyšetřením,“ vykládala trpělivě. „Buďto byl příliš hrubý, nebo příliš familiérní.

Nebo obojí.“

„A dcera k němu chodila dál?“

„Víte, to je na těhotných legrační, začnou být hrozně pasivní, co se jejich lékařů týče. Bojí se zásadních kroků, jak se blíží porod.“

„Měla s ním problémy?“

„Tím to zřejmě celé začalo. Zmínila se o něčem Wandě, když ji připravovala na císařský řez. Snažila se pochopit, proč jí ten člověk tak vadí, když jsou z něj všichni ostatní u vytržení. Zjevně k ní byl taky krutý i něžný.“

„Jak něžný?“

„Dost na to, aby v případě, že by ho nahlásila, Hunsackera vyšetřovali a obvinili. Ale ona to hlásit nebude, ptala jsem se. Každopádně už k němu nechodí.“

„A jak se vám to podařilo zjistit?“

„Wanda měla jméno Marilyn Peeblesové a její adresu v kapse nemocničního pláště.“

Jack musel chvíli hledat trpělivost. K čertu s ní! Zase se pustila za dobrodružstvím, aniž by mu dala vědět! Jak ji má potom chránit? A to ještě ani nebyl u kapitána, aby zjistil, jestli mu náhodou případ nesebrali. Ksakru, vždyť ani neví, jestli ho náhodou nevyhodili.

„Požádal jsem vás, abyste se poptávala,“ procedil skrze zaťaté zuby. „Ne abyste vyslýchala příbuzné.“

Paličatost se vrátila. „Nikdo jiný to neudělal.“

„Nebuďte hloupá,“ rozčílil se. „Uděláte jeden špatný pohyb a zmaříte tím všechny šance na to, že bychom Hunsackera někdy mohli dostat.“

„Už jsem udělala něco špatně?“

„Ne, ale na tom nesejde.“

„A nikdo jiný ze tří okrsků netuší, že paní Peeblesovou znal. Takže si to nechte.“

Snažil se uklidnit. „Zblázním se z vás. Copak to nechápete? Myslíte si, že vás nechá pobíhat kolem a shromažďovat důkazy proti němu? Jestli zjistí, že jste se snachou paní Peeblesové mluvila, tak si někdy v noci počká na parkovišti na vás. A kdo se postará o vaši matku, jestli skončíte někde v pytli na odpadky?“

Chvíli trvalo, než odpověděla. „To nebylo špatné,“

zašeptala. „Asi to bude tím vaším klerikálním výcvikem, že umíte tak rychle vyvolat pocity viny.“

„To je jedno, hlavně když to zabere.“

O pár minut později zavěsil a opřel se na židli. Takže pět žen. Jejich jména měl před sebou zapsaná podle pořadí.

Každá jiná, všechny mrtvé. Je zřejmé, že Hunsacker

zkracuje intervaly mezi vraždami. Jeho čas se krátí, takže ta další už je v ohrožení teď.

Díval se na seznam faktů. Anonymní tváře, které si byly svým způsobem na snímcích z prosektury všechny podobné.

Oči napůl otevřené, jako by je to nudilo, ústa dokořán, kůže barvy vosku. Bylo to jeho tajemství, spouštěcí mechanismus bolestí žaludku. Nosil si je s sebou domů, ke stolu i do lože jako velký těžký balvan, který ho tížil na prsou tak, že měl někdy pocit, že už vůbec nemůže dýchat.

Jenže tentokrát to přece jen bylo jiné. Udělal chybu a začal brát případ příliš osobně. Nebudou to jen nevinné oběti, které ho budou tížit na duchu. Bude to Casey. Protože bylo víc než jasné, že její jméno nakonec na seznamu přibude. A Jack si vůbec nebyl jistý, jestli tomu nějak dokáže zabránit.

KAPITOLA 16

„Proč si teda šla Janice koupit pistoli?“ chtěla vědět Marva, když jí to Casey řekla. „Rozhodně nechodila lovit králíky.“

Byly na sesterně samy. Marva si vychutnávala jednu z příležitostných cigaret, Casey vyplňovala chorobopisy.

„To se asi nikdy nedozvíme,“ připustila. „Možná měla z Hunsackera strach. Možná ji přesvědčil, že jí chce Aaron ublížit. Možná měla ve skříni myš.“

„Možná se trápila tolik, že už ji to všechno omrzelo,“

přela se s ní Marva.

„A vystřelila si mozek z hlavy?“ opáčila Casey napjatě.

„Janice by tohle nikdy neudělala. Zvlášť když měla bezproblémový přístup ke všem lékům tady. Sakra, Marvo, sama dobře víš, že kdyby to některá z nás chtěla skončit, rovnou by si vzala insulin, draslík nebo digitalis. Čisté, rychlé, účinné, dostupné. Rozhodně by sis kvůli tomu přece nesháněla zbrojní pas a sto babek, aby sis mohla vrazit něco kovovýho do pusy. Prostě by sis strčila do pláště ampuli se stříkačkou, doma si vzala nejpěknější košilku, pustila si oblíbenou muziku a pak se natáhla na postel a elegantně odešla.“

Marva se nepohnula. „Vypadá to, že máš takovýhle věci dobře promyšlený.“

Casey trochu zčervenala. „Už mě to někdy napadlo,“

připustila nakonec. „Ale je to dávno.“

Marva potáhla z cigarety a pak ji uhasila v pěnovém pohárku, který měla na klíně. „Dělá na tom ten tvůj seržant?“ zeptala se.

Casey kývla.

Marva na ni ukázala prstem. „V tom případě se na to konečně vykašli. Nejsi tady teď zrovna oblíbená a takovýhle obvinění ti rozhodně nepomůže.“

Vstala, ale Casey ji vzala za paži. „Ty mi věříš?“

Marva se zastavila a upřela na ni ustarané hnědé oči.

„Myslím, že tě ten frajírek škvaří ve vlastní šťávě. Je slaďoučkej a oblíbenej a ty skočíš na všechno, co udělá.

Ztrácíš smysl pro humor, holka, a to není dobrý.“

„Jenomže lidi umírají, Marvo. Tak co mám dělat?“

Mávla rukou. „Vykašlat se na to. Co jsem ti vždycky říkala? Lidi přece umírají. Někdy se s tím dá něco dělat, někdy ne.“

Casey se zachmuřeně usmála. „Už jsi na traumatologii moc dlouho.“

Marva obrátila oči v sloup. „To teda sakra jo,“ řekla a vyšla na chodbu.

Casey ještě deset minut vyplňovala všechny náležitosti.

Nedokázala se soustředit. Nakonec to vzdala a rozhodla se, že papírování dokončí později.

Možná to byl instinkt. Možná už měla na Hunsackera radar. Každopádně vyšla na chodbu přesně ve chvíli, kdy vcházel na oddělení.

Ztuhla. Zůstala stát uprostřed chodby, nechráněná, všechna podezření zřetelně vepsaná ve tváři, když ji uviděl.

„Pomůžete mi dnes s pacientkou?“ zeptal se s rozzářeným úsměvem.

Casey musela myslet na červavá jablka. Rozkrojíte lákavý vnějšek a najdete zmar. Dnes mu úsměv nedokázala oplatit.

„Myslím, že službu má Millie,“ řekla jen a vrátila se k práci. Ruce se jí třásly.

Přistoupil těsně k ní a s úsměvem sklonil hlavu. „Byl bych radši, kdybyste šla vy,“ zapředl tlumeně, aby to nikdo jiný neslyšel. „Vy jste ohromně důkladná.“

Casey překvapeně vzhlédla. Byl tam, vetřelec, který se mu objevil v očích, ta strávená emoce. Málem ucukla.

Nejradši by utekla pryč. Místo toho se znovu zatvrdila.

„Nechtěla bych Millii zklamat,“ usmála se pomalu, ačkoli nedokázala tak snadno udržovat svou nenávist na uzdě.

Hunsacker jako by trochu povyrostl. „Vynahradím jí to,“ slíbil. „Věřte mi.“

Casey připadalo neuvěřitelné, že tu tak spolu stojí na chodbě. Škoda že to nemůže slyšet Jack.

„To nemůžu dovolit,“ opáčila s úsměvem. „Nejsem si jistá, jestli by se z toho vzpamatovala.“

Na chvíli se zarazil.

„Ahoj, Dale, tady jsi,“ zavolala Millie, která se objevila na chodbě. Vetřelec zmizel.

Hunsacker zvedl hlavu jako predátor, který cítí kořist.

Usmál se. „Jen si povídám s Casey. Máš mou pacientku?“

„Je na pokoji číslo šest,“ švitořila Millie. „Už je připravená.“

„Nevadilo by ti, kdyby mi tentokrát pomohla Casey?“

zeptal se stejně, jako by ji žádal o tanec.

„Tak ale budu mít příští dvě,“ vyjednávala Millie zklamaně.

„Příští tři,“ slíbil jí a otočil se ke Casey.

Ta už mu chtěla říct, ať táhne třeba do pekla, jenže právě v tu chvíli se ve dveřích jednoho pokoje objevil Tom, který se významně díval do chorobopisu. Bylo jí jasné, že jestli to pokazí, může jít rovnou domů.

„Budete potřebovat vyšetření kultur?“ zeptala se místo toho a soustředila se na chorobopis, který ležel na přípravném pultu.

Phoebe Griffinová byla pěstěná žena vyšších vrstev se slabostí pro diamanty. Casey se nelíbila od chvíle, kdy vešla do pokoje.

„Tak tady jste,“ zakňourala při pohledu na Hunsackera.

Tiskla si zelenou plachtu k vypouklému břichu, jako by ji měl někdo každou chvíli servat. „Říkala jsem Allenovi, že už to nevydržím. Že prostě nemůžu počkat do zítřka, až budete ordinovat. Navíc kdo by čekal celé hodiny v čekárně, když sem je to mnohem blíž a pojištění to pokryje?“

„Zase křeče?“ zeptal se Hunsacker a přelétl očima chorobopis, který držel v ruce. Vytáhl si notes.

„Hrozné,“ zašeptala vyjeveně.

Casey nanesla na nástroje pro vaginální vyšetření lubrikant. Trochu se naklonila, aby zahlédla, co si Hunsacker zapisuje do notesu.

Viděla tam čas a jméno paní Griffinové. Na stránce bylo hodně zaznamenaných časových údajů s poznámkami, ale nedokázala je přečíst.

Hunsacker se ještě na něco poptal, pak si sundal sako a přešel k vyšetření. Casey pomohla dát paní Griffinové nohy do držadel.

„Víte, Phoebe,“ řekl, když si přetahoval gumové rukavice přes manžety košile, „zase jste mě neposlechla. A když neposloucháte, tak musíte nést následky, je to tak?“

Phoebe se začala omlouvat a naříkat, že prý měla spoustu práce, aby mohla jen ležet, zvlášť když je zatím těhotná jen trochu.

Hunsacker se usadil na stoličku a odhrnul plachtu, čímž odhalil chomáč černých chloupků v cílové oblasti. Phoebe už začala vzdychat.

„Myslím, že Casey se mnou bude souhlasit,“ pokračoval Hunsacker, vzal do ruky zrcadlo a otočil se k pacientce. „Že ano, Casey?“

Ta mlčela, ani se nehýbala. Jak to, že slyší podtext v jeho slovech tak jasně, když nikdo jiný ne?

Phoebe nadskočila a vyjekla. Casey by přísahala, že se Hunsacker usmál. „Každá akce má reakci,“ řekl a otočil zrcadlem. Phoebe znovu nadskočila. Casey zamžikala. „To pořád nikdo neposlouchá dobré rady a –“ Další pohyb, hlouběji, pomalu a cíleně. Další vyjeknutí. Casey vyskočil na čele pot. „– neberou ohledy na sebe nebo na ostatní a myslí si, že jim to projde. Ale tak to přece nejde. To si myslí i Casey.“

Sehnul se blíž a zasunul zrcadlo až nakonec. Zatlačil do strany. Pootočil je. Casey se musela ovládat, aby mu ho nevytrhla z ruky. Phoebe naříkala, ruce na břiše v bezmocné agónii.

„Ne,“ zabručel a protahoval utrpení co nejvíc. „Nevidím žádný důvod k obavám.“

Casey udělala krok vpřed, aby zasáhla. Ve stejné chvíli rychle vytáhl zrcadlo a odložil je na tác. Otočil se na Casey a co viděl, to ho zjevně uspokojilo.

„Nemám pravdu, Casey?“ zeptal se a znovu se usmál.

I přes záchvat vzteku úsměv oplatila. „Vypadá to tak,“

řekla.

Nenáviděla ho. Vášnivě, zuřivě, slepě. Byl to Frank v nejhorším možném provedení, ubližoval ženám a ještě jim to dával za vinu. Vítězoslavně se usmíval, když dostal, co chtěl. Jediný rozdíl byl v tom, že Frank neuměl být jemný.

Čekala, zatímco si třikrát umyl ruce, pak si vzal sako a odešel.

„Phoebe,“ začala váhavě tichým hlasem. „Můžu se vás na něco zeptat?“

Phoebe si otřela slzy. „Na co?“

Casey se nadechla, protože věděla, že to, co chce udělat, může vážně ohrozit její licenci zdravotní sestry. „To je k vám doktor Hunsacker takový pořád?“

Phoebe popotáhla a otřela si tváře kapesníčkem. „On jen… zlobí se na mě,“ zamumlala. „Vůbec jsem ho neposlouchala.“ Casey cítila v krku žluč.

„A za to si zasloužíte bolest?“

Phoebe zavrtěla hlavou dřív, než si to uvědomila.

„On takový většinou není. Pomohl mi otěhotnět. Já ne…

prostě jsem to nedělala úplně. Naučil mě, jak to dělat, chápete?“

Úplně. Casey to nápadně připomínalo příběh Marilyn Peeblesové, otesané hrany pravdy ze studu a strachu. Přesto neochota či neschopnost udělat změnu nebo vznést obvinění.

Položila jí ruku na rameno. „Mně se jenom nelíbí, když někdo někoho trápí,“ řekla. „Jestli vám jeho péče není příjemná, vždycky si můžete vyžádat vyšetření někoho jiného, ano?“ Pochopí?

Phoebe se usmála. Možná jí pomohlo jen to, že je někdo na její straně. „Děkuju. Ale je to můj doktor. Nemůžu teď od něj jen tak odejít, zvlášť vzhledem ke všemu ostatnímu.

Myslel by si, že mu nedůvěřuju.“

Casey měla pocit, že ani sama Phoebe nevěří tomu, co jí Hunsacker dělá, ani po tom, čím právě prošla. To byla potíž s většinou lidí: ať člověk dělá, co chce, stejně je nezmění.

Vzdala to. Phoebe se oblékla a odešla za Hunsackerem.

Na chodbě už bylo zase živo. Hunsacker na Casey čekal u stolu před pokojem číslo šest, v ruce notes a na něm lékařský předpis.

„Nějaké otázky?“ zeptal se jako beránek.

Casey potlačila vlnu nevolnosti. „Žádné,“ opáčila a šla odnést použité nástroje na vozík. Věděla, že si nedokáže zachovat nicneříkající

výraz.

Hunsacker

velmi

pravděpodobně rozluštil vražedné myšlenky, které se jí honí hlavou. Usmál se.

Vrátila se pro kartu pacientky. „Musíte Phoebe připomenout, aby poslouchala,“ řekl a podal jí vyplněný chorobopis. „Postarejte se, aby pochopila, že když mě nebude poslouchat, ponese za to následky a bude to jen a jen její vina.“

Znělo to tak nevinně. Lékař se starostí o blaho pacienta, který nedodržuje stanovenou léčbu. Casey se zachvěla nad skutečným významem jeho slov. Ovládat se ji stálo veškeré úsilí.

„Kdy má přijít?“ zeptala se.

„Příští týden, pokud nebude mít další obtíže,“ prohlásil.

Vůbec si nevšimla, že se blíží Marva. Téměř jí uniklo její varování. Hunsacker se podíval Casey přes rameno a zatvářil se nevěřícně. Otočila se.

Marva měla otevřená ústa, oči na vrch hlavy. Právě prošla kolem dvou záchranářů a zamířila k vozíku s použitými nástroji. Naneštěstí v tu chvíli zakopla o nohu židle, kterou někdo odsunul od stolu.

„Doprdele!“ vykřikla a začala se kácet dopředu.

V rukou nesla kovovou mísu moči.

Casey ještě včas uskočila. Marva se zapotácela.

Hunsacker se pokusil uhnout, ale Marva jako by ho sledovala. Na poslední chvíli našla rovnováhu, ale setrvačnost byla příliš velká, aby se tekutina nevylila.

Mohutná žlutá vlna vystříkla přes okraj mísy a skončila na Hunsackerových kalhotách.

Casey zírala. V krku se jí začal sbírat lechtivý zvuk.

Zaslechla dvojí vyjeknutí, Tomovo a Hunsackerovo.

Nedokázala spustit pohled z jeho bot, tak módních, teď ovšem promáčených a nevzhledných.

„Ty mizerná čubko,“ vydechl tak tiše, že ho slyšela jen Casey. Zalétl pohledem k pachatelce a Marva měla na okamžik tu čest setkat se s vetřelcem.

„Panebože,“ vyjekl znovu Tom, který se hnal k nim.

„Marvo, cos to provedla?“

Marva jen zvedla oči a pokrčila rameny. „Zakopla jsem.“

Casey dalo velkou práci, aby se nerozesmála.

„Moc se omlouvám, doktore Hunsackere,“ řekla Marva mírně a otočila se k němu. „Asi byste si měl ty boty sundat.“

„Ehm, to ano,“ vypravila ze sebe Casey. „Víte, co dokáže moč s kůží?“ Její hlas zněl pisklavě, jak přemáhala smích.

„Sálové kalhoty?“ lomil Tom rukama. „Pošlu někoho z technického, aby vám donesl sálové galoše. Samozřejmě zajistíme čistírnu.“

„Byla to… nehoda,“ pronesl Hunsacker s pohledem upřeným na své nohy.

Opřel se o stůl. Casey zatajila dech. Zul si jednu botu.

Chvíli držel nohu ve vzduchu. Kapka moči stekla po bílém ukazováčku na pěstěný nehet.

Casey se otočila k Marvě a konsternovaně povytáhla obočí. Ta jen pokrčila rameny a odešla.

Co teď, říkala si Casey, když se konečně dokázala odtrhnout a nechala Toma, aby utěšoval Hunsackerovo raněné ego. Ukazováček měl navlas stejně dlouhý jako palec. Nic to nedokazuje. Ale každopádně se podařilo obnovit její smysl pro humor.

„Když jste říkal, že mě zvete na oběd, tak trochu jsem čekala restauraci se stolem a jídelním lístkem,“ poznamenala Casey.

„Menu máte tamhle,“ mávl Jack rukou. „Takže, dáte si hamburger nebo párek v rohlíku?“

Ve slunné dny bylo v zoo jako v tropickém ráji, chodníky plné dětí a rodičů.

Dnes ale bylo zataženo, vzduch dusný, že by se dal přímo krájet, zvířata otupělá horkem. Takže tu zas tolik návštěvníků nebylo.

Casey si od Jacka vzala párek v rohlíku a společně se šli posadit k dřevěnému stolu.

„U nás v nemocnici už se vám nelíbí?“ zeptala se a odehnala rukou vosy.

Jack se posadil na lavici naproti ní. „Včera jsem byl zase u kapitána.“

Casey se na něj podívala. „Další milý pohovor?“

Jack se soustředil na hořčici, která vytékala z jeho hamburgeru. Neviděla mu do očí, protože je stínil policejní klobouk. Jaké má asi potíže?

„Rozhodl jsem se, že nebude na škodu trocha diskrétnosti,“ řekl konečně. „Teď zrovna mám polední pauzu na oběd a můžu si dělat, co chci.“

Casey kývla.

Jack konečně vzhlédl. „Dostal jsem ultimátum, buď najdu ve věci Crystal něco konkrétního, nebo to dostane někdo jiný.“

Casey to zaskočilo. Jack měl zaťatý výraz a znovu se soustředil na jídlo.

„To ale není běžný postup, co?“ zeptala se tiše. Bylo jí ho líto.

„Ve volebním roce je běžné všechno,“ ujistil ji. „Nechal jsem napíchnout ten telefon,“ řekl po chvíli.

„Kdy?“ zeptala se.

„Pojedu s vámi zpátky domů a zkontroluju to. V noci už se bude všechno nahrávat.“

„Jestli zavolá.“

Jack ustaraně vzhlédl. „Včera volal?“

Pousmála se. „Nemusel. Hezky jsme si popovídali z očí do očí.“

To ho zjevně nepotěšilo. „Říkal jsem vám, abyste se od něj držela dál.“

Na okamžik v jeho očích zahlédla nefalšovaný strach.

