Budu tvůj stín

Eileen Dreyer

Hodnocení:

84%

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Úspěšná spisovatelka detektivních románů Chris vede na malém městě v Missouri šťastný život obklopena přátelskými sousedy, na vrcholu kariéry a vyrovnaná sama se sebou. Poklidným a spokojeným dnům učiní konec jediný telefonát. Policejní vyšetřovatelka ji informuje, že byly spáchány vraždy, které se už jednou staly: v jejích knihách.

Copyright © 1992 by Eileen Dreyer

Translation © Lenka Faltejsková, 2008

Copyright © ALPRESS, s, r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu IF LOOKS COULD KILL

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Alena Zatloukalová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s, r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2008

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol, s r, o.,

Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 978-80-7362-545-0

PODĚKOVANÍ

Jako obvykle jsem tuto knížku dokončila díky velkorysosti a vstřícnosti druhých. Poděkování patří lidem z Irontonu v Missouri, který samozřejmě ničím nepřipomíná Pyrite – s výjimkou věznice. Zvláštní dík pak starostovi Jacku Mayesovi, policejnímu náčelníkovi Joeovi Wilsonovi, Pat Boffmanové, „která řídí radnici,“ seržantu Rogeru Medleymu a slečně June Haefnerové ze starého a příjemného penzionu Green Roof. Nemohla bych knihu dokončit ani bez pomoci nadporučíka Johna Podolaka a jeho neskutečně trpělivé manželky Michelle, kteří mi pomáhali s korekturami. Děkuju, Karyn, žes mě pomyslně držela za ruku, a děkuju Carolyn Marinové, Karen Solemové a Chris Wilhideové, že mi poskytly tak báječný domov v Harperu. Jako vždycky pak díky P. B. Bez tebe by to nebyla žádná zábava.

KAPITOLA 1

Al MacNamara sloužil právě svůj první den na novém místě jako policejní náčelník v městečku Pyrite v Missouri a nechtěl nic pokazit. Po čtrnácti letech, kdy křižoval ulice chicagského šestého okrsku, by si mohl dovolit nakráčet do kterékoli metropole a okamžitě by dostal práci. Měl na kontě dostatek doporučení, jen málo stížností a jediný, kdo ho kdy dostal před soud, byla jeho bývalá manželka. Čtyřicítka ho teprve čeká a podle zdravotní dokumentace by měla ocelová destička, kterou má v hlavě, dělat problémy jedině na letišti.

Když ale během rekonvalescence procházel inzeráty v policejních časopisech, ignoroval jméno každého města, které bylo tak velké, že mu něco říkalo. Kdyby totiž stál o vzrušení a výzvu, zůstal by v Chicagu. Celou tu dobu hledal přesně takové místo, jako byl Pyrite.

Bylo pondělí večer a město se na noc v podstatě zavřelo. Basketbalový tým Harry Truman High hrál vyřazovací zápas, takže kromě podniku Pizza Hut, kam přijdou po zápase oslavovat rozjaření fanoušci, zůstala naprostá většina podniků prázdná. Všichni šli na zápas.

Centrum městečka tvořily jen dva čtvercové bloky. Dalo se tu najít to nejnovější ve videopůjčovnách i to nejstarší v železářství. Nacházelo se tu samozřejmě krematorium, bazar s ojetými automobily a tři světelné křižovatky, které měly za úkol především zpomalit v pátek večer výrostky za volantem.

Pyrite bývalo rušné hutní městečko, dnes však šlo jen o další maloměsto bojující o přežití asi sto šedesát kilometrů jižně od St. Louis, v oblasti, kde se nezaměstnanost vyjadřovala v dvoucifemých číslech. Na náměstí stál pomník občanské války, byl tu baptistický kostel a radnice. Zkrátka přesně to, co Mac potřeboval.

Město jako stvořené pro obchůzky, na jakou se právě vydal. Za ty roky, co dělal v oddělení vražd, už odvykl. Když byl na takové obchůzce naposledy, nadávali mu ze všech koutů. Tady ho dvě starší dámy pozvaly na večeři a majitel bistra Kozy Kitchen mu nabídl kávu zadarmo. Slušná změna.

Poprvé po patnácti letech cítil čerstvou vůni jarního vlhkého vzduchu. Na lavičkách seděli na verandách svých domů lidé, na stromě zavrkal holub. Mac se cítil skvěle.

Právě zahnul z Main Street na Elm, když to zahlédl. Nebo spíš vycítil. Po tak dlouhé době už to bylo těžké rozlišit.

„Dohajzlu.“

Stín vzadu v uličce. Slabý škrábavý zvuk. Velmi tlumená kletba.

To zvláštní svědění v zátylku.

Sáhl po zbrani. Zatracená práce, zrovna první noc ve službě. Ani si neuvědomil, že už se potí nebo že se mu sevřel žaludek. Když však vytáhl zbraň, ruka se mu chvěla. Znovu zaklel.

Opatrně přešel ulici a vrátil se na chodník. Dopadnout zločince venku v uličce není k ničemu, to už se v Chicagu dávno naučil. Nic víc než pokus o vniknutí, za který dostali maximálně napomenutí. Ale chyťte je, jakmile překročí práh, a je tu reálná šance přinejmenším na obžalobu.

Znovu se rozhlédl, jestli je na ulici pořád pusto. S jeho smůlou bude někdo v tom obchodě, kam se jeho podezřelý právě pokouší zezadu dostat. Uvnitř se svítilo a za pultem zaregistroval pohyb. Zhluboka se nadechl a levou rukou otevřel dveře květinářství.

„Ó, moc se omlouvám, ale už je zavřeno.“ oznámila mu vzápětí drobná dáma za pultem. Najednou se v její tváři mihlo poznání. „No ne, náčelník MacNamara, jak milé.“

Mac si zvedl prst k ústům, aby ji umlčel, ruku s revolverem za zády, aby ho neviděla.

„Madam,“ začal a obešel smuteční vazbu ve tvaru podkovy. Zamířil k pultu, který byl plný stužek, kartiček a krabiček.

Dáma zjevně právě uzavřela pokladnu. Upravovala si neustále vlasy s konsistencí a barvou cukrové vaty a předváděla dobře nacvičený ostýchavý úsměv. „Já jsem Eloise Elliottová, náčelníku. Říkejte mi prosím Eloise. A vítejte ve městě. Jsem ráda, že vás tu máme.“

Tolik k diskrétnosti.

„Slečno Elliottová…“

Zakývala prstem, zatímco Mac zaregistroval, jak se zámek zadních dveří zavrtěl v pokusu o otevření z druhé strany.

„Eloise,“ řekla slečna Elliottová.

Přikývl. „Eloise,“ řekl velmi tiše. „Chci, abyste teď velmi rychle vyšla předními dveřmi z obchodu. Hned.“

Slečna povytáhla pečlivě vytrhané obočí. „A pročpak to?“

Zdálo se, že si zatím nevšimla ani jeho zbraně, kostnatou ruku si však přitiskla na prsa.

„Protože se někdo snaží vloupat sem do obchodu, madam. Takže kdybyste…“

Natáhl se, aby ji vzal za paži a nasměroval ke dveřím, ona však ucukla a zavrtěla hlavou.

„Ale ne,“ vydechla a vztáhla ruku. „To vy běžte. Přece jsem vás nezavolala. Vůbec jsem policii nevolala.“

Mac se musel ze všech sil ovládnout. Nikdy nebyl příliš dobrý v jednání s tupými civilisty. A teď na tom byl s trpělivostí ještě hůř.

„Ne, nevolala jste mě,“ řekl a znovu se ji pokusil chytit. „Viděl jsem to. A teď už běžte, než se vám něco stane.“

„Stane?“ opakovala nevěřícně a těkala očima po místnosti. „Ale pročpak by se mi mělo něco stát?“

„Protože se někdo pokouší vloupat sem do obchodu,“ zopakoval.

Někde za květináči s azalkami se ozvalo zašustění. Mac se instinktivně otočil a zvedl ruku s revolverem. Několik lístků spadlo na zem. Mac se připravil stisknout spoušť.

Zpoza květináčů naprosto nenuceně vykráčela kočka. Tlustá, arogantní, se žlutýma očima a zdviženým ocasem. Mac měl sto chutí ji zastřelit.

Slečna Elliotová si konečně všimla, co drží v natažené ruce.

„Pistole,“ obvinila ho. „Dejte to pryč, nechceme přece žádné potíže, viďte? Koneckonců jsem vás nevolala. Nevolala jsem policii.“

„Slečno Elliottová,“ procedil Mac skrze zaťaté zuby, „nebudu vám to říkat znovu. Buďto okamžitě odejdete z obchodu, nebo odmítám nést zodpovědnost za vaše bezpečí. Někdo se právě pokouší vloupat sem do obchodu.“

K jeho úžasu se doširoka usmála. „Ale jistě,“ kývla rozzářeně. „O to přece šlo.“

Chris stékaly po čele kapky potu, když se už potřetí pokoušela otevřít zámek šperhákem. Kdyby to dělala v St. Louis a ne v Pyritu, už dávno by ji chytili. Proklínala tmu v uličce i rozechvělé prsty.

„Tak dělej,“ mumlala rozčileně a přešlápla. „Buďto se otevřeš, nebo vyndám berettu a vyprázdním do tebe zásobník.“ Neozvalo se ani cvaknutí. Zámek se otočil doprava, jako by to bylo naprosto přirozené. Chris se rychle rozhlédla a bezhlesně otevřela dveře. Vítězoslavně se usmála. Dokázala to.

Boty s gumovou podrážkou nevydaly žádný zvuk, když vešla dovnitř. Nadechla se a zamířila dopředu do obchodu – a vzápětí zůstala jako přimražená. Naproti ní stál velmi rozčilený muž, držící pevně oběma rukama poloautomatický revolver. Zbraň, k tomu uniforma a nový zlatý odznak připíchnutý na prsou.

Chris sklouzla očima k hlavni, která jí mířila na nepříliš vyvinutou hruď, a znovu zaklela. „Asi mi to nešlo tak dobře, jak jsem myslela, co, Eloise?“

Eloise se omluvně pousmála. „Asi ne, má milá.“

„Co kdybyste mi řekla, co jste zač?“ vyštěkl policista, aniž by spustil zbraň.

Chris se pokusila o úsměv i se svazkem dokonale ilegálních šperháků ve zdvižené ruce.

Byl mladší, než čekala, asi tak kolem čtyřicítky, vysoký, urostlý, vlasy sůl a pepř. Jednou někde slyšela popisovat čísi vzhled jako „padesát mil špatnou cestou“. Usoudila, že přesně to by sedělo i na nového policejního náčelníka. Jenomže na téhle cestě byla velmi zajímavá díra a to ne příliš stará. Rozeklaná, zlostně vyhlížející jizva, která se mu táhla po levé tváři a spánku až k vlasům a míjela zjevně nepobavené oko jen o maličký kousek.

„Jmenuju se Chris Jacksonová,“ řekla, ruce stále zdvižené. „Já, ehm, bydlím kousek odsud.“

„Je to majitelka obchodu.“ vložila se do toho Eloise.

Policista z Chris nespouštěl intenzivní pohled šedých očí. „Proč jste tedy nepřišla hlavním vchodem?“ zeptal se. „Bylo otevřeno.“

Chris potlačila nutkání cokoli nakopnout. „Protože něco zkouším.“

„Vloupání a vniknutí?“

„Jde snad o vloupání a vniknutí, když je to do vlastního obchodu?“

„Pokud nemáte lepší vysvětlení pro šperháky, co držíte v ruce, tak ano.“

Chris si poprvé všimla, že není sama, kdo se potí. Novému náčelníkovi se rozhodně lesklo čelo. Také si uvědomila, že jeho ruce nejsou tak pevné, jak by měly, a to, co původně považovala za přirozenou podezíravost, je vztek. Napadlo ji na koho asi. Na ni, nebo na sebe?

„Koupila jsem si je u kamaráda zámečníka ve Farmingtonu. To on mě naučil, jak s tím zacházet.“ Zdálo se, že to na policistu nijak nezapůsobilo. Zkusila dodat zbytek. „Jsem spisovatelka.“

Pořád žádná odezva. „No a?“

„No a posledních pět let bydlím v Pyritu. Když potřebuju zkusit něco nového pro svoji knihu, tady mi to všichni tolerují.“

Eloise opodál vehementně kývala hlavou. „Když si Billy Johnson zamkl minulý měsíc klíče v tom svém zahraničním autě, Chris byla jediná, kdo je dokázal otevřít,“ prohlašovala. „A taky si poradila s bezpečnostním systémem u reverenda Rayforda, takže se pak dokázala dostat dovnitř do domu kterýmikoli dveřmi jen s klíčem od garáže. Bylo to neuvěřitelné.“

„Sikulka, co?“ poznamenal nespokojeně náčelník.

„Ale neškodná. Nemohl byste prosím dát tu věc dolů?“

„Možná, až uvidím nějaký doklad totožnosti.“

Chris znovu vzdychla a ukázala na černou teplákovou soupravu a pletenou kuklu, které si oblékla, aby byla nenápadná. „Zrovna jsem si nevzala kabelku.“

Chris se zdálo, že zahlédla záblesk pobavení. „No tak, copak vypadám jako zloděj…“ Vzápětí zmlkla, když si uvědomila, že vypadá přesně jako zloděj.

„Nezáleží na tom, jak vypadáte,“ opáčil. „Znám spoustu grázlů, co vypadají jako andělíčci.“

„Opravdu je to majitelka květinářství, přísahám,“ vložila se do rozhovoru Eloise.

„Co kdybych vám to vysvětlila u kafe,“ navrhla Chris, strčila šperháky do kapsy a sundala si kuklu. „Máte ještě nejméně půl hodiny, než se začnou rozcházet lidi z basketbalu.“

Zaváhal, oči přimhouřené. Pak spustil zbraň.

„Pokud bude vaše vysvětlení dávat nějaký smysl,“ uvolil se.

Chris kývla a napřáhla ruku. „Chris Jacksonová,“ představila se tentokrát řádně.

Stiskl podávanou ruku. „AI MacNamara.“

„Vítejte ve městě, náčelníku. Co si dáváte do kávy?“ zeptala se a otočila se k malé místnosti za pokladnou.

„Nic, díky.“

„Eloise?“

Žena jen mávla rukou. „Třídím účtenky, má milá, jen běžte beze mě.“

No jistě, lépe věci jen z povzdálí sledovat, pomyslela si Chris. Vzala konvici z překapávače, kde se hřála káva už někdy od poledne. „Trochu změna po Chicagu, co?“

Náčelník si zahákl palec za opasek. „Je tu větší klid.“

Zasmála se. „Tomu říkám podcenění roku.“

Přijal od ní hrnek kávy a posadil se na židli. Chris si sedla na kraj stolu.

„Říkala jste, že jste spisovatelka?“ nadhodil.

„Je to zdejší malé tajemství. Nikdo kromě lidí odsud neví, že tady žiju, a mně to tak vyhovuje.“

„Váš pseudonym je Stephen King?“

„Ne. C. J. Turner.“

To vyvolalo zajímavou reakci. Ruka se šálkem se zarazila v půli cesty k ústům a MacNamara na ni upřel oči.

„Píšete detektivky?“

Kývla.

„Čekal bych, že budete starší,“ připustil. „A plešatější.“

Usmála se. „To je omyl, který pilně podporuji. Vyhovuje mi pracovat bez komplikací, které přináší, ehm, sláva.“

Náčelník se napil kávy, ale nespustil z Chris oči, což ji poněkud znervózňovalo.

„Je na tom něco špatného?“

Dopil kávu, aniž by odpověděl.

„Ve městě, jako je tohle, bych asi jméno jako C. J. Turner nehledal. Na obálkách knížek stojí, že žije v Taosu.“

„Jednou jsem tamtudy projížděla,“ přiznala. „Připadalo mi to jako hezké místo pro spisovatele.“

„Máte telefon?“ zeptal se.

„Tady,“ ukázala. „Má záznamník, který minimálně jednou za pár týdnů kontroluju.“

Kývl a pohladil si prstem horní ret. Chris by se vsadila, že nosil knír.

„Aspoň něco tedy dává smysl,“ řekl sám pro sebe.

Snažila se zůstat zdvořilá, ale v žaludku ji zamrazilo. Protože měla se špatnými zprávami nejednu zkušenost, vyvinula si pro ně jakési speciální vnímání.

„Dnes k nám někdo volal kvůli vám. Myslel jsem, že je to omyl.“

„Kdo?“

Jako by to bylo předem domluveno, v tu chvíli ožila jeho vysílačka.

„Hlášení pro náčelníka, ozvěte se.“

Věnoval jí omluvný pohled a zvedl vysílačku. „Tady MacNamara.“

„Právě volal Wilson,“ ozval se hlas Tiny Elcomové. „Dostal se ve…“

„Vsaď si… do nějaké rvačky.“

MacNamara zaťal čelisti. „No tak mu vzkažte, ať to vyřeší.“

„Je jich tam deset a on je sám.“

Namara postavil šálek. „Jdu tam. Sežeňte šerifa, aby ho zatím jistil.“

Připnul si vysílačku k opasku, vstal a vydal se ke dveřím.

„Myslel jsem, že tu bude klid,“ zabručel a prošel kolem vykulené Eloise.

Chris šla hned za ním. „Asi jste si nás spletl s Utopií,“ poznamenala suše. „To je o pár okresů dál.“

MacNamara se k ní otočil s něčím, co téměř připomínalo úsměv. „Starosta Sullins mi řekl, že se tady vždycky celé týdny nic neděje.“

„Tak to asi mluvil o velkých záležitostech a ne o těch menších.“

Vyčkala, než otevřel dveře ven. On už možná myslí na něco jiného, ale ona ne.

„Náčelníku MacNamaro.“

Dovnitř vevanul chladný večerní vzduch. „No ano,“ zastavil se. „Omlouvám se za ten telefonát. Vypadá to, že s vámi potřebuje mluvit vyšetřovatelka ze St. Louis o nějaké vraždě.“

Chris měla co dělat, aby neupustila šálek z ruky. „O vraždě?“ zeptala se pečlivě neutrálním hlasem, ačkoli cítila, jak se v ní vzmáhá panika.

Kývl. „Jmenuje se Lawsonová. Zjevně si myslí, že tam u nich někdo napodobil jednu z vašich knížek.“

Chris si nebyla jistá, co od něj čekala za vysvětlení, ale tohle docela jistě ne. Zůstala jako přimražená.

„Napodobil?“ zopakovala. „Jako že vražda?“

„Jako že vražda. Byla by ráda, kdybyste jí zavolala co nejdříve, aby si s vámi mohla projít nějaká fakta.“

Dokonce se ani nenamáhal rozloučit. Prostě odešel. Chris stála u dveří jako uhranutá.

„Do hajzlu,“ ulevila si a přitiskla si šálek s kávou na prsa. Zavřela dveře a opřela se o ně. Trochu se zasmála a vzápětí se cítila hrozně, to proto, že se jí ulevilo.