Překvapilo ji to. Nejen to, nějak zvláštně ji to zneklidnilo, hluboko uvnitř. Co jí neřekl?

„To je dost nemožné, když si vyžádá konkrétně mě a můj šéf poslouchá, aby zjistil, jestli spolupracuju.“

„Říkal něco?“

„Hunsacker? No jistě. Povznesl ‚inkviziční vaginál‘ do nových výšin a celou dobu přitom vykládal té pacientce, jak se za špatné chování musí platit. Bylo to… okouzlující.“

„Casey, dávejte si pozor, myslím to vážně.“

Dívala se mu do očí a věděla, že má pravdu. Že by si měla okamžitě vzít volno a už nikdy nevkročit s Hunsackerem do stejné místnosti. Jenže se nedalo nic dělat.

Skálopevně se rozhodla, že ze sebe nenechá udělat oběť, a bylo nutné, aby to Hunsacker věděl.

Jack jako by jí četl myšlenky. „Nepomůže vám, že vyhrajete, když vás to bude stát život.“

„Opravdu myslíte, že by to udělal?“

Vzdychl. „Prověřili jsme paní Peeblesovou. Nikdy neudělala nic, proč by Hunsackera mohli obvinit. Žádné telefonáty, dopisy, rodina o ničem neví. Takže ji zabil buď proto, aby předešel potížím, nebo protože od něj odešla. Co myslíte, že udělá, až zjistí, že kolem něj stahujeme sít?“

Casey se na něj nepodívala. „Vy to asi docela nechápete,“ vypravila ze sebe. Rozhodla se, že mu bude vyprávět svou nejhorší noční můru, aby pochopil. Věci, které neřekla nikomu kromě Poppi. „Velkou část téhle hry dělá ponížení. On mě nechce zabít. Chce vidět, jak se před ním plazím. Chce.“ Chvíli trvalo, než mohla mluvit dál.

„Uspokojuje ho vědomí, že jsem proti němu úplně bezmocná.“ Nenáviděla se za slzy, které se jí draly do očí.

„Vzpomínáte na toho druhého, o kterém jsem se zmínila?“ pokračovala rychle rozechvělým hlasem. „Je ženatý a žije v Kalifornii. Nikdy jsem proti němu nevznesla žádné obvinění, nikdy jsem se nepokusila varovat tu ženu, co si ho nakonec vzala, když jsem utekla. Jen jsem ho prosila, aby odešel. Já…“ Znovu ten ochromující mrak zahanbení. „Klečela jsem před ním na kolenou, jak mi nařídil, a prosila. Znovu a znovu, slíbila jsem mu úplně všechno, co jsem mohla, souhlasila… se vším. Ale jeho to neuspokojilo. On se tím živil… jako upír krví. Potřeboval to.“

To už bylo příliš. Casey rychle vstala a poodešla, ruce v kapsách. Kolem ní proběhl páv. Sledovala dění okolo a potlačovala slzy. Pak se napřímila.

Věděla, že Jack počká tam, kde byl, stejně obezřetný jako Marva. Přesto ho prozradily jeho oči. Ve stínu klobouku, tmavé a chápající.

Zatvrdila se. „Jednou jsem si o to řekla, podruhé už to neudělám.“

Vypadal překvapeně. „Myslíte si, že jste si o to řekla?“

Ale Casey už nemohla dál. Když si vzpomněla na Franka, na své chování a slabost, zmocňoval se jí neskutečný stud. Pomyšlení, že mu sama dávala svolení k těm krutostem, ji ubíjelo.

„Co dalšího jste o Hunsackerovi zjistili?“ zeptala se.

Chvíli se zdálo, že se s ní bude přít. Casey mu hleděla do očí, mlčky, přes závoj zoufalství. Děsila ji jeho lítost, potřebovala chladnou vlnu pragmatismu.

Nakonec zbytek oběda vyhodil. „Pojďme se podívat na lachtany,“ řekl a vstal.

Lachtani se o ně nijak zvlášť nezajímali. Polehávali na kamenech ve vodě, líně rozvalení v ubíjejícím vedru. Casey si s sebou vzala minerálku a upíjela brčkem jako kdysi, kdy sem chodila jako dítě. Jack měl ruce v kapsách a sledoval spíš návštěvníky zahrady než její obyvatele.

Zalitovala, že se mu svěřila. Bylo na něm znát, že už tak si nese dost velké břemeno. Jenže jinak by nepochopil.

Vzdychla. „Co děláte, když máte dovolenou?“ zeptala se.

Usmál se. „Čtu si detektivky. Co vy?“

Musela se zazubit. „Honím sanitky. A co když jste doma?“

„Nikdy nejsem doma.“

„Tomu bych docela věřila,“ kývla. Rozhlédla se kolem, mezi návštěvníky. „Tak ty novinky.“

Jack na to zjevně čekal. „Vyslýchal jsem vašeho bývalého manžela. Moc mi toho neřekl, v podstatě jen naznačil důvěrnost mezi pacientem a lékařem. Pěkná ordinace.“

Casey se na něj nedokázala podívat. Radši si ani nechtěla představit, co si Jack myslel v té sterilní ordinaci, když sledoval Eda, jak si uhlazuje dokonalé puky na kalhotách.

Musel její rozpaky vycítit. „Taky jsem se sešel s kolegy z East St. Louis.“ Překvapeně se otočila. Došli k zábradlí kolem vodní plochy.

„Bylo to k něčemu?“

Jack se opřel o zábradlí. „Podařilo se mi probudit v nich podezření. Nemají důkazy ani svědky. Navíc by moc rádi našli pachatele dalších dvou vražd z té noci, které jsou taky dost zvláštní.“

„Jak zvláštní?“

Pokrčil rameny. „Je to záhada. Máme tu vaši kamarádku Evelyn, kterou někdo zastřelil dvaadvacítkou na křižovatce beze svědků. A taky dvě místní vraždy, bratrance, kteří možná byli nebo nebyli členy jednoho z místních gangů.

Schytali to AK47 a pak je vyhodili u řeky.“

AK47. Co jí to jen říká? Casey se snažila vzpomenout, probrat se útržky vzpomínek.

„Problém s těmi bratranci je v tom, že ani tady se nenašly žádné důkazy,“ pokračoval. „Což vypadá na Hunsackera. Jenže to byla jiná zbraň. Jejich auto se našlo o týden později na parkovišti u autobusového nádraží v centru.

Další věc, z O’Fallonu jsem se dozvěděl, že paní Peeblesové chyběl snubní prsten. Taky jsem mluvil s vaším přítelem Martinem. Říkal, že se snaží využít svou páku v Brentwoodském okrsku, ale tam spíš převládá názor, že byste měla dostat sedativa a vzít si dovolenou.“

„A co ta pistole, kterou si Janice koupila? Už víte proč?“

„Kvůli ochraně. Chystala se žít sama. Prodavač tvrdil, že za ním přišla s manželem.“

Casey vzdychla. „A Hunsackerovo alibi na paní Peeblesovou?“

„Další zápis v chorobopisu. Rozhodně má zálibu trávit noci v nemocnicích. Její snacha uvedla, že tchyni volali kvůli nějakému problému s jejím domem na venkově, ale nevěděla, co to mělo být ani kdo volal.“

„Co z toho plyne?“

„Že nemáme dost materiálu, abychom získali povolení k prohlídce. A že jsme probudili vlažný zájem Jeffersonova okrsku a East St. Louis.“

Byl to příjemný den. Casey se dívala na lachtany a vůbec neměla chuť jít večer do práce. „Nedostaneme ho, že?“

„Jednou udělá chybu. Vždycky to tak dopadne.“

Zdálo se, že ho ta představa uspokojuje. Casey čekala a hleděla do dálky, kde rodiče tlačili po cestičkách kočárky a milenci se procházeli ruku v ruce. Pak zahlédla jeden pár nohou v kvalitních botách pod převislými větvemi stromu.

Překvapilo ji to, do zoo sotva chodí podnikatelé sami.

„Mám ale taky zajímavé novinky,“ řekl Jack. „Nechcete si poslechnout Hunsackerův životní příběh?“

„Rozhodně by mě zajímalo, jak se mu podařilo dokončit medicínu na Pan Caribbean.“

Usmál se. „Peníze. Spousty peněz. Zámožná rodina z Beacon Hill. Jeho otec byl žádaný chirurg, matka debutantka roku a lovkyně roku. Můžete si udělat obrázek.“

Zamračila se. „Rozhodně je musím pozvat na svou oslavu narozenin.“

„To sotva,“ opáčil Jack nonšalantně. „Uhořeli. Oba.“

Casey zatajila dech. „Požár?“

Jackův úsměv vůbec nebyl veselý. „Mladému Daleovi se podařilo uniknout včas. Jeho starší bratr a sestra byli pryč, na internátní škole. Tragédie roku.“

„Jak zněl verdikt?“

Pokrčil rameny. „Spontánní vznícení zbytků barev.

Přízemí se zrovna malovalo.“

„Ještě něco?“

„Jen že Dale měl potíže vydržet v jakékoli škole.

Dokonce i tam, kde známky přímo souvisejí s finančními dary. Pochopitelné, samozřejmě. Měl trauma, takže se choval poněkud výstředně.“

Casey ucítila novou naději. „Nějaké informace o rodinných domácích zvířatech?“

„Zatím nikdo o ničem nemluvil. Čekáme na vyjádření rodinného lékaře.“

Málem se zasmála, jak jí najednou bylo dobře. Hrozný důvod zlepšení nálady.

„Takže neoddělal svou manželku, ale svou matku.“

Obrátila znovu pozornost k dění v zoo. Pár nohou tam pořád byl. V botách Dock-Sides, bez ponožek. To Casey zaujalo. Vzhlédla a hledala mezi listy stromu tvář jejich majitele.

„Casey?“

Neuvědomila si, že celá ztuhla. Nakláněla se na stranu, aby lépe viděla.

A viděla. Usmíval se. Jen na chvilku se k ní otočil a kývl hlavou. Pak vyrazil pryč.

„Panebože,“ vydechla. „To je Hunsacker.“

KAPITOLA 17

Jack nejdřív jen zíral. „Určitě?“ Viděli ho oba, jak se od nich vzdaluje, obličej z profilu. Přesně jako po cestě od Eda.

Jednu chvíli si Casey byla jistá, vzápětí se nemohla rozhodnout.

„Vím, že to je on,“ řekla stejně. „Co budeme dělat?“

Hunsacker mířil k zastávce zoo-vláčku. „Moc možností nemáme. Může sem chodit, jak se mu zachce… Tak víte to jistě?“

Casey za ním dál hleděla jako hypnotizovaná. „Už se mi to jednou stalo,“ přiznala. „V Crestwood Plaza. Zahlédla jsem někoho, přísahala bych, že to byl on, ale vypadal jinak.

Tak trochu… obyčejněji, míň nápadně. Pořád jsem si nebyla jistá. Ale nakonec myslím, že to opravdu byl on.“

Jack se na ni otočil. „Stupňuje nátlak,“ řekl. „Musím vám sehnat ochranu.“

Zavrtěla hlavou, dobře věděla, jak by to pro něj bylo těžké. „Nic se mi nestane.“

„Počkejte chvíli,“ napadlo ho najednou, „říkáte, že jste si nebyla jistá, že vypadal jinak.“

Casey přikývla.

Jackovi svitlo v očích. Poprvé v něm zahlédla toho lovce. Ukázal rukou Hunsackerovým směrem. „Odpřísáhla byste, že to byl on.“

„Chcete, abych se šla přesvědčit?“

K jejímu ohromení kývl. „Jdeme,“ popadl ji za ruku.

„Co to děláte?“ chtěla vědět, ale to už ji táhl po chodníku.

„Ta prostitutka si taky nebyla jistá,“ vysvětloval jí za běhu. „Prý vypadal jinak, když ho viděla u nás mezi dalšími.

Bundy měl stejnou schopnost. Svědci ho nedokázali označit, protože se nějak měnil. Možná dělá Hunsacker totéž.“

„Jako vlkodlak?“ utrousila suše, ale běžela s ním.

„Podívejte se na Bundyho fotky. Každá je jiná. On je jiný, záleželo na tom, o co mu šlo. Proč by Hunsacker nemohl taky?“

Když ale doběhli k zastávce vláčku, Hunsacker zmizel.

Jack se vyptával, ale nikdo z lidí kolem si ho nevybavil.

Casey zůstala stát a bojovala s nutkáním ohlížet se přes rameno.

„Je pryč,“ potvrdil Jack, když k ní došel. Sundal si klobouk a zajel si rukou do vlasů. „No, na tom nesejde.

Konečně to dává smysl. Seženu znova tu prostitutku a začneme od začátku.“

„A vyhodí vás z práce na minutu.“

Jack se jen usmál. „Risk je zisk.“

To odpoledne se ke Casey domů nedostal. Když vyjel z parkoviště u zoo, zavolali ho do práce, znovu na kobereček.

Nečekal tam na něj jen kapitán. S ním tam byli ještě vrchní vyšetřovatel a policejní právník. Jack sledoval, jak vrchní vyšetřovatel potáhl z cigarety, a zoufale zatoužil taky po jedné.

„Kapitáne?“ řekl, když vešel.

Všichni tři vzhlédli. Uhlazený právník se napřímil.

„Pojď dál, Jacku,“ mávl na něj kapitán. Náčelník dokouřil a típl cigaretu. Právník předstoupil s napřaženou rukou.

„Crawford Wilson, seržante,“ představil se, ačkoli to nebylo třeba. Už spolu jednou měli co do činění v záležitosti přeložení a suspendace. „Rád vás zase vidím.“

„Dobrý den,“ kývl Jack a potřásl mu rukou.

„Řeknu ti to na rovinu, Jacku,“ začal kapitán. „Dnes jsme byli poctěni žalobou za obtěžování. Město, naše oddělení, ty.“

Jack byl v pokušení posadit se. Neudělal to. „Doktor Hunsacker?“

Kapitán kývl. „Čtyřicet milionů.“

Jack se musel zasmát. „No, musím uznat, že ten chlap má koule.“

Všichni tři muži zpozorněli. Zjevně to nebere dost vážně.

„Tvrdí, že mu to zničilo soukromou praxi,“ oznámil kapitán. „Že mu pronásledování médií způsobuje emocionální tíseň. Prý ses na něj upnul tak, Jacku, že nic jiného než tvé zničení nepomůže.“

„Tak to má pravdu.“

Kapitán zafuněl. Uměl výborně potřásat rukou. Věděl o politických figurách města víc než místní bulvár. Zato o svých mužích nevěděl nic.

„Ten případ ti beru.“

Jack zavrtěl hlavou. „Nedám si ho vzít.“

To kapitána zvedlo na nohy. „Uděláš, co ti říkám! Nebo bys radši začal zase noční venku na ulici?“

Jack si nasadil klobouk a strčil ruce do kapes, aby odolal nutkání někoho udeřit. Jen zřídka byl tak rozčilený.

Dnes konečně zavětřil správnou stopu a už se nedá ničím zastavit.

„Řeknu vám to po lopatě,“ prohlásil, oči upřené na kapitánův stůl. Myslel na to, kolikrát se taková situace v jeho životě opakovala. Vždycky měl svou práci rád, dokud ho nadřízení nechávali na pokoji. Jenže to oni nikdy nevydrželi. Ani jako kněze, ani jako mariňáka, ani teď jako policajta ho nemohli nechat být.

„Hunsacker obtěžuje tu sestru, co ho nahlásila. Volá jí, sleduje ji. Dneska jsem ho viděl. Podezírám ho, že má v současné chvíli na svědomí nejméně pět vražd, včetně Crystal Johnsonové. Potíž je v tom, že každá ta vražda se odehrává v jiné jurisdikci, takže komunikace vázne. Požádal jsem o starostovu pátrací skupiny, ale žádost byla zamítnuta.

Jestli Hunsacker zabije tu sestru, protože byla jediná, kdo se mu postavil, budeme mít mnohem větší potíže, než je žaloba za obtěžování.“

„Ty máš na starosti výhradně Crystal Johnsonovou,“

připomněl mu kapitán. „A zatím jsi nepřinesl vůbec nic.“

Jack se nadechl. Bylo to pokaždé stejné. „Koukněte se do mé zprávy, kapitáne.“

Ano. To byla jediná věc, která ho už několikrát zachránila. Možná neuzavírá případy nejrychleji, nebo jak se to hodí, ale počet jeho usvědčených byl zdaleka nejvyšší.

„Nemůžu si dovolit ti to nechat,“ prskl kapitán. „Víš, jak to vypadá v tisku?“

Jack se málem usmál. „Asi jako že se policie nedá zastrašit penězi?“

Crawford Wilson potlačil smích, protože samozřejmě peníze a moc mluvily stejným jazykem v každém městě.

Kapitán jen stál, rukama opřený o stůl, oči planoucí.

„Můžu už jít?“ zeptal se Jack. „Potřebuju znova vyslechnout tu prostitutku v případu Crystal Johnsonové, pak si chci najít nějaké informace o našem doktorovi a zavolat na FBI.“

„Co jsem ti právě řekl?“ zaburácel kapitán, bez sebe vzteky. „Jacku…,“ snažil se Scanlonovi domluvit Wilson. V

tu chvíli ožil náčelník v koutě. „Jaký máš časový limit?“

zeptal se. Nonšalantně jako tygr na lovu.

Jack se k němu otočil. „Týden. Můžu získat svědectví, že Hunsacker Crystal navštěvoval, a to ještě dneska. Což znamená, že znal všech těch pět a s každou měl nějaké potíže. Jeho alibi jsou v podstatě jen jeho zápisy v nemocničních chorobopisech. Jestli se mi podaří rozbít aspoň jedno, dostanu ho. Obětem chybí osobní předměty, jako kdyby si bral suvenýry, u žádného z těch případů se nenašel ani jediný fyzický důkaz. Jako kdyby to tam někdo vyluxoval. Tak co ještě můžu udělat, abych konečně dostal povolení k povolání pátračky, která by to mohla rozjet ve velkém? Crystal Johnsonová je nejslabší článek a já nic jinýho nesmím oficiálně vyšetřovat.“

Náčelník na něj upíral bystré modré oči, ve tváři zachmuřený výraz. Byl to sice schopný politik, ale předtím byl skutečným policajtem.

„Něco pořádného,“ zavrčel a kapitán přitom zrudl.

„Jedno rozbité alibi, jednu pořádnou identifikaci. Jednu vyslechnutou výhrůžku. A teď odsud koukej padat.“

Jack neměl nejmenší zájem vyslechnout si, co k tomu chce říct kapitán. Vyrazil na chodbu a ke své kanceláři.

„Jeden týden!“ zařval za ním kapitán.

Casey zazvonil telefon, jakmile se dostala domů.

Myslela si, že to bude Jack, aby jí řekl, jak dopadl u kapitána. Dočkala se ale docela jiného překvapení.

„Holka, máš problémy.“ Byla to Marva.

Casey utírala kuchyňskou linku, ale teď přestala.

„Jaké problémy?“

„Stáhli tě z rozpisu služeb.“

„Cože?“

„Viděla jsem to, když jsem přišla. Musela jsem se zeptat na další týden. Tvoje kolonka je na celé další výplatní období bílá. Cos zase provedla?“

„Nic,“ bránila se Casey, bledá vzteky. „Co to má sakra znamenat?“

„Sežeň si radši právníka. Tohle vypadá špatně.“

„Neslyšelas ještě něco?“

Chvilková odmlka. „Neřeklas něco pitomého jedné z Hunsackerových pacientek? Kvůli čemu by se zachovala jako sviňka?“

„Ne!“ Casey zatajila dech. No jistě. Phoebe napochodovala rovnou za Hunsackerem. „Hned tam budu.

Dej pozor, aby Tom nevzal roha. Pořádně si ho podám.“

„Varoval jsem tě!“ křikl Tom a v ruce třímal baseballovou pálku. „Říkal jsem ti, že k tomu dojde!“

„Takže ses rozhodl stáhnout mě z rozpisu a ani se nenamáhal říct mi to?“ rozčilovala se Casey, rudá vzteky.

„Prostě jsi mě suspendoval a ani mi nedal vědět proč?“

Tom zprudka vstal. „Nedalas nám jinou možnost,“

opáčil. „Pan Nixon a náš firemní právník se shodli na tom, že nic jiného se nedá dělat, zvlášť když doktor Hunsacker zahájil tažení proti tvé licenci.“

„Protože jsem řekla jeho pacientce, že má právo na vyšetření nezávislým lékařem.“

„Casey, tys jí řekla, aby od něj odešla! Zopakoval nám všechno, co mu ta pacientka řekla. Ty dobře víš, že tohle nesmíš. Má veškeré právo obrátit se proti tobě. A co hůř, tys ho urazila před pacientkou. Během vyšetření!“

„A co přesně jsem měla říct?“ zeptala se zlověstně.

„Že neumí dělat vaginální vyšetření a měli by ho za to potrestat.“

Casey se nevěřícně zasmála. A to se tak držela, ani se ho nedotkla, verbálně stejně jako fyzicky. „Jeho pacientka to dosvědčila?“

„Zahájí se vyšetřování,“ uhnul Tom pohledem. „Určitě budeš uvědomena o výsledcích.“

„Vraždí lidi a já přijdu o licenci,“ žasla Case hořce.

„Casey!“ protestoval Tom. „Nedělej si to ještě horší.“

„Jak by to podle tebe mohlo být horší?“ odsekla. Jenže měl pravdu. Dělá si to jen horší. Tuhle práci potřebuje.

Jakoukoli práci a najednou je ve vážném ohrožení, že mít žádnou nebude. Hunsacker nakonec unikne, nikdo se nedozví pravdu a ona zůstane bez práce s hromadou účtů. A nikdo jí s tím nepomůže, dokonce ani Jack ne.

Otočila se k Tomovi, téměř prosebně. Dělalo se jí z toho nanic.

„Omlouvám se,“ vymáčkla ze sebe. „Co mám dělat?“

Tom zavrtěl hlavou. „Nech doktora Hunsackera na pokoji,“ požádal ji. „Jsi oficiálně suspendovaná na dva týdny bez nároku na mzdu. Pak bude situace znovu přehodnocena.“

Poppi zaklepala na zadní dveře kolem večeře. Na sobě měla růžovou teplákovou soupravu a čelenku.

Casey skloněná nad pánví chilli se ani neotočila. Další posvátná tradice v domě McDonoughových. Poppi cítila chilli na míli daleko a objevila se těsně před podáváním.

„Vypadá to, že bude pršet,“ poznamenala.

„To už vypadá pět dnů,“ odsekla Casey. „Stačilo by, kdyby zapršelo a hotovo.“

„Páni, ty máš ale skvělou náladu. A v ledničce žádný pivo,“ postěžovala si Poppi.

„Kde je Jason?“ zeptala se Casey a přidala cayenský pepř. Potila se už jen z té pálivé vůně.

Poppi k ní ostražitě přistoupila. „Ve škole jako každou středu večer. Co se děje?“

Casey ještě pořád nevzhlédla. „Prostě parádní den.“

„Nechceš o tom tetě Poppi povědět?“

„Tak nějak se nám situace přiostřuje,“ opáčila Casey a hodila lžíci do pánve.

„Jedeš po tom policajtovi?“

„Nebuď vtipná. Už jsem ti řekla, že já s chlapama skončila.“

„Dokonce to není ani doktor.“

„Proto ho taky vůbec pustím do domu.“ Casey si nebyla jistá, jestli byly slzy dílem alkoholu, nebo jeho nedostatku.

Myslela si, že jí odpoledne bude líp, ale bylo to přesně naopak.

„Takže když to není zlomený srdce, tak co to je?“

„Dobře, takže po pořádku. Volal Jack. Zažalovali ho a jenom týden ho dělí od převelení na ulici mezi pochůzkáře.

Dneska odpoledne přišel o svou nejlepší svědkyni. Nemůžu v noci spát kvůli těm milým telefonátům, matka neustále fantazíruje o otci, který chce, abych s tím přestala. Dneska mi řekla, že podle Micka mi Hunsacker krade duši. No a…

jo, vidíš, dneska mě v práci suspendovali. Vypadá to, že přijdu o licenci.“

„A dál?“

Casey se na ni konečně otočila. „To ti připadá málo?“

Poppi naklonila hlavu ke straně. „Vypadá to tak.“

„Musím to říct Jackovi. Musím… nějak dokázat, co je Hunsacker zač, a nenapadá mě žádný způsob, jak to udělat.“

Slzy začínaly přetékat. Casey si znovu dlouze přihnula.

„Jack neměl pochopení?“

„Byl dokonalý gentleman,“ opáčila Casey. Pustila se do zalévání květin. Pak začala hledat něco jiného, čím by se zaměstnala.

„Muselo tě stát hodně, že ses s tím svěřila někomu cizímu.“

„On není cizí, jenom…“

„Chlap.“ Casey se k ní otočila. Poppi klidně čekala, ve tváři roky sdíleného pochopení.

„Proto Hunsackera tolik nenávidím,“ řekla. „Protože je tolik jako Frank, a i jemu to projde.“

Poppi se usmála. „Nenávidíš Hunsackera už jen proto, že ti vůbec Franka připomíná.“

„Kristepane, Poppi, vždyť ten chlap zabil už pět ženských!“ rozhořčila se Casey.

„A jak víš, že jenom pět,“ opáčila klidně Poppi. „Co když Wanda vůbec nebyla první?“

Večer, když bylo po jídle, odešla Poppi domů a Helen se odebrala k sobě do pokoje, Casey dlouho drhla nádobí v horké vodě. Nepomohl alkohol, nepomohla ani Poppi. Byla tak ztracená v zoufalých myšlenkách, že ani neslyšela zvonek. Najednou strnula. Nevnímala, jak se větve za oknem odhrnuly. V duchu viděla Hunsackera na sále, jak se baví se Stevem o střelných zbraních. Slyšela jeho slova a najednou pochopila. Už věděla, proč ji předtím zmínka o AK47 tak zneklidňovala.

„Panebože,“ vydechla. „Vím, jak to udělal.“

Zvonek se ozval znovu, dvojí krátké důrazné zmáčknutí, jako by návštěvník ztrácel trpělivost nebo odvahu. Casey se otočila, nechtěla, aby Jack odešel.

Když ale otevřela, byla zklamaná. Byl to starý pan Rawlings ze sousedství, který dámám McDonoughovým přinesl čerstvé květiny. Nikdy nevyrušoval, ale věděl o všem, co se v okolí šustlo. S váhavým úsměvem k ní napřáhl ruku s balíčkem.

„Omlouvám se, že ruším, Casey,“ řekl, „ale tohle přišlo odpoledne, když jste ty i tvá matka byly pryč. Já byl na zahradě, tak to nechali u mě.“

„Aha,“ řekla Casey a doufala, že si nevšiml jejího zklamání. „Děkuju, pane Rawlingsi. Jste moc hodný.“

Vzala si od něj balíček, překvapená jeho lehkostí. Na balíčku byla její adresa velkým kostrbatým písmem, zpáteční pak uváděla číslo PO Boxu ve městě. Nevěděla o nikom, kdo by jí mohl něco posílat. Leda snad Jack. Anebo si možná matka objednala něco dalšího z katalogu s křesťanskými předměty. Už dávno se naučili posílat věci – zvlášť pak účty – přímo Casey.

„Musel

jsem

obdivovat

automobily

vašich

návštěvníků,“ přiznal se pan Rawlings s ostýchavým úsměvem. „Jsem auty posedlý, víte?“

„Ten starý mustang je moc pěkný, viďte?“ řekla Casey nepřítomně. Nemohla se dočkat, až se podívá dovnitř.

„Možná si taky takový koupím.“

Rozzářil se. „No ano. Každopádně jsem rád, že má vaše maminka společnost. Pozdravujte ji ode mě. Dobrou noc.“

Casey se na něj usmála, když zavírala dveře, ale duchem už byla u balíčku. Nikdy z toho nevyrostla. Ráda dostávala poštu. Jakoukoli, ale zejména když obsahovala dárek.

Nezamkla. Koneckonců Jack má brzy dorazit. Nesla balíček do kuchyně, kde si vzala nůž, aby ho snadno rozbalila.

Byla to krabice od bot s logem Reebok, jak se ukázalo, když z ní sejmula papír. Posadila se na židli a zvedla víko.

Krabice byla plná hedvábného balicího papíru se zvláštním vzorem, v němž se rozpíjela bílá, růžová a červená. Popadla ho do ruky. Tehdy zjistila, že je mokrý.

Odtáhla ruku. Prsty měla zamazané. Červená, tmavě červená.

Na chvíli se zarazila, ruku nad krabicí, žaludek sevřený.

Nemá smysl čekat. Stejně to potřebuje zjistit. Neochotně sáhla dovnitř a vyndala promáčený papír.

Neslyšela své vlastní zaúpění. Nevnímala, že krabici hodila na stůl. Najednou tam ležela, s barevným papírem okolo jako exotická květina s okvětními lístky.

Vstala. Rozběhla se pryč. V hrdle jí vázly vzlyky, zvedal se jí žaludek. Stačila doběhnout na toaletu pod schody, kde se konečně zhroutila.

KAPITOLA 18

Jack jel ten večer se staženou střechou. Vlání větru bylo víc než příjemné po dni, který měl za sebou. Tisk se o žalobě proti němu okamžitě dozvěděl, takže musel strávit celé odpoledne v hale policejní stanice. To by ještě snesl, nebýt toho, že ve stejném odpoledni přišel o hlavní svědkyni. Poslal pro ni jednoho detektiva a zjistil, že utekla do Chicaga.

Rozhovor s FBI nepřinesl nic víc než potvrzení jeho podezření. Předal jim veškeré údaje, které měl, aby získali celý psychologický profil, ale zástupce z behaviorálního oddělení v Quantiku, se kterým mluvil, ho ujistil, že pokud se Hunsackerovi touha po krvi nevymkne z ruky, bude téměř nepolapitelný.

Disponuje nadměrnou inteligencí a zřejmě sexuální úchylkou. Agent Yablonsky dokonce vyjádřil jakýsi obdiv k jeho schopnostem, protože nebýt důvtipu jedné podezíravé zdravotní sestry, nikoho od policie by nenapadlo vraždy spojovat.

Podle údajů se zdálo, že v Bostonu žádné nevyřešené sériové vraždy nemají, ale jak uvedl Yablonsky, Hunsacker

by mohl klidně vyvraždit celou studentskou kolej a nikdo by si ničeho nevšiml. Ovšem teď začíná zkracovat intervaly mezi vraždami, další typický příznak, a pokud během příštího týdne neudělá nějakou chybu, je dost pravděpodobné, že bude mít Casey opravdové problémy.

Jack zastavil za Caseyiným vozem a vypnul motor. Jeho kroky se ozvaly na dřevěných schodech. V obývacím pokoji a v předsíni se svítilo. Zazvonil a čekal, přitom pročesával očima okolí. Na rohu stál vůz s kouřovými skly. Na druhé straně štěkal neustále pes. Pak se otevřely nějaké dveře a vzápětí zabouchly a pes přestal.

Nikdo nepřišel otevřít. Jack zazvonil znovu a nahlédl skleněnou tabulkou dovnitř. V předsíni nikdo nebyl, svítilo se i v kuchyni. Poslouchal, až se ozvou blížící se kroky. Ale neozvaly.

Zkusil dveře. Otevřely se. Pak zaslechl divný dávivý zvuk.

„Casey? Paní McDonoughová?“

Žádná odpověď, ten zvuk se ale ozval znovu a hlasitěji.

Jack se ani nenamáhal zavřít dveře. Odhodil složku se spisy na stolek v předsíni a rozběhl se k otevřeným dveřím vedle schodiště v přízemí.

„Casey?“

Byla shrbená nad záchodovou mísou, obličej popelavý, vlasy mokré, a neovladatelně se třásla.

„Já… já… jsem zdravotní… sestra,“ vzlykala a znovu se jí zvedl teď už prázdný žaludek. Jack si rychle sundal sako.

„Co se stalo?“ zeptal se, vzal jeden z ručníků pro hosty a namočil ho v umyvadle. Děsil ho pohled na tu pragmatickou ženu, kterou zdánlivě nikdy nic nerozházelo, jenomže teď se najednou změnila v trosku.

Vůbec se pro vzlyky nemohla nadechnout. Odhrnula si smáčené vlasy z obličeje a chtěla se posadit na paty, přičemž málem upadla.

„Myslela jsem… já…, že to bylo… od vás,“ vypravila ze sebe konečně a přitáhla si kolena k bradě.

Jack se skrčil vedle ní, nadzvedl jí vlasy a otřel jí mokrým ručníkem zátylek. Nedokázala vůbec otevřít oči.

„Co jste myslela, že je ode mě?“ zeptal se. Rád by se šel porozhlédnout kolem, ale bál se nechat ji samotnou.

Vypadala, že se každou chvíli rozsype. Znovu jí otřel šíji a vzal ji kolem ramen. Snad si ani neuvědomila, že se k němu přitiskla. Schoulila se u něj jako malá holčička, uniklo jí zakvílení. Jack ji přitáhl k sobě, ruce se mu chvěly, když ji objal. Bolelo ho pro ni srdce.

„Ššš,“ šeptal a hladil ji po vlasech. „No tak, Casey, už je dobře.“

Zoufale se k němu tiskla. „Ten… ten…“

Jack ji hladil dál. Nenáviděl ten pocit bezmocnosti.

Ženské slzy ho děsily. „Nemusíte… nemluvte o tom, jestli nechcete,“ utěšoval ji.

„Aby… aby to našla matka?“ Prudce zvedla hlavu a málem Jackovi vyrazila zuby. Z uslzených očí jí sršely blesky. „Ten… ten hajzl!“

Jack se musel usmát. „To je ta Casey McDonoughová, kterou znám. Tak co vám provedl?“

Znovu se otřásla. „V kuchyni,“ hlesla a sklopila pohled k podlaze. „Já… ehm, počkám tady.“

„Určitě? Už je vám líp?“

Ušklíbla se. „Líp mi bude, až uvidím Hunsackera mrtvého.“

Jack vstal. Přední díl košile měl promáčený, kolena ho bolela. Už dlouho na nich neklečel.

Ve dveřích do kuchyně to ucítil. Zvedl telefon a vytočil číslo tísňové linky. Vytáhl z kapsy propisku a rozhrnul jí balicí papír.

Kristepane. Není divu, že se Casey málem vyzvracela z podoby. Hunsacker postoupil na další úroveň.

„Co si přejete, prosím?“

„Tady seržant Jack Scanlon, oddělení vražd St. Louis.

Potřebuju okamžitě hlídku na Newbury Place 432 ve Websteru. A taky detektiva z oddělení vražd v tomhle okrsku.“

„Chcete hlásit vraždu, seržante?“

Jack se usmál, ale ani trochu hezky. „Řekněte jim, že uvidí sami, až přijedou. Musím jít.“

Nebyl si jistý, jestli by dispečerce udělalo dobře, kdyby jí řekl o svém nálezu. Trofeje vítězství, uši a prsty.

Casey si říkala, že by se měla co nejdřív vzchopit.

Překvapovalo ji, že Helen ještě nepřišla dolů, aby zjistila, co je to za hluk. Možná si jen myslela, že měl Jack celou dobu v úmyslu přivézt s sebou tři hlídkové vozy a specialisty pro ohledání místa činu. V obývacím pokoji to hučelo jako při basketbalovém zápase.

Seděla v koutku koupelny, rukama si objímala kolena.

„Tumáte.“

Zvedla hlavu a zjistila, že ve dveřích stojí Jack se sklenicí skotské.

„Vážně tohle pijete?“ zeptal se.

„Díky.“ Chabě se usmála a přijala od něj sklenici. „Ne, většinou ne. Ale pivo mi došlo a při zvracení nesnáším zápach bourbonu.“

Jack se usmál.

Pořád se třásla. „Nad kusy těla jsem nezvracela od zdrávky,“ zavrtěla hlavou.

Jack vešel do koupelny a zavřel za sebou. „Tohle je přece jenom trochu jiné, nemyslíte?“

Podívala se na něj. Objímal ji, otíral jí obličej a zaštítil ji před policisty, když se nahnali do domu. Věděla, že je čas

vzpamatovat se a vylézt z koupelny, ale má tu Jacka a ten nedovolí, aby se na to spěchalo.

„Moc jste mi pomohl, Jacku,“ přiznala s úsměvem, ze kterého hrozily další slzy. Přísahala si, že se už nikdy nevydá všanc žádnému muži. Nikdy si nikoho nepustí blízko. Ale zdálo se, že Jackovi se nějak povedlo proklouznout obranou a změnit všechna pravidla. „Díky.“

Zavrtěl hlavou. „Nemělo to vůbec dojít takhle daleko.

Už jsem ho měl dávno mít.“

Casey bylo najednou do smíchu. „No tomu říkám ‚není zač‘. Tak půjdeme tam vedle?“

Chvíli se na ni díval. „Zvládnete to?“ zeptal se a ona věděla, že myslí jedině na to, co s ní ten balíček s překvapením udělal.

Přihnula si skotské a vyškrábala se na nohy. „Nikdy nedovolím, aby mě nějaký parchant zdecimoval. Zvlášť ne tenhle.“ Jack se zasmál. „Tak je to správně.“ Kývl a vzal ji za ramena, aby jí poskytl oporu. A pak, těsně předtím než otevřel dveře, ji políbil.

Nebyl to zas až tak slavný polibek, spíš ujištění. Přesto překvapení. A nejen pro Casey. Jen zlomek vteřiny na ni užasle hleděl, pak se vzpamatoval.

„Máš koule, děvče,“ řekl jen. Ale usmál se a Casey zčervenala jako školačka, když jí vysekl tak vzácný kompliment.

„Berte!“ zvolala o chvíli později, když vešli do kuchyně. „Ahoj, Berte.“

Vysoký černoch se otočil od místa, kde sbíral vzorky, a usmál se na ni. „Zase v maléru, co?“

„No, vypadá to tak. Kde je Ernie?“

„Jeho kluk maturuje nebo tak něco.“

Casey ignorovala významné pohledy mužů u sebe v kuchyni. Otevřela skříňku a vytáhla kávovar.

„Mám pocit, že tu všichni nějakou dobu budeme,“

prohlásila. „Chcete s kofeinem nebo bez?“

„Neptej se hloupě,“ zazubil se Bert. Policajti a zdravotní sestry nikdy nepijí bez kofeinu.

Právě v tu chvíli se objevila Helen. Casey za sebou zaslechla šourání, vzápětí hlasy kolem utichly.

„Ne, ne, ne, Casey,“ zavrkala Helen a ostýchavě zamávala všem kolem. „Bav hosty, já se o občerstvení postarám.“

„V tomhle městě žádný takový PO Box není,“ oznámil Jack a zavěsil telefon.

„V místní márnici nemají žádná těla, kterým by něco chybělo,“ dodal Bert uprostřed papírování nad pizzou, kterou si nechali přinést. „Sousedi taky nic podezřelýho neviděli.“

Policejní specialisté, kteří sbírali důkazy, už odjeli.

Zůstali tu jen detektivové z okrsku, kteří se vyptávali v sousedství.

Na první výslech přivedli pana Rawlingse. Chudák starý pan učitel teď seděl vedle Helen na pohovce, třásl se víc než Casey, zděšený skutečností, že sehrál úlohu v tak hrozném zločinu. Zato Helen štěbetala o tom, jak je milé mít zase hosty.

Casey dojedla druhý dílek pizzy, aby trochu potlačila účinky kávy a alkoholu, co spořádala, vykloktala si půlkou lahve ústní vody, převlékla se a osprchovala, přece se však necítila čistá.

Jack ji starostlivě pozoroval. Připadalo jí to milé.

„Takže,“ pokračoval Bert a žvýkal přitom feferonky.

„Máme tu balíček bez otisků, zabalený v igelitce ze supermarketu Schnucks, kterých je tu jak naseto, a nějaké ty kousky lidského těla, pravděpodobně ženského, v obyčejném balicím papíru a krabici Reebok. Dál jednoho starého pána, který špatně vidí, zásilku doručil Fed Ex a ti se zatím neozvali s informací, odkud byl balíček odeslaný.

Proč mám jenom takový dojem, že nakonec najdeme desetiletého usmrkance, který nám řekne, že mu nějaký pán dal deset babek, když ten balík pošle?“

Jack si zamnul oči. „Začínáš to chápat. Snažíme se toho parchanta dostat už šest týdnů a zatím se nám nepodařilo prokázat ani to, že ráno chodí na záchod.“

Bert se pousmál. „No tak se mnou můžeš počítat. Já prostě miluju takovýhle sračky.“

„Tak to je fajn,“ opáčil Jack suše. „Protože mě už to začíná dost zmáhat.“

„Casey,“ otočil se k ní. „Co kdyby ses zkusila trochu vyspat? Budeme tady, kdyby zavolal. Zítra musíš do práce.“

Vstala a dolila jim kávu.

„Nenechala bych si ten telefon ujít ani za nic,“ ujistila je. „Jen ať si nemyslí, že mě může zastrašit. Navíc do práce nemusím. Zítra, pozítří, ani příští týden.“

Jack se zarazil. „Jak to?“

Zářivě se usmála. „Suspendovali mě, protože jsem pomluvila doktora.“

Jack kupodivu kývl. „Fajn.“

Casey povytáhla obočí. „Fajn? Díky za podporu, seržante. Mám pocit, že už jenom týden a budeš zpívat stejnou písničku.“

Jack se zachmuřeně usmál. „Myslel jsem tím, že jsem rád, že se s tím parchantem nějakou dobu neuvidíš.“

„No jasně,“ opáčila a mávla rukou kolem sebe. „Tím se toho zatím moc nevyřešilo.“

„Tentokrát ho dostaneme,“ slíbil Bert.