KAPITOLA 2

Basketbalové mužstvo gymnázia ten večer prohrálo, proto se Pyrite uložil ke spánku brzy. V jedenáct už bylo na ulicích vidět jen posledních pár rodičů, kteří hledali opozdilé potomky, v jednu v noci už jen policejní hlídkový vůz. Téměř všichni, až na šerifovu noční dispečerku a nočního vrátného v motelu „Sladký spánek“ už spali. Samozřejmě kromě Chris Jacksonové.

Město už si dávno zvyklo vídat ji svítit celou noc. Všichni věděli, že právě v noci píše nejraději. Koneckonců působilo náležitě, že spisovatelka detektivek tvoří v noci. Navíc vypadala ve dne odpočatá a svěží, takže se zdálo, že jí jednoduše stačí málo spánku.

Právě dnes přecházela po dřevěné podlaze, zatímco z přehrávače vyřvávala Metallica. Zřejmě by se měla ozvat té policistce ze St. Louis a to hned ráno. Pak zavolá taky svému redaktorovi, který se zjevně dozvěděl tu novinu ještě dřív než MacNamara, protože jí v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách nechával na záznamníku jeden zoufalý vzkaz za druhým.

Trey Peterson taková překvapení nezvládal právě nejlépe. Kdyby totiž zůstal nad věcí, neušlo by mu, že pokud se někdo skutečně rozhodl napodobit vraždu z její knihy, zvýší to prodej titulu a zisky stoupnou. Takže by jednoduše promluvil k tisku s upřímně zarmouceným výrazem a vzápětí by uvnitř nakladatelství vypukly bouřlivé oslavy, protože by okamžitě začaly chodit objednávky na dotisk posledních Chrisiných titulů.

Jenže pro ni by to znamenalo něco jiného. Ačkoli si až doposud užívala bedlivě střeženého soukromí, tisk by teď začal neúprosně pátrat po veškerých informacích, které by na C. J. Turnéra dokázal vyšťourat. Takže by se nakonec nevyhnutelně dostali do Pyritu.

K ní.

K čertu s tím vším.

Vydala se do kuchyně, kde si otevřela plechovku se sodovkou, pak se vrátila do obývacího pokoje, aby trochu zesílila zvuk přehrávače. Uvědomovala si, že přehání. Je to jen jeden telefonát. Jedna vražda. Jedna vyšetřovatelka s možná příliš bujnou představivostí.

Proč by vůbec někdo něco takového dělal? Většina dopisů, které dostávala, byla příčetná, vesměs zdvořilá. Pár pisatelek s ní toužilo mít dítě.

Ráno se blížilo a ona se rozhodla, že té vyšetřovatelce do St. Louis zavolá. Určitě se ukáže, že to všechno je jen velký hloupý omyl. Že dokonce chtěli úplně jinou spisovatelku.

Jenže zatím byla noc a Chris se v noci nevedlo zrovna dobře.

Okamžitě se otočila a zesílila stereo ještě víc, jako by randál mohl zahnat zrnko strachu, které jí začínalo klíčit v prsou.

Všechno bude v pořádku.

Když zazvonil zvonek poprvé, ani si toho nevšimla. Stála uprostřed bílého pokoje, hlavu zvrácenou, pohroužená do hudby. Podruhé znělo zvonění naléhavěji. Chris se podívala na hodiny.

Kdo by to mohl v tak pozdní hodinu být? V Pyritu nebyly noční návštěvy zvykem.

„Chris, prosím.“ sykl vysoký mladý hlas.

Znovu se podívala na hodiny a poklesla na duchu. Tohle mohlo znamenat jen jediné a ona si vůbec nebyla jistá, jestli na to dnes v noci má. No, přinejmenším přestane myslet na ten telefonát.

Otevřela a za dveřmi našla nevýraznou dívku se špinavě blond vlasy, v džínách a příliš velké kožené bundě. Na první pohled vypadala jen vyplašeně, jak by u patnáctileté dívky v pozdních nočních hodinách člověk mohl čekat. Chris však okamžitě upoutala nová pohmožděnina na její tváři.

„Pojď dál, děvče,“ zavedla ji dovnitř. O modřině se nezmínila. To by dívku jen vrátilo zpátky do tmy.

„Vím, že už máš zatažené rolety…“

„Naštěstí jsem si zrovna dávala přestávku. Pojď dál, můžeš si dát colu.“

Zavedla Shelly k jedné z pohovek, vypnula Metalliku a pustila Debussyho. Jako by i v duchu přepnula programy, odložila svůj problém do pozadí a soustředila se na Shelly.

„Bylas dnes večer na zápase?“ zeptala se, zatímco prohledávala ledničku. Vytáhla další sodovku a z kuchyňské linky s sebou vzala načatý sáček chipsů.

„Byl to nářez,“ odpověděla Shelly tenkým napjatým hláskem, který prozrazoval mnohé.

Chris napadlo, kdo ji asi uhodil tentokrát. Hodila sáček s chipsy na kávový stolek, podala Shelly plechovku s colou a usadila se do křesla vedle pohovky. Stejně nemělo cenu se ptát. Mohla nanejvýš nabídnout útěchu a útočiště a doufat v nejlepší.

Čekala. To u Shelly stačilo. Trpělivost a opatrnost. Ticho. Její dům představoval kompromis mezi tím, co by pro děvče udělat měla a co doopravdy mohla. Těžko říct, co by se mohlo stát člověku, který by obvinil soudce ovládajícího většinu okresu z týrání vlastní dcery.

„Bobby Lee měl být nejlepší útočník,“ vypadlo nakonec že Shelly, světle modré oči upřené na ruce svírající plechovku s colou. Nehty měla okousané do masa. „Psali o něm v Dispatchi a tak.“

Hodiny tiše tikaly. Bobby Lee byl její současný přítel, netrpělivý a nevyzrálý surovec, který zaujal další místo v nekonečném kolotoči násilí v Shellyině životě.

„Já… asi měl prostě blbej den.“

Chiis potlačila nutkání zatřást dívkou jako pokaždé, když udělala stejnou chybu, když se znovu a znovu dostala do stejných potíží a pak si našla odůvodnění, díky kterému zůstala přesně tam, kde byla.

Chris to sama dobře znala. Věděla víc než dobře, jak takový kolotoč funguje, jak tyje z žen, které se v něm narodí a jsou v něm vychovány. Upřela oči na ochoz asi pět metrů nad Shellyinou hlavou, kde seděla vyrovnaná řada plyšových medvědů opřených o mahagonové zábradlí.

„Asi nechceš dneska v noci domů,“ vypravila ze sebe a myslela na ty plyšové medvědy, kteří skýtali útěchu, nikdy nic nežádali, neubližovali, nikdy nezklamali. Přála si, aby mohla Shelly nabídnout aspoň tolik, ačkoli věděla, že to nikdy nemůže stačit.

Shelly se ochraptěle zasmála. Na tak křehkou nesmělou dívku to znělo téměř obscénně. „Panu soudci je to stejně ukradený. Akorát nesnáší, když chci mluvit do něčeho, co se mě týká.“

Stiskla zuby. Prsty se zaťaly do hliníkové plechovky. Shelly, ta kdysi stydlivá mladší dcera, která se starala o ostatní, dítě, které matka pokaždé vyšňořila do kostela a posílala s obědy k nemocným sousedům. Shelly, vychovaná stát se obětí dalšího muže, který ji bude tlouct. Která jednoho dne vybouchne jako papiňák. Chris jen doufala, že se jí podaří vypustit trochu toho smrtícího vzteku, až ten den přijde.

Nakonec Shelly vzhlédla a Chris uviděla slzy, které nikdo jiný nikdy nespatřil. Moc ráda by se tomu břemenu vyhnula.

„Proč nemůžu mít hodnou rodinu, jako mají ostatní?“ zašeptala dívka. „Amy má bezvadnou. Krystal taky. A ty jsi taky tak normální, chápeš?“

Chris se jen smutně usmála. „Nic není, jak to vypadá, moje milá. Že se někdo tváří šťastně, to ještě neznamená, že se netrápí zrovna jako ty. Nikomu nezáviď.“

„Nevadilo by ti, kdybych zůstala?“ zeptala se dívka a znělo to tak dětsky, že to Chris lámalo srdce.

Věnovala jí ten nejlepší úsměv. „Vadilo by mi, kdybys nezůstala. Jestli ti samozřejmě nebude Vadit, že svítím celou noc.“

Shelly už se zvedala, aby si ustlala na jedné z pohovek. „Nikdy mi to nevadí.“

Chris došla pro ložní prádlo.

„Jsem slyšela, že ses dozvěděla zajímavý novinky,“ ozvala se Shelly přes rameno, zatímco roztahovala pohovku na lůžko.

Chris se zarazila. Usoudila, že už by neměla být překvapená. Rychlost šíření informací v Pyritu by zahanbila i CNN. Přesto nehodlala nic přiznávat. „Vím jen to, že mám volat na policejní oddělení do St. Louis,“ řekla a roztáhla prostěradlo. „Asi to bude kvůli nějakému špatnému parkování z minula.“

Shelly si ale nehodlala fascinující novinky nechat pro sebe. „Tak já teda slyšela, že po tobě jde sériovej vrah,“ oznámila celá rozzářená. „A že ten novej náčelník – tohos přece viděla – ti nabídnul ochranu.“

„Přestaň se dívat na ty přihlouplé horory, Shel. Nesvědčí ti to.“

K jejímu překvapení Shelly ztuhla a přitiskla si polštář k hrudi. „Nikdo ti neublíží, Chris,“ řekla a oči se jí podivně leskly. „Nikdo. Nedovolím to.“

Jen nakrátko se Chris nezmohla na žádnou vtipnou odpověď. Zmocnil se jí náhlý neklid.

„Zlato,“ pokusila se děvče uklidnit, „mně nikdo neublíží, neboj se.“

Shelly se cosi mihlo ve tváři. „Kdybys nebyla, kdo jsi, soudce by tě vzal pod krkem už přede dvěma lety.“

Chris se jen usmála. „No, naštěstí jsem, kdo jsem. A teď tě uložíme do postele.“

Nestihly to. Právě když Shelly mířila do koupelny s velkým tričkem, které jí Chris půjčila na spaní, zvonek zazvonil znovu. Chris se podívala na hodiny.

„Copak mám zvenčí na dveřích nápis Otevřeno?“ zabručela a vydala se ke dveřím.

„Možná je to Bobby Lee,“ zašeptala strnule Shelly.

„Jestli ano, tak ho pošlu domů.“

Znovu ten ochraptělý smích někoho, kdo ví až moc dobře své.

„Jestli se bojíš, můžeš počkat v koupelně.“

Shelly zůstala stát na místě. Chris potlačila vzdech. Bylo to typické, ukazovat hrdinství v situaci, kdy se nemůže nic stát.

A až s ním příště bude sama, nechá ho, aby ji za to potrestal, stejně jako to vždycky dělal její otec. Nic se nezmění.

„Co jestli je to ten vrah?“ zeptala se Shelly.

„Tak ho taky pošlu domů.“

Nebyl to Bobby Lee. Pokud Chris věděla, nebyl to ani vrah. Byl to nový policejní náčelník. To ji poměrně dost překvapilo. Dovnitř vevanul studený noční vzduch, až se jí udělala husí kůže na nohou.

Neusmál se. „Tina říkala, že býváte vzhůru dlouho do noci.“

Chris jen mávla rukou. „Co pro vás, eh, můžu udělat?“ Pak zvítězila zvědavost. „A co tady děláte vy tak pozdě?“

Ještě pořád měl na sobě uniformu, bílou košili naškrobenou, jako by právě sestoupil z billboardu propagujícího nábor nováčků. Z košile jeho předchůdce starého Larryho Watsona se dalo vždycky poznat, co měl k večeři i k obědu.

„Chtěl jsem se seznámit se všemi třemi směnami,“ vysvětlil. „No a protože Tina říkala, že vám to pravděpodobně nebude vadit, myslel jsem, že bych vás cestou domů mohl obeznámit s tou situací v St. Louis.“

Snažil se na ni soustředit, ale jako každý, kdo byl u Chris doma poprvé, si nemohl pomoct, aby jí nezalétl pohledem přes rameno. Nemohla mu to mít za zlé. Nikdy nebyla konvenční, a když si to teď mohla konečně dovolit, rozhodně se nezdráhala uspokojit své rozmary. A utišit své strachy.

„Tak pojďte dál,“ vybídla ho.

Neváhal. Když vešel dovnitř, zvedl hlavu a prohlédl si strop asi šest metrů nad hlavou a zasmál se. „No, říkali mi to.“

Chris se k němu otočila. Věděla, že vidí něco jiného než ona. Pravděpodobně viděl velkou obdélníkovou místnost, kde kdysi sídlilo městské obchodní jednatelství, dnes obývací pokoj s jídelnou dohromady, ochoz ve výšce podél všech čtyř stěn, odkud se šlo do ložnice a do pracovny, velkou zimní zahradu, v níž byla umístěna kuchyně. I ta však byla právě teď zastíněná roletami a všude se svítilo.

„Kolik tak platíte za elektřinu?“ nadhodil.

Usmála se, ruce v bok. Jednoduše potřebovala zahnat na noc všechny stíny. Ne vždycky to pomáhalo, ale bylo to lepší než to, v čem žila předtím. „Ne všichni spisovatelé detektivek si libují v tmavých gotických věžích. Mně prostě vyhovují světlá otevřená prostranství.“

„Je to nádhera,“ ozvala se Shelly, která stála ve dveřích koupelny. Na sobě měla jen tričko na spaní, které jí stěží zakrývalo pozadí. Vypadala docela jinak než troska, která se před chvílí objevila na prahu.

Chris se okamžitě vzpamatovala. Rozhodně se u Shelly mohla spolehnout najedno, a to nevhodné chování.

„Zpátky do koupelny,“ nařídila. „Přední dveře jsou pořád otevřené.“

„Ale já ho chci jenom pozdravit,“ našpulila Shelly rty. Najednou vypadala mnohem starší než na patnáct a upírala oči na Chrisina hosta.

Popletené pubertální dívky jsou nebezpečná zvířata. Zvlášť když jsou týrané. Shelly neměla ponětí, jak se chovat v přítomnosti mužů, což byl přesně důvod, proč skončila s Bobbym Lee.

„Tak pozdrav,“ vybídla ji Chris, která se postavila tak, že jí bránila ve výhledu na MacNamaru, „a pak koukej zmizet v koupelně, nebo se dohoda ruší.“

Jen na krátký okamžik se stala terčem vzteku, slepé zuřivosti, která vřela pod povrchem v tom ztrápeném nejistém dítěti. Nakonec Shelly jen pokrčila rameny. „Ahoj, náčelníku. Já jsem Shelly Axminsterová. Chris říká, že s váma nesmím zůstat.“ Naklonila se, aby viděla přes Chris, a věnovala mu oslnivý úsměv. „Možná později.“

MacNamara ale tuhle návnadu nespolkl. „Ahoj, Shelly. Kdyby ti to nevadilo, potřebuju si na chvíli promluvit s Chris.“

„No jasně, o tom šíleným zabijákovi,“ prohlásila Shelly. „Míří sem? Zůstanete tu přes noc, abyste nás chránil?“

Chris ji popadla za ramena a otočila ke koupelně. „Je tam spousta věcí na čtení. Jestli vylezeš ven dřív, než na tebe zavolám, přicházíš tady o svá návštěvnická práva, jasný?“

Další záblesk vzpoury, pak podvolení. „Tyranko.“

Teprve když se ozvalo cvaknutí zámku v koupelně, Chris se otočila k MacNamarovi. „Můžu vám nabídnout leda sodovku nebo neperlivou vodu. Ostatní, až příště nakoupím.“

Mávl rukou. „Ne, díky, chtěl jsem vám dát jenom jméno a telefonní číslo.“ Ztlumil hlas. „Dcera soudce Axminstera?“

Chris prošla kolem něj, aby zavřela dveře. „Někdy, když děti nevycházejí se svými rodiči, jsou rády, že se mají kam vrtnout.“

„Diplomaticky řečeno,“ poznamenal, což znamenalo, že se během prvního dne na novém místě dozvěděl ledacos.

Pokrčila rameny. „Já se slovy živím.“

U sebe doma neměla problém udávat tempo. Nijak ji nerozházelo, že se nečekaně zastavil ve dvě ráno. Pokud od ní nechce, aby s ním šla v noci ven. Pokud nebude žádat taková vysvětlení, která by mu nemohla dát.

Rozepnul si náprsní kapsu a vytáhl kus papíru. „Seržantka Elise Lawsonová,“ řekl. „A není z městské policie St. Louis, je z okresu. Podle toho, jak mluvila, bych řekl, že je to něco docela jiného.“

Chris kývla. „Město je na okrese nezávislé. Obojí má docela samostatný systém správy.“ Doplnila i ostatní podrobnosti, protože MacNamara zjevně C. J. Turnéra nikdy nečetl. „Všechny moje detektivky se odehrávají v St. Louis. Vystupuje v nich médium, neboli anglická profesorka Dr. Livvy Beckworthová, a okresní vyšetřovatel seržant Frank Stephens.“

„St. Louis mi nepřipadá zrovna jako typicky filmové město.“

Chris si od něj vzala papír. „Divil byste se, co všechno se tam děje. Říkala ta Lawsonová, proč si myslí, že někdo napodobil mou knížku?“ zeptala se a usedla do houpacího křesla.

Náčelník se neposadil. „Zmiňovala knížku Zahnaná do kouta.“ Zalovil ve druhé kapse, pak se zarazil a rozhlédl se kolem.

„Popelník je na jukeboxu,“ konstatovala Chris, oči upřené na papír, který držela. „Takže tahle kniha?“ Nedávalo to smysl. A rozhodně se necítila o nic lépe.

Místo aby sáhl po popelníku, posadil se na područku pohovky a znovu si pohladil horní ret. „Je jediná, kterou zmiňovala.“

Chris vzhlédla. „Neměla bych doma popelník, kdyby mi vadilo kouření.“ podotkla jemně.

Lítostivě se zamračil. Vypadal o něco lidštěji. „Snažím se v práci nekouřit.“

„Já se zas snažím vyhýbat kofeinu,“ opáčila Chris suše. „A jde mi to asi tak stejně.“

„Chris!“ ozval se naříkavý hlas z koupelny.

„Přečti si druhou kapitolu!“ zavolala.

Odpověď byla neslušná, Chris se musela zasmát. „Je to dobrá holka. Jednou chce dělat sociální pracovnici v oddělení pro mladistvé. Já se ji snažím přemluvit na obchodní školu.“

„Nemáte sociální pracovnice ráda?“

„Myslím, že to není zrovna profese s budoucností. Mizerný plat, hrozná pracovní doba, ještě horší případy. Je to jako být policajt, jenomže nemůžete střílet ani v sebeobraně. Lidi, co vyrůstají v problémech, si myslí, že se jejich věc vyřeší, když zachrání někoho dalšího. Jenomže to nefunguje.“ Chris se bezděčně ohlédla ke koupelně. „Nesmíte brát ty její pokusy o svádění vážně, ale rozhodně s ní nezůstávejte o samotě.“

Poděkoval jí za radu, ona jemu za informaci.

„Dáte mi vědět?“ zeptal se. „Až si s Lawsonovou promluvíte. Rád vám pomůžu“

Chris se pousmála. „Už se tu začínáte nudit?“ zeptala se.