Casey mu položila ruku na rameno. „Nedávej sliby, co se nedají dodržet, Berte. Ten chlap má devět životů.“ Napila se kávy. „Dneska odpoledne mě napadlo něco, co by možná mohlo pomoct. Škoda že jsem tě nesehnala, Jacku. Byl to fakt den všech dnů.“ Jack se zamračil a vytáhl zápisník.

„Rád si to poslechnu.“ Začala uždibovat z Bertovy

feferonkové pizzy. „Říkala jsem ti, že Hunsacker je blázen do zbraní?“ Podle Jackova výrazu poznala, že pravděpodobně neříkala. „Promiň. Asi jsem na to zapomněla. Nejvíc ho fascinují zbraně, co používají gangy.

Vybavilo se mi to, až když jsi mi vykládal o těch dvou, co je někdo zabil stejnou noc jako Evelyn. Že ty vraždy nespojovali, protože byly provedeny různými zbraněmi. Ty bratrance zastřelili kalašnikovem. Gangsterskou zbraní.“

Dostalo se jí několikerého pokývnutí. „Na začátku jsem si myslela, že Evelyn zastřelili kalašnikovem, protože jsem to slyšela od kolegů. Jenže ti se to dozvěděli od Hunsackera.

A ten docela určitě rozezná dvaadvacítku od AK47, nemyslíte?“

Všimla si, že Jack už nahodil nejvyšší obrátky. „Nech mě to říct,“ zaprosila, pyšná na vlastní dedukci. „Nenašli se žádní svědkové Evelyniny vraždy, protože jimi byli ti dva.

Možná se Hunsacker schoval u Evelyn v autě na zadním sedadle, nebo ji přinutil pistolí, aby jela zrovna tam. Věděl, že v takové čtvrti vražda nikoho nepřekvapí. Ti dva zajeli k nim a Hunsacker vytáhl druhou zbraň, zastřelil je a odvezl k řece, kde je vyhodil. Pak přejel s jejich autem přes most a nechal ho u nádraží, odkud si mohl vzít taxík. Takže voilá, takhle se z bělocha v černošské čtvrti stal neviditelný muž.“

Jack se spokojeně usmíval. „Přesně tak,“ přitakal. „To je ono.“

Bert zavrtěl hlavou. „Vykašli se na nemocnici, holka, dej se k poldům.“

Casey se zazubila. „Nepokoušej mě, svalovče.“

Jack si zapsal informace do notesu. „Tak to opravdu stojí za to. Nemůžu se dočkat, až to uslyší kluci z East Side.

Možná získáme svědectví toho taxikáře.“

„Chcete slyšet, co ještě mám?“

Jack se napřímil. „Ještě něco?“

Kývla. „Vlastně na to přišla Poppi.“

„Ta co ujíždí na drogách a má dokonalý účes ze salonu?“

Casey se zamračila. „Jen si nemysli. Poppi mívá občas dost zajímavý náhled na věc.“

Jack si odfrkl. „To se vsadím.“

„Co jestli jsou tu ještě nějaké další vraždy, o kterých nevíme?“

Vypadal, jako by chtěl zaúpět.

„Ne, vážně,“ nedala se. „Možná by se dalo najít něco silnějšího. Co bychom mu dokázali přišít.“

„A kdo se bude přehrabovat všemi těmi papíry?“ zeptal se. „To bys musela mít seznam všech nevyřešených vražd ženských za posledního půl roku.“

Kývla. „Projdu to,“ řekla. „Koneckonců jsem stejně bez práce. Navíc vím, jaké typy si vybírá. Aspoň to můžu zkusit.“

„Má pravdu,“ usoudil Bert. „Ta Johnsonová možná není jediná, kterou sejmul ve tvým okrsku. Třeba se ti podaří postavit silnější případ.“

„Casey?“

Otočila se a zjistila, že ve dveřích kuchyně stojí pan Rawlings. Už se netřásl, ale vypadal najednou o hodně starší a unavený. Rychle vstala.

„Pane Rawlingsi, určitě už můžete jít domů. Potřebuješ s ním ještě mluvit, Berte?“

„Policista vás už vyslechl, pane Rawlingsi?“ zeptal se Bert.

Starý pán kývl. „Já… zůstal bych s tvou matkou, Casey, ale musím přiznat, že to mnou hodně otřáslo,“ omlouval se.

„Ale jistě,“ položila mu ruku na paži. Trpěl astmatem a srdeční arytmií. Okamžitě se cítila provinile, že na něj zapomněla. „Moc vám děkuju, že jste s mámou poseděl.

Určitě byla ráda.“

Pan Rawlings ji pohladil. „Kdybys něco potřebovala…“

Vyprovodila ho ke dveřím a rozloučili se. O něco později odešel i detektiv Bert DeClue a zůstal jen Jack.

Viděla východ slunce. Chtěla zůstat vzhůru jen tak dlouho, aby vrátila Hunsackerovi úder tím, že neřekne ani slovo, až zase zavolá. Jen ať si myslí, že na ni jeho dárek neudělal dojem. Že pro ni suspendace nic neznamená.

Jenže on přišel s novým nápadem. Vůbec nezavolal.

Přecházela po kuchyni skoro do čtyř hodin, přitom připravovala Jackovi kávu a sendviče. Nabídla se, že mu ustele v pokoji pro hosty, kdyby se nedostal domů. Málem šla oprašovat matčinu imaginární rodinu na stěnách. Právě tehdy k ní Jack přišel, vzal ji za ruce a jemně ji přiměl, aby si šla lehnout. Počká na telefonát sám. Stejně má spoustu práce.

Uvědomila si, že mu to jenom ztěžuje, proto se vzdala.

Zbytek noci ležela na posteli a dívala se oknem do tmy.

V sedm to vzdala a sešla dolů. Helen ještě spala. Asi ji noční společnost přece jen unavila. V kuchyni bylo prázdno, stůl posetý Jackovými papíry.

Jacka našla schouleného na pohovce ve společenském pokoji. Sako nechal v kuchyni, kravatu měl hozenou přes madlo pohovky, nohy skrčené.

V romancích většinou vypadá spící muž jako malý chlapec. Jack vůbec nevypadal jako chlapec. Vypadal jako muž. Vlasy měl rozcuchané, na bradě tmavé strniště, oblečení pomačkané. V levé ponožce měl díru.

Dlouho se na něj dívala a viděla, kolik ho tahle práce stojí. Vypadal ztrhaně a unaveně. Muž, který viděl všechno, ale o ničem z toho nemluvil. Zatoužila pro něj něco udělat, aby mu mohla ulehčit od toho břemene. Myslela na ten malý polibek večer předtím a znovu ji překvapilo, jak moc by mu to chtěla oplatit. Nakonec, protože nevěděla co dělat, ho přikryla a odešla uvařit kávu.

„To se mi vůbec nelíbí,“ řekl později Yablonsky, když se s ním Jack spojil. „Ten chlap si začíná brát trofeje a posílá je té sestře. Zjevně ji považuje za důležitou součást své image. Získali jste nějaký důkazní materiál?“

Jack, který se osvěžil jen sprchou v šatnách, si zamnul oči a pokusil se soustředit na papíry před sebou. Přede dvěma hodinami ho probudila vůně kávy, a když se vpotácel do kuchyně, překvapeně zjistil, že Casey maže máslem anglické muffiny. Byla to jeho první snídaně po dvou letech.

„No, Hunsacker to provedl moc dobře,“ řekl agentovi.

„Poslal s balíkem do Fed Exu nějakého bezdomovce.

Pochybuju, že bychom ho ještě někdy našli. Z balíku jsme nezískali vůbec nic. Totožnost oběti zatím neznámá.“

„Hmm. Jeho cyklus se zkracuje. Má problémy s pacienty, jeho praxe upadá, což mi napovídá, že se čím dál víc oddává lovu. Přechází k nožům. To je u těchhle týpků dost osobní záležitost. Počítám, že spěje k vrcholu.“

„A co ta zdravotní sestra?“ zeptal se Jack a napil se kávy. „Myslí si, že je v bezpečí, protože ji potřebuje jako publikum.“ Nedokázal z hlavy vypudit její obrázek, jak stojí v kuchyni bosky a v županu, s rozcuchanými vlasy a dělá snídani.

„Myslíte jako případy chlapíků, co posílají vzkazy do rádia. No, je to možné.“

„Jaká je pravděpodobnost, že by změnil názor?“

Nelíbilo se mu ticho, které po té otázce nastalo. Ani trochu.

„Nevím,“ řekl nakonec Yablonsky. „Rozhodně to hraje podle některých známých pravidel, ale přidává i svá vlastní.

Je to jeden z mála sériových vrahů, kteří vraždí ženy, co znají. Nedokážu o něm nic prohlásit s jistotou.“

„Paráda.“ Jak dlouho ho asi Casey nechá tábořit u nich doma pod záminkou, že čeká na telefonát? „Co mám dělat?“

Yablonsky se zasmál. „Dostat ho. Do zítřka pro vás vypracujeme kompletní profil, jestli vám to pomůže. Pořád bych rád zjistil víc o jeho rodině. Tam tihle miláčci obvykle získávají své choutky. A pokuste se objevit ten jeho notes.

Sežeňte si povolení k prohlídce. Někde to tam všechno je.

Určitě si dělá poznámky.“

Kdyby Jack potřeboval jen potvrzení, cítil by se líp.

Jenže to, co mu Yablonsky řekl, ho vyděsilo. Protože před sebou znovu viděl Casey, jak ho ráno přivítala v kuchyni.

„Řekla bych, že na půl roku to nevypadá tak zle,“

poznamenala druhý den odpoledne, když se probírala vytisknutým seznamem statistiky vražd, který jí Bert přinesl.

Bylo jí líp, protože konečně zase něco dělala. Hunsacker netelefonoval a ona nedokázala dostat Jacka domů. Ba co hůř, přistihla se, jak se nad úsvitem plíží dolů, aby ho přikryla, a sprchuje se, než začne dělat snídani.

Média si přímo zamilovala historku o záhadném dárku, zvlášť když jeho právoplatná majitelka nebyla zatím nalezena. Utábořili se u Casey před domem a čekali, až se objeví. Jack seděl naproti ní a zapisoval si nejnovější informace, vedle si jeho poznámky z rozhovoru s FBI četl Bert. Na stole stály tři talíře od šunkových sendvičů a obvyklou kávu nahradil ledový čaj.

„To nevadí,“ ozvala se Helen, která šla kolem, jako by se předtím s Casey bavila. „Já vím, že máš moc práce. Tak půjdu do kostela pěšky.“

„Hned budu, mami.“ Casey už začala probírat seznam.

Maria T. Speersová, 79, v důchodu, znásilněná a uškrcená, St. Louis, 12. dubna. Bettina Mae Brownová, 51, v domácnosti, střelná rána do obličeje, Berkley, 21. května.

Elise P. Soughayová, 17, studentka, napadení tupým předmětem, Washington. 5. února.

Vzhlédla. „To je opravdu roztomilé,“ poznamenala. „Už se nedivím, že jsou policajti tak divní. Vidíte taky občas něco hezkýho?“

Jack se unaveně usmál. „To je, jako kdyby ses zeptala, jestli věřím na zázraky.“

„Žádné zázraky nemůžeme čekat,“ ozvala se zasmušile Helen, která si natahovala bílé rukavičky. „Nejsme hodni.

Benny nepřijde a Mick nezůstane.“

Jack povytáhl obočí. „Mick? Kdo to je, další bratr?“

Casey vstala. „Otec. Takový, co zůstává žít ve vzpomínkách.“

„Benny taky?“

Casey se odmlčela. „Povím ti o Bennym, když mi povíš o těch zázracích.“

„Ano,“ řekl Jack o něco později a zamnul si břicho v oblasti žaludku. „Občas se stanou i dobré věci. Jinak by tu práci nikdo nevydržel dělat. Tak co je s tím Bennym?“

Dočetla další řádek. Latoya B. Farmerová, studentka, znásilnění a zadušení, East St. Louis, 22. ledna.

„Benny je starší než já,“ začala pak a myslela na to, že mezi všemi těmi portrétními fotografiemi v domě není ani jedna jeho. „Zkusil se stát taky knězem. Pak se zkusil stát neviditelným. To mu šlo o hodně líp. Neviděly jsme ho devět let.“

„Ne každý ví, co si počít s pocity viny,“ poznamenal jen.

Podívala se na něj. Usmíval se, ale v očích měl chmurné stíny.

„Kvůli čemu by se jezuita mohl cítit provinile?“ zeptala se. „Mně připadá docela prospěšné vychýlit církev trochu z rovnováhy. Navíc ani nemůžu říct, že bych nesouhlasila s teologií osvobození.“

„Nemůžeš nikoho osvobodit se svázanýma rukama,“

opáčil. „Ani pistolí, ani krucifixem.“

„Takže u mariňáků ani u flanďáků to nebylo ono. Tak ses dal k policii?“

Pokrčil rameny. „Připadalo mi to nejlepší. Jakýkoli pozitivní krok je lepší než žádný.“

Málem zapomněla, že vedle ní sedí Bert. Fascinovaly ji Jackovy oči, ta skutečná temnota, která ležela někde vzadu.

Vrátil se k práci, tak udělala to samé.

Mary W. Evansová, 54, vrchní sestra, sražena jedoucím vozidlem, viník ujel, Sunset Hills, 3. března.

Stihla už přečíst další čtyři řádky, než jí to došlo. Znovu si přečetla jméno.

Evansová. Mary W. W jako Wilhelmina.

„Kristepane,“

zašeptala

ohromeně.

Oba

muži

zpozorněli.

„Někoho poznáváš?“

Billie. Chudák Billie, která s nikým nedovedla vyjít a neměla žádné přátele, kteří by si vyzvedli její tělo. Billie, kterou nejen že auto porazilo, ale přímo ji roztrhlo. Billie, jejíž odchod přišel sledovat doktor Hunsacker až na sál.

Dostala vztek. Znovu na svou neschopnost. Mýlila se.

Wanda nebyla první sestra a ji to vůbec nenapadlo. Udělalo se jí zle.

„Casey?“

„Poppi měla pravdu,“ hlesla nevěřícně. „Wanda nebyla první. Byla to Billie Evansová, vrchní sestra z pooperačního u nás v nemocnici. Hunsacker ji porazil autem.“

KAPITOLA 19

Bert zalistoval zápisníkem. „Tak povídej,“ vybídl ji.

Jack si také zapsal Billiino jméno. Casey se pokusila co nejlépe si vybavit tu noc, kdy Hunsackera viděla poprvé.

Kdy truchlila pro ženu, kterou neměla ráda.

Pamatovala si pomateného Pavla. Pamatovala si, jak přivezli Billii i v jakém stavu. Pamatovala si, jak se objevil Hunsacker. Ale byla to perná směna a nebylo lehké dát všechno dohromady.

Pověděla jim, co mohla, snažila se držet faktů, ne svých pocitů. Oba si dělali poznámky. Když skončila, Bert se na ně zahleděl.

„Černý porsche,“ prohlásil. „Jedno z děcek, co si hrály opodál, si všimlo, jak se zhruba ve stejné době prohnalo kolem.“

„Poznávací značka?“ zeptal se okamžitě Jack.

„Hunsacker má BBDOC.“

Bert zavrtěl hlavou. „To dítě si zapamatovalo jenom K a dvojku. Ale byla to běžná missourijská značka. Pamatuju si, že jsme to prověřovali, ale nikdo nenahlásil opravu poškozené kapoty černého porsche s takovou značkou. Na místě činu se našly střepy ze světel. Ještě to prověřím.“

Jack si to poznamenal. „Musíme zjistit, jestli náhodou nemá víc značek.“

„Nebo mohl nějakou šlohnout,“ poznamenal Bert a sáhl po telefonu.

„Mám zjistit, jestli měl nějaký spor s Billii?“

„On s ní nevycházel?“ zeptal se Jack.

„S ní nevycházel nikdo,“ prohlásil Bert.

Bertovi trvalo dobře deset minut, než svého kolegu seznámil po telefonu se vším, co je třeba udělat. Sotva zavěsil, telefon zazvonil. Bert ho instinktivně zvedl.

„Chce s tebou mluvit nějaký chlap, Casey,“ oznámil a podal jí sluchátko.

Jack zpozorněl, vyskočil a rozběhl se k telefonu v obývacím pokoji. Casey poskočilo srdce. To nemůže být on.

Během dne nevolá.

„Haló?“

„Casey, to jsem rád, že jsi doma.“

Vzdychla. „V pořádku, Jacku, to je jenom můj šéf.“

Jack se vrátil do kuchyně.

„Co je, Tome?“ zeptala se.

„Tedy, ehm, mám pro tebe dobré zprávy.“

„A jaké?“

„Mohla bys hned teď přijet?“ zeptal se. „Rád bych ti to řekl tady.“

„Ne, Tome,“ odmítla. „Obávám se, že to nejde. Mám tu policii. Nevím, jestli už jsi to slyšel, ale někdo mi včera v noci poslal dost nepříjemný balíček.“

Podle nervózního ticha poznala, že o tom slyšel. Moc ráda by věděla, co si o tom myslí.

„Tak dobře,“ řekl nakonec. „A co tohle? Co kdybys zítra přišla do práce?“

Instinktivně zalétla pohledem k Jackovi.

„Casey? Slyšelas mě?“

„Proč?“ zeptala se, překvapená náhlou nechutí. Právě když si zvykla na statut vyvrhlíka.

„Doktor Hunsacker se omluvil,“ řekl Tom. „Prý byl ve stresu pod tím neustálým tlakem a přehnal to. Zjevně ti během toho vyšetření špatně rozuměl a přišel požádat, abychom tvou suspendaci stáhli.“

„A co moje licence?“

„O tom musí rozhodnout správní rada, protože stížnost už se dostala k nim.“

„Předpokládám, že jsem pořád ve zkušební lhůtě.“

„Na dva měsíce. Zařadil jsem tě do rozvrhu na zítřek.

Mám málo sester a Barb čekají žákyňky na praxi.“

Tak proto ten spěch. Žádná ušlechtilost, prostě jen nedostatek personálu. Byla ve vážném pokušení odmítnout.

Jenže měla rozum. Právě zaplatila složenky a dobře věděla, kolik jí zbývá. Znovu spolkla stud nad tím, že musí kapitulovat ve jménu přežití.

„Dobře. Takže zítra.“

Tom ještě nezavěsil. Casey bylo jasné, že čeká, až mu poděkuje. Ale to, co byla kvůli práci ochotná udělat, mělo své meze. Zavěsila.

„Tomu nebudete věřit,“ prohlásila. „Právě stáhli mou suspendaci. Hunsacker znovu zasáhl.“

Mátlo ji to. I Berta. Jack zuřil.

„Nevrátíš se do práce,“ řekl rozhodně.

Casey se hořce zasmála. „Nemůžu se nevrátit,“ opáčila.

„Je to moje práce. Když teď nenastoupím, můžu si rovnou sbalit fidlátka.“

„Takže se radši objevíš na Hunsackerově seznamu!“

rozkřikl se.

„Myslíš, že mě rozřeže na kusy v práci?“ zeptala se, ruce v bok. „Zavolá mě, abych mu šla asistovat, a místo vyšetření mě unese? No tak, Jacku.“

„Jestli se tam vrátíš, znova přistupuješ na jeho pravidla hry.“

Zavrtěla hlavou. „Už jsem ti to říkala. Dávno jsem na ně přistoupila.“

Druhý den ráno ji Jack zavezl před nemocnici. Když vystupovala, díval se na druhou stranu.

„Budu tady v jedenáct,“ řekl, aniž se otočil.

Casey se zamračila. „Co když to do té doby nestihnu?“

„Tak si budu číst nějakou dobrou knížku.“

„Radši jeď domů a vyspi se.“

Zavrtěl hlavou. „Nebudu schopen usnout, dokud tohle neskončí. A teď už běž.“

Nikdy by ji nenapadlo, že se jí nebude chtít zpátky na oddělení. Ale když otevřela dveře a všichni na chodbě vzhlédli, měla sto chutí utéct. Čekala nepřátelství a zvědavost a z jejich výrazů přinejmenším zvědavost čišela.

Každopádně bylo jasné, že to ani náhodou nebude normální směna. Když vešla na sesternu, zatvrdila se vůči všemu. Nečekala však, že ji tam jako jediný přivítá její bývalý manžel.

Instinktivně se otočila přes rameno, jestli je vůbec na správném místě. Pak se obrátila zpátky k Edovi, který vstal a narovnal si oblek.