Byl natolik galantní, že úsměv opětoval. „Tady se nikdy nudit nebudu.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

Nepohnul se. Ani nestmul. Přesto Chris vnímala, jak se náhle stáhl do sebe. Okamžitě se mu zatoužila omluvit, požádat ho, aby na to zapomněl, protože to samozřejmě poznal. Poznal, že by od něj chtěla víc než kdokoli jiný, kdo by se zeptal na tu rozeklanou jizvu. Ostatní by byli jednoduše zvědaví na co, kde, kdy, proč, jak. Chris byla jiná. Ta by chtěla znát význam, následky. Dolovala by ve tmě, aby zjistila, co má ta jizva společného s jeho útěkem z Chicaga na takové místo, jako je Pyrite. Jakou cenu zaplatila jeho odvaha, sebevědomí a hrdost. A nepotřebovala by odpověď slovy.

Ale neměla na takový vpád do soukromí právo. Někdy na to zapomínala.

Zvedla tedy ruku, aby nad tím mávla, když se ozval zvonek. Znovu.

Ještě jednou se podívala na hodiny. Tentokrát to udělal i MacNamara.

„Zatraceně,“ ulevila si a vstala. „Že by seržantka Lawsonová?“

„Jestli je to Bobby Lee,“ zavolala z koupelny Shelly, „nejsem tady.“

„Jestli je to Bobby Lee.“ prohlásila Chris, „je tu policejní náčelník. Takže si vůbec nedělej starosti.“

MacNamara se ušklíbl. „Nejsem ve službě.“

Chris jen mávla rukou. „Kdybyste nebyl ve službě, tak byste kouřil.“

Přesto to nebyl Bobby Lee. Tentokrát to byl Victor s Lesterem, Chrisin soused. Tedy sousedé.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Lester dětsky znějícím hlasem.

Chris se málem rozesmála. Vypadalo to jako spiknutí za účelem odvrátit její mysl od těch nepříjemností.

„Jsem,“ usmála se na Viktora, který se tvářil velmi ustaraně. „Co děláš venku tak pozdě, Victore?“

„A Lestere.“ trval na svém mladík.

Chris to vzdala a podívala se na loutku, kterou Victor držel v levé ruce. „A Lestere.“

„Viděli jsme tu vůz policejního náčelníka.“ řekl Victor vlastním hlasem, který byl jemnější verzí hlasu figurky. „Jen jsme se chtěli přesvědčit, že jsi v pořádku.“

Chris otevřela dveře dokořán. Jestli se MacNamara chce seznámit s městem, ve kterém získal svůj zlatý odznak, může klidně začít ještě dnes. „Tak pojďte dál a zeptejte se ho sami.“

Zavedla je dovnitř. „Ráda bych vám představila svého souseda… dy. Victor Marshall a jeho nerozlučný Lester. Náčelník MacNamara.“

Policista si nevěřícně prohlížel drobného vážně vyhlížejícího mladíka, který tu stál s rusovlasou figurkou v podpaží.

Zjevně se však uměl velmi dobře ovládat, protože řekl jen: „Těší mě.“

Chris se uvolnila.

„Už jsme o vás slyšeli.“ prohlásil Lester.

MacNamara si udržel obdivuhodně vážný výraz. „Ano?“

Tentokrát přikývl Victor. „Vždycky jsme chtěli do Chicaga.

V St. Louis jsme v jednom kuse, ale tam je to hrozně provinční, nikdo tam nechápe náš humor.“

„Victor se učil břichomluvectví už od deseti let,“ oznámila Chris. Upřímně litovala, že nemůže Victora zařadit do některé ze svých knih, jenže on je uměl všechny nazpaměť, takže to nepřipadalo v úvahu. „Pořád hledá nějakého agenta, který by se o něj postaral… a o Lestera.“

Po krátké zdvořilostní výměně se Victor i s Lesterem odporoučeli.

„Asi už taky půjdu,“ ozval se za ní MacNamara. „Takhle to u vás vypadá v noci často?“ zeptal se ještě.

Chris se opřela o otevřené dveře. „Obvykle jsem jediné noční ptáče ve městě. Ale Lester má o mě starost.“

Náčelník se na ni podíval. „Lester?“

„A Victor.“

Zavrtěl hlavou. „On je… ehm…“

„Vždycky byl takový,“ vysvětlovala Chris. „Nedal bez Lestera ani ránu za posledních deset let. Ale protože Victorovi zanechala matka půl milionu dolarů, zas tak moc to nevadí.“

MacNamara se zatvářil pobaveně. „V tomhle městě se najde dost knižního materiálu, co?“

Musela se zasmát. „Jo, ale musím počkat, až budou všichni mrtví, než to vydám.“

Stáli tam v chladném nočním vzduchu a přemýšleli o městečku zahaleném do tmy.

„No, každopádně je to tu pozoruhodné,“ poznamenal nakonec MacNamara.

„Jsem ráda, že jste se stavil,“ usmála se Chris. „Zítra zavolám seržantce Lawsonové a pak vám dám vědět, co mi řekla.“

MacNamara už byl na odchodu, náhle se ale zastavil. „Mohla byste pro mě něco udělat?“

„Jestli si chcete objednat vystoupení Victora a Lestera, musíte jim zavolat sám. Mají skvělé číslo hodný polda, zlý polda.“

Další zamračení, tentokrát půvabné. „Napadlo mě, jestli tu náhodou nemáte nějaký výtisk Zahnané do kouta, který bych si mohl půjčit.“

„Chris!“

„Kapitola číslo tři!“ křikla přes rameno. „Nechcete, abych vám rovnou řekla, kdo to udělal? Kdo by to měl vědět, když ne já?“

Možná nemá každý zrovna smysl pro humor kolem třetí ráno. MacNamara vypadal jen unaveně.

„Nikdy jsem nic od C. J. Turnéra nečetl,“ přiznal. „Myslel jsem, že bych se na to mohl aspoň trochu podívat.“

„Jsem zdrcená, že jste si nechal ujít tak úžasnou příležitost,“ prohlásila, „ale ráda ten nedostatek napravím. Vydržte.“

Za chvíli byla zpátky a podávala policistovi knihu. „Je to o tom, co se stane, když je dlouho týraná manželka dohnána až příliš daleko. Je mi opravdu líto, jestli někdo napodobil právě tuhle vraždu. Nebyla zrovna nejpěknější.“

„Dám vám vědět, jak se mi líbila,“ slíbil a posunkem se rozloučil.

Vyšel ven. Chris si pomyslela, že vzhledem k tomu, jak dlouho stáli v otevřených dveřích, a k tomu, že má šortky, už se jí asi udělaly omrzliny.

„Dobrou noc,“ zavolala.

Kývl a nastoupil do policejního vozu. „Dobrou noc, slečno Jacksonová.“

Chris ze zvyku počkala, než auto odjede, pak konečně zavřela a s povzdechem zamířila ke koupelně.

„Můžeš vylézt,“ zavolala. Vzdychla, protože už se to nedalo odkládat. Hlavně aby se konečně mohla vrátit k práci. Koneckonců jen sotva se jí dnes v noci podaří usnout. Vylezla zpátky do podkroví, popadla jednoho z plyšových medvědů a vydala se dolů za Shelly.

KAPITOLA 3

Choulila se v koutě koupelny, přitisknutá k chladné dlaždičkami obložené zdi, schoulená co nejvíc do sebe, aby nemusela myslet na to, co se stalo s jejím životem. Aby v zrcadle neviděla, co se stalo z ní po tolika ranách pěstí, kopancích a krutých slovech, že už ani nebyla k poznání. Najde ji. Jako vždycky. A zbije ji tak, že nebude týden moci vyjít z domu. Pak začne prosit o odpuštění.

A ona mu odpustí jako pokaždé…

Mac si založil stránku záložkou a položil knížku na stůl. K vraždě se ještě nedostal, ale měl už docela dobrou představu, jaká bude. Kolik takových už viděl. Manželka týraná tak dlouho, až usoudí, že tohle je jediná cesta ven. Sebeobrana smíšená se zoufalstvím a vztekem. Mrtvola v takovém případě obvykle připomíná mleté maso a vražedkyně vítá policii u dveří s uslzeným úsměvem.

Velmi dobře napsáno. Prostředí, psychologie postav, pach nevyhnutelnosti. Zapůsobilo to na něj. Není divu, že ji kritici tolik zbožňují a přirovnávají k Chandlerovi.

Vytáhl cigarety a zapálil si. Bylo tak pozdě, že v televizi už běžel jen kanál s teleshoppingem, přesto ji nechal zapnutou. Dům, který si pronajal od soudce Axminstera, byl malý, krabicoidní a bezvýrazný. Do obývacího pokoje si pověsil několik plakátů Chicaga a na prádelník postavil školní fotografie svých dvojčat. Přesto to nebyl domov o nic víc než ta špeluňka, kterou si pronajal v Chicagu po rozvodu. Místo, kam si člověk mezi směnami pověsí klobouk, prostě pro přežití.

Přiložil si ke spánku chladnou plechovku s pivem. Nesnášel nová místa. Narodil se a vyrostl v Chicagu, potomek generací chicagských policistů. Jenže po tom všem, co se stalo, nezbývalo, než vypadnout na nějaké bohem zapomenuté místo, jako je tohle.

Do záležitosti s vraždou podle C. J. Turnéra mu vlastně nic není. Tohle řeší policie ze St. Louis, jeho k tanci nepřízvali. Z hlasu seržantky Lawsonové to bylo víc než zřejmé.

Jenže na tom nesešlo. Stejně to probudilo jeho zájem. Koneckonců takové věci dělal posledních deset let. I kdyby zůstal až do smrti policejním náčelníkem tohohle zapadákova, stejně bude i chicagským vyšetřovatelem. V tom byl dobrý a scházelo mu to.

Dopil a vyhodil plechovku do koše k ostatním. Žena v knize Chris Jacksonové měla pravděpodobně kuchyň, jako je tahle, pomyslel si zachmuřeně. Starou, oprýskanou a unaveně vyhlížející. Volala policisty osmkrát nebo devětkrát, aby ji zbavili manžela, a pak si to pokaždé rozmyslela, když mělo dojít na vznesení obvinění. Chtěla, aby toho nechal, ale ne aby ho zavřeli. Děsilo ji, když byl v ráži, ale ještě víc ji děsilo pomyšlení, že by tam nebyl vůbec. Až do chvíle, kdy už nedokázala snést nic víc. Možná začal bít děti, nebo si začal všímat její mladší sestry. Třeba ji kamarádka pobízela, aby s tím surovcem, co jí dělá ze života peklo, konečně něco udělala, a on ji našel a znovu zbil, vyhrožoval, že ji pokaždé najde a pak ji zabije, jestli ho opustí. Zabije ji i děti. A ona mu věřila, protože by to tak pravděpodobně dopadlo. Takže počkala, až usne, pak se k němu připlížila a zmáčkla spoušť, nebo do něj zabodla nůž tolikrát, že nakonec nebyl k poznání, jen aby měla jistotu, že už nevstane a neublíží jí. Aby mu oplatila všechnu tu bolest. Aby ho konečně zastavila.

Jak to Chris Jacksonová může znát? Jak může někdo, kdo žije v domě plném porcelánových konvic, vůně potpoúrri, starých dřevěných truhliček a plyšových medvědů vědět, jak takové zoufalství vypadá?

Byla to jedna z věcí, která Maka fascinovala. Už toho o Chris hodně slyšel. Milá osoba, skromná lidová hrdinka, která se zapojovala do veškerých aktivit ve městě. Navzdory vší slávě stejně normální jako ostatní sousedé – tedy až na pár výstředností, bez kterých by to ovšem nebylo ono.

Jenomže Mac téhle fasádě nevěřil. Cítil, že je tu něco víc, něco temného, co obyvatelé Pyritu nevnímají.

Ona to zná. Někde v minulosti, než se objevila tady ve městě, prošla Chris Jacksonová pořádnou porcí hnusu.

Souhlasil, že je chytrá a příjemná, přesně jak říkali sousedé. Dokonce i tu výstřednost by jí uznal a to i ve městě, kde žije břichomluvec. Nikdo jiný však zřejmě neviděl to, co se skrývá pod povrchem. AI měl jednoduše pocit, že píše po nocích, protože ani ona nemůže spát.

Když zazvonil telefon, ještě pořád seděl u stolu. Venku se začínalo rozednívat.

„Náčelníku?“

Ani si neuvědomil, že si mne čelo. „Ano?“

„Tady Crystal… noční dispečerka.“

Devatenáctiletá odbarvená blondýna se silně namalovanýma očima, která po ničem netoužila tolik, jako uhnat nějakého policistu. „Ano, Crystal.“

„Curtis je na křižovatce na dálnici W, kde došlo k několikanásobné nehodě s obětmi na životech.“

„Zvládne to?“

„No, obávám se, že je součástí té nehody.“

Maka rozbolela hlava ještě víc. První zatracený den. Nevyspal se, všechno ho bolelo od potyčky ve „Vsaď si“ a měl v sobě hned několik plechovek piva. To poslední, co teď potřeboval, byla nehoda s obětmi na fašírku. „Doufám, že není jednou z těch obětí na životech?“

Crystal se odmlčela, jako by musela přemýšlet. „No, to asi ne. Protože volal on.“

„A co šerif a dálniční policie?“

„Zástupce šerifa už tam jede, dálniční policie je na druhém konci okresu. Navíc spolu nedokážou pracovat na jednom případu, aniž by u toho tekla krev. Mám jim říct, že tam jedete?“

Snažil se rozpomenout, kam hodil uniformu, když přišel domů. „Jo. Dejte mi pár minut. Záchranáři už jsou na cestě?“

„No, zatím tam poslali lidi od Heilermana. Záchranáři z místní nemocnice něco mají.“

Heilerman, pomyslel si Mac, a vstal. Pohřební služba.

„No, ehm, asi by bylo nejlepší, kdybyste se postaral, aby je odvezli co nejrychleji,“ doporučila Crystal ještě.

No jistě. Pomalý převoz do nemocnice by jim hrál do karet. „Jedu tam,“ řekl jen a zavěsil.

Vzápětí strčil hlavu pod kohoutek a pustil studenou vodu. Za pár minut se oblékl a pak už se hnal ulicemi k dálnici, kde zdálky viděl tu melu. Když míjel roh Main Street a Šesté, všiml si, že měl pravdu. U Chris Jacksonové se ještě svítilo.

Když vezla Chris ráno Shelly do školy, byla v přestrojení. Ne že by se bála náhodného střetu se soudcem. Zkoušela něco pro svou novou knihu. Shelly to připadalo nesmírně zábavné, zvlášť když zjistila, že v té křehké shrbené staré paní s brýlemi a polyesterovém oblečku avokádové barvy oblíbenou spisovatelku nikdo nepoznal. Shelly ji představila jako svou tetu z Potosí a všichni to bez váhání přijali.

Chris se šourala ulicemi ve svém převleku, překvapená, jak snadno zapadla mezi ostatní. Přitom si vzala jen lacinou a nekvalitní paruku, jakou starší dámy nosívaly, když jim prořídly vlasy, příšerně se nalíčila, převlékla a trochu nahrbila a všichni jí to spolkli i s navijákem.

Teprve Luella Traversová z bistra Kozy Kitchen ji prokoukla, a to okamžitě.

„Jak jsi mě poznala?“ chtěla vědět Chris, která si tak konečně mohla sundat svědivou paruku a brýle.

Luella mávla konvicí kávy, bez níž si ji nikdo nedovedl představit. „Tvá kabelka. Nikdo jiný takovou nemá.“

Chris položila zmíněný doplněk na pult. Musela souhlasit. Všechno ostatní na ní působilo staře a spořádaně, ale kabelka o rozloze státu Georgia byla přecpaná vším možným a těžká, jako by uvnitř nosila cihly.

„Tak gratuluju,“ poznamenala a sundala si šátek. „Máš lepší oči než půlka města.“

Luella si jen odfrkla. „Půlka města si ničeho nevšímá. Zbytek si zase všímá až moc.“

„Jednou z mých obětí byl dnes ráno nový náčelník.“ oznámila Chris, která dobře věděla, že tohle prohlášení zavede diskusi přesně tam, kam potřebuje.

Podařilo se.

„Zvláštní chlapík, co? No, já nevím.“ řekla Luella a nalila další kávu, „ale z toho, co jsem slyšela, se dostal do přestřelky s nějakými drogovými dealery v Chicagu a málem tam zůstal. Což jenom dosvědčuje ta jeho jizva.“

„Nebyli to dealeři.“ namítl Paulie Twill od vedlejšího stolku, „byla to přestřelka gangů. MacNamara to zvládnul sám, když jeho parťáka zabili.“

„No tak mně říkal Eldon.“ ozval se Pete Chitwell, „a ten by to měl vědět, když je šerif, že to byl nějakej mafián. Prej si ho podali, protože svědčil u soudu. Proto taky musel pryč z Chicaga.“

Luella si znovu odfrkla. „Jestli ho mafie dokázala najít v Chicagu, proč by ho neměli najít tady?“

Pete ukázal vidličkou na Chris. „C. J. Turnera tu zatím taky nikdo nenašel, ne?“

„Jo, ale ona používá jiný jméno. MacNamara ne.“

„Já zas slyšela, že to byla obyčejná rvačka.“ ozval se hlas nově příchozí.

Chris se otočila a uviděla Sue Clarksonovou, která přišla na snídani. Sue byla manželka praktického lékaře, který miloval rybaření a svou ženu. Ačkoli se sem přistěhovali teprve před pěti nebo šesti lety, zakořenili v podhoubí města tak, že je všichni téměř považovali za zdejší rodáky. Úspěchem Sue bylo, že ji lidé nevnímali jako manželku doktora Clarksona, ale jako „Sue, která řídí radnici“.

Chris ji měla ráda. Sue byla její spásou v tom malém městě, potřebnou dávkou zdravého rozumu, který pomáhal vnímat život ze správné perspektivy.

„No dobře, Sue.“ ozvala se Luella a začala blondýnce připravovat džus a kávu. „A jak teda přišel k té jizvě?“

„Při holení,“ prohlásila nevzrušeně Sue.

Chris se musela usmát. Sue uměla dokonale obracet život k normálu. Za denního světla se Chris za své fóbie vždycky tak trochu styděla, nechápala, co ji na noci tak děsí. Jenže když padla tma, pokaždé se to všechno vrátilo.

„No stejně,“ zabručel Pete Chitwell, „co takovej chlápek jako on může o městě, jako je Pyrite, vědět?“

„Jen mu dejte šanci,“ doporučila Sue, „podle mě to zvládne víc než dobře.“ Pak se otočila ke Chris. „Což mi připomíná, mluvil s tebou?“

Chris jen kývla. „Seznámili jsme se včera večer, když jsem se vloupala k sobě do květinářství.“

Sue se rozesmála. „Já věděla, že jsem mu něco zapomněla říct.“

Ještě chvíli si povídali o Suiných dětech a dalších věcech, než se Chris vydala ke svému květinářství, aby použila tamní telefon.

Pohoda, kterou načerpala mezi osazenstvem bistra, však vzala brzy zasvé.