„Mohl bych s tebou mluvit, Casey?“ zeptal se.

„Máš rozbitý telefon, Ede?“

„Slyšel jsem, že ten tvůj je napíchnutý.“

Posadila se. „Kdes k té informaci přišel?“

Ed došel k ní a napřáhl ruku. „Tvůj šéf říkal, že nebude vadit, když nastoupíš směnu o chvíli později. Pojďme se projít.“

Ohlédla se, napůl v očekávání, že u dveří zahlédne Hunsackera. „Kam?“

Ed vzdychl. „Casey, začínáš z toho všeho být paranoidní. Jsem tu sám, z vlastního popudu. Jenom si s tebou chci promluvit. O tom telefonu mi řekla tvá matka.

Myslím, že mě chtěla odradit.“

Casey usoudila, že Ed je opravdu neškodný. Podlehla zvědavosti a vydala se s ním do parku u nemocnice.

„Vyslýchala mě policie,“ začal, ruce v kapsách.

„Já vím,“ řekla a upřela pohled na chodce opodál. Pořád čekala Hunsackera.

„Zřejmě jsi na ně tím strachem z Dalea opravdu zapůsobila. Berou tvou verzi dost vážně.“

„A proč by neměli?“

Ed chvíli přemýšlel. „Dale má určité problémy,“

připustil pak. „Pracovali jsme na tom. Já to nepopírám a pochybuju, že by to popřel on. Ale ty sis udělala závěry jen z útržků informací. Myslím, že bys měla znát i zbytek.“

„Ví, že mi tohle vykládáš?“

„Ne. Nedovolil by mi to.“

„Pak to vědět nechci.“

„Ale musíš. Zrovna ty…“

Zastavila se a otočila k němu. „Nechci –“

„Otec Dalea týral.“ Ed se zastavil a začal mluvit mírným uklidňujícím hlasem. „Krutě ho tloukl, na celé dny ho zavíral do skříně, ponižoval ho na veřejnosti. Opakovaně znásilňoval jeho sestru a Dale tomu nedokázal zabránit.

Nikdy se přes to nepřenesl.“

Instinktivně zavrtěla hlavou. „Nechci to slyšet,“ bránila se paralyzovaně. „Lže ti jenom proto, aby si získal tvůj soucit, Ede. Lže ti, jako lže všem ostatním. Věděl jsi, že tady i u Svatého Isidora navykládal, že jsem s ním spala?“

Ed k jejímu překvapení kývl. „Casey, on se tak hrozně bojí, že je homosexuál. Dělá a říká nehorázné věci, jen aby si ochránil tvář před veřejností.“

„Takže kvůli tomu ženským uřezává uši?“

„Někdo toho využívá,“ nedal se Ed. „Nedokážu si vysvětlit proč. Jenom vím, že jako psychiatr jsem Dalea odhadl a jsem si jistý, že je dezorientovaný, vyděšený a zahanbený, ale nikdy by nedokázal udělat to, z čeho ho obviňuješ. Není násilí schopen.“

Casey si zamnula ruce, jako by se chtěla zbavit nějaké špíny. „Požádal tě, abys zasáhl, Ede? Abych se uklidnila?“

Ed zavrtěl hlavou a pokusil se jí chlácholivě položit ruku na rameno. Ucukla. „Přišel jsem sám, když jsem zjistil, že ho znovu dotáhli na policii. Chtějí mu přišít další vraždu.

Copak to nemůžeš pochopit, Casey? Přijel do St. Louis, aby se pokusil uniknout své minulosti, a ty ji teď znovu vytahuješ.“

„Lže,“ trvala na svém. Byla si tím naprosto jistá a rozčilovalo ji, že po ní Ed chce soucit. „Jsi z něj úplně zpitomělý jako všichni ostatní. Vůbec nevidíš, co je doopravdy zač.“

Otočila se od něj a chtěla se vrátit do nemocnice. Ed ji chytil za ruku a přinutil zastavit.

„Casey, jen se poslouchej,“ řekl s upřímnou starostí.

„Vůbec nemluvíš logicky. Nepomůže ti, když budeš své

nevyřešené problémy házet na Dalea proto, že chceš trestat ostatní, co ti někdy ublížili.“

Odtáhla se od něj. „Připomíná mi jenom jednoho a to jen proto, že se chová přesně jako on, jenom dovede být uhlazenější.“

Ed zavrtěl hlavou. „Já nemluvím o Frankovi,“ řekl.

„Mluvím o tvém otci.“

Ztuhla. „Cože?“

„Copak sis nevšimla té podoby?“ zeptal se překvapeně.

„Vypadá přesně jako on.“

Najednou ucítila děsivý strach. „Můj otec měl poctivou práci,“ odsekla. „Dělal vrchního sládka v pivovaru.“

„Tvůj otec –“

„Je mrtvý,“ zasyčela. „Jako byl většinu mého života.

Díky za to hezké poklábosení, Ede, ale už se musím vrátit do práce.“

Tentokrát už se ji nepokusil zadržet. Zůstal stát na kraji chodníku, ruce svěšené podél boků, ztělesnění opuštěnosti.

„Casey –“

Neotočila se. Přidala do kroku, oči upřené na dveře, k nimž se blížila. Proto si také nevšimla doktora Hunsackera, který se vynořil zpoza stromů nalevo a odešel pryč.

Tu noc začaly telefonáty znovu.

Jack na Casey čekal, jak slíbil, když konečně o půlnoci vyšla ze dveří nemocnice. Shrbený na předním sedadle a zabraný do knihy Immanuela Kanta. K tomu si pouštěl z rádia jakousi zvláštní směsici jazzu. Zeptal se Casey, jak se měla, ale ta se na něj jen obořila. Zbytek cesty mlčeli.

Když dorazili před dům, poděkovala Jackovi za ohleduplnost a doporučila mu, aby se jel domů vyspat. Ještě mu neřekla o tom, že za ní byl Ed ani že s ní z celé nemocnice mluví jen Abe a Marva. Byla unavená, bolavá a nechtěla mít Jacka další noc u sebe, protože tím by se všechno jen komplikovalo.

Popřála mu dobrou noc a zamířila zadními dveřmi do domu. Uvařila si konvici kávy a chtěla si sundat boty, když zjistila, že Jack sedí ve svém voze na příjezdové cestě, má rozsvícené mapové světélko a čte si Kanta.

„Pitomec,“ ulevila si, pak otevřela přední dveře. „Pojď dovnitř!“

Stáhl okno vozu. „Je mi tu dobře,“ ujistil ji.

„Jsi jako osina v zadku!“ odsekla nahlas. „A dneska budeš spát v tom zatraceným pokoji pro hosty!“

Přísahala by, že ho slyšela zasmát se.

Samozřejmě v pokoji pro hosty nespal. Sundal si boty ve společenské místnosti, kravatu hodil přes pohovku. Zato si s sebou přinesl holení. To skončilo ve spodní koupelně.

Casey s ním nemluvila. Nemohla. Nechala ho u kávy a vydala se nahoru.

Telefon ji probudil ze zlého snu, ve kterém znovu volala tím skomírajícím hláskem: „Tati, ne! Neodcházej!“

Další zazvonění, neodbytné a křiklavé. Vyskočila z postele a sáhla po sluchátku.

„Haló?“

Zaslechla, jak to Jack zvedl, jen proto, že věděla, že to udělá. Hunsacker si zachoval mlčení jako obvykle. Casey se schoulila na židli, rozechvělou ruku si položila na čelo.

Dnes v noci byl výhružný jako vítr, který narážel do oken a snažil se bez ustání proklouznout dovnitř. Dnes v noci se málem neovládla. Zoufale toužila ventilovat svůj vztek a zoufalství, strach a nenávist.

Ale Hunsacker byl dnes v noci příliš skutečný, hrozivý.

Musela se kousat do ruky, aby vydržela nerozkřičet se na něj.

Pak cvaknutí jako obvykle. Tiché, kontrolované, spokojené. Casey se nemohla pohnout, dokonce ani zavěsit telefon. Slyšela ze sluchátka ticho a ani nevnímala cvaknutí zespoda. Věděla, že by měla sejít dolů a promluvit si s Jackem, ale nemohla. Seděla schoulená na židli jako malé dítě, držela v ruce sluchátko, oči zavřené, ruku před ústy.

Jack čekal, až zavěsí. Kolem vládla noc. Z Caseyina pokoje však žádné cvaknutí nepřicházelo. Telefonát ho zneklidnil. Slyšel ty nejohavnější věci, jaké může člověk člověku říct. To ticho ale bylo plíživé a nabubřelé. Mrazilo ho z něj v zádech.

Casey pořád nic. Nakonec zavěsil a vydal se po schodech nahoru.

První poschodí se velmi podobalo přízemí, plné rodinných starožitností a ošoupaných koberců a svatých obrázků. Do chodby vedly čtverý dveře. Jack je ignoroval a pokračoval po schodech do podkroví.

Pode dveřmi se linul tenký proužek světla. Uvnitř bylo ticho.

Dveře byly odemčené. Zaklepal a otevřel najednou, nedal jí šanci, aby ho poslala pryč. Zůstal stát. Pokoj připomínal kuchyni dole, záblesk barev v tom nevýrazném domě, modrá, zelená, fialová na zdech, na povlečení a závěsech, kolem poházené oblečení, knížky a časopisy.

Dýchal z toho život.

Jenže pak uviděl Casey a nemohl nemyslet na to, jak ji našel v koupelně na podlaze. Seděla schoulená na židli, vlasy rozcuchané, zpod květované noční košile jí čouhaly bosé nohy. V jedné ruce svírala sluchátko.

„Casey?“ Slyšel to. Bolest a zoufalství ve vlastním hlase. Vztek.

Zvedla hlavu a otřásla se. Oči měla dokořán, rysy napjaté. „Nechoď sem,“ řekla tiše překvapivě klidným hlasem.

Zarazil se. Instinkty ho táhly k ní, chtěl ji vzít do náruče a utěšit. Nevěděl co s rukama, tak je strčil do kapes. „Jsem tady, kdybys mě potřebovala,“ vymáčkl ze sebe.

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu,“ zašeptala a oči se jí leskly.

„S tebou je to moc snadné.“

Jack strávil příliš mnoho hodin zkroucený na té malé pohovce, aby tohle poslouchal. Byl moc unavený, zoufalý a táhlo ho to k ní.

„Byl jsem skaut,“ zazubil se. „Vždycky důvěryhodný a spolehlivý.“

Pokusila se usmát, ale mělo to blíž k pláči. „Tak já ne,“

řekla tenkým hláskem a z očí jí začaly vytékat slzy.

Jack udělal to jediné, co mohl. Došel k ní a vzal jí sluchátko z ruky. „Pojď,“ nařídil, zavěsil telefon a postavil ji na nohy. „Musíš se vyspat.“

Ucukla při jeho doteku, vyplašená a ostýchavá. Přesto šla za ním. Jack ji vedl k posteli. Odhrnul pokrývku, a když si vlezla do postele, přikryl ji a deku uhladil, podobně jako ona přede dvěma dny ráno, když si myslela, že spí.

„Jsem tady,“ zopakoval a pohladil ji po vlasech. „A zůstanu tady, dokud to neskončí.“

Unaveně se usmála. „Počítám, že diskutovat o tom nemá smysl.“ Taky se usmál. „Až chytíme Hunsackera, pak můžeme diskutovat, o čem budeš chtít.“

Podlehl náhlému popudu, sklonil se k ní a políbil ji.

Nebyl to takový polibek jako v koupelně. Byl to spíš příslib než zdůraznění. Polibek, který prozrazoval, že od ní potřebuje právě tolik, jako ona od něj. Nedal ani jednomu z nich šanci zareagovat. Otočil se a rychle odešel.

Ani tu noc se Casey nevyspala. Převracela se a vrtěla, až se zezdola ozvaly Heleniny šouravé kroky a ona konečně vstala. Další den s Jackem u snídaně. Další den honu na Hunsackera. A další den s Helen, den v práci.

Když sešla dolů, Jack už měl snídani hotovou.

„Včerejší hovor přišel z Creve Coeur,“ oznámil a podal jí hrnek kávy. „Je to pokaždé takové jako včera v noci?“

Kývla. „Pokaždé. Tak nějak přišel na to, že ticho je pro mě mnohem horší než jakákoli slova.“

Zamyšleně se napil. Ještě se neoholil a pořád byl bosky.

V noci toužila po jeho náruči, chtěla, aby ji držel a odehnal od ní všechny noční můry. Chtěla to i teď, proto se raději otočila.

„Víš, že za mnou včera přišel do práce Ed?“ zeptala se.

Sama tomu pořád nemohla uvěřit. „Hunsacker mu vykládal dojemné historky o týrání. Jak na něj byl tatínek zlý.“

Podívala se na Jacka a čekala pohrdání. Místo toho řekl tiše: „Vlastně je to pravda.“

Zarazila se. Ztrácela vnitřní rovnováhu.

„Ale no tak,“ namítla, „řekl by cokoli, aby si získal sympatie.“

Jack se na ni podíval. „Rodina to ututlala díky penězům,“ pokračoval. „Smetánka společnosti. Náš slavný chirurg zřejmě trpěl neovladatelnými záchvaty vzteku, když si přihnul. Tloukl syna a zneužíval dceru a jeho manželka s tím odmítala cokoli dělat. Včera jsem to četl v hlášení.“

Casey nic takového slyšet nechtěla. Potřebovala si udržet oprávněný vztek.

„Kecy,“ odfrkla si.

Jack zavrtěl hlavou. „Spojil jsem se s detektivem z Bostonu. Ten požár zůstává dodneška sporný a on mi řekl věci, které se do zpráv nedostaly. Je to klasický vzorec chování sériových vrahů, týrání doma, které je tak kruté, že se z dítěte stane naprostý asociál. Dělá to všechen ten bezmocný vztek a výčitky a strach pod dokonalým zevnějškem.“

Malé dítě, ukryté ve tmě, plačící hrůzou, zvuky kroků.

Výkřiky. Bezmocné, opuštěné a vyděšené.

Ne. Hunsacker je monstrum. Ubližuje lidem jen proto, aby to viděl. Nikdy nebyl dítě.

„Dobré ráno, otče. Podívejte, co nám donesl pan Rawlings.“

Casey sebou trhla při zvuku Helenina veselého hlasu.

Věděla, že ji Jack pozoruje, ale nepodívala se na něj. Otočila se k matce.

„Dobré ráno, paní McDonoughová,“ pozdravil Jack.

„Dobré ráno, pane Rawlingsi.“

Teprve tehdy si všimla, že pan Rawlings přišel dovnitř, v náručí kytici kosatců, jiřin a gladiolů. Usmíval se.

„Slíbil jsem, že vás nechám projet se v tom mustangu, že?“ řekl Jack, když Helen odešla hledat vázu. Pan Rawlings se tvářil jako člověk, který vyhrál v loterii. Jindy by se usmívala i Casey. Dnes jen seděla a upírala oči na snídani, na kterou ji přešla chuť „To bych byl moc rád,“ řekl pan Rawlings. „I když musím přiznat, že nejvíc by se mi líbilo vyzkoušet si to porsche.“

Casey to nezaregistrovala, byla příliš ztracená v myšlenkách. Zato Jack ano.

„Porsche?“ zeptal se zrádně tichým hlasem.

Pan Rawlings kývl. „To, co má Caseyin přítel. Jak sem odpoledne občas přijede, aby dělal Helen společnost.“

Tehdy se Casey vzpamatovala. Otočila se k panu Rawlingsovi.

Zvedl se jí žaludek a do hrdla jí stoupal výkřik.

„Jaký přítel?“ zeptala se napjatě a snažila se udržet klidný tón. Rukama svírala hrnek s kávou. Čekala. Děsila se.

Věděla.

Pan Rawlings to necítil. „Přece ten blond pán,“

odpověděl a otočil se k Helen. „Říkala jste mu Micku, že?“

Tady. Hunsacker tady byl a její matka ho pozvala dál.

Casey nevnímala, když se hrnek roztříštil o podlahu, ani necítila horkou kávu na holých nohou.

KAPITOLA 20

„Co sis myslela?“ zavřískla Casey a otočila se k matce.

„Co sis sakra myslela, žes ho pustila sem?“

Jack došel k ní. „Casey.“

„Ne,“ obořila se na něj. „Byl tady. U mě doma. U mě doma a ona ho sem pustila!“

Helen před sebou držela květiny jako štít, ruce se jí třásly a v obličeji byla bílá jako křída. „Nevzpomínám si na žádné návštěvy,“ bránila se chabě. Otočila se a vydala se ke dveřím. „Musím tyhle květiny odnést panence Marii…“

„Ne,“ popadla ji Casey za ruku a otočila k sobě.

„Tentokrát ne. Budeš se mnou mluvit!“ Nejradši by matkou zatřásla.

„Moje návštěvy jsou moje –“

„Jak dlouho sem chodí?“ vyštěkla Casey, ruce zaťaté do pěstí.

Helen pokrčila rameny. „Pár týdnů. On… občas se zastaví. Byl tu včera. Stýskalo se mi po něm.“ Krátké vzepření rychle oslabovalo. „Říkal, že ode mě odejdeš, jestli to zjistíš.“

„Tak proč jsi to udělala?“ zeptala se Casey nevěřícně.

Pořád se nedokázala smířit s představou, že se Hunsacker dotýkal jejích věcí, seděl u jejího stolu a bavil se s její matkou, zatímco byla v práci. „Vidělas jeho fotku v televizi.

Víš, kdo to je. Proč jsi ho proboha pustila dovnitř?“

„Ty to nechápeš,“ namítla Hellen a oči se jí zarosily.

„Nikdys to nechápala.“

„Co jsem nechápala?“ odsekla Casey. „Pozveš k nám domů vraha a já to mám chápat?“

Jack ji vzal za rameno. Chtěla se mu vytrhnout, ale nedovolil to.

„Musíme to probrat racionálně,“ řekl vyrovnaně.

Otočila se k němu. „Dotýkal se mých věcí,“ prskla. Oči ji pálily a na prsou cítila neskutečnou tíhu. „Řekl jim, aby stáhli tu suspendaci jenom proto, aby zase mohl chodit ke mně domů! Copak to nechápeš? Znásilňoval mě a ani si přitom nemusel rozepnout kalhoty!“

Na pana Rawlingse docela zapomněla.

„Je mi to líto,“ omlouval se. „Myslel jsem, že to víte. Že je to váš přítel.“

„Děkujeme, že jste nám to řekl, pane Rawlingsi,“

uklidňoval ho Jack a pořád Casey nepouštěl. „Mohl bych si s vámi za chvilku promluvit?“

„No samozřejmě.“

„Casey, musíme se na chvíli posadit,“ rozhodl Jack.

Nedokázala spustit oči z matky. Nemohla to pochopit.

„Vysvětli mi to,“ žádala a Jacka pořád ignorovala.

„Vysvětli mi, proč jsi ho sem pozvala.“

„Protože chápal,“ zakňourala Helen, hlavu sklopenou, slzy už jí zase stékaly po známých cestičkách na vrásčitých tvářích. „Přišel, aby mi přinesl rozhřešení.“

„Jaké rozhřešení?“

Helen jen zavrtěla hlavou. „Ty to nechápeš. Nikdy jsi to nechápala. Nemáš útrpnost.“

„Řekni mi to!“ obořila se na ni Casey. „Ať to pochopím.“

„Protože on to věděl,“ odpověděla Helen tiše. „Mluvil ke mně Mickovým hlasem. Říkal mi to, co mi nemůžeš říct ani ty. Chceš, abych s tebou mluvila, ale jsi to ty, kdo nechce mluvit se mnou. Nechceš poslouchat. Nabídl mi, že mou vinu odnese se svou.“

„Jakou vinu? Čí vinu? Ten chlap s námi nemá nic společného!“

Helen jako by se zmenšila. Vrtěla hlavou. „Ty si to nepamatuješ.“ zašeptala. „Nechceš si to pamatovat.“

„Co si mám pamatovat?“

„Že jsem ho zabila!“ vykřikla najednou Helen a váza se rozprskla na podlaze. Helen vylétly ruce k ústům, jako by mohla vzít svá slova zpátky. Květiny se jí vysypaly k nohám, šaty měla polité vodou.

Casey toho měla dost. Kolikrát už tuhle konverzaci vedly? „Panebože, mami,“ ulevila si znechuceně. „Copak ti mám zase vykládat, že když někdo odejde z kláštera, nikoho tím nezabije?“

„Ne!“ trvala Helen na svém. Začala vzlykat. Hrůzou.

„Ne, ne, ne. Ty to nevíš. Nechceš to vědět. Pokaždé se otočíš a utečeš, protože to nechceš vědět. Nechceš s tím mít nic společného, se mnou, kvůli tomu, co jsem udělala. Pořád nechápeš? Bylas u toho. Klečelas vedle mě v obývacím pokoji každý večer a pomáhala mi doručit vzkaz našemu Pánu. Ty, Benny a já, den za dnem. Modlili jsme se, abychom zastavili jeho nečestné činy.“

Casey se najednou zajíkla, v krku ucítila pachuť žluči.

Zakryla si rukama uši, ani si to neuvědomila. Přerývavě dýchala, srdce jí bušilo.

Ale bylo pozdě.

„Každou noc,“ vzlykala Helen, ruce přitisknuté na prsa.

„Každé ráno, když se vzbudil. Každý den, deset let. ‚Prosím, pane Ježíši,‘ modlila jsem se. ‚Pomoz ubohé hříšnici. Pomoz svým dětem uniknout. Zachraň nás.‘ A pak přišel domů, já seděla naproti němu u stolu a čekala, čekala na ten poslední bourbon a věděla, co přijde. Každou noc jsme se modlili.

‚Prosím, Ježíši, Marie. Jen ať… Mick… umře.‘“

„Ne,“ zasípala Casey, tváře mokré od slz.

Sny. Ty ozvěny dětského hlasu, které slýchala. Hrůza ze tmy.

Helen se sesula. Jack se k ní vrhl, aby ji podepřel.

„Už jsem to nedokázala dál snášet. Už jsem se nemohla dívat, jak Benny trpí… Modlila jsem se. Byla jsem na policii a tam mi řekli, že jak jsem si ustlala, tak ležím, že je to můj manžel. Byla jsem za farářem a ten mi řekl, abych se modlila o vedení. Ale já byla slabá. Špatná. Proto jsem ho zabila. A on to chápal. I on se modlil. Pamatoval si na to.“

Jack Helen jemně posadil na židli. Casey se nehýbala.

Nedokázala uniknout útržkům vzpomínek, které náhle ožily.

Benny. Milý vážný Benny, který spal pod ní. Který se vždycky odplížil do velké místnosti, kde měla Helen šití, a schoval se mezi krabicemi, aby ho otec nenašel. Který se modlil ze všech nejvroucněji, hlavu sklopenou, růženec smáčený slzami.

Helen, která se plížila po špičkách ve vlastním domě, aby unikla slepé zuřivosti vlastního manžela, a která se nikdy nedostala dál než ke dveřím velké místnosti, než ji Mick chytil a ztloukl a její vyděšený nářek se rozléhal ve velkém domě.

Casey, uvězněná ve tmě svého pokoje mezi těmi hrozivými zvuky, topící se ve výčitkách, hanbě a hrůze, přemítající, proč jsou Benny a její matka o tolik horší, že jim musí ubližovat, když jí neubližuje. Která si přála, aby ji taky bil, jen aby unikla té hanbě.

Helen odnesla šicí stroj den po Mickově smrti.

Přeměnila svůj šicí pokoj na chrám viny.

Vzpomínala, jak pokaždé ležela ve tmě na posteli, ruce přitisknuté na uši, a dívala se na noční oblohu. Přece nedokázala uniknout těm děsivým výkřikům, nářkům, bolesti, vzteklému řevu otce a rachocení nábytku.

Přála si žít někde úplně jinde, sama někde, kde by nemusela každé ráno vstát a políbit otce a cítit u toho zahanbení, protože ho měla tolik ráda. Protože i když se modlila s matkou a bratrem, prosila ho, aby neodcházel.

Ucítila na rameni Jackovu ruku a otočila se do jeho náruče.

„K čertu s ním,“ vzlykala mu do košile. „K čertu s ním, k čertu s ním…“

Jack se k ní sklonil a ona cítila jeho teplou tvář. Jemně ji hladil po vlasech. Neříkal nic, jen ji držel, pevně, aby nemohla uniknout, aby se nezhroutila.

Zvedal se jí žaludek, nemohla dýchat.

Byla jediná, kdo se k Mickovi rozběhl, když zkolaboval.

Benny a Helen seděli jako přimražení, vidličky v půli cesty k ústům, oči matné jako leklé ryby, hrůza smíšená s nadějí.

Ale Casey tahala otce za rukáv, křičela a nenáviděla se za to, nenáviděla matku za to, že se tak cítí.

„Tati, ne! Neodcházej, tati, prosím!“

Za oknem se zešeřilo. Zdálo se, že konečně bude pršet, přijde bouřka, která odplaví špínu a zatuchlý vzduch ve městě.

Helen ležela v posteli, naříkající a ztracená. Casey ji tam doprovodila, zničená. Ruce se jí třásly stejně jako matce.

Jack zůstal v obývacím pokoji a díval se na Heleninu imaginární rodinu na stěnách. Rodinu, která jí dávala oporu a lásku, když to její skutečná rodina a víra nedokázaly.

Nenáviděl systém, který chránil takovou zrůdu a jeho rodině zajistil místo v pekle.

Rozhodl se, že musí vyrazit do Chicaga a najít tu prostitutku. Pokud získá její svědectví, dostane Hunsackera.

Domluvil se proto s Bertem, že ho k McDonoughovým přijde vystřídat a nehne se ani na minutu. Dalšího muže pošle k ní do práce.

Lov začal.

„Zavolej, že jsi nemocná.“

Casey se podívala do zrcadla a uviděla ho za sebou. Byl oblečený do práce, v nové tmavě šedé košili a s kravatou, nice v bok.

„A kdy bych se mohla vrátit do práce?“ zeptala se bezvýrazně. „Přeložili by mě na rehabilitační bez mrknutí oka.“

Viděla jeho frustraci. Čelist měl zaťatou, na čele vrásky.

Vypadal ještě unaveněji, než se ona cítila. Navíc ho zjevně bolí žaludek. Překvapila ji ostrá bolest, jakou ucítila při pomyšlení, že se pro ni trápí.

Rezignovaně vzdychla a otočila se k němu. „Budu v pořádku,“ slíbila. „Dneska slouží Marva, ta stojí při mně.“

Jack zavrtěl hlavou. „Byl bych radši, kdyby ses odsud nehnula.“

„Já bych zase byla radši, kdybych se sem už nemusela vrátit,“ opáčila. Ze všeho kolem sebe cítila Hunsackerovu přítomnost.

„Bert tu bude za pár minut,“ ujistil ji.

Casey se usmála.

„Nehneš se bez něj ani na krok,“ žádal Jack. „Slyšíš?

Nechci, abyste ani ty, ani tvoje matka zůstaly jenom na chvilku samy.“

Casey pokrčila rameny a uhnula pohledem. „Nenávidím to,“ vypravila ze sebe a znovu měla na krajíčku.

Už ji ani nepřekvapilo, že ji vzal do náruče. Přitiskla se k němu, vděčná za jeho sílu a nevtíravé mlčení.

„Zítra večer jsem zpátky,“ slíbil. „Jestli se nám podaří v Bostonu sestavit nějaký vzorec, posílíme tím důkazy, které máme.“

Kývla, oči zavřené. Pořád se zmítala mezi nenávistí a soucitem. „Nechci, aby mi ho bylo líto,“ vypravila ze sebe šeptem. „Chci ho jenom nenávidět, chci, aby byl zrůda.“

„On je zrůda,“ řekl Jack a pohladil ji po zádech. „Ale zrůdy většinou stvoří ještě horší zrůdy.“

Zavrtěla hlavou. „Mám s ním tolik společného.“ Až na to, že ona se nemusela krčit v koutě před tou silnou rukou, které se nedalo uniknout, nemusela skrývat pohmožděniny.

Musela se jen dívat.

„Ze synů vyrostou sérioví vrazi,“ poznamenala suše. „Z

dcer se stanou zdravotní sestry.“

Jenže z Bennyho se nestal vrah, aby tak ventiloval svou hanbu a bolest. Raději zvolil zapomnění. Zmizel v mlze jako smutná tichá troska, napůl duch, aby ho už nikdy nikdo neviděl. Možná jen vztek dokáže takové muže udržet naživu.

Ještě chvíli si sobecky vychutnávala Jackovu oporu. Pak se napřímila. „Dobře,“ prohlásila a přinutila se kvůli němu k úsměvu. „Představení začíná. Dávej na sebe v Bostonu pozor.“

Jack se zasmál. „Nezapomínej, že já jsem ten, kdo má pistoli.“

Naklonila hlavu ke straně. Neošálí ho. Věděla to a on taky. Přesto si potřebovala udržet fasádu.

„Jsem zdravotní sestra,“ řekla. „Ty zbraně nepotřebují, aby naháněly hrůzu. Tak už běž. Počkám tu, než přijde Bert.“

Vzal ji za ramena. „Slib mi, že neuděláš nic hloupého,“

požádal, už bez úsměvu.

Kývla. „Vrať se brzy.“

Žádný z nich nevyslovil to, co oba cítili. Ještě to nedovedli pojmenovat. Casey jen věděla, že dělá to, co se zapřísáhla už nikdy neudělat. Těší se. Těší se, až Jacka znovu uvidí, i když ještě ani neodešel. Doufala jen, že nedělá znovu stejnou chybu.

Dostala další polibek. Tentokrát ani příslib, ani zdůraznění. Tenhle byl pomalý, poživačný a vášnivý, při jakém člověk zapomene na všechny problémy a myslí jen na své hormony. Caseyny hormony byly navíc za ty roky zle zanedbané, takže se rázně dožadovaly pozornosti. Když se Jack odtáhl, trochu zadýchaný a s úsměvem, Casey už zapomněla na všechno, co si slíbila.

Když odjížděla do práce, obloha byla zatažená, teplota vysoká a ve vzduchu visela vlhkost. Casey bouřky milovala.

Sedávala ve svém pokoji a dívala se, jak zuří nad městem.

Dnes ale nadšená nebyla. Byla nesvá, nervózní, neklidná.

„Co si pamatuješ z té noci, kdy přivezli Billii?“ zeptala se Marvy, když se posadily k večeři.

Marva zvedla oči od salátu. „Moc ne,“ připustila.

„Proč?“

Casey mávla rukou k chorobopisům vedle sebe.

„Protože někde tady je Hunsackerova chyba. Cítím to v kostech, jen pořád nevím, jak ji najít.“

Marva přimhouřila oči. „No, každopádně bych to na tvém místě nevykřikovala tak nahlas.“

„Byl u mě doma,“ připomněla jí tlumeně Casey.

Nemohla na to přestat myslet.

Marva kývla. „Už jsem o tom s tebou mluvila. Vypadáš jako den stará hromádka trusu na sluníčku a práce ti v tom nijak nepomůže. Měla bys ležet doma v posteli, schoulená do klubíčka, a trochu se vzpamatovat, ne být tady. Zvlášť ne tady. Měla by ses mu na hony vyhýbat. Zejména jestli ví, žes na to přišla.“

„Čekal na to,“ opáčila Casey. „To byl jeho plán. Musela jsem ráno zavolat kněze, aby se mu matka mohla vyzpovídat. Nemůžu se doma ani posadit na židli, aby se mi nechtělo zvracet. Pravděpodobně z toho má druhé Vánoce.

Musím ho dostat. Mám takový pocit, že mi v chorobopisu VanClevové něco uniklo. To je ten, který mu dělá alibi.“

„A co podle něj dělal?“

„Měl být v Barnesově nemocnici dvacet minut předtím, než přišel sem. Dostal se sem těsně předtím, než Billii přivezli, na to si pamatuju. Byl z něj cítit bourbon a snažil se zapůsobit. Takže jestli byl dvacet minut předtím v Barnesově, nemohl se dostat deset minut cesty odsud, srazit Billii a pak sem dorazit ještě před ní.“

Marva sáhla po chorobopisu. Casey vzala zápisky z Barnesovy a začala kontrolovat časy. Sestra tam zapsala, že dorazil v 19.05. Neuvedla, kdy odešel. Podle jeho poslední poznámky to bylo ve 20.00. A Casey ho zapsala ve 20.20.

Ale něco jí na tom nesedělo, jen to nedokázala pojmenovat.

„Škoda že ho nemůžou zavřít za to, že dělá vaginál, když to není nutné,“ poznamenala Marva. „Tahle ženská to rozhodně nepotřebovala.“

„Podle mě to dělá za trest,“ řekla Casey.

Dál přemýšlela. „Půjč mi ten spis na chvíli,“ požádala.

Dívala se do něj a vzpomínala na paní VanClevovou s rudými nehty a diamanty. Byla příšerná. Casey jí měla plné zuby dlouho předtím, než se Hunsacker objevil.

„To je ono!“ vydechla najednou. „Byla to hrozná mrcha, pořád otravovala a nadávala. Volali jsme Hunsackera dobře třičtvrtě hodiny, než jsme ho našli… a tady to nikde není.

Vím, že jsem to chtěla dát do zápisu, zvlášť po těch jejích scénách.“

„Jenže jestli to není na papíře –“

Casey zvedla hlavu. „Jak dlouho se schovávají záznamy o telefonních hovorech?“ zeptala se.

Marva pokrčila rameny. „Podle mě napořád.“

Casey ani nedojedla, vyskočila a rozběhla se ke dveřím.

„Co to děláte?“ zeptala se jedna ze sekretářek, když Casey vytahovala jednu zásuvku kartotéky po druhé v zuřivém hledání. Jmenovala se Venice a nesnášela, když se jí sestry přehrabovaly v záznamech.

„Záznamy telefonátů,“ řekla. „Z března. Kde jsou?“

„Ve spalovně,“ opáčila, jako kdyby byla Casey natvrdlá.

Ta se zarazila. „Prosím, to neříkejte.“

„Schovávají se měsíc.“

„Ne,“ řekla druhá, mladší. „Má je Tom. Viděla jsem je u něj v kanceláři. Vypracovávají podle nich nějakou studii.“

Casey sáhla po telefonu a zavolala ochranku. „Nechcete snad jít k Tomovi do kanceláře?“ užasla Venice. Casey se usmála. „To si pište.“ Zatímco čekala na ochranku, volal Bert. „Dávej si pozor, děvče,“ varoval ji. „Ještě ho nemáme.

Státní značka určitě patří černému porsche, ale registrované je na Waltera Reeda.“

Casey se štěkavě zasmála. „Víš, kdo je Walter Reed, Berte?“

„Ne.“

„Doktor, co našel lék na žlutou zimnici. A taky je to vojenská nemocnice.“

„To je bezva,“ poznamenal, „ale není to důkaz. Čekáme na fotky a podpisy. Snad budeme mít štěstí. Do tý doby zůstaň pěkně při zemi.“

„Rozbiju to jeho alibi, Berte,“ rozplývala se. „Cítím to.

Je to v těch telefonních záznamech. Jakmile ho dostaneme u Billie, dostaneme ho i u těch ostatních.“

Neslyšela, jak se dveře sesterny otevřely, tak byla rozrušená. Marva zvedla hlavu. Ve dveřích stála Barb, přetékající nepřátelstvím.

„Dostali jsme varování před tornádem,“ oznámila.

Upřela pohled na Casey. „Velká bouřka, žene se naším směrem. Ošklivá.“

Casey už Barbina melodramata unavovala. Konečně se někam dostává. Zajde za Buddym a řekne mu, že všechno dopadne dobře. Zajde za matkou a řekne jí, že jí Mick odpustil. „Trauma kód, sál číslo sedm. Trauma kód, sál číslo sedm.“ Casey sotva zavěsila a už se hnala ze dveří. Než se konečně setkala s mužem z ochranky, měla pocit, že snad zešílí. Na oddělení vypuklo hotové peklo, které trvalo tři hodiny, plno krve a opilců. Posledního ošetřili, když už se dovnitř trousily sestry na noční směnu.

Poprosila muže z ochranky, aby jí odemkl Tomovu kancelář s výmluvou, že si tam nechala tašku. Naštěstí nebyl dost trpělivý, aby tam na ni počkal. Našla záznamy za deset minut.

Další půl hodiny jí trvalo, než to objevila. Třetího března, směna od tří do jedenácti, záznamy všech telefonních hovorů včetně toho, kdo volal, kam byl hovor přepojen a kdy volaný zavolal zpátky. A čísel se zápisy a Hunsackerovým jménem tu byla celá řada.

Volali mu kvůli jinému pacientovi v 19.10. Vzal to v Barnesově. Když o čtvrt hodiny později dorazila paní VanClevová a vyžadovala jeho okamžitou přítomnost, telefonát byl neúspěšný, vedle poznámka, že ho nesehnali, protože z Barnesovy právě odešel. Celých čtyřicet minut předtím, než stálo jeho rukou v chorobopisu. Opakované telefonáty do Barnesovy, ke Svatému Isidorovi a na jiná místa, všechny neúspěšné.

Casey si myslela, že bude cítit vítězství, opájet se triumfem. Místo toho cítila podivné prázdno. Je po všem. Je čas zabalit to.

Marva na ni čekala na sesterně, byla tu také Barb a několik nočních sester. Casey zvedla kopii záznamů, kterou si v kanceláři pořídila.

„Lhal,“ oznámila bez obalu. „Mám to černé na bílém.

Jeho alibi nejsou nic než kupa lží.“

Marva se ustaraně zamračila, ale Casey už bylo všechno jedno. Příliš dlouho chodila kolem horké kaše. Je na čase, aby ji všichni poslouchali a pochopili.

Těšila se, jak přijede domů, předá materiály Bertovi a druhý den se stulí k Jackovi v posteli. Uložila kopii hovorů do tašky a vydala se ke dveřím.

Na obzoru zuřila bouře. Blesky pročesávaly noční oblohu, stromy se ohýbaly. Chvíli stála a jen se dívala, vítr jí cuchal vlasy.

Když přijela domů, v domě se svítilo, u Helen v pokoji, v kapli a v obývacím pokoji. Zřejmě si Helen myslí, že přítomnost policie vyžaduje zvláštní osvětlení.

Zaparkovala za Bertovým autem a vypnula motor. Za rohem parkovalo jiné auto, ale nevěnovala tomu pozornost.

Na tom místě se pravidelně odehrávala milostná dostaveníčka.

Vešla do kuchyně a postavila tašku na zem. Měla žízeň.

Pak zajde za matkou a předá Bertovi usvědčující materiál.

Rozhlédla se. Kde vůbec Bert vězí. V domě bylo ticho, rušené jen předením ledničky a tikáním hodin. Možná se uchýlil do pokoje pro hosty. Anebo ho ulovila Helen. Casey málem zasténala.

Napila se ledového čaje. Vydala se po schodech nahoru.

Za okny zuřila bouřka.

Bert nechal hromadu papírů na stolku v předsíni, stejně jako to dělal Jack. Na hromadě trůnil jeho klobouk, sako měl přehozené přes židli. Usmála se. Jeho přítomnost ji uklidňovala. Možná se dnes v noci přece jenom vyspí.

Helen byla vzhůru, seděla v křesle u sebe v pokoji a odříkávala večerní modlitbu. Na stolku vedle sebe měla Mickovu fotografii. Casey si nebyla jistá, co s tím.

Vzpamatuje se teď matka, nebo propadne hlouběji do depresí a výčitek svědomí?

„Catherine, holčičko,“ přivítala ji matka s úsměvem.

„Zrovna ses vrátila? Myslela jsem, že už jsi tady.“

„Ne, mami, právě jsem přišla. Nevidělas seržanta DeClueho?“

Helen se rozhlédla, jako by se mohl schovávat někde v pokoji. „Ne, moje milá, neviděla. Vypadalo to, že má hodně práce, tak jsem šla nahoru. Jdeš k sobě do pokoje?“

Casey kývla. Pootočila se a zjistila, že dveře pokoje pro hosty jsou zavřené. Možná si šel lehnout. „Jsem dost unavená. Tak se uvidíme ráno?“

Helen se zamyslela. „Možná budu muset… navštívit.“

Kapli. V tom případě se nic nezlepšilo. Casey potlačila vzdech, usmála se a popřála matce dobrou noc. Pak se vydala nahoru.

Otevřela dveře k sobě do pokoje. Napila se ledového čaje a rozsvítila.

„No výborně. Už tu na tebe čekáme.“

Casey zůstala jako přimražená. Sklenice jí vyklouzla z prstů, otevřela ústa. Nedokázala vykřiknout. Nemohla ani dýchat. Bert seděl strnule v jejím houpacím křesle, v ústech roubík, ruce svázané za zády, nohy přivázané ke křeslu.

Vedle něj, s pivem v ruce a nožem v druhé, seděl Hunsacker.

Usmál se, jako by právě vyzval Casey k tanci.

„Opravdu mě zklamalo, když jsem zjistil, že u toho nemůže být tvůj přítel seržant Scanlon,“ řekl. „Moc by mě těšilo, kdybych viděl, jak se bude tvářit, až ti uříznu obě uši.“

KAPITOLA 21

Když se ve filmech psychopat konečně ukáže, vypadá šíleně, má manické pohyby, oči mu svítí a těkají, směje se jako pomatený. Ale doopravdy to tak nechodí.