„Chris Jacksonová, už jste našla Ježíše?“

Chris zamžikala. „Zase jste ho někam schoval, Harlane?“

Nemohla si pomoct. U všech ostatních z města byla velmi tolerantní, koneckonců zdejší obyvatelé se v podstatě stali její rodinou a trocha toho koloritu patřila k věci. Ale její trpělivost byla ta tam, jakmile se ozval hlas reverenda Harlana Sweetwatera.

Harlan připomínal nájemného lovce. Lovce duší pro Ježíše. Chris si představovala, jak mu duše visí u opasku jako skalpy.

Zejména proto, že psala knihy, které on v podstatě považoval za čarodějnictví, představovala pro něj neodolatelnou výzvu, a tak pokaždé když ji potkal, usiloval o její duši.

„Znovuzrodit se můžete jedině prostřednictvím našeho Pána,“ deklamoval a s biblí v ruce následoval její kroky. „Ještě stále není pozdě.“

„To zní vážně lákavě. Sezónní výprodej?“ odsekla.

„Já vás znám, Chris Jacksonová!“ zvolal Harlan, když došla ke dveřím obchodu. „Znám vás a odhalím všem, co jste zač.“

Věděla, že by ho měla ignorovat a zavřít mu před nosem. Jenže to nešlo. „Myslela jsem, že mě chcete zachránit, Harlane.“

„Jak byste mohla být zachráněna?“ burácel. „Nemáte žádnou úctu k slovu Božímu. Podvolila byste se vůli muže jako řádná žena? Vzdala byste se svých pokřivených způsobů a oblékla plášť spásy?“

Chris se usmála. „Ne, to asi ne. Hezký den, Harlane.“

Vešla dovnitř a málem zakopla o tři kočky a shrbenou Eloise.

„Volala ta ženská,“ oznámila Eloise bez úvodu. „Dvakrát.“

Chris vzdychla. „Omlouvám se. Určitě to tak nemyslela.“

Nebylo pochyb, o kom je řeč. Eloise reagovala pokaždé stejně. Byla to sice velmi hodná stará paní, ale Dinah Martinovou nedokázala skousnout. Stejně jako všichni ostatní, což z Dinah dělalo dokonalou literární agentku. Však se jí nepřezdívalo „Největší mrcha na Východním pobřeží“ pro nic za nic.

„Běžte si dát nějakou snídani,“ navrhla Chris. „Já si to tu vezmu na povel.“

Eloise si začala sbírat věci. „Možná tu bude rušno. Dnes ráno zemřel při nehodě taky Wickershamovic chlapec.“

Chris vzhlédla. „Měla jsem dojem, že jsem zaslechla houkačky. Stalo se ještě někomu něco?“

Eloise si své informace vychutnávala. „Nu, podle toho, co jsem slyšela, měl výjezd k případu Curtis Marshall a naboural do lampy, když se snažil mluvit do vysílačky a zároveň vyhnout jedné z obětí. Dneska se konečně něco dozvíte o tom šíleném vrahovi?“

„Ano, Eloise. Kdyby se vydal sem, budete první, komu o tom povím. Ještě nějaká překvapení?“

Rozhlédla se po početném hejnu koček. Eloise, která byla už patnáct let vdovou, jednoduše adoptovala každou kočku, kterou našla, a dopřávala jim pravidelné návštěvy obchodu.

„Snad ne. Chris?“

„Ano?“

„Nemáte na sobě šaty Harmonie Mae Switzerové?“

„No, možná bývaly její, ale já je koupila ve vetešnictví.“

„Aha… no, jsou pěkné.“

Chris se v duchu zazubila.

„Díky, Eloise.“

Nalila si kávu a zapnula záznamník, aby si poslechla vzkazy, přičemž se pokoušela vybrat ze šálku kočičí chlupy. Další dva telefonáty od Traye, po jednom od Dinah, od právníka a od účetní. Pět zavěšení. Vzhledem k tomu, že její číslo nebylo v seznamu a že své soukromí střežila jako konto ve švýcarské bance, ji ta zavěšení znervózňovala.

Zvonek nade dveřmi zacinkal a Eloise byla pryč. Chris chvíli bojovala s náhlým přívalem iracionální paniky. Měla by zavolat vyšetřovatelce ze St. Louis. Místo toho zavolala Dinah.

„Začala ses o víkendech v tom svém brlohu nudit?“ ozvalo se na druhé straně. „Tak ses rozhodla najít si nějakou zábavu?“

Chris se málem zadusila kávou. „Díky za důvěru, drahá přítelkyně.“

„Mluvíš nechutně vesele na tuhle ohavnou ranní hodinu,“ zabručela Dinah.

Chris si začala čmárat tužkou na papír před sebou. „U vás je víc hodin než tady.“

„Na tom nesejde, když mám kocovinu jako blázen a ty pravděpodobně oslavuješ východ slunce.“

Chris zavrtěla hlavou. „Mělas nějaký důvod, proč jsi mi volala, nebo sis chtěla jenom postěžovat?“

„Jo, myslíš kromě toho, že mi ta absolutně otřesná vyšetřovatelka hrozila všemožným popotahováním a nepříjemnostmi, když jí neprozradím tvou adresu? Ráda bych věděla, jestli bys vydržela tak dlouho jako já.“

„Už jsem se to doslechla. Za chvíli jí zavolám.“

„Ne, děvenko, nejdřív zavolej Treyovi. Má migrénu a to ještě není ani poledne. Uklidni ho, že nepodřezáváš lidí v St. Louis, aby si mohl dát oběd.“

„A co když podřezávám?“

„No tak mu zalži. Dělá na tvé další knížce. Jestli o něj přijdeš, můžeš se vrátit zpátky do pralesa.“

„To mám na tobě nejradši, Dinah. Nikdy neztrácíš přehled o tom, co je doopravdy důležité.“

Na druhém konci spojení se na chvíli rozhostilo ticho. „Už ti řekli, kterou knížku má ten magor napodobovat?“ zeptala se nakonec Dinah a znělo to o něco méně nad věcí.

„To je právě zvláštní, Di,“ připustila Chris, oči upřené na černé linky na papíře. „Kdyby to byla Zemřít po meči, bylo by to jednoduché. Ale Zahnaná do kouta… Něco takového už se stalo tolikrát, že nechápu, proč takovou vraždu spojují se mnou.“

„Asi bys tam měla zavolat a zjistit to,“ doporučila jí Dinah a Chris poznala, že si dělá starosti.

„Asi měla.“

„Jo. A hned pak mi zavoláš zpátky.“

Chris se usmála. „Jsem už velká holka, Dinah. Nemusíš sem jezdit a držet mě za ruku.“

Ozvalo se odfrknutí. „Pane na nebesích, to je ale ohavná představa. Večeřet v místním pajzlíku a chodit spát se slepicemi.“

„Jen neříkej,“ dobírala si ji Chris. „Možná by se ti tu líbilo. Mně se tu líbí.“

„Jasně, taky bych klidně mohla prodat svou vilu a dát se k Milosrdným sestrám. No, takže zavolej tý… ženský a zjisti, co se děje.“

O deset minut později Chris pozbyla veškeré veselí.

„Takže vy jste C. J. Turner?“ otázal se hlas v telefonu.

Chris si nebyla jistá, jak reagovat na to nadšení. Nebyla to reakce, jakou čekala. „Ano. Vyšetřovatelka Lawsonová?“

„Chci vám říct, jak moc obdivuju vaše knížky. Všechny. Od začátku čtu všechno, co napíšete.“

Chris ten hlas odněkud znala. V duchu ji napadlo, jestli už se s ní mohla někde setkat. Měla by se jí na to zeptat.

„Díky,“ poznamenala zamračeně. „Ehm, co pro vás můžu udělat, detektive?“

„Ráda bych si s vámi promluvila o vašich teoriích, slečno, ehm, Tumerová?“

„Jacksonová. Ve skutečnosti se jmenuju Jacksonová.“

„Ale, opravdu?“

Chris už se chtěla zeptat, kde se mohly setkat a co vyšetřovatelka chce, když se na druhém konci ozval docela jiný hlas. Velitelský. Agresivní.

„Promiňte…,“ omluvil se první hlas tomu druhému, který jej vzápětí zasypal proudem nadávek. „No, tak teď už jsem tady,“ štěkl pak do sluchátka ten druhý hlas. Jiná žena. Bohužel tentokrát skutečná vyšetřovatelka Lawsonová. „Omlouvám se. To byla jedna z našich dispečerek. Nemá tu co zvedat telefony, nána jedna.“ Pak vzdychla. „Otravuje mě od chvíle, kdy poprvé slyšela vaše jméno. Pravděpodobně touží po autogramu nebo tak něco.“

„Mně to nevadí,“ namítla Chris. Lawsonovou její názory očividně nezajímaly o nic víc než názory oné dispečerky. Chris se nezamlouvala už teď. Rozhodla se být zrovna tak zdvořilá.

„Proč si myslíte, že by vaše vražda měla mít něco společného s mou knížkou?“

„To je prosté,“ opáčila vyšetřovatelka stejně strohým způsobem. „Podpis. Vzpomínáte, jak Emma bodla manžela do holení, ačkoli už vypadal jako sekaná, jen aby se opravdu nemohl zvednout a jít po ní?“

„Jistě,“ přitakala Chris, „ale neříkejte mi, že to ještě nikdo nikdy neudělal.“

„Podívejte, shoda okolností možná vyhovuje spisovatelům, ale mně ne.“

Vyšetřovatelka si rozhodně novou přítelkyni neudělala. Její přístup „všichni mě budou poslouchat, protože já jsem ta s pistolí,“ Chris přímo odpuzoval.

„Proč by to nemohla být jen nějaká manželka, která si mou knihu přečetla a uvízlo jí to v paměti?“ zeptala se neurčitě, ačkoli ani po takovém rozuzlení nijak netoužila. Neměla v úmyslu psát návody jak na to.

„Protože tahle děvenka neumí číst. Přísahá, že přišla domů z návštěvy u kamarádky a našla manžela rozřezaného na kusy. Jenže to je asi tak neprůstřelné alibi, jako kdyby Teď Kennedy tvrdil, že nemohl najít kalhoty.“

„A co ohledání? Potvrzuje její verzi?“

„Bez závěru. Takže se milá paninka právě ochlazuje v místním vězení, protože nemá na kauci, a já sloužím přesčasy.“

Jako kdyby to všechno byla jen Chrisina vina. „Já pořád nechápu, proč jste si tak jistá, že to neudělala.“

„Protože jsem četla vaše knihy a poznávám podobnost. Důkazy, místo činu, městská čtvrť, dokonce i jméno oběti. Až moc dobře to na sebe pasuje.“

Chris postavila šálek s kávou, aniž si to uvědomila. „Jméno? Ten chlap se jmenoval Ralph Watson?“

„Ne, Weaver. Ale je z Afftonu, přesně jako chlapík z vaší knihy. Zvražděn uprostřed noci kuchyňským nožem o velikosti mačety, který pak někdo odložil zpátky na linku v kuchyni. A je tu ještě to s těmi holeněmi. Dokonce se to stalo v úterý v noci.“

Chris na chvíli zavřela oči a snažila se o hluboké dýchání. Cítila, jak ji obemykají studené prsty hrůzy. Nemožné. Tohle nemůže být pravda.

„Proč?“ vypravila ze sebe. „Proč by někdo dělal něco takového?“

„Ale no tak,“ odbyla ji policistka, „máme tu typy, co vyřezávají z žen totemy a pak si je postaví do předzahrádky. Tak se mě neptejte na motivaci. Nemáte tušení, koho bychom měli hledat?“

Chris se zasmála. „Proč bych měla?“

„No, chápejte, jde tu o psychologii, však víte. Livvy Beckworthová.“

Od hrůzy k absurditě. „To je hrdinka mých knížek, detektive, ne já. Já jen píšu.“

Na druhém konci bylo znovu ticho. Obtěžkané nevyřčenými otázkami.

„Je mi líto, že vám nemůžu víc pomoct,“ zkusila to. „Nikdy mi nepřišel žádný dopis, kde by někdo psal, že chystá vraždu. Nevím o nikom, kdo by se oddával takovému koníčku, a já sama to dělám jen ve své představivosti.“

Mohl by snad existovat někdo, kdo s ní v těch temných nočních hodinách, kdy pro přízraky minulosti nemohla spát a psala knížky, navázal jakési zvrácené spojení? Zavrtěla hlavou. Je to směšné.

„No, radši byste na nějaký nápad měla přijít, slečno Jacksonová,“ prohlásila vyšetřovatelka, „protože máte na krku pořádnou polízanici.“

„Já? A co jsem provedla?“

„Kdo ví, jestli jste něco musela udělat? Třeba je to jen něco, co víte, aniž si to uvědomujete. Každopádně je venku někdo, komu vaše názory imponují natolik, že obrací slova v činy.“

„Jedna vražda…“

„Jedna?“ opáčila Lawsonová břitce. „Myslíte, že bych s vámi telefonovala, kdyby šlo jen o jednu?“

Tentokrát Chris cítila, jak se jí zastavilo srdce. „Cože?“

„Před devíti měsíci jsme tu měli ženu utopenou ve vaně. Blond, hezkou. Obvinění bylo vzneseno proti nešťastníkovi, který byl její manžel, s odůvodněním, že ten zoufalec konečně přišel na to, že mu zahýbá. Jenže on přísahá, že je nevinný.“

Chris se nezmohla na slovo.

„Ano,“ podotkla Lawsonová suše. „Říkala jsem si, že by vám to mohlo připomínat Příliš pozdě hrdinou, nepletu se? Nevěrná a prolhaná manželka, zoufalý manžel. Jmenovala se Deborah, že?“

Chris sotva slyšela vlastní hlas. „Ano.“

„Osm měsíců předtím byl mladý homosexuální herec ubodán dlouhým ostrým nástrojem během zkoušky v divadle Loretto Hilton ve Websteru. Soudní lékař mluvil o něčem, jako je dlouhá dýka, ale vsadila bych se, že by do té díry v jeho prsou výborně pasoval nějaký ten tenký mečík.“

„Rapír,“ zašeptala Chris. Zavřela oči, najednou se jí udělalo zle.

„Přesně tak,“ přitakala vyšetřovatelka. „Takže přiznávám, že bych neměla žádné podezření, kdybych nečetla Zahnanou do kouta právě v ten den, kdy mě zavolali k Weaverově případu. Proto jsem se začala probírat minulými případy. Našla jsem tu opravdu zajímavé schéma.“

Chris zatoužila umýt si ruce. Umýt úplně všechno.

Lawsonová nevzrušeně pokračovala. „Nejsem si tím jistá, ale možná víte víc, než si myslíte. Co když si s vámi i s námi někdo hraje? Tak jako tak vám můžu garantovat, že tohle nepřestane, dokud nezjistíme, co se děje. Takže pomůžete mi nebo ne?“

Chris ze sebe nedokázala vymáčknout odpověď. Žádný omyl. Ty vraždy jsou skutečné a podle zápletek v jejích knihách.

Dva roky. Už to trvá dva roky. Cítila se napadená, pronásledovaná. Seděla jako přimražená.

„Co mám udělat?“

KAPITOLA 4

„Není o nic víc výstřední než ostatní v tomhle městě.“

Mac se znovu napil kávy a opřel se. „Neřekl jsem, že je výstřední, řekl jsem, že ji tak nazval Lany Watson.“

Sue, která ťukala do počítače cifry daňových odhadů, se ani nenamáhala vzhlédnout. Jen se zasmála. „Larry považuje za výstřední všechny, kdo nevolí republikány a vlastní koně. Chris je prostě… Chris.“

„Jak dlouho ji znáte?“

Tentokrát Sue vzhlédla. „Je to profesionální nebo osobní zájem?“

Mac se zamračil. Zjišťoval, že je nutné připomínat si každých pět minut, že už nepracuje ve velkém městě. „Osobní zájem si nemůžu dovolit. Platím alimenty na dvě děti.“

„Pět let,“ zněla odpověď. „Přistěhovaly jsme se do města zhruba ve stejnou dobu.“

„Co o ní víte?“

„Kromě toho, že je kmotra naší nejmladší a hlídá nám děti, když si chceme s Tomem někam vyrazit?“

Mac se znovu napil kávy. „Ano. Kromě toho.“

„Nic zvlášť tajuplného. Píše skvělé knížky, obléká se do výrazných barev a má ráda své soukromí.“

„Bere si k sobě ztrápené puberťáky na noc běžně?“

Sue se usmála. „Puberťáky, břichomluvce, staré dámy, které rozmlouvají s rybami. Nevyhodí nikoho, kdo potřebuje pomoc. Snad je to proto, že nemá vlastní rodinu. Tak nějak nás všechny adoptovala.“

„Nemá rodinu?“

„Vystřídala několik pěstounských. Její příběh je jako reklama na cestu ze dna na vrchol. Vybředla z toho sociálního systému v osmnácti a sama si vydělala tolik, aby mohla vystudovat školu… školy. Má tři tituly.“

„Kde žila předtím?“

„V St. Louis. Nevím přesně. Proč se nezeptáte jí?“

Což znamenalo, že by Chris Jacksonová mohla mít se St. Louis i jinou spojitost, než že tam situovala své vraždy. Bylo ovšem zřejmé, že Sue už nic dalšího neprozradí.

Mac se protáhl a zavřel spisy. „Asi se půjdu naobědvat. Co vy?“

Sue zavrtěla hlavou. „Jestli půjdete do Kitchen, vezměte s sebou jeden Modrý talíř. Šerif má dneska volno, takže vězně krmíme my.“

„Ze včerejška? Co ještě dělá ve vězení?“

„Nikdo netouží po jeho návratu domů tolik, aby zaplatil kauci.“

„A kolik to, kruci, je? Pošlu to sám.“

„Za Cootera Taylora? To vás se včera pokusil pokousat. Opravdu ho chcete znova vypustit do země OZ?“

Mac se zarazil. „Kam?“

Sue se ušklíbla. „Tedy musím říct, že vás tu opravdu nikdo neseznámil se situací. To jsou přívěsy za skládkou. Říká se jim země OZ, ale musím říct, že kdybych byla čaroděj, rozhodně bych tam nežila.“

Kývl a zvedl se k odchodu. Sue dál psala na klávesnici.

„Četla jste její knížky?“ zeptal se najednou.

Vzhlédla. „Četla.“

„Co si o nich myslíte?“

„Myslím, že je opravdu dobrá. Co vy?“

Mac přečetl Zahnanou do kouta, zatímco čekal v nemocnici, až ošetří Curtise. „Mně nahání husí kůži.“

Právě když vytahoval klíče, přední dveře se otevřely. Mac chtěl jen pozdravit a odejít. Pak si všiml, že je to Chris.

„Sue?“

Na chvíli si ho vůbec nevšimla. Hnala se k přítelkyni a vypadala dost rozrušeně. Sue se okamžitě otočila. Podle toho, jak rychle vyšla kamarádce v ústrety, Mac pochopil, že se asi opravdu něco děje.

„Chris, co se stalo?“ Pohladila ji po rameni. Vypadaly jako David a Goliáš. Chris byla vysoká žena s krátkými tmavými vlasy a sportovní postavou. Trochu připomínala přerostlého Petra Pana. Sue byla o tolik menší, že na ně byl poměrně zábavný pohled.

Mac si to s odchodem rozmyslel.

Chris očividně patřila k lidem, kteří, když jsou v úzkých, potřebují přecházet sem a tam. Jakmile se otočila, všimla si Maka.

„Ale,“ vykulila oči. Ruce jí vzlétly a automaticky uhladily lem zářivě fialového trička, než se zabořily do kapes džínů.

„Tak už jste s Lawsonovou mluvila?“ zeptal se.

Vypadala, jako že zase odejde. Místo toho však jen pokrčila rameny. „Já, ehm…“

Bylo zřejmé, že takhle se obvykle nechová, protože Sue očividně vůbec nevěděla, jak reagovat.

Mac přistoupil blíž. „Chcete o tom mluvit?“ zeptal se.

Chris vypadala, jako by ji někdo udeřil. „Později,“ vymáčkla ze sebe. „Prosím?“

Mac se na ni usmál stejně jako na podezřelého z vraždy, který před výslechem požádal o sklenici vody. „Jistě,“ řekl jakoby nic. Bylo jasné, že v takových situacích umí chodit. Největší chybou, které se dopouštěli nezkušení vyšetřovatelé při výsleších, bylo tlačit příliš brzy příliš silně. Mac si se svými obětmi pohrával jako s nervózní klisnou.

Chris samozřejmě nebyla z ničeho podezřelá, ale zjevně by mu mohla zadat pár zajímavých podnětů a on nehodlal zmařit svou šanci.

„Jdu do Kozy Kitchen,“ řekl tiše. „Dát si něco k obědu. Až si promluvíte se Sue, nechcete tam přijít za mnou? Zaberu vám místo.“

Počkal jen tak dlouho, než souhlasila, pak odešel. Takže skutečně došlo k vraždě. Záhada, hned druhý den v novém místě. Možná to přece jenom přežije.

* * *

„Tři.“

„Vraždy?“

Přikývla. Už se cítila o něco lépe. Sue ji naštěstí s pochopením a bez přerušování vyslechla. Chris sice ještě pořád neměla ponětí, co udělá, ale prvotní šok trochu polevil.

MacNamara, který šel vedle ní, zavrtěl zamyšleně hlavou. „Tak to asi budu muset ještě něco přečíst.“

Chris za ním přišla, přesně jak navrhl, ale to, co mu potřebovala říct, nemohla vykládat před publikem v bistru. MacNamara ji tedy požádal, aby šla s ním do městské věznice, kam nesl jídlo pro Cootera Taylora.

„Vlastně vůbec nevím, co mám dělat,“ připustila, ruce znovu v kapsách džínů. Stromy začínaly pučet a ve venkovních truhlících se objevovaly první výhonky narcisů. Chris by se ráda zastavila a pokochala příchodem jara.

„Co od vás Lawsonová chce?“

„Asi nějaké ohodnocení. Tedy nejvíc by se jí líbilo, kdybych se podívala do křišťálové koule a řekla jí, proč se zápletky z mých knih stávají skutečností.“

„A stávají?“

Zavřela oči. „Ano,“ připustila nakonec, „asi ano.“

Další výčitky svědomí. Chris žila podle hesla „všechno je to moje vina“.

„Jaké informace od vás chtěla?“ zeptal se.

Na chvíli na něj docela zapomněla. „No, chce, abych dávala stranou veškerou neobvyklou korespondenci.“

„Jako hrozby? Takové věci?“

Chris vzhlédla. Málem se usmála, když si všimla, jak se Mac usilovně snaží udržet si nenucený výraz. „To z toho musíte být tak natěšený?“

Ustoupil jen o milimetr. „Je to pravda. Naskakuje mi z vás husí kůže.“

„Ale nesmysl. Jestli jste jen trochu jako policajti, které znám, vycítíte dobrý případ na míle daleko a nedáte pokoj, dokud tomu nepřijdete na kloub. Navíc počítám, že tady u nás se moc podobných záležitostí neodehrává.“

Ani nezpomalil, nedal najevo pobavení. „A kolik přesně policajtů znáte?“

„Píšu detektivky, takže pár rozhodně ano. Pomůžete mi?“

„Možná. Hrajete se mnou na rovinu?“

„Jistě. A vy se mnou?“

Prostá výměna. Něco za něco. Chris věděla, že ho potřebuje. Nikoho lepšího tu nenajde. A věděla také, že on potřebuje ji. Měla pocit, že na Chicago nezapomněl ani zdaleka tak, jak si myslí.

Zůstali stát před úřadem šerifa. MacNamara držel v ruce oběd pro vězně jako obětinu, oči upřené do dálky. Pak se zahleděl k oknu, za nímž, jak oba věděli, je pozorují sekretářky.

„Zdá se, že už teď tu představujeme žhavé téma,“ upozornil. „To věci zrovna nezjednoduší.“

Chris se otočila stejným směrem. „Ale ne,“ uklidňovala ho. „Jde jim jenom o dopadení vraha. Navíc mě stejně půlka města podezírá, že jsem lesba.“

To ho skutečně vyvedlo z míry. „Ano?“

„No, žiju tu už pět let a ještě jsem nevyjela po žádném z místních hochů.“ Rošťácky se ušklíbla. „Takže to je jen logické.“

„Z místních hochů,“ opáčil, „jako je Cooter?“

„Nemluvě o jeho čtyřech synech, Cooterovi jedna, Cooterovi dva, Cooterovi tři a Cooterovi čtyři.“

„To se všichni jmenují Cooter?“

„Jedna věc se Cooterovi rozhodně nedá upřít – zdravé ego.“

MacNamara jen kývl. „Hm. No, každopádně se nezdá, že by tu někomu zvlášť vadilo, když k vám chodí jejich nezletilé dcery.“

Chris se zazubila. „No, zatím jsem nevyjela ani po žádném z místních děvčat. Všichni si tu myslí, že jsem trochu podivínská a vesměs neškodná a já nějak zatím neměla chuť vyvádět je z omylu, protože jsem díky té pověsti v bezpečí před Cootery tohoto světa.“

MacNamara se otočil a otevřel dveře na stanici. Nevešel však. Stál tam s nečitelným výrazem, talíř v rukou.

Chris poznala, jak se rozhodl ještě dřív, než to vyslovil. Viděla mu to na očích.

„Šel jsem vyslýchat svědka vraždy,“ řekl nakonec obezřetně. „Ukázalo se, že dotyčný má taky ve skladu zásobu koksu o rozloze Clevelandu. Zvoral jsem to a odnesl si krásnou památku,“ natočil se k ní jizvou.

Něco za něco. Chris uviděla to, co čekala, pod vrstvou ochranného maskování, výzvu z té smělé pravdy, napjaté očekávání reakce, hluboko ukryté přízraky, které ho nepřestávají pronásledovat.

Na chvíli odvrátila oči, protože teď má přijít její přiznání. Ale jinak to nejde.

Nadechla se. Musí přiznat kus pravdy. Takový, aby se vyrovnal tomu, co jí právě odhalil on.

Sklopila oči a se známým přílivem hanby pověděla to, co mohla. „Já, eh, nežiju v Pyritu jen proto, že je tu hezky. Neumím… ve skutečném světě mi to moc nejde. Nelíbilo se mi tam. Radši bych se už nikdy nevrátila.“ Konečně vzhlédla a pokusila se o úsměv. „Což by se mohlo snadno stát, jestli opravdu předpovídám budoucnost ve svých knižních výtvorech.“

Trochu se uvolnil. Zdálo se, že prošla nějakým testem.

„A předpovídáte?“ Podržel jí otevřené dveře.

Zastavila se u prahu. „Ale ne, vy taky?“

Jednou rukou držel dveře, druhou talíř, a odhadoval, jak tohle bude hrát. „Rozhodně jste přesvědčená, že se vaše knihy naplňují,“ řekl po chvíli.

Vytáhla ruce z kapes. „Tohle nebudu vysvětlovat pořád dokola. Livvyiny parapsychologické schopnosti jsou čistě pro účel psaní. Já nejsem v tomhle směru o nic obdařenější než tenhle talíř s jídlem.“

Mrazivý pocit, který v ní poslední dobou sílil, s tím nemá nic společného. Ani noční můry, které ji najednou pronásledují víc než kdy dřív. Rozhodně se takovou možností odmítala byť jen zabývat. Tolik zodpovědnosti už by neunesla.

„Nějaké další otázky?“ zeptala se zostra.

„Jdete dovnitř?“

Svěsila ramena a následovala náčelníka do místnosti.

„Cooter Taylor je pořád pod zámkem?“ zeptal se náčelník a zamířil rovnou ke skříňce nad dispečerským pultem, aby si vzal klíče.

„Copak ho neslyšíte?“ opáčila Marsha. Příjemně obyčejná plnoštíhlá žena s chraplavým hlasem, která pracovala jako dispečerka posledních dvacet let. Neudržela tajemství ani pět minut, ale jen máloco jí uniklo.

Zpoza masivních kovových dveří od věznice se ozýval agresivní hlas a nebylo pochyb, komu patří. Docela dobře rozuměli nadávkám, které ten hlas chrlil na hlavu dozorce Elvise Jamese.

„Ty zasranej hajzle, já to viděl!“

Marsha semkla nesouhlasně rty, Chris se zazubila. MacNamara pobaveně nevypadal. „Hned se vrátím.“

Zasunul klíč do zámku, otevřel a vešel.

Chris byla ve vězení jednou, to když ji tu provedl jeden ze zástupců šerifa. Vězení postavili v roce 1860. Pobývali tu otroci, vězni Konfederace, vězni Unie a moonisté, v tomto pořadí. Malá budova z žulových kvádrů měla tvar písmene U a vězeňské cely se rozkládaly uprostřed. Byly chabě osvětlené holými žárovkami, každá měla ploché železné dveře s mřížemi. Jediný záchod stál u levé stěny vedle kanceláře. Většina jídel se sem podávala na podnose skrz zvláštní malá dvířka, co sem vedla z šerifova domu, který byl k věznici na vzdálenějším konci připojen. Předtím, než byly přistavěny připojené kanceláře, byli vězni přijímáni šerifovým obývacím pokojem. Jeho manželka jim dosud vařila, když byla doma.

Chris zůstala stát u dveří. Nemůže jít dovnitř. Z těch cel ji poléval studený pot. Když zavřela oči, téměř slyšela sténání všech, kdo tu zůstali uvězněni, tady i v podobných celách jinde.

Prostě dovnitř nemůže. I takhle na kraji jí bylo úzko.

A pak se to stalo.

Náčelník právě vkročil do vězeňské chodby, talíř s jídlem v ruce, ve tváři zachmuřený výraz. Elvis, který stál u Cooterovy cely, se otočil, aby nového náčelníka pozdravil. A náhle se mezi mřížemi mihla Cooterova ruka.

Než mohl Elvis třeba jen vyjeknout, masité potetované prsty mu obemkly hrdlo a zvedly hubeného dozorce z podlahy. Elvis zachroptěl a zbrunátněl. Náčelník, který nesl jídlo tak opatrně celou cestu až sem, je okamžitě odhodil, takže se všude rozprskla kukuřice a omáčka.

Chris stála u dveří jako přimražená.

„Pusťte mě kurva vocuď!“ zaburácel Cooter. Elvis vydal další přiškrcený zvuk, když jej Cooter přirazil na mříže. „Tak fofrem, vy buzeranti přihřátý, koukejte mě pustit, ať můžu domů, pocuchat fasádu tý čubce, co na mě zavolala poldy!“

Chris si ani nebyla jistá, jestli Cooter tuší, že dovnitř vešel nový náčelník. Rozhodně ovšem nečekal to, co přišlo.

Náčelník nesáhl po zbrani. Nebylo třeba. Zatímco Cooter bušil nebohým Elvisem o mříže, MacNamara jednoduše sáhl dovnitř a popadl ho za hrdlo.

Chris Cooterovi neviděla do obličeje, ale slyšela ho. Ačkoli to byl chlap jako hora, ozvalo se vyjeknutí.

Vzápětí plivl náčelníkovi do obličeje.

„Ale doháje,“ zamumlala Chris a fascinovaně sledovala, jak náčelníkovi stéká slina po bradě a na košili. Měla by buď utéct, jako by jí za patami hořelo, nebo vlézt dovnitř a nějak pomoct.

Náčelník ani nemrkl. Dokonce si ani neotřel obličej. Jednoduše trhl vší silou. Cooter narazil zprudka do mříží. Dveře se zachvěly. Cooter vydal dunivý mlaskavý zvuk jako meloun, který spadne na zem, a Elvise pustil.

Chris se zhluboka nadechla, zavřela oči a rozběhla se tam, aby Elvise odtáhla stranou. Zatímco se Mac zabýval Cooterem, podařilo se jí drobného dozorce po zemi dotáhnout až ke dveřím a do kanceláře, kde už Marsha volala posily. Pak se otočila, aby zjistila, jestli náčelník nepotřebuje pomoc – ačkoli vůbec netušila, jak by něco takového mělo vypadat.

„Teď mě poslouchej, ty hovado,“ vrčel náčelník, „možná sis mě nezapamatoval.“ Povolení, další rána. „Tak teď už si mě sakra zapamatuješ, ty hromado hnoje.“ Povolení, další rána. „Já jsem ten, koho jsi chtěl včera pokousat.“

Chris byla jeho proměnou úplně paralyzovaná. Cooter zřejmě také. Právě cosi chroptěl, v obličeji zřetelný obtisk mříží. MacNamara vypadal jako nebezpečný šílenec.

„Dobře poslouchej, ty zkurvysynu,“ pokračoval už klidným hlasem, který byl dvakrát tak děsivější. „Možná jsi byl zvyklý nahánět lidem tady hrůzu. Ale to jsem tu ještě nebyl já. A já ti garantuju, že jestli ještě někdy zkusíš něco tak stupidního, tak ty dveře otevřu a vymlátím z tebe střeva.“ Povolení. Rána. Zachroptění. „Rozumíme si?“

Zamumlání.

Chris se ušklíbla.

„Na něco jsem se ptal!“

Cooter se dokonce zmohl na odpověď, ačkoli mu tekla krev do úst. „Jo.“

„Už nikdy nic takovýho nezkoušej, jasný!“

Odmlka. Rána. „Jo.“

Mac kývl. „Dobře. Byl bych moc nerad, kdybys udělal chybu.“

Pustil bezvládného Cootera a otočil se. Chris uviděla to, co musel vidět Cooter. Nebyl to jen vztek. Nebyla to jen síla. Bylo to šílenství.

Třásl se. Poznala to, když si sundal policejní čepici a otřel si čelo. Viděla, jak se snaží ovládnout.

Když přišel k ní, podala mu ubrousek, který přinesl s obědem. „Zdá se, že přesně víte jak na to. Všem se uleví. Nikdo mě neposlouchal, když jsem jim říkala, že by měli udělat něco podobného, protože na tyhle typy obvyklé metody neplatí.“

Mac ještě pořád oddechoval. „Země OZ je celá takováhle?“ zeptal se po chvíli suše.

Chris se zvedla a zazubila se. „Cooter je sám velký čaroděj.“

Mac se pokusil otřít ze sebe zbytky Cooterova oběda. „A to jsem si říkal, že se mi bude stýskat po Chicagu.“

Než se vrátili ven, byl už MacNamara Elvisovým novým idolem. Chvíli šli mlčky. „Co vy vlastně o takových typech víte?“ zeptal se pak.

Chris chvíli trvalo, než odpověděla. „No dobře. Přiznávám. Dělala jsem sociální pracovnici. Oddělení pro rodinu. Krátká a smutně neužitečná práce s jemu podobnými v St. Louis.“

Další přiznání, takže jsou vyrovnaní.

„Kdy jste tam skončila?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Když jsem vydělala dost peněz psaním, abych mohla skončit.“

Neuvědomila si, že zadržuje dech.

„Dobře, tak co ještě říkala Lawsonová?“

„Za pár dnů přijede sem. Chce si prohlédnout korespondenci, kterou ještě mám. Zejména všechno od těch, co si myslí, že rozmlouvají s mrtvými, pamatují si na minulé životy a podobně.“

Kývl. „Brzo tomu přijdeme na kloub.“ slíbil. „Snad to všechno bude jen nedorozumění.“

A Chris, která potřebovala přesně tohle slyšet, mu ráda uvěřila.

O čtyři dny později našla ty dopisy.

KAPITOLA 5

Byly chvíle, kdy Chris vážně uvažovala o tom, že by Treyovi také pořídila břichomluveckou loutku. Mohlo by mu to pomoci se sklony k naříkání.

„Seržantka Lawsonová mi vyhrožovala,“ stěžoval si.

Chris seděla na židli, pila kávu a sledovala Eloise, která právě připravovala kytice na svatbu Pritchardových. „Považuje to za předehru, Trayi.“

Nepobavilo ho to. „No, rozhodně mám na práci dost jiných věcí. Marianne odešla na mateřskou a na mě zbyla většina její práce. Budu z toho mít žaludeční vředy.“

„Bez vředů bys nebyl žádný redaktor.“ Kočka, která jí seděla na klíně, skočila na zem. Chris se musela usmát. Některé věci jí dávaly pocit ukotvení. Spoléhala na Suin zdravý rozum, Dinahinu prostořekost a Treyovo přehánění.

Nikdy ji nepřestávalo ohromovat, jak redaktor dovede využívat tuhle taktiku. Naříkání a stížnosti by koneckoncům měly být výsadou spisovatelů, ne redaktorů.

Chris byla za svou dráhu redaktory vychvalována i proklínána. Trey, i přese všechny své nešvary, patřil ve svém oboru mezi ty skutečně výborné. Veškeré jeho připomínky k její práci se ukázaly přínosné. Měl zvláštní cit pro všechno temné a záhadné v napínavých románech a vyloženě si užíval slovní potyčky s Chris nad jejími díly. Držel ji nohama na zemi.

„Tak co ode mě tak zoufale potřebuješ?“ zeptala se. „Chtěla jsem tenhle týden zavolat jako obvykle.“

„Ten dopis,“ vysvětlil a Chris rázem přešla dobrá nálada.

„Jaký dopis?“

Ozvalo se zašustění papíru. Následovala dramatická odmlka.

„Dostali jsme ho před pár týdny. V třídímě ho omylem zařadili do hromady, kterou posíláme tobě. Právě jsem ho dostal do ruky.“

Chris najednou neměla trpělivost. „Cos dostal do ruky?“

„Prošla sis svou korespondenci?“ zeptal se. „Seržantka říkala, abys to udělala, ne?“

„Treyi,“ procedila, „jaký dopis?“

Prošla svou korespondencí. Nebo přinejmenším většinou. Nenarazila na nic pozoruhodného. Znovu zadoufala, že to všechno je jen nějaký omyl.

„Mám ti ho přečíst?“

Její ticho muselo znít dostatečně výhružně.

„Stojí tu,“ oznamoval Trey okázale, „že ti někdo posílal dopisy, kterým jsi nevěnovala pozornost.“

„Slovo od slova,“ prohlásila Chris.

Trey se na chvíli odmlčel.

„Vážený pane redaktore,“ spustil pak, „měl byste si s ní raději promluvit. Neposlouchá mě, i když se tolik snažím. A brzy bude pozdě.“ Efektní odmlka. „Co myslíš, že to znamená?“

Chris se v duchu znovu probírala tím, co už pročetla, malou horou na stroji i ručně psaných vzkazů, dopisů a pohlednic od lidí, kteří psali, že v její tvorbě něco našli… zábavu, spravedlnost a podobné věci.

„Popiš mi ten dopis,“ vybídla Traye.

„Právě jsem to udělal.“

„Ne, já myslím, jak vypadá. Na jakém je papíře? Psaný ručně nebo na stroji? A odkud je na něm razítko?“

„Chris,“ upozornil ji Tray, „tohle není jedna z tvých knížek.“

„Ne, to není,“ souhlasila. „Tohle je mnohem důležitější. Tak přestaň mlátit prázdnou slámu a řekni mi to.“

„Já nevím,“ zaúpěl znovu a zašustil papírem, na kterém už v té době byly pravděpodobně stovky otisků prstů. Jestli byl takovou dobu v třídírně, kdo ví, kdo všechno na něj sahal. „Je to obyčejný papír. Laciný, jaký člověk koupí v papírnictví. Psané je to na stroji. Nebo možná na počítači.“

Zvedla hlavu. „Na počítači?“

„Dost možná. V každém případě to není na žádném rozvrzaném starém krámu, je to velice úpravné.“

„Odkud je poslaný, Treyi?“

„Myslíš tím, kde ten tvůj pekelný fanoušek bydlí?“

Jestli má Trey pravdu, ten někdo se snaží komunikovat přímo s ní.

Někdo, kdo jí něco říkal, ale ona to nevnímala.

Pomalu se nadechla, aby potlačila vlnu nevolnosti. „No tak, odkud to je?“

Znovu se ozvalo slabé šustění a další Treyova výmluvná odmlka.

„Nebude se ti to líbit.“

„Nelíbí se mi to už teď.“

„Ze St. Louis.“

Chris se znovu dlouze nadechla, oči upřené na své roztřesené ruce. „No, přinejmenším je jasné, že nemusel nikam daleko, aby naplnil své fantazie.“

Chris začínala ztrácet smysl pro humor. Už měla dvoutýdenní zpoždění se začátkem další knihy a na stole novou smlouvu, čím dál častější noční můry, kvůli nimž už postel téměř nepoužívala, a seržantka Lawsonová se měla každou chvíli objevit u dveří. A k tomu se právě probírala hromadou dopisů a hledala nějaké vodítko, jakého by si Livvy všimla během třiceti vteřin.

Musí to využít v příští knize. Autorka knih, v nichž se řeší záhady, odhalena jako naprosto neschopná. Bylo to ponižující.

Zneklidňující.

„Chris?“

Nechala dveře otevřené, když přišla domů, aby sem pronikla taky trocha toho jarního ovzduší. Byla to její posvátná tradice.

Svět se pomalu otevíral jarnímu slunci a Chris to zbožňovala. Cítila vůni vlhké hlíny, čerstvý větřík. Zkrátka den otevřených dveří u Chris Jacksonové. Letos se ovšem veškerý požitek z tohoto soukromého svátku ztratil v hromadě dopisů na jejím stole.

A první návštěvník, který dne otevřených dveří využil, tu byl pracovně.

„Pojďte dál, náčelníku.“

Ozvaly se kroky. Chris nevzhlédla, dál hledala utajený význam v slovech před sebou. „Už jsem přečetl všechny vaše knížky.“ A po chvíli: „Sue říkala, že máte nový problém.“

Odhodila dopis a vzala další. „Nový problém, starý problém. Napadlo mě, že bysme to společně zvládli lépe než já sama.“

„Že bychom.“

Zaskočeně vzhlédla. Podle jeho výrazu poznala, že tu poznámku pronesl bez přemýšlení.

„Výborně,“ utrousila. „Takže kromě všeho ostatního natrefím na jediného policejního náčelníka ve Státech se státnicí z anglického pravopisu.“

„Ne se státnicí. Absolventa základní školy vedené sestrami řádu Věčného potrestání. Měly málo trpělivosti a hodně síly.“

Chris se ušklíbla. „No tak dobře, společně bychom to zvládli lépe. Spokojený?“

„Záleží na tom, co bychom měli společně zvládat,“ konstatoval.

Chris mávla ke dvěma hromadám dopisů. „Hledat vodítka.“

MacNamara si sundal čepici a zajel si rukou do vlasů. „Myslel jsem, že už jste to zkoušela.“

„Já taky. Ale moje nakladatelství dostalo poměrně pochmurný vzkaz, z něhož se zdá, že se mě někdo už hodně dlouho snaží zaujmout něčím důležitým.“

Podala mu vzkaz, který si zapsala na papír.

Makovi chvíli trvalo, než list vrátil. Pohladil si horní ret a Chris se okamžitě cítila hůř.

„S ní,“ řekl.

„Cože?“

Vzhlédl. „V dopise stojí ‚s ní‘. Takže pisatel ví, že jste žena.“

„Je v tom nějaký problém?“

„Já to rozhodně nevěděl. Odkud to ví on?“

Chris vstala a nervózně si dolila kávu. „Nevím, možná dedukce. Většina z průkopnic mezi spisovatelkami detektivek používala mužské jméno, protože podle obecně platného názoru se knížky žen neprodávaly tak dobře jako od chlapů. To není zas takové tajemství.“

„Anebo by vás mohl znát.“

Chris ztuhla. „No, to mi rozhodně náladu nevylepšilo, náčelníku.“

„Kde je ten dopis teď?“

Chris rozechvěle nalila kávu pro něj. „Řekla jsem redaktorovi, aby ho i s obálkou strčil do igelitového sáčku a počkal, než mu někdo řekne, co s ním má udělat. Zkoušela jsem volat seržantce Lawsonové, ale nebyla tam.“

Kývl. „Něco vymyslíme. Kdy se tu má objevit?“

Chris mu donesla šálek. „Měla tu být asi přede dvěma hodinami. Zřejmě má něco naléhavého nebo tak něco.“

Přijal šálek a chvíli hleděl na dopisy na stole. „Nevyhodila jste nic?“

„Mohl byste aspoň poděkovat,“ zaprotestovala, „Každopádně jestli se tu něco opravdu děje, s tímhle to bude o něco snazší odhalit.“

MacNamara se tvářil zamyšleně. „Obávám se, že jestli4 už v tomhle případě není ná místě.“ Mávl rukou k papíru se vzkazem. „Probouzí to ve mně určité tušení.“

Chris polkla, najednou měla velmi sucho v ústech. „Předpokládám, že se ty vaše instinkty nikdy nemýlí.“

Odměřeně se usmál. „Obvykle ne.“

„Třeba nakonec zjistím, že jsem vrah já a píšu ty dopisy sama sobě.“

Chtěla ho rozesmát. Ale zjevně si vybrala špatného člověka.

„Našla jste v nich něco, co by mohlo mít nějaký význam?“

„Kdyby ano,“ opáčila jen maličko podrážděně, „tak bych vám to už přece řekla, ne?“

Kývl a postavil šálek. „No dobře, tak jdeme na to.“

Překvapilo ho, co všechno jsou lidé schopní v dopise sdělit cizímu člověku. Své sny, obavy, rozkol v rodině, frustrace. Byl asi v polovině jedné hromady a už měl pocit, jako by ho přistihli, jak nakukuje lidem na předměstí okny do bytu.

Čekal nadšené ohlasy na knihy, na schopnosti autorky. Jenže dopisy byly spíš o osamělosti a porozumění a v nemalé míře i o různých posedlostech. A Chris je považovala za naprosto normální.

„Lidé mají pocit, že se mi můžou svěřit,“ vysvětlovala, když se o tom zmínil, „že mě tak nějak znají.“

„No, ale aby vám vykládali o rozvodech…“

„Tyhle jsem dostala po vydání Zahnané.“

Zavrtěl hlavou. Samozřejmě počítal s tím, že existují vyšinutí lidé. Ale netušil, že jich je tolik. Přece je musejí vyvažovat takoví ti normální, co mají trvalou práci, platí složenky a zůstávají v jednom manželství, dokud je smrt nerozdělí. Jenže ti asi nepíší takovéhle dopisy.

„Všechna vaše pošta je taková?“ zeptal se.

Seděli naproti sobě na pohovkách, hromada dopisů trůnila na mosazném stolku se skleněnou deskou, který stál mezi nimi.

Chris pokrčila rameny. „Asi máte tu nabitější půlku,“ usoudila a krátce vzhlédla.

Všiml si, jak okamžitě uhnula pohledem, přesně jako podezřelý, který má hned ve vedlejší místnosti schovanou hromadu kokainu. Viděl v tom kradmém pohledu výčitky svědomí, znamení, že něco tají.

„Děje se něco?“

Okamžitě sklopila hlavu k dopisům s ostýchavým úsměvem. „Ne. Jen jsem… se trochu zamyslela.“

Beze slova se dala do čtení. Mac si ji ještě chvíli prohlížel, tu hezkou ženu s jasnýma očima, mahagonovými vlasy a nohama, jaké by u nich na stanici v Chicagu vyvolaly hotové pozdvižení. Měla obličej, jakému slušelo odhodlání, oči barvy staré whisky. Mac dobře věděl, proč žije sám. Zajímalo ho, proč žije sama ona.

A co schovává na půdě.

„Znáte Billyho Trumbela?“ zeptal se najednou.

To ji znovu vyplašilo. „Prosím?“

Mac si zapálil cigaretu a zvedl bílou obálku s adresou nadepsanou fialovým inkoustem. „Billy Rae Trumbel. Myslím, že je ve třetím ročníku gymnázia. Rodiče vedou motel Sladký spánek. Znáte ho?“

Nemusel se dívat, aby věděl, že se usmála. „Myslíte zakládajícího člena Mladých amerických sociopatů? Jistě. Co se rozhodl zapálit tentokrát?“

„Tak zapálit? No, dám si na něj pozor.“

Okamžitě na něj upřela pohled a jemu bylo jasné, že chce vědět, o co mu jde. „Takže teď jste si ze mě udělal nestranný zdroj místních dojmů?“

„Nečekal jsem, že by vám to vadilo,“ opáčil. „Přece vám pomáhám s tím vaším vrahem.“

„Prosím, neříkejte mu můj vrah. Rozhodně se vlastnictví zříkám. Raději bych v souvislosti s ním nebyla zmiňována, pokud bychom se na tom mohli dohodnout.“

Mac odložil dopis, ve kterém našel jen žádost o starší tituly. „Ataky vám pomáhám s gramatikou.“

„Nedrážděte mě.“

Mac se zazubil. Další na řadě byla růžová obálka s kvítky a razítkem „Zachraňte delfíny“ na druhé straně. Mac nic takového neviděl od té doby, co mu malá sestra psala dopisy do Vietnamu.

„Asi je těžké přinést si do malého města podezíravost z velkého, co?“

Překvapeně vzhlédl. „Cože?“

Tentokrát se zazubila ona. „Řekla jsem, že je asi těžké upravit vnímání z Chicaga na Pyrite. Tady taková podezíravost působí úplně neslušně.“

Chvíli si ji prohlížel. „Nebyla jste náhodou někdy policajt?“

„Policajti nejsou jediní, kdo má to privilegium vídat ten nejkrásnější výkvět lidstva.“

Potáhl z cigarety. „Vy taky nevidíte věci tak, jak od vás malé město očekává, co?“

Chris vrátila přání k narozeninám do obálky a hodila ji na hromádku neškodné pošty. „To je moje malé tajemství.“

„Těch vy máte asi víc.“

Vzdorně se na něj podívala. „To asi každý, ne?“

Na tom něco bylo. Mac se dal na ústup a zvedl další obálku. Chris udělala totéž.

Další bílá, psaná na stroji.

„No,“ ozvala se Chris po chvíli, „s Billym asi máte pravdu. Ale mně připadá mnohem podezřelejší Allen ze ShopMartu, nebo Larry Watson.“

„Doufám, že nečekáte, že s ním budu něco dělat.“

„Že byste zatknul člověka, který vás doporučil? Ne, zvlášť když synovcem jeho sestry je prokurátor.“ Napila se kávy. „Jen si myslím, že byste se měl Larry vyhýbat v úterý odpoledne, abyste ho nenačapal. Zato na Allena byste měl opravdu dohlédnout.“

Kývl. Už se s Allenem setkal a došel ke stejnému závěru.

„A ještě něco byste si měl zapamatovat,“ pokračovala Chris. „Pokud máte rád své soukromí. V malém městě je těžké udržet nějaké tajemství. Paulie Twill, který vyváží popelnice, je taky synovcem Luelly Simpsonové. K smrti rád vypráví historky „co jsem zas dneska našel v popelnici“.“

Mac si vybavil hromadu plechovek od piva, které se u něj za minulý týden nastřádaly, a potlačil kletbu. Možná ten nápad s malým městem přece jen nebyl nejlepší. Byl zvyklý na anonymitu, jeden z deseti bytů v jednom ze vchodů činžáku, jakých jsou v Chicagu tisíce. Tam by si nikdy nemusel dělat starosti s tím, co vybere Paulie z jeho popelnice.

Típl cigaretu do popelníku. „Poskytujete tyhle služby každému, kdo je ve městě nový?“

Záhadně se usmála. „Když je člověk jednou sociální pracovnice…“

„Jak dlouho jste dělala na ulici?“ zeptal se.

V rukou držel obálku, která ho z neznámých důvodů zaujala. Vytáhl tenký papír, který byl složený uvnitř.

„No,“ ozvalo se po delším zaváhání, „moc dlouho ne. Asi nejsem dost odolná.“

Dopis byl přeložený s přesností vojenské uniformy. Vzkaz, krátký a výstižný, stál dokonale uprostřed laciného papíru, slova neškodná a neurčitá. Maka zamrazilo.

Bylo mu jasné, co drží v ruce. Otočil obálku. „St. Louis.“

„Jo, už jsem vám říkala, že jsem dělala tam.“

Zmateně vzhlédl. Pak Chris ukázal obálku. „Ten dopis, co mají v nakladatelství, byl odeslán ze St. Louis, je to tak?“ Strnula a Mac najednou viděl velmi malého tvorečka, přistiženého v náhlém paprsku světla a hledajícího ochranu v tichu. „Ano.“ Z jejího hlasu jasně zněla hrůza.

Tak jen kývl. Dopis byl psaný na počítači, pravděpodobně čtyřiadvacetijehličková tiskárna. Laciný čistý papír. Opatrně volená nejednoznačná slova, která přímo burcovala jeho instinkty.

„‚C. J.‘,“ začal bez pobízení číst, „‚chci ti napsat jen jedno. Vím, co děláš, a musíš pochopit, co dělám já, protože jsem hodně jako ty. Odpověz co nejdříve/ Podpis J. C.“

Mávla rukou až příliš rychle a nenuceně. „Někdo chce, abych si přečetla jeho rukopis. Takové dopisy dostávám pořád.“

„To si nemyslím. Neříká vám něco jméno s iniciálami J. C.?“

Zamračila se. Zavrtěla hlavou. Ticho rušilo jen tikání hodin a zvenčí křik holčiček, které skákaly přes gumu. Zabrždění auta a bouchnutí dveří.

„Jezdíte někdy do St. Louis?“

„Jistě.“

Hlas měla klidný, dokonale nevzrušený. Mac vzhlédl a v jejích výmluvných očích viděl něco docela jiného. Přelétavý a hluboký děs.

„Ví někdo odtamtud, kdo doopravdy jste?“

Znovu zavrtěla hlavou. „Co lidi, se kterými jste pracovala na sociálce? Nemohli by to vědět oni?“

„Nikdo nikdy nevěděl, že píšu, dokud jsem se nepřestěhovala sem. Bylo to… jenom moje.“

Kupodivu to chápal. Kdyby on sám měl něco jen svého, možná by nepotřeboval dělat policistu. Možná by tolik neztratil, když odešel.

Instinktivně se naklonil blíž, ale ne tak blízko, aby se jí dotkl, nechtěl ji vystrašit. Jen tolik, aby jí nabídl podporu a pochopení. Byl velmi dobry ve hře Hodný policista/zlý policista a věděl, že aby něco dostal z téhle vnímavé a záhadné ženy, bude tu hru muset dovést k dokonalosti. Protože z onoho dopisu zjistil, že by vrah bez Chris Jacksonové neměl žádný důvod dělat to, co dělá.

„Věděla jste, že to jednou takhle musí skončit.“ poznamenal prostě.

Zavrtěla hlavou, oči se jí leskly. „Já chci, aby to všechno byl jen omyl.“

„Není. Lawsonová má pravdu a vy to víte. Myslím, že v té hromadě najdeme další takové dopisy.“

„Já si toho ani nevšimla.“ namítla trochu ochraptěle. „Jenom jsem v tom viděla další prosbu o pomoc se psaním.“ Tahala se za tričko, dětinské gesto u ženy, která se ještě před chvílí tak dokonale ovládala. „Dostávám je v jednom kuse.“

„Kdy zabili toho posledního?“

„Já, eh, nevím.“

„Před třemi týdny.“ ozvalo se za nimi.

Oba se otočili a ve dveřích uviděli nového hráče. Malá statná žena, která vypadala pečlivě bezvýrazně. Hnědé vlasy i oči, ničím zvláštní, ničím pozoruhodná. Makovi se okamžitě nelíbila.

Seržantka Lawsonová.

„Robert Weawer zemřel před třemi týdny.“ oznámila a bez pozvání vešla do obývacího pokoje. Za celou dobu nespustila oči z Chris, která ihned vstala.

Mac se také zvedl a ukázal obálku, kterou držel v ruce. „V tom případě, seržantko, myslím máme podezřelého. A taky myslím, že ví, že po něm jdete.“

KAPITOLA 6

Obloha byla nádherně modrá a čistá, na stromech se objevila první zeleň a všude to vonělo vlhkostí. Chris nastartovala svou motorku a vyrazila.

Jela, jak nejrychleji to šlo. Právě tohle teď nejvíc potřebovala, šlehání větru do tváří, burácení motoru. Potřebovala únik.

Elise Lawsonová jí naháněla strach. Nešlo jen o nepříjemné chování nebo profesionální přístup, který jasně vypovídal o tom, kam až je ochotná ve vyšetřování zajít. Nešlo ani o dychtivost po třech téměř identických dopisech, kterými Mac přispěl do jejích rozrůstajících se složek s důkazy.

Kvůli neovladatelnému nadšení.

Nebyla jako Mac, který ucítil pach dobrého lovu, ani jako mnozí z ostatních policistů, které Chris znala, zaujatých těžkou hádankou. Ona v tomhle případu viděla něco, co nechápal zřejmě ani Mac, cosi osobního, co Chris nahánělo husí kůži.

Znala takové, vesměs vyhořelé policisty, kteří se dostali tak daleko, že už často zapomínali, kde je hranice, která se nepřekračuje; šlo jim jedině o to, co z případu budou sami mít.

Jenže na to byla Lawsonová moc mladá. V oddělení vražd byla nová, přišla sem přímo z hlídky v bohatém Západním okrsku. Velmi pravděpodobně hledá způsob, jak se porovnat se všemi vyšetřovateli mužského pohlaví, a Chris bylo jasné, že tohle je pro ni dokonalá příležitost.

K čertu s tím, že ji ta ženská našla. K čertu s tím, že sama přesvědčila MacNamaru, aby se do vyšetřování zapojil. Do pekla s duší té ženské na věčné časy za to, že Chris předváděla fotografie, jako kdyby šlo o umělecké dílo.

„Jen se podívejte na tohle,“ naléhala a otevřela první spis na Chrisině stole. „Jen mi povězte, jestli tohle není zatraceně dobrá napodobenina místa činu ze Zahnané do kouta“

Nedalo se to nazvat ani napodobeninou. Chris na to zírala s otevřenými ústy, ohromená pohledem na znetvořené zakrvácené tělo ležící napůl na posteli, jednu paži svěšenou na zem, druhou položenou na tmavě lesklém břiše.

Oči, bezvýrazné a matné, civěly vzhůru. Jako by ten, kdo držel nůž, byl tím posledním, koho by oběť čekala.

Přesně jako v Zahnané do kouta.

Nebyla to dobrá napodobenina.

Bylo to přesně ono.

Každý člověk, který čte knihu, si udělá trochu jiný obrázek. Dokonce i při hodně podrobném popisu. Například by někdo, kdo četl Zahnanou do kouta, mohl oběť umístit trochu víc doprava, posunout jí paži blíž k srdci, oběť by mohla mít tmavší odstín očí nebo vlasů.

Jenže Chris strávila nad popisem oběti čtyři hodiny, kdy připravovala choreografii ohavného baletu v té omšelé ložnici, a proto se jí scéna velmi důkladně vryla do paměti. A když se podívala na fotografii – lépe řečeno na všech deset, každou z jiného úhlu – jako by výjev měla přímo před sebou.

Pak tu byla další sada snímků z Příliš pozdě hrdinou a Skotské hry. Dokonalé v každé podrobnosti. Přesné. Natolik, že se Chris neubránila otázce, jestli ty vraždy skutečně viděla jen ve vlastní představivosti.

Věděla, že na fotogťáfie už nikdy nedokáže zapomenout. Nesmí dovolit, aby ten člověk dál zabíjel jejím jménem.

Většinu života byla sama, ale nikdy se necítila osamělejší než ve chvíli, kdy tolik potřebovala někomu říct, jak ji to celé děsí. Jenže neměla nikoho, kdo by ji pochopil. Nikoho, kdo by věděl, jaké to je, když vám do ucha šeptá samotné šílenství. Takže to jako vždycky musí zvládnout sama.

„Mám toho dost. Odcházím z domova.“

Chris vzhlédla ode dveří garáže, kterou znova zavírala. Právě tohle teď rozhodně nepotřebuje. Ne když se na to nemůže soustředit.

Napřímila se a schovala klíč do kapsy. „Co se děje, Shel?“

Shelly se rozechvěle usmála. Chris by ji nejraději vzala do náruče, ale věděla, že by se nenechala. Proto jen zamířila ke dveřím do kuchyně v domnění, že ji bude Shelly následovat. Následovala.

„Děje?“ Shelly se zasmála a roztřesenýma rukama si posunula kabelku na rameni. „Nic se neděje. Otec se ke mně chová jako ke špíně, matka s tím nic neudělá a můj kluk mi právě řekl, že už mě má dost.“

„A?“

Obě se zastavily, zatímco Chris hledala klíč od zadních dveří.

„A? Copak tohle nestačí?“

Chris se jen usmála. „Ne. Chci slyšel pořádný důvod.“

Shelly chvíli jen stála, nakonec sklopila hlavu, ruce v kapsách, a vlasy jí spadly do obličeje, takže zamaskovaly slzy.

„Propadám,“ přiznala, ale nevzhlédla.

Tentokrát strčila ruce do kapes Chris. Upřela pohled na svůj dům, ve kterém bylo tak blahodárné ticho. Vzdychla.

V tomhle moc dobrá nebyla. Uměla poskytovat první pomoc, ne starat se. Ačkoli si to někdy velmi přála, jednoduše se nedokázala přiblížit lidem, kterým by chtěla.

Přála si Shelly pomoct. Bylo jí jasné, co asi tak soudce udělá, až zjistí, jaké má jeho dcera známky. Věděla také, že to Shelly myslí smrtelně vážně, a v dané situaci se jí nemohla divit. Věděla přesně, jak se dívka cítí. A chápala, o co ji žádá.

V jednu se má setkat na radnici s náčelníkem a vyšetřovatelkou. Musejí počkat. Nejdřív to, co se nedá odložit.

„Tak jdeme,“ rozhodla nakonec a otočila se od domu.

Shelly chvíli trvalo, než se vydala za ní, ale udělala to. Vlastně si byly velmi podobné, ačkoli každá vypadala jinak, když rázovaly po chodníku k radnici.

„Musím odsud vypadnout.“ naléhala Shelly tlumeným hlasem.

Chris automaticky zavrtěla hlavou. „Ne, nemusíš. Vymyslíme něco jiného, jestli chceš, ale neutečeš z Pyritu.“

„Proč?“ zeptala se Shelly. „Aby mi soudce mohl zlomit i druhou ruku?“

„Chris Jacksonová, už jste našla Ježíše?“

Chris se ani nenamáhala ohlédnout. „Já ho nehlídala, když se ztratil, Harlane.“

Shelly se dokonce překvapeně uchechtla. „Chris, to je hrůza.“

Chris se samolibě usmála, když zaslechla lamentaci ze dveří kostela. „Prosím tě, Harlan by se unudil k smrti, kdybych se i já dala ke stádu jeho oveček a stala se řádnou křesťankou.“

„Jak to dokážeš, že se mu vždycky postavíš?“

„To je jednoduché,“ usmála se. „Stačí říct ne.“

Zpomalily, když procházely kolem zavřené čerpací stanice Phillips. Prostor kolem byl plný plevele a odpadků, okna posprejovaná obscénnostmi.

Shelly upírala oči na boty, pak promluvila o poznání nesmělejším hláskem. „Mohla bych třeba zůstat do konce roku u tebe.“

O tom Chris nemusela ani přemýšlet. „To ne, děvče, to nejde‘“

Shelly se znovu zastavila, úzkost ve tváři jak otevřenou ránu. Očividně čekala celou dobu, že jí Chris přesně tohle nabídne.

Chris by se nejraději nakopla. Celou dobu jí bylo jasné, že to takhle dopadne, v podstatě s tím počítala, protože usoudila, že až bude Shelly potřebovat útočiště, začne ho hledat u ní. Ještě přede dvěma týdny by to navrhla sama. Jenže teď se jí vrátily ty sny.

Nebylo možné, aby nechala jakéhokoli člověka nastálo ve svém domě. Bránila se nočním můrám jedině tím, že nespala, jenže teď se zdá, že to tak bude hodně dlouho ve stínu spáchaných vražd. Nevydrží donekonečna nespát, ale ani nemůže nikomu své noční můry odhalit. Zvlášť ne Shelly.

„Ty mě nechceš?“ zeptala se dívka.

Chris znovu vzdychla. Je zahnaná do kouta ze dvou směrů.

„Dobré odpoledne, dámy,“ vyrušil je zvučný hlas. „Jakpak se dnes máte?“

Obě se otočily, aby pozdravily Raye Sullinse, městského starostu a znalce nemovitostí. Byl to světlovlasý obtloustlý mužík kolem čtyřicítky, slizký jako had, který hrál maloměstskou politiku jako první ligu. Ze všeho nejvíc litoval, že se v Pyritu nevyskytla žádná senzace, například vražda. Nic nejde tak na dračku.

„Dobrý den, Rayi,“ pozdravila Chris a vzala Shelly za loket. Šly dál a modlily se, aby je nechal na pokoji.

„Pane starosto,“ přidala se Shelly a nechala se odvést.

„Viděl jsem tu dámu ze St. Louis,“ volal za nimi Ray hlasitě. „Ta má páru, co?“

Chris jen kývla. „Právě za ní jdeme.“

„Dobře, kdybyste něco potřebovaly, dejte vědět. Naše drahá spisovatelka přece nemůže na tohle všechno zůstat sama.“

Chris se málem rozesmála. Kdyby bylo na Rayovi, už by dávno zavolal do Enquireru, aby se pochlubil, koho ve městě mají. Naštěstí tu měla Chris dost příznivců na to, aby i jemu bylo jasné, že by mu to neprošlo.

„Neodpovědělas mi,“ naléhala Shelly, když se dostaly z doslechu.

„To je pravda,“ opáčila Chris a dívku pustila. „Měla jsem pocit, že by nebylo úplně nejlepší, kdyby to slyšel pokerový partner tvého otce.“

„Takže?“

„Není to tebou, Shelly,“ promluvila po chvíli Chris. „Věř mi, prosím. Je to mnou.“

„Tak co mám dělat? Já se tam nevrátím.“

Chris nasadila úsměv, který, jak doufala, vypadá srdečněji, než cítila. „Mám schůzku s náčelníkem,“ řekla. „Myslela jsem, že když už tam budeme, mohly bychom si promluvit se Sue.“

„Náčelník.“ Shelly okamžitě melodramaticky vzdychla. „Možná by mě u sebe nechal on.“

V poslední době mu sny připadaly skutečnější než jeho život. Divoké sny s přesycenými barvami, takže obloha vypadala jako staré skvrnité sklo a tráva jako rozechvělé vlny olivínů. Palčivé děsivé sny, v nichž hráli hlavní úlohu jeho manželka a její milenec, zaklesnutí v sobě v té vlnící se lesklé trávě.

Ve snech se kradl mezi čepelemi trávy, aby viděl, jak se jejich těla zvedají a klesají, aby cítil ostrý pach sexu.

Ve snech se zvětšoval jako Alenka ve vlastní říši divů, jako džin vypuštěný z láhve. Jako děsivě ostrý meč odplaty…

„To je knížka, co?“

Mac vzhlédl od výtisku Příliš pozdě hrdinou a zjistil, že před ním stojí Luella Simpsonová, v jedné ruce konvici s kávou, ve druhé zápisník. Hubená servírka ukázala konvicí na knihu, kterou držel v rukou.

„Podle mýho to není zrovna počteníčko k obědu,“ pokračovala s úsměvem, který vážně ohrožoval její nalíčení, protože se zdálo, že jednolitá vrstva každou chvíli popraská. „Moc… prostě z toho mrazí.“

Mac odložil detektivku na stůl, vedle talíře se zbytky oběda. Luella mu dolila do šálku chladnoucí kávu.

„Vám se nelíbila?“ zeptal se a sám se pořád snažil rozhodnout, jaký má názor na knížky C. J. Turnéra.

Luella se rozzářila. „Ale to ne, moc se mi líbila. Vynechala jsem kvůli ní dvakrát bowlingovou ligu a dvě rande, abych ji dočetla. A u těch ostatních to bylo stejný. Ale člověk si říká, jak je možný, že děvče, co vyrůstalo v klášterní škole, dovede psát takový věci.“

„V klášterní škole?“ Mac zavřel knížku a upřel oči na černovlasou servírku. „Myslel jsem, že vyrůstala v pěstounských rodinách.“

„To ano. Podle toho, co říkala, osiřela, když jí byly čtyři. Když ale byla v Los Angeles, tak ji rodina, co ji měla na starost, poslala do internátní klášterní školy.“

„V Kalifornii? Myslel jsem, že vyrůstala na Středozápadě.“

Tentokrát servírka zavrtěla hlavou. „Ne. Sem se prý přistěhovala až kvůli vysoké škole. Na pobřeží asi moc pěkný vzpomínky nemá.“

Mac si nebyl jistý, proč ho Luellino vyprávění znepokojilo.

V podstatě o Chris věděl jen to, že píše knížky, z nichž se ježí chloupky v zátylku, a spí ještě méně než on.

Věřil na intuici, kterou si vypěstoval víc než dobrou. Dlouhé roky pozoroval lidi, znal je, dovedl si udělat přesný obrázek. Jen u Chris Jacksonové nevěděl.

Byla to kontroverzní žena. Střežila si soukromí, přece se však angažovala veivšech aktivitách města. Dokázala si znepřátelit místní fundamentalisty dost na to, aby jí jejich pastor stokrát sliboval svátou pomstu, přece však nikdo z nich neprozradil, že žije u nich ve městě. S myslí ostrou jako břitva a přece podivínská.

„Mám dojem, že ta vyšetřovatelka už je tady,“ řekla Luella a zvedla jeho talíř od oběda.

Mac se podíval na hodinky. Před pěti minutami zahlédl Chris, jak se řítí po ulici na motorce směrem ke svému domu, takže by se pomalu mohli ponořit zpátky do spisů. Zjistil, že se na to těší víc než na cokoli jiného od chvíle, kdy opustil neuřochirurgickou JIP.

„Ubytovala se u Harmonie Switzerové.“

Luella povytáhla obočí. „Místo ve Sladkém spánku?“

„Nechtěla být u dálnice, nesnáší hluk.“

„No, tak to počkejte, až začne Harmonie hrát na varhany.“

Mac se zazubil. „Ne, já myslím, že ji vyžene ta opice, kterou tam Harmonie má.“

Luella se zasmála a vrátila se za pult. Mac si posbíral věci.

V duchu žasl. Stal se stejným spiklencem jako zbytek města, spojenectví proti těm, kdo sem nepatří. Přitom jde o dalšího policistu. Ale dobře věděl, že už ho to do stejné řady s Elisou Lawsonovou dávno nestaví.

Kdyby záleželo na něm, vzal by jí všechny materiály, které přivezla, poslal ji ke všem čertům a ujal se případu sám. Cítil v tom cosi velmi podivného. Viděl v tomhle případu skryté vrstvy, s jakými ještě nepracoval, kamufláž, skrze kterou je třeba proniknout.

Rád by se s Chris znovu podíval na ty fotografie, strávil víc času nad dopisy, které dostala, zjistil do hloubky, z jakých důvodů píše takové knihy. Po přečtení prvních tří si udělal svou teorii, ale chtěl to slyšet od ní. Přijít na to, proč byli jejím jménem zabiti tři lidé. Nejraději ze všeho by s ní udělal pořádný výslech a zjistil, kolik z pravdy mu skutečně řekla.

Jedna ze základních věcí, které se při své práci naučil, byla, že všichni lžou. Vyslechněte pět svědků vraždy a každý z nich v něčem zalže. Jde jen o to zjistit, v čem lžou a kdo lže nejméně.

Bože, jak mu schází Chicago. Vstal a zapálil si cigaretu. Pak odešel z bistra.

„Jak dlouho máte motorku?“

Chris vešla do Makový kanceláře. „Od osmnácti.“ Věnovala mu vzdorný úšklebek. „Nemám ráda bezpečnostní pásy.“

Napadlo ji, proč tohle nemohou vyřídit venku na dvoře pod stromy. Nebo někde v horách. Místnosti městské radnice jí připadaly příliš těsné, zvlášť v malé části vyhrazené pro policii. Ale Mac se zjevně snažil. Bylo tu relativně uklizeno a dokonce pustil nahrávku Joeu Cockera.

Chris se musela usmát. „To jsem vždycky chtěla.“

„Co?“

Překvapeně se otočila. Zjevně znovu přemýšlí nahlas. „Zpívat vokály Joe Cockerovi.“

„Vy zpíváte?“ zeptal se Mac, který seděl uvolněně na své židli.

Zasmála se. „Bože, jen to ne. Ale rozhodně bych se dokázala správně vlnit, když mi bylo patnáct.“

„To když jste byla v L. A.?“ řekl tiše.

Zarazila se v náhlých iracionálních obavách. Nepodívala se na něj, protože kdyby to udělala, poznal by to. Místo toho upřela oči na leteckou mapu nad Suiným stolem.

„Luella mi prozradila, že jste tam žila,“ ozvalo se za ní.

„Je to tak,“ připustila pečlivě neutrálním hlasem.

„Prý se vám tam nelíbilo.“

„Moc ne.“

Ne že by s ním o Los Angeles nemohla mluvit. Ale nechtělo se jí. Nechtěla se svěřovat s tím, co ji přivedlo k životu v Pyritu, s chybami, které udělala, s hříchy, které spáchala, s absurditami, které přežila. Takové věci bylo nejlepší nechat za zamčenými dveřmi.

Mac musel být vážně dobrý. Pochopil během vteřiny.

„Nechcete se posadit?“ zeptal se nenuceně, aniž se pohnul.

Zavrtěla hlavou. „Ne, dokud nebudu muset, díky. Nemám moc ráda malé prostory.“

Zastavila se u okna a chvíli pozorovala Eloise, která právě upravovala výlohu květinářství.

„Proto jste si vyrazila na projížďku?“ zeptal se Mac. „Váš dům vám byl moc těsný?“

Soustředila se na Eloise natolik, že ji jeho hlas vylekal. Ani se neotočila. „Potřebovala jsem chvíli, abych se vypořádala s těmi fotkami.“

Za ní se rozhostilo ticho. Byla moc ráda, že Sue vzala Shelly na pizzu a že tu není ani nikdo jiný.

„Mně taky připadaly nepříjemně výstižné,“ poznamenal Mac nakonec dokonale klidným hlasem. Chris napadlo, jestli se za celou dobu vůbec pohnul, anebo jestli sedí nehybně a sleduje ji těma zpytavýma šedýma očima.

Zavrtěla hlavou. Netušila, proč právě jemu říká mnohem víc než komukoli jinému. Co konkrétně z jeho chování v ní vzbuzuje takovou důvěru.

„Ani ne výstižné. Naprosto přesné.“ Zasmála se, ale znělo to nepříjemně. „Tohle je vážně osobní, co?“

Znovu chvíle ticha, jako by se jí nechtěl na nic ptát bez rozmyslu. „Nenapadá vás proč?“

Tentokrát se otočila. „Ne,“ odmítla úsečně. S úsilím se přiměla ke klidu. „Ty dopisy jsou neurčité a anonymní. Nenapadá mě nikdo, koho bych znala a kdo by mohl něco takového udělat.“

Pořád ne tak úplně pravda. Jen taková část, jakou si teď mohla dovolit prozradit. Protože pravda samozřejmě byla, že si nevzpomíná na nikoho, kdo by mohl chtít něco takového udělat. Jenže nevzpomíná si na hodně věcí.

„Co jakýkoli jiný způsob kontaktu? Telefonáty nebo takové věci?“

„Nic. V poslední době jsem měla na záznamníku hodně volání, kdy ten na druhé straně zavěsil, ale to může být cokoli.“

Mac se narovnal. „Nic neřekl?“

Zavrtěla hlavou, ale jeho reakce v ní probudila další neklid. Mohlo by to být něco dalšího, co záměrně ignorovala, jako ty dopisy? Zkoušel se s ní vrah spojit jinou cestou?

Zamnula si unavené oči. „Já nevím. Možná mě nemělo tak překvapit, že se Lawsonová ozvala.“

„Přesto nemáte tušení, kdo by to mohl dělat?“

Zavrtěla hlavou.

„Udělejte pro mě něco, prosím,“ navrhl neurčitě, jako by na tom až tak nezáleželo. „Až přijdete domů, zkuste popřemýšlet o všech lidech, které jste dobře znala, zvlášť o těch, kdo by mohli vědět, že používáte pseudonym. Tady, v St. Louis, všude, kde jste v posledních letech žila. Je mi jasné, že to asi k ničemu nebude, ale neuškodí to. Uděláte to pro mě?“

Chris znovu přecházela sem a tam, před očima se jí míhali lidé, místa a situace z minulosti jako film.

„Taky byste mohla popřemýšlet o tom, co jste dělala před šestnácti měsíci. Obvykle takový řetězec spustí něco, co je pro pachatele důležité. Zklamání, trauma, podobné věci. Pokud se to týkalo i vás, mohla byste si vzpomenout.“

Znovu se odmítla otočit. „Jako že jsem neodpovídala na dopisy nebo že jsem napsala knížku, u které někdo jiný přísahá, že ji napsal dřív a já mu ji ukradla z půdy?“

„To se stalo?“

„Několikrát. Ale stejní lidé obvinili z něčeho podobného i další spisovatele.“

„Stejně bych o tom chtěl vědět.“

Znovu kývla. Toužila přitom alespoň po tom malém milosrdenství, aby zjistila, že s ní ten člověk nikdy nebyl v kontaktu. Nikdy jí nestiskl ruku, nikdy se na ni neusmál, nebo si k ní nepřisedl u oběda.

Ať je to někdo cizí, s kým se její cesty nikdy neproťaly, koho nikdy nezklamala, kdo na ni nikdy nespoléhal, aby nemusela nést životem i tuhle porci viny.

Vrátila se k oknu na ulici právě včas, aby zahlédla dočasné vysvobození. Ze sedanu Chevy právě vystupovala seržantka Lawsonová. Chris se instinktivně napřímila a upravila si vlasy.

„Zdá se, že představení začíná,“ podotkla.

Mac vstal a došel k ní. „Zvládnete to v pohodě,“ povzbudil ji.

„Ne, nezvládnu,“ odmítla, pak se na něj ušklíbla. „Ale rozhodně to před ní nedám najevo.“

Mac upíral oči na vyšetřovatelku. „No, jenom doufám, že se jí podařilo najít pár odpovědí.“

Chris si uvědomila, že Mac už se nechvěje, vypadá naprosto klidně. A ona sama přestala přecházet sem a tam. Jako by přes ni přetáhl ochrannou clonu.

„Odpovědí?“ podivila se. „Já myslela, že si jela jenom najít nějaké ubytování.“

Podíval se na ni a ona poznala, s jakou opatrností k ní přistupuje. Málem ji to znovu pobavilo.

„Taky se měla pokusit zjistit jméno z P. O. Boxu, uvedeného v adrese odesílatele těch dopisů.“

Přerušilo je zacinkání zvonku dveří radnice, které znělo téměř stejně vesele jako v květinářství. Chris zaskřípěla zuby.

Mac se chtěl pokusit o přivítání, ale Lawsonová mu nedala příležitost. Otočila se rovnou ke Chris, upřela na ni své bezvýrazné hnědé oči.

„Mám jméno z toho P. O. Boxu,“ oznámila bez obalu.

Chris nevěděla, co na to říct, vyšetřovatelka vypadala, jako by čekala blahopřání. Usoudila tedy, že to přenechá Makovi. Ona sama měla právě dost starostí sama se sebou. Z toho, jak těsně se k ní Lawsonová přiblížila, se jí začínalo dělat zle.

Ten pach. Byl to ten pach, který se nesl s ní. Čisticí prostředek s vůní borovice. Pach v lidech vyvolává emoce, které už mozek zapomněl. Chris ucítila čisticí prostředek s vůní borovice a musela bojovat s nutkáním zvracet. Utéct. Schovat se do kouta. Okamžitě se jí vybavily hodiny strávené na kolenou, zápach starého omastku.

„A?“ pobídl ji Mac.

Chris se s úsilím vrátila do přítomnosti. Žádný starý omastek, čerstvá káva a nedopalky cigaret. Dravčí oči Lawsonové, které ji propalují jako lasery. Až se Mac rozhodl zasáhnout.

Lawsonová ho však vůbec nebrala na vědomí. Odkašlala si a oslovila Chris, jako by tu spolu byly samy. „Box je na Brentwoodské poště v okrese St. Louis. 63144. Znáte tu oblast?“

Chris kývla. Nenáviděla napětí, nenáviděla špatné zprávy. „Tam se odehrává většina Skotské hry“

Lawsonová přikývla. „Říká vám něco jméno Jacqueline Christová?“

Chris měla co dělat, aby zůstala klidně stát. Nutila se zvolna dýchat.

Bože, co má tohle všechno znamenat?

Lawsonové ta reakce neunikla. „Znáte ji,“ konstatovala okamžitě.

Chris otevřela ústa. Zavřela je. „Ano,“ připustila nakonec a strčila ruce do kapes. „Znám.“

Mac se otočil k ní. „Kdo to je?“

Chris dokázala jen pokrčit rameny. „Já.“

KAPITOLA 7

Zvonek vesele zacinkal. Nikdo nevnímal, že vešla Sue.

„Cože?“ užasl Mac.

Chris se ještě pořád snažila vzpamatovat. Začala se potit.

„Co to má znamenat, že jste Jacqueline Christová?“ zeptala se Lawsonová.

Sue zpozorněla. „Cože?“ zeptala se ještě důrazněji než Mac.

Chris se přinutila ušklíbnout.

„Je to další pseudonym, který používám,“ přiznala tenkým hláskem.

„Pseudonym?“ opáčil Mac. „Máte na mysli další knížky?“

„Ty jsi Jacqueline Christová?“ zeptala se Sue, naprosto vyvedená z míry. „Jacqueline Christová!“

Chris se na ni konečně otočila.

„Další detektivky?“ zeptal se Mac.

Zavrtěla hlavou. „Červená knihovna.“

To vyvolalo další šokované ticho.

„Panebože,“ zasténal po chvíli Mac, „takže teď mám začít číst milostné románky?“

Sue se k němu otočila jako matka kvočna, která brání své kuře. „Jen pro vaši informaci, Jacqueline Christová je nejlepší v branži. Napsala padesát tři knih.“

Jen zíral. „Padesát tři?“

Sue po něm střelila pohledem, pak se otočila zpátky ke Chris. „Ty jsi doopravdy Jacqueline Christová?“

„Opravdu bych ocenila, kdybys o tom nikomu neřekla,“ zaprosila tiše Chris. „Už takhle dostávám víc pošty, než bych si přála.“

To vyvolalo další Makův procítěný povzdech. „Předpokládám, že i tuhle si schováváte?“

Kývla.

Vypadal zdrceně. „No dobře, takže teď musíme pročíst i tohle.“

„Proč jste ji tajila?“ zeptala se Lawsonová, která konečně ožila.

Všichni se k ní otočili, téměř překvapeni, že je dosud v místnosti.

„Takhle je jednodušší udržovat všechno oddělené,“ odpověděla Chris. „Potřebuju… potřebuju si věci rozškatulkovat, abych zvládla to, co dělám.“

Lawsonová se konečně pohnula, „To není důležité. Důležité je, jak to vrah zjistil. Kdo o tom ví?“

„Jistěže to je důležité,“ opáčila Sue, pak se ale stáhla na ústup, když se na ni všichni konsternované otočili. „Ale určitě si o tom s Chris můžu promluvit později… teď musím roztřídit poštu.“ S tím se otočila, vzala si kabelku a odešla do kanceláře starosty.

„Kdo o tom ví?“ zeptala se znovu Lawsonová a vytáhla si zápisník spolu s papírovým kapesníčkem, „Zatracená alergie,“ zabručela sama pro sebe. Na levé ruce měla staromódní snubní prsten se srdíčkem.

Chris usoudila, že je čas nalít si kávu. Raději by si tedy dala něco ostřejšího, ale protože byla abstinentka, používala kávu jako náhražku. Leda by ji Mac na místě naučil kouřit.

„Můj literární agent,“ řekla, otočila se zády k nim oběma a nalila si kávu. Věděla, jak bude chutnat. Přísahala by, že ji Sue filtruje skrz Tomovy basebalové ponožky. Každopádně je dost silná, aby z ní popraskaly tabulky v oknech, a přesně to teď potřebuje.

„Jeho jméno?“

„Její,“ opáčila Chris a pořádně se napila. „Dinah Martinová.“

„To odpovídá.“ zabručela Lawsonová, přitáhla si židli a posadila se na kraj. „Váš agent je žena. Zdá se, že náš vrah je taky žena.“

Chris se málem zadusila. „No, tak Dinah to docela určitě není.“ zasmála se štěkavě. „Nikdy by se neuchýlila k nožům, dokáže způsobit dostatečné škody svým jazykem.“

Lawsonová se sklonila nad zápisky a cosi ověřovala. „Má záznam.“ oznámila po chvíli.

Chris mávla rukou. „Ale ne za vraždu.“

„Tak za co?“ zeptal se Mac a taky sáhl po konvici.

„Nic to není.“ prohlašovala Chris a snažila se Lawsonové číst přes rameno.

Ta zavřela spisy. „Krádež.“

„Drobná krádež v obchodě.“ vysvětlovala Chris a otočila se k Makovi. „Má takový malý problém.“

Zachmuřeně si ji měřil. „Malý problém?“

„Léčí se.“

„Je kleptomanka.“ oznámila vyšetřovatelka suše.

Na Maka to neudělalo dojem. „Pokud nekradla meče a vany, nemyslím, že by s tím měla něco společného. Ví o vašem pseudonymu ještě někdo?“ zeptal se Chris. „Kdokoli?“

Nemusela o tom ani přemýšlet. „Nikdo, jen lidi z Rapture Press.“ odpověděla. „Jacqueline je hodně známá už mnohem delší dobu než Turner. Nechtěla jsem, aby ke mně lidi z města přistupovali stejně jako k některým lidem ze showbyznysu, tak jsem… no, v podstatě jsem je chránila před pravdou.“

„Každopádně na to někdo přišel.“ konstatovala Lawsonová. „Nějaká žena s přístupem na poštu v Brentwoodu… Nebyla jste tam někdy v poslední době?“

Chris odpověděla automaticky. „No jistě. Před pár týdny. Jezdím tam hodně často, když se připravuju na další knížku a zkoumám prostředí…“ Tehdy jí konečně došlo, na co vyšetřovatelka naráží. „Co to sakra mělo znamenat?“

Ani si nevšimla, jak ji Mac propaluje pohledem.

Lawsonová zjevně neměla nejmenší potíže konfrontovat ji. „Kdy to bylo naposledy?“ zeptala se.

Chris jen zírala. „Vy si myslíte, že jsem ty lidi zabíjela já?“

Lawsonová nehnula brvou. „Myslím, že je příliš brzy na to, abychom vás z pole podezřelých vynechali. Kdy jste tam byla naposledy?“

Chris hledala oporu u Maka. Ten si ji bezvýrazně měřil. Nijak to nepomohlo.

„Před třemi týdny,“ hlesla.

„Kde jste se ubytovala?“

„Obvykle se ubytuju v Ritzu v Claytonu. Je to trocha toho rozmazlování, kterou si dopřávám.“

Lawsonová se znovu vysmrkala a odkašlala si. „A tentokrát?“

„V Ritzu. Jak jsem řekla.“

„A tu návštěvu předtím? Kdy to bylo?“

„Nevím, musela bych se podívat. Protože se mé knížky odehrávají v St. Louis, jezdím tam pokaždé, když začínám s novou knihou.“

„Kde to bylo tentokrát?“

„V Marlborough a Claytonu.“

St. Louis zahrnovalo přes devadesát čtvrtí, nemluvě o nezačleněných oblastech. Byl tu dostatek prostoru i obyvatel, aby měli Livvy Beckworthová a detektiv Stephens dost práce na několik příštích let. Přinejmenším v to Chris doufala.

„Ty tři vraždy se odehrály ve stejném pořadí, jako vyšly knížky, že?“ zeptal se Mac.

Lawsonová kýchla a kývla. „První tři.“

„A ty další dvě?“ zeptal se. „Máte už něco u nich?“

Lawsonová si chvíli pohrávala s perem. „Zatím o ničem nevím.“

Chris se vrátila ke kávovaru, protože už měla dopito. „V jedné knížce jde o otravu oleanderem v Ladue, u druhé je to sebevražda střelnou zbraní ve Fergussonu.“

„A ta, na které pracujete teď?“

Chris nervózně vzhlédla. „No, tahle… ještě nevím. Ási to bude znovu nůž.“

Lawsonová zvedla hlavu. „Asi? Vy to nevíte?“

Pokrčení rameny. „Knížka mě sama navede a jsem teprve na začátku.“ V duchu se rozhodla, že až začlení do nějaké knihy tuhle vyšetřovatelku, musí vymyslet obzvlášť ošklivý způsob, jakým skončí. Možná rozřezaná na kousky do fondue.

„Setkala jste se s někým, když jste byla v St. Louis?“

Chris se znovu napila kávy. „Proč?“

Lawsonové chvíli trvalo, než promluvila. „Který den přesně jste tam byla?“ zeptala se nakonec.

„Od pětadvacátého do devětadvacátého.“

Lawsonová kývla. „Pan Weaver byl zavražděn v Afftonu, necelých deset kilometrů od místa, kde jste se ubytovala, dvacátého sedmého.“

Chris si nebyla jistá, jaké to v ní mělo vyvolat pocity. Byla tam, s určitým potěšením osnovala plány na vraždu sadistického pana Watsona a přitom jen kousek od ní křičel a prosil o život skutečný pan Weawer, zatímco se jeho život vsakoval do hnědozlatého přehozu přes postel. Věděla, že by se měla zeptat, v kolik hodin se to stalo. V kolik hodin došlo ke všem třem. Bylo to důležité.

Ale nezeptala.

Místo toho jen upíjela kávu, jako by se jí ty novinky vůbec nedotkly. Nakonec přešla k oknu. „Navštívila jsem jednu z žen, se kterými jsem pracovala. Projížděla jsem se a procházela kolem, abych si ohmatala prostředí. Vyřídila jsem nějaké pracovní záležitosti, několikrát jsem se byla najíst a nechala si do pokoje několikrát přinést činu. Tak to obvykle dělám, když tam jsem.“

„A v noci?“ zeptala se Lawsonová. „Setkala jste se s někým v noci?“

Chris bylo jasné, že touží po její reakci. Rozhodně jí ale nehodlala dopřát takové uspokojení. Pokud se někdo skutečně do puntíku řídil knihou, tak musel pan Weaver zemřít někdy kolem jedné hodiny v noci. „V noci píšu,“ řekla jen. „Což je téměř nemožné, pokud mám nějakou společnost.“

Lawsonová na ni mlčky vyzývavě hleděla, nevyřčené obvinění snad ještě urážlivější než obvykle. Bylo zřejmé, že ji doopravdy nepodezřívá. Jen chce, aby si to Chris myslela, aby ji viděla smažit se ve vlastní šťávě.

„Ale samozřejmě to mohl být ten víkend, kdy jsem v noci obstarávala zábavu pro mužstvo saintlouiských Cardinals,“ dodala nenuceně, „jednoho po druhém. Tedy kromě pálkaře, ten musel druhý den do školy.“

„Takže,“ ozval se Mac tiše uklidňujícím tónem, „hledáme někoho, kdo zná oba Chrisiny pseudonymy… Nemáte doufám nějaké další, se kterými byste se nám chtěla svěřit?“

Chris se líbezně usmála. „Počítáte do toho i přezdívky, co používám v rámci erotické linky, kterou provozuju?“

Málem na něm bylo vidět pobavení.

„Pak tedy hledáme někoho, kdo zná oba Chrisiny pseudonymy. Někoho dostatečně inteligentního, komu se podařilo třikrát uniknout, aniž by byl přistižen.“

„Anebo někoho, kdo má velký vztek, že si ho ještě nikdo nevšiml,“ opáčila Lawsonová.

Chris to připadalo jako rána pod pás. Zjistila, že si ji Mac zamyšleně prohlíží s povytaženým obočím.

„To je dobrá připomínka,“ podotkl. „Posílá dopisy. To znamená, že ji opravdu miluje nebo nenávidí a chce, aby to pochopila.“ Odmlčel se. „Někdo, kdo to nemá daleko do St. Louis. Konkrétně do Brentwoodu.“

„St. Louis je v podstatě jádrem TWA, to není tak těžké zjistit.“

„Dinah to není,“ trvala na svém Chris.

„Jste to vy?“ opáčila Lawsonová.

Chris se jí konečně podívala zpříma do očí. „Ne.“ Odhadovala, jestli to znělo dost přesvědčivě. Podle výrazu vyšetřovatelky se to nedalo zjistit. Zdálo se, že se jí ve tváři zrcadlí neustále jen dvě emoce: nedůvěra a dravčí zvědavost.

„No dobře,“ vzdychla Chris, „takže chcete říct, že hledáme někoho, kdo žije někde v téhle zemi, přišel na to, kdo jsem, možná je to žena, možná muž, a je nějakým způsobem upnutý na knížky s Livvy Beckworthovou, které chce měnit v užité umění. A právě teď zřejmě uvažuje, jak sehnat v St. Louis oleandrový keř.“

„Mohla byste mi sdělit jediný dobrý důvod, proč se domníváte, že pachatelem by mohl být muž?“ otázala se Lawsonová. „I když je na P. O. Boxu ženské jméno?“

„Jméno přece nic neznamená. Není tak těžké přestrojit se, nebo někoho pro poštu posílat. Bože, vždyť i já se tu kolikrát promenovala v přestrojení a nikdo na to nepřišel. Tak proč by to mělo být tak těžké ve městě, kde žijí dva miliony lidí?“

„Tady?“ chtěl vědět Mac. „Kdy? Ne když jsem tu byl.“

Ušklíbla se. „Ale ano. Pomáhal jste mi přejít přes ulici. Mám dojem, že jsem vám dala velkou pusu na tvář.“

Inkriminovaná tvář podezřele zrůžověla.

„Vidíte to, co čekáte, že uvidíte,“ řekla mu. „I policajti. Je to neuvěřitelně snadné, když znáte ty správné triky.“

„A vy ty správné triky znáte.“

„Skotská hra.“

„Takže jsme se v podstatě nikam nedostali,“ opáčil zachmuřeně. „Až na to, že pachatel zná vaše tajemství.“

„Ne všechna,“ prohlásila Chris.

„Jak jste sama řekla,“ ozvala se Lawsonová, „neuchylujte se k předčasným závěrům.“

Chris přesně cítila, jaké pocity to v ní mělo vyvolat. Zatoužila schovat se doma pod postelí.

Toho večera byl západ slunce obzvlášť úchvatný, takový, jaký bývá jen v předjaří. Byl čirý vzduch, kontury ostré, foukal slabý větřík, nebe se topilo v odstínech paví modři a karmínu. Chris seděla s hlavou v dlaních a celý ten výjev propásla.

„No, vědělas, že to dřív nebo později vyplave na světlo.“

Chris si zamnula oči a vzdychla, sluchátko přitisknuté k uchu. „Jo, jen