Hunsacker seděl v ušáku, opřený o jeden loket a provrtával ji pohledem. Příjemně se usmíval jako při formální večeři. Na sobě měl nemocniční mundúr.

„Nic na to neřekneš?“ zeptal se s úsměvem, oči smrtící.

Casey si všimla, jak se Bert chvěje zlostí. Nemohla se na něj podívat. Nemohla od Hunsackera vůbec odtrhnout oči. Mohl by zaútočit bez varování.

Venku rozčísl oblohu blesk.

„Já…“ Hlas jí selhal hrůzou. Venku se ozvalo třesknutí hromu.

Nikdy ji nenapadlo, že by ho mohla najít tady. Ani poté co navštěvoval její matku, ani po těch telefonátech. Zavrtěla hlavou. „Nechápu to.“

Napřímil se a položil si ruku na čelo postele. Casey zoufale toužila dát se na útěk, zabouchnout dveře, popadnout Helen a utéct. Srdce jí bušilo a dlaně se jí potily.

Jenže Hunsacker už ji dobře znal. Stačilo pozvednout nůž do úrovně Bertových očí a chvíli ho tam podržet.

Nedokázala by riskovat Bertův život. Možná by se jí podařilo utéct. Možná by se jí dokonce podařilo i zachránit matku. Ale po návratu by našla Berta rozřezaného na kousky.

Lesklá čepel nože sklouzla Bertovi po hrdle, podél vystouplé tepny. Člověk dokáže žít jen s určitými výčitkami, některé se nedají unést ani za cenu záchrany vlastního života.

Potíž byla v tom, že ji pořád nenapadalo, jak by mohla některého z nich zachránit, i když zůstane.

„Tak pojď dál, Casey,“ vybídl ji Hunsacker a ukázal na židli. „Udělej si pohodlí.“

Dokázala stěží promluvit. „Zahrnuje pozvání roubík a provaz?“

Hunsakcer se zasmál. „To se mi na tobě líbí,“ připustil.

„V práci jsem tě ovinul sítí tak těsně, že bys správně neměla ani dýchat, a ty přesto urážíš své nadřízené. Máš koule.“

„To neříkejte.“

Povytáhl obočí. „Proč? Nelíbí se ti takový kompliment?“

„Proč jste tady?“ zeptala se. Nepohnula se, jen stála a zírala na něj.

„Posaď se a já ti to řeknu,“ nabídl jí.

Zavrtěla hlavou. „Radši ne.“

Hunsackerův úsměv byl opravdu děsivý.

„Moc rád bych tě přesvědčil,“ řekl, a než mohla zareagovat, natáhl se a řízl Berta do tváře.

Vykřikla. Bert sebou škubl. Z řezné rány mu stékala krev přes bílou chirurgickou lepicí pásku, kterou měl omotanou kolem obličeje. Nůž se zastavil jen milimetr od jeho pravého oka. „Tak se posaď,“ rozkázal Hunsacker.

Casey se podlamovala kolena, ale podařilo se jí doklopýtat k židli.

Hunsacker vstal a došel k ní. „Vlastně ho asi ani nezabiju,“ řekl. „Aspoň ne zatím. Ještě nikdy jsem při práci neměl publikum, a protože tu nemůže být Scanlon, bude on moje náhražka.“

Casey si zaryla prsty do dlaní. Zírala na Hunsackera a nůž, ze kterého kapala krev. Dokážou mě vůbec identifikovat, pomyslela si absurdně. Najdou mě, nebo prostě zmizím jako ta poslední oběť?

„Proč právě teď?“ zeptala se ochraptěle. „Proč ne včera nebo minulý týden?“

Dřepl si před ni a ona se musela přemáhat, aby neucukla. Cítila jeho kolínskou, kouřovou dřevitou vůni.

Dívala se mu do očí, ale nic v nich nenašla. Zlost ani soucit.

Venku se znovu zablesklo.

„Protože je po všem,“ vysvětloval pobaveně, jako by se bavili o nějaké hře. „Dnes večer jsi to našla, viď? Čekal jsem na to. Byla to taková malá hloupost, uklouznutí, když jsem jindy tak opatrný. Jako tohle,“ řekl a ukázal na bílý mundúr. „Nikdo se nepozastaví nad doktorem, který v něm chodí. A v nemocniční prádelně mají tolik zakrvácených, že si jednoho navíc vůbec nevšimnou. Je to tak jednoduché, až je to geniální, co říkáš?“

Casey nedokázala odpovědět.

„Všechno, co dělám, je naprosto precizní. A přece jsem celé ty týdny, co jsme se namlouvali, věděl, že jsem udělal tu jednu chybu. Čekal jsem, až ti to dojde.“ Měl radost, usmíval se. „Měl jsem tajemství a čekal, až ho objevíš.“

Casey bylo zle. Věděla, že musí slyšet, jak jí buší srdce.

„Stejně proti vám pořád není jediný pořádný důkaz,“

namítla, jen aby dál mluvil, místo jednal. „Všechno to jsou jenom domněnky.“

Zvedl ruku a opřel jí špičku nože o tvář. Vzápětí ucítila ostré bodnutí hned pod lícní kostí. „Na tom nesejde,“ řekl a díval se, jak jí z rány vytéká krev. „Začínají tě brát vážně. V

Bostonu na mě nikdy nepřišli, ani v New Yorku. Nikdo mě nechytil, protože jsem byl tak opatrný, že nikoho nenapadlo ty vraždy spojovat. Až tebe. Tys mě odhalila, hned jak jsme se poprvé setkali. Proto taky budeš má poslední. Nejlepší.“

Casey už nedokázala vzdorovat a roztřásla se.

Spokojeně kývl. „Přece jenom nejsi tak statečná, jak sis myslela, co? Jen bych chtěl zjistit, má malá Casey, jak jsi na to přišla? Jak jsi poznala to co nikdo jiný?“

Ta mrtvá hnilobná přítomnost ve tvých očích, chtěla říct. „Nevím,“ zašeptala. „Prostě… pocit. To, jak… děláte vaginální vyšetření.“

Ozval se srdečný smích. „To jsi řekla na policii?“ zeptal se. „Bože, moc rád bych byl u toho.“

Nůž byl znovu blízko, šimral ji na kůži těsně pod okem.

Instinktivně zamžikala. Cítila, jak jí mezi prsy stéká pot.

Byla si jistá, že dál už to nevydrží, přece však kupodivu vydržela, k smrti vyděšená tím studeným ostřím.

„Casey, tady jsi.“

Hunsacker ucukl a Casey strnula. Otočila se a ve dveřích našla Helen, růženec v rukou, s ostýchavým úsměvem.

„Trocha vášně?“ zeptala se, když se rozhlédla po místnosti. „Casey, ty mě překvapuješ.“

„Mami –“

Hunsacker se chvěl potlačovanou energií, připraven udeřit na tu nebo na onu stranu. Casey se zoufale snažila působit klidně.

„Pojďte dál, paní McDonoughová,“ vyzval ji Hunsacker bez pohnutí, nůž schovaný ve stínu.

„Jen to ne,“ zachichotala se Helen a mávla rukou.

„Nikdy se nevměšuju Casey do zábavy, Benny. To bys mohl vědět. Půjdu dolů a udělám vám, děti, kávu.“ Otočila se a začala zavírat. Casey se málem zastavilo srdce.

Uteč, prosila v duchu. Uteč odsud pryč, než se rozhodne, že se na tvé přeludy nemůže spoléhat.

Helen se k nim ještě otočila. „Nebo byste radši čokoládu?“

„Kafe,“ zasípěla Casey, v očích slzy. Když se matka objevila, vzplanula v ní jiskřička naděje. Doběhne pro pomoc. Uteče a ona se zkusí na Hunsackera vrhnout. Ale Helen dnes v noci zůstávala ztracená v mlze. Rozzářeně kývla a odšourala se pryč.

„Víš, co se mi na tvé matce tak líbí?“ zeptal se Hunsacker znovu usměvavý. „Přesně tohle udělá. Půjde dolů a udělá kávu.“ Kývl, nadšený tím poznatkem. „Asi si dám se smetanou a cukrem.“

„Jestli zůstanete na kávu, jak chcete utéct?“ zeptala se.

Znovu se soustředil na ni. „Ale ne, neuteču,“ ujistil ji.

„Proto taky musí být tohle moje nejlepší dílo. Protože pak mě zastaví.“ Nůž se zvedl, jako by dychtil po její kůži.

„Hodně jsem na té poslední cvičil,“ přiznal. „Už je to nějaký čas, co jsem si naposledy vychutnal nůž. Víš, to je součást disciplíny. Používat ho na ženy při operaci a nikdy jim neublížit. Čistý, sladký a rychlý, bez bolesti nebo zjizvení.

Sebeovládání.“ Přitiskl jí nůž na tvář. „Otevřu je jako ryby a pak je zase zašiju.“

Rozřízl jí tvář. Věděla to ještě dřív, než ucítila bolest.

Celá se napjala v němém protestu. Otevřela ústa, ale hrůza

byla příliš velká, než aby dokázala vykřiknout. Začaly jí téct slzy.

„Ale tamty druhé, ty jsem nezašil,“ vykládal Hunsacker, přetékající obdivem sám k sobě. „Nechal jsem je otevřené, aby z nich vytekla všechna špína. Nakláněl jsem se nad ně, abych to cítil.“

Zvedl hlavu, takže se octl těsně u ní. Odhodil plechovku s pivem a popadl ji jednou rukou za temeno.

„Ano,“ řekl spokojeně. „I z tebe teď cítím tu sladkou vůni smrti.“

Bránila se zaúpění, které se jí sbíralo v hrdle. „Kdo to byl?“ zeptala se v pokusu neztratit s ním kontakt. „Ta poslední.“

Namočil si prst do její krve a olízl ho. „Na tom nezáleží,“ prohlásil. „Posloužila svému účelu.“

„Co jste s ní udělal?“

Spokojeně se usmál. „Nikdy ji nenajdou.“

Casey pálila tvář. Krev jí stékala na bílou sesterskou uniformu. Třásla se pod jeho dotekem.

Znovu zvedl nůž. Casey se instinktivně pokusila bránit.

Odtáhla se a zvedla levou ruku. Neměla šanci. Hunsacker jí jednoduše rozřízl dlaň od prsteníku k palci.

Vykřikla a vyskočila. Popadl ji za vlasy a přinutil posadit se. „Ty to asi pořád nechápeš,“ řekl jemně. Sáhl za židli a vyndal těžký černý revolver. Namířil jí na oko. „Mám tu i zbraň tady toho policisty. Dobře víš, že se zbraněmi to umím, Casey. Klidně vás teď můžu oba zabít a pak jít dolů a podříznout tvou matku… Nebo můžeš chvíli hrát podle mých pravidel a pořád si nechat šanci na útěk. Co si vybereš?“

Kvílela, slzy se jí na tvářích mísily s krví, prsty měla lepkavé a teplé. Zírala do ústí zbraně před sebou. Už nevnímala ani dunění hromu nebo blesky za oknem.

Neslyšela, neviděla.

„Tak povídej, Casey,“ vybídl ji tiše.

Nemohla ze sebe vymáčknout ani slovo. Zatahal ji za vlasy a zvrátil jí hlavu dozadu. Přitiskl jí ostří k hrdlu. „Tak pověz.“

„Počkejte,“ zachroptěla.

„Prosím,“ připomněl jí jako rodič, který vychovává dítě.

Zajíkla se, vzlykla. „Prosím.“

„Tati, prosím,“ dráždil ji. „Neodcházej.“

Okamžitě otevřela oči. „Ne –“

Nůž přitlačil, přímo na tepnu. „Slyšelas mě,“ zahřměl.

„T-tati, pro-prosím… neodcházej.“

Bude zvracet. Omdlí. V nose cítila pach vlastní krve.

Nůž povolil. Hunsacker zvedl hlavu a začichal. „Á, tady to máme,“ usmál se vesele. „Káva. Věděl jsem, že se s ní dá počítat.“

Položil revolver na stůl, těsně mimo dosah. Věděla, že by měla vyskočit a dosáhnout na něj. Ale byla přimražená hrůzou, nedokázala se ani pohnout.

Přesto bojovala dál. „Vy a já máme hodně společného,“

řekla ve snaze přimět ho, aby v ní viděl člověka, ne jen terč.

Překvapeně se na ni podíval. „Nemáme společného vůbec nic,“ ujistil ji a zajel jí prsty do vlasů. „Já jsem doktor a ty jenom sestra.“

Bylo to absurdní, ale zasmála se. Kolikrát už tohle slyšela? Smích však odumřel v přiškrceném zasípění. „Ne, myslela jsem naše otce,“ vymáčkla ze sebe.

„Ale ne, to sotva,“ odpověděl. „Tvůj otec byl idiot, co pracoval v pivovaru a mlátil svou ženu. Můj byl vážený chirurg z výborné rodiny.“ Který vlastnoručně vytvořil tohle monstrum, pomyslela si.

„Vycházel jste s ním?“

Znovu ji zatahal za vlasy a celou hrst jich vytrhl. „Vážil jsem si ho. Jako všichni ostatní.“

Ticho. Bouřka umlkla, jako by čekala, jak to dopadne.

Casey horečnatě přemýšlela, co by ještě řekla, jak by mu ukázala, že chápe, čemu musel čelit jako dítě.

„Řekl bych, že je čas na akci,“ prohlásil. „Rád bych byl pryč, než bouřka skončí. Svlékni se,“ nařídil.

Ztuhla. „Cože?“

Nadzvedl ji za vlasy ze židle. „Řekl jsem, svlékni se.

Teď.“

Roztřásla se ještě víc, zavřela oči. Dusil ji nový strach.

„Nemůžu… moje ruka.“

Popadl ji za rozříznutou dlaň a vytáhl na nohy.

Vykřikla. Nové slzy. Prosím, chtěla prosit. Neubližujte mi.

Udělám cokoli.

Udělám…

Ne.

Ne. Přesně to chce. Chce, aby ho prosila, aby žadonila.

Aby lezla po kolenou.

Najednou to pochopila nad slunce jasně.

Zabije ji. Ale mučení, které tomu bude předcházet, to ji děsilo nejvíc. Ne znásilnění. Pokoření. Chce, aby ho prosila, aby udělala cokoli, jen když ji nechá na živu.

Ale jestli začne prosit, on vyhraje. Zničí ji mnohem horším způsobem, než dokáže jakékoli znásilnění či vražda, protože ji znovu dožene minulost.

Pokusila se obrnit. Spolkla slzy a spustila ruce podél boků. Nůž ji znovu šimral na hrdle.

„Řekni

prosím,“

zašvitořil.

„Prosím,

doktore

Hunsackere, nedělejte mi to. Možná se svléknout nebudeš muset.“

Vůbec nechápala, kde vzala odvahu. Možná to byl slepý vztek, zbytek hrdosti. Nohy se jí podlamovaly. Umře. Helen ji nezachrání, ani Bert. Tak aspoň může bojovat o svou sebeúctu.

„Klekni si na kolena a pros,“ nařídil jí. „A možná tě nakonec vůbec nezabiju.“

Casey na něj mlčky a vyzývavě hleděla.

Pak se začala svlékat. Nebylo to s jednou rukou snadné, ale nakonec dopadla uniforma jako bílá kaluž k nohám.

Zůstala před ním v kalhotkách a podprsence. Venku kvílel vítr.

Hunsacker zavrtěl užasle hlavou. „Není s tebou zdaleka taková zábava jako s tou poslední,“ vzdychl. „Prosila mě dvě hodiny, než jsem ji zabil. Tentokrát bych asi mohl poslat Scanlonovi tvoje prsa.“ Podíval se jí do očí, vybízel ji, aby něco řekla. Obkružoval nožem její bradavku. „Nemáš moc velká prsa,“ pokračoval hladce, „ale hezká.“

Casey se otřásla. Ale dál stála, hleděla mu do tváře, mlčky, vzpřímená, bradu vzhůru.

Vztek. Divoký zběsilý vztek. Nic víc nevnímala.

„Nic mi neřekneš?“ zeptal se a trochu zatlačil. Nůž prořízl tenké hedvábí podprsenky. „Udělám to, Casey.“

Mlčela.

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře. „Casey, holčičko?“

Hunsacker ztuhl. Nůž sklouzl Casey po žebrech.

Uskočila. „Mami!“ vykřikla. „Uteč odsud! Musíš –“

Otočil se k ní a rozmáchl se nožem. Casey se vrhla stranou. Slepě zašmátrala po revolveru. Málem na něj dosáhla, když ji popadl za vlasy a trhl jí zpátky. Zuřivě vykřikla, zápolila s ním, obě ruce zvednuté, aby se alespoň trochu kryla před tím děsivým nožem. Vůbec neslyšela praskot zvenčí. Blesk uhodil do stromu a větev, která se

odlomila, narazila do okna pokoje. Dovnitř se vysypalo sklo.

Začal sem foukat prudký vítr.

Casey zaskočeně vyjekla. Hunsacker se otočil a vlekl Casey s sebou. Nedokázala spustit oči z nože. Oběma rukama ho držela za zápěstí, vzpouzela se a kopala.

Nalevo se rozlétly dveře. Dovnitř do pokoje pršelo, citelně se tu ochladilo. Hunsackerovi se nalepily vlasy do obličeje, takže dobře neviděl, když se otočil, aby se vypořádal s Caseyinou matkou.

Jenže to nebyla její matka. Byl to Scanlon.

„Jacku!“

Hunsacker ji přitáhl k sobě a přiložil jí nůž na hrdlo.

Hra skončila. Casey ochabla.

Ale Jack je tady. Postará se o ni. Zachrání ji. Znovu se rozvzlykala.

„Co tady sakra děláš zrovna ty?“ rozkřikl se Hunsacker.

Jack zaujal střeleckou pozici. Byl celý promáčený, nohy měl široce rozkročené, paže před sebou. Mířil Hunsackerovi přímo na hlavu.

„Casey,“ řekl, aniž by z Hunsackera spustil pohled.

„Musel jsem cestu zrušit.“

Chtěla kývnout, ale nemohla. „Má pistoli,“ vypravila ze sebe. Nůž zatlačil. Další řezná rána, varování. Příslib. Trhla sebou a snažila se neplakat. Ostří jí tlačilo přímo na tepnu.

Stačí jediné říznutí a zalkne se vlastní krví. Snažila se soustředit na Jacka, vymyslet, jak by mu mohla pomoct.

Jack kývl. „Já vím. Není ti nic?“

Potřebovala, aby jí řekl, že teď už bude všechno v pořádku.

„Ne,“ zašeptala, ačkoli jí krev stékala po šíji.

„Vidíš, jak je ten nůž ostrý,“ prohodil Hunsacker konverzačním tónem. „Nerad bych, aby uklouzl.“

„To i já,“ souhlasil Jack. „Protože jinak bych tě nezabil.

Jenom zmrzačil. Zbytek života bys strávil ve vězení na kolenou a se zadkem na patách.“

Hunsacker se usmál. „Stačím ji podříznout dřív, než bys na mě vůbec dokázal vypálit. Takže kdo má navrch?“

Casey se třásla, zmítána mezi nadějí a zoufalstvím. Nůž byl příliš blízko, než aby ji Jack dokázal zachránit. Při smyslech ji udržoval jedině pohled na něj. Slzy jí tekly proudem.

„Tak jakou uděláme dohodu?“ zeptal se Jack. Casey se znovu podlamovala kolena. Už to nevydrží.

„Žádnou,“ odpověděl Hunsacker. „Dívej se –“ Do okna narazila další větev. Byla to třeskutá rána. Hunsacker uskočil dozadu. Casey otevřela oči a zjistila, že se Jack chystá skočit. Nůž sklouzl trochu níž. Hunsacker sáhl jednou rukou za sebe.

Vrhla se na stranu. Slyšela, jak na ni Hunsacker křičí.

Jack vystřelil. Hunsacker uhnul a otočil se dozadu. Tehdy to uviděla. V ruce držel revolver. „Jacku, ne!“ vykřikla.

Pozdě. Hunsacker vystřelil. Náraz Jacka vyhodil dveřmi do chodby. Zbraň mu vypadla z ruky. A Casy zůstala s Hunsackerem, který namířil na ni.

KAPITOLA 22

„Teď začneš prosit,“ řekl a postavil se nad ni, zbraň v levé ruce, smáčený deštěm. „Ten zkurvysyn mi prostřelil loket. Moje operační ruka.“

Casey z něj nespouštěla oči. Klečela na zemi a celá se třásla. Viděla, jak mu předloktí smáčí krev.

Nůž teď ležel na koberci mezi nimi. Mohla by na něj snadno dosáhnout a on si to uvědomoval. Měla pocit, že s tím přímo počítá. Čeká, až se o to pokusí. Protože jakmile se natáhne po noži, prostřelí jí hlavu.

Nehýbala se, jen se na něj dívala v odevzdané pozici.

Ale nenechá ze sebe udělat mučednici. Pomstí se mu za Jacka.

„Řekl jsem, abys mě poprosila, milá Casey,“ zopakoval Hunsacker a přiblížil k ní revolver.

Casey vzlykala a třásla se, ale jinak se nehýbala. Bylo jí jasné, že nemá žádný smysl sáhnout po noži, který by nikdy nestihla použít.

„Umírá,“ dráždil ji znovu usměvavý Hunsacker. „Tohle je magnum 357. Jsi zdravotní sestra. Dobře víš, co takový průstřel udělá. Pravděpodobně tam vykrvácí. Ale možná by

ses k němu ještě mohla dostat včas, když mě hezky poprosíš.“

Nepatrně posunula ruce. Trochu se pohnula, jako by hledala pozici prosebníka. Připravila se. Při dalším blesku.

Nebo zahřmění. Cokoli, jen aby to odlákalo jeho pozornost.

„Hunsackere!“ zařval najednou Jack. „Tady!“

To zabralo.

Jack se překulil do dveří. Hunsacker na něj namířil a vystřelil. Casey se vrhla k židli a narazila jí do Hunsackera.

Ztratil rovnováhu. Vyskočila a popadla židli oběma rukama. Hunsacker na ni namířil, když ho zasáhla židlí do kolen. Vypálil. Kulka jí prolétla jen pár centimetrů vedle hlavy. Vrhla se ke stolu. Hunsacker klopýtl. „Casey!“ křičel Jack. „Zůstaň dole!“ Vzlykla jen při zvuku jeho hlasu. Bože, myslela si, že je mrtvý. Myslela, že bude žít jen tak dlouho, aby ho viděla umírat. Zaslechla tupý úder o podlahu.

Hunsackerovi vypadl revolver z ruky. Slyšela, jak se Jack potácí do místnosti. A vzápětí zvuky souboje.

Chtěla vstát a pomoct. Musí pomoct Jackovi. Je raněný a ačkoli je raněný i Hunsacker, znala jeho sílu. Je šílený.

Takoví lidé nemají fyzická omezení. Aspoň zkusí doběhnout ke dveřím a sehnat pomoc.

A přece, schoulená v koutku za stolem, na kolenou mezi střepy, se nedokázala pohnout. Byla paralyzovaná strachem.

Všechno ji bolelo, z dlaně jí vytékala krev. Slyšela zvuky zápolení, kvílení větru a dunění hromu.

Najednou si všimla revolveru. Vzhlédla. Jack s Hunsackerem se rvali. Revolver ležel opuštěně na koberci.

Bylo jí jasné, že pro něj musí. Musí se vzchopit. Otřásla se.

„Casey…,“ funěl Jack. „Vyhoď… vyhoď něco z… z okna.“ Jeho slova uťal bolestivý sten.

Casey seděla za stolem a děsila se podívat.

Nepochybovala, že zvedne hlavu a uvidí nad sebou Hunsackera. Vrhla se po zbrani a ani přitom necítila střepy pod nohama. Vnímala jen zoufalé zvuky na druhé straně stolu.

Revolver byl těžký. Ještě nikdy žádnou zbraň v ruce nedržela. Na chvíli zavřela oči, když si uvědomila, že jak ho jednou zvedla, musí něco udělat. „Casey!“

Trhla sebou. Na zlomek vteřiny těkala očima kolem sebe. Pak její pohled spočinul na těžkém Taberově lékařském slovníku, který ležel hned vedle na stole. Jaká symbolika. Popadla ho a co nejprudčeji jím mrštila rozbitým oknem. Ozvalo se dvojí uspokojivé zadunění, jak dopadl na střechu verandy, odrazil se a dopadl na zem. Doufala, že takhle to Jack myslel. Pak znovu zvedla revolver a plížila se kolem stolu.

Hunsacker svíral jednou rukou Jackovo hrdlo. Ten se vzpíral, zasazoval mu tvrdé rány do obličeje a do hlavy, snažil se jeho sevření povolit. Hunsakcer ho předtím střelil do ramene. Viděla na košili tmavou krvavou skvrnu, paži měl zesláblou. Všimla si také šílenství v Hunsackerových

očích a pochopila, že se Jack neubrání. Umírá a ani o tom neví.

Nedokázala vystřelit. Nikdy to nedělala a byli tak blízko sebe, převalovali se ze strany na stranu. Nemohoucně držela zbraň před sebou, mířila a věděla přitom, že to k ničemu není. Otřásala se vzlyky. Najednou zdola zaslechla hluk.

Kroky. Pomoc. Jenže přijdou pozdě. Hunsacker už se vítězoslavně usmíval a Jack ochaboval.

Tehdy si všimla, že se Hunsackerovi podařilo zraněnou rukou uchopit nůž. A už věděla co s revolverem. Vzala ho za hlaveň zdravou nikou a rozmáchla se. Tvrdě.

Neupadl. Ale zapotácel se a to stačilo, aby Jack získal navrch. Serval si křečovité prsty z hrdla a zasadil Hunsackerovi ránu, která ho porazila na zem. I Jack znovu upadl. Udeřil ho zraněnou paží. Casey se k němu doplazila.

„Ten revolver,“ zachrčel a lapal bolestí po dechu. Ohlédla se a zjistila, že Hunsacker už se zase hýbe. Popadla zbraň.

Klekla si hned vedle Hunsackera, který ležel roztažený na koberci, a přitiskla mu hlaveň k lícní kosti.

Otevřel oči. Zachvěla se. Zíral přímo na ni, Satan, co uviděl svou kořist. Usmál se. Jen tím ji málem připravil o veškerý zbytek sil.

Vzápětí však dostala vztek. Vzplála v ní nenávist jako živá věc. Hlaveň se mu zaryla do tváře. Casey bojovala o sebeovládání. Najednou netoužila po ničem jiném, než mu vystřelit mozek.

Vyhrát hru po jeho. Viděla jeho slizký úsměv, který jí napovídal, že přesně ví, na co myslí. Chtěla mu ho smazat z obličeje jednou pro vždy.

Neslyšela ani, jak se dusot nohou přiblížil, neviděla nikoho z policejní zásahové jednotky, která vtrhla do místnosti. Nevnímala, že rozvázali Berta.

„Řekni mi to,“ oslovila ochraptěle Hunsackera. „Řekni, žes je zabil. Přiznej to.“

Usmíval se ještě víc. „Nebo?“ zeptal se. „Zabiješ mě?“

Oplatila mu stejně děsivým úsměvem. „A nikdo to neuvidí.“

Už vnímala, že jsou v místnosti další lidé. Ale na těch nezáleželo. Nespouštěla oči z Hunsackera.

„Myslím, že to neudělám,“ řekl. „Chci, abys na mě myslela. Až zhasneš a zahlédneš někde stín, nebo téměř povědomou tvář v davu. Až uvidíš nemocniční mundúr.

Chci, abys hádala, jak se mi podařilo pokaždé vyklouznout.

Kolikrát se mi to podařilo. Abys to nevěděla, ani až budeš umírat.“

Cítila spoušť pod ukazováčkem. V místnosti se rozhostilo naprosté ticho. Vnímala, že se Jack postavil za ni.

Cítila ho, šířilo se z něj teplo. Neřekl ani slovo. Nenatáhl se, aby jí revolver sebral. Nebylo třeba.

Pochopila to sama. Uvědomila si, že už málem podlehla jedu, který do ní Hunsacker pustil. Ruce se jí roztřásly. Na chvíli nedokázala rozlišit mezi Hunsackerem, Frankem a

Mickem. Chtěla už jen jediné, všechno to skončit jednou pro vždy.

Pak ale pochopila. Uviděla v Hunsackerových očích pravdu. Viděla očekávání, víc než toužebné. Chce zemřít.

Chce, aby ho zabila.

Zavrtěla hlavou. Rozechvěle se nadechla. Velice opatrně zbraň nadzvedla. Pustila spoušť a podala revolver Jackovi. Ten jí ho vytrhl z ruky.

„Seberte tenhle pytel sraček a odneste ho odsud,“ řekl ochraptěle a tři policisté přiskočili k Hunsackerovi.

Položil jí ruku na rameno. Pomohl jí vstát a dal jí přes ramena župan. Nedokázala odvrátit pohled od Hunsackera, kterému poutali ruce za zády. Pořád vypadal tak klidně, vyrovnaně. Odešel z místnosti, aniž by se jedenkrát ohlédl.

„Seržo, nechte se ošetřit.“

Jack jen mávl nezraněnou rukou. „Běžte dolů a pošlete někoho, aby našel jeho auto. Nechám ho prohledat.“

Policista kývl a vydal se po schodech dolů za ostatními.

Jack se otočil zpátky k Casey. Najednou mu neprůstřelná vesta připadala nesnesitelně těžká. Po bezvládné ruce mu stékala krev. Rameno ho neskutečně bolelo, krk ho pálil.

Pořád na něm cítil Hunsackerovo sevření.

Ale právě teď se soustředil jen na Casey. Ta pořád zírala na dveře, kterými Hunsacker odešel, ztrhaný výraz ve tváři.

Jack jen doufal, že se už nikdy nebude cítit tak, jako když dveře otevřel.

„Casey,“ řekl tiše a utáhl jí župan. Krátce zahlédl na ramenou jizvy z jiných konfrontací. „Co kdybychom šli dolů? Je tu dost zima.“

Trhla sebou, když se jí dotkl. Spolkl zaklení, když se pootočila a mohl si prohlédnout ošklivou řeznou ránu, kterou měla na tváři. Pevně doufal, že Hunsacker zemře v krutých mukách. Položil jí ruku na rameno. Najednou cítil potřebu dotýkat se jí jen proto, aby se ujistil, že je živá.

Podívala se na něj, slzy na tvářích. „Tvoje ruka…,“

zaprotestovala a dotkla se ho. „To nic. Pojď, půjdeme.“

Podařilo se jí usmát. „Myslela jsem, že kdyby tě střelili, nenechal by ses ošetřit policajtem.“

Díval se na ni a přetékal obdivem. Stála před ním ve spodním prádle a županu, který už se zbarvil její krví. Vlasy měla rozcuchané, obličej také celý od krve, zorničky rozšířené. A přece dokázala, že byl nakonec pokořen Hunsacker a ne jeho zamýšlená oběť.

„Tak dobře,“ vzdal to. „Necháme se prohlédnout oba.“

Usmála se. Zbyly jim dohromady dvě zdravé ruce, které se jim pracně podařilo spojit. Zdálo se, že Casey potřebuje dotek stejně silně jako Jack.

„Jak ses sem dostal?“ zeptala se ho ochraptěle.

Odhrnul jí vlasy z čela. „Tvoje matka. Zavolala 911 a řekla jim, aby mi vyřídili, že je tu Mick.“

„Máma?“ užasla.

Kývl. Nedodal, že na něj Helen čekala u dveří s kompletním stříbrným čajovým servisem na podnose.

Najednou si připadal hloupě, tolik by jí toho měl říct.

Třeba že nikdy v životě neměl takový strach, jako když k němu zvedla ty své modré oči a čekala, že ji zachrání.

Pak uchopil její ruku, aby jí kolem dlaně ovázal kapesník, a uviděl, co jí tam Hunsacker provedl. Znovu se mu málem zastavilo srdce.

„Bylas dobrá, Casey,“ vypravil ze sebe jen. Strnulé, formální, neohrabané. Ovázal jí dlaň promáčeným kapesníkem. Znovu na něj upřela velké modré oči, najednou ztracená malá holčička.

„Na chvíli bylo hrozně těžké oddělit je od sebe,“

přiznala. „Nedokázala jsem rozlišit mezi Hunsackerem, Frankem a Mickem…“

Nové slzy. Sklopila hlavu. Jack ji vzal za bradu. „Už jsem ti říkal, že jsem byl kdysi kněz?“ zeptal se. „Umím skvěle vstřebávat pocity provinění.“

Zavrtěla hlavou. „Měl za to zaplatit, viď?“

„Nemluvím o něm,“ řekl jí. „Mluvím o tobě.“ Napřímila se. „Já žádné provinění necítím,“ opáčila rázně.

Usmál se. „To není pro začátek špatné. Zapracujeme na tom, abys tomu uvěřila.“

Znovu se usmála. „Rozhodně bych to ráda zkusila,“

souhlasila.

Jack ignoroval ostatní policisty, kteří se pohybovali po místnosti. Přitáhl ji k sobě. „Začneme na tom pracovat, jakmile budeme mít funkční všechny končetiny,“ slíbil.

Políbil ji do vlasů. „Nebo možná dřív.“ Držel ji kolem ramen, i když kráčeli po schodech dolů. „Sušenky?“ vrkala Helen mezi policisty. Stála dole u schodů s podnosem a v bílé zástěře přes hnědé šaty. „Mám tu čaj i kávu, dejte si, co byste radši.“

Policisté si posloužili. Jeden z nich se otočil ke svému parťákovi.

„Teda řeknu ti, že když jsem stál na tý zatracený střeše verandy, málem to do mě napral blesk. Měl jsem pořádně nahnáno.“

„Viděl jsem, že se ti podařilo prohodit větev oknem až napotřetí, ty nemehlo,“ opáčil ten druhý, co přežvykoval sušenku. „V létě už se ti asi nepodaří složit kvalifikační zkoušky do týmu.“

„Blbost! Tak si to zkus, vyhodit větev rovně nahoru o patro výš, když fouká vítr pětačtyřicet kiláků za hodinu, a uvidíš, jak je to lehký.“

Casey se zachvěla. Rozhodně měla nárok na pěkný šok.

Jack si všiml, že záchranáři staví šálky na stůl, aby se pustili k nim. Nebyl si ale jistý, jestli se mu chce Casey někomu předat.

„No ne, otče, tady jste,“ zašvitořila Helen, která vplula dovnitř. „Kávu? Tedy Casey, neměla bys vítat hosty v plavkách.“

Jack si však všiml slzí v jejích očích, když zamířila do kuchyně.

„Ehm, nezlobte se, ale…“

Jeden za záchranářů ukazoval na dřevěnou podlahu.

Jack se podíval dolů a zjistil, že mu na ni kape krev. No, není divu, že je tak malátný. Přece jen jim musí Casey přenechat.

Otočila se k němu s výrazem, který napovídal, že dostane vynadáno, když se zvenčí ozval výkřik. Všichni se otočili. Další varovné výkřiky.

„Stůj nebo střelím!“

„Do hajzlu!“ Jack už byl ve dveřích, když zazněly výstřely. Celá salva, řetězová reakce na adrenalin a strach.

Jack se dostal na verandu právě včas, aby viděl, jak Hunsacker padá na trávník zasažen všemi těmi kulkami.

„Co se stalo?“ křikl a rozběhl se tam.

Casey vyběhla za ním.

Hunsacker ležel na zemi, pod ním kaluž krve, oči otevřené, nohy roztažené.

„Podařilo se mu dostat z pout,“ hlesl ohromeně seržant ze zásahové jednotky. Takové věci se nestávají. „Rozběhl se přímo na nás.“

Jack stál nad tělem a přemítal, jak se vlastně cítí. Měl vztek, protože teď už se nikdy nedozví celou pravdu. Už nikdy mu neprokážou zavraždění všech těch žen. Na druhé straně cítil úlevu, protože si nemusí dělat starosti, že by mohl Hunsacker někdy utéct.

„Zatraceně,“ ulevila si Casey. „Proč to má tak snadné?

Nikdy nenajdeme tu poslední.“

Stáli tam, všichni ohromení. A mezi nimi se objevila paní McDonoughová. Klekla si do té krve a zvedla si Hunsackerovu hlavu do klína.

„Už je dobře, Benny,“ řekla chlácholivě. „Jinak to nešlo. Víš, věděla jsem celou dobu, že nejsi Mick.“ Slzy jí stékaly po tvářích. Byly to jediné slzy, které kdo za Dalea Hunsackera prolil.

„Kdy ti to sundají?“ zeptala se Marva. Casey se škrábala pravítkem pod sádrou. „Až za tři týdny,“ odpověděla. „Pak budu mít dlahy. Se šlachami je to vždycky na houby.“

Marva se zazubila. „No, aspoň se ti vrátil smysl pro humor.“

Casey se zamračila. „Pořád musím chodit na kontroly.

Už toho mám plné zuby.“

„Tom si myslí, že je od něj velkodušné, že z toho udělali pracovní úraz.“

Casey měla za sebou několik osobních pohovorů, schůzky s právníky a zástupci pojišťovny. Všichni se jen chtěli ujistit, že nikoho z nich nezažaluje.

Přesto si říkala, jak se jim asi spí, když mají na svědomí Janicinu smrt. Protože kdyby ji nechali na pokoji, mohla odhalit Hunsackerova tajemství mnohem dříve.

Odešel za svých vlastních podmínek. Jeho zápisník se nenašel, jen vytrhané stránky, které nechal uprostřed jídelního stolu, aby dráždil detektivy tím, co nikdy nezískají.

Získali jeho přesný rozvrh vražd Billie a Wandy. Všechno ostatní zůstane navždy jen souhrnem domněnek, podezření a okolností.

Našli jeho trofeje, celé hromady. Náušnice, prsteny, fotky, klíče. Tři zuby a psí obojek. Všechny se teď porovnají s nevyřešenými vraždami v Bostonu a New Yorku, aby se zjistilo, jestli odpovídají některým z nich. Buddy dostal Wandiny náušnice, Aaron Janicinu brož. Marilyn snubní prsten Elizabeth Peeblesové a Casey požádala o Billiin odznáček zdravotní sestry.

„Jsem ráda, že je to všechno za námi,“ řekla.

Samozřejmě to tak docela neskončilo. Pořád ji trápily noční můry, občas měla pocit, že zahlédla jeho tvář v davu, jak ji s úsměvem pozoruje. A samozřejmě pořád zbývalo vypořádat se s vraždou otce. Ale Jack se snažil a šrámy na duši bledly rychleji než ty na těle.

„Jak se má?“ zeptala se Marva.

Casey se usmála. Vůbec se v poslední době často usmívala.

„Je dobitý stejně jako já. Na další tři týdny má lehčí službu.“

„Myslela jsem, že to rameno už má v pořádku.“

Casey se zazubila. „Ne pro to rameno. Kvůli vředům.

To ho málem zabilo.“

Marva se ušklíbla. „Vy dva jste si byli souzeni.“

Byl to tichý večer. V televizi dávali baseball a díky vysokému procentu vlhkosti ve vzduchu se všichni drželi doma. Casey s Marvou seděly před pokojem číslo dvanáct a pochutnávaly si na sáčku preclíků. Navíc je hřála částečná izolace od Barb, která se nikdy docela nevzpamatovala.

Najednou se na chodbě objevila známá postava.

„Nazdar, Alenko,“ zahlaholila Marva. „Jak je v říši divů?“

Poppi došla k nim, celá rozzářená, v ruce tlustou konopnou obálku. „Dámy, mám dobré zprávy. Jak by se vám líbilo zbohatnout?“

Casey si odfrkla. „Ale ne, další hra. Co je to tentokrát, Výměna partnerů?“

Poppi si nenechala zkazit náladu. „Ne,“ zavrtěla hlavou.

„Pořád ta samá hra, Nirvána, do níž jste obě investovaly sto dolarů a tím pádem se staly třetinovými společnicemi.“

Marva se napřímila. „Chceš říct, že se ti podařilo někomu to střelit?“

Poppi se rozzářila. „Je to tak. Příští týden přijdou právníci z Milton Bradley. Nabídli nám, jestli bychom měly zájem rozdělit si dva miliony dolarů plus procenta z prodeje.“

Casey zůstala zírat. „Zmiz odsud,“ hlesla instinktivně.

Poppi se zazubila. „Jsi bohatá. Konečně si můžeš koupit opravdovej bazén.“

Casey tomu nemohla uvěřit. Ještě včera byla pod tlakem, který na ni vyvíjelo vedení nemocnice pod záminkou, že vzhledem k současnému zdravotnímu stavu nemůže vykonávat naplno své povinnosti, takže by měla mít sníženou mzdu. Především šlo ale o to, že měla celou dobu pravdu a nikdo kromě Marvy jí to neodpustí.

A najednou na tom nezáleží. Je nezávislá a bohatá.

Může klidně zůstat doma a malovat kopretiny na talíře, kdyby se jí chtělo. Může si koupit jeden z těch velkých starých domů, jaké se jí líbí, a zbytek života shánět ideální nábytek. Nebo může zůstat doma, předělat tu šílenou kapli zpátky na skutečný šicí pokoj pro svou matku a nechat ji šít oltářní roucha od rána do večera.

„Klidně tu s tím můžeš seknout,“ rozplývala se Poppi.

Casey se ale usmála na Marvu. „Ne,“ řekla. „Teď můžu konečně klidně zůstat.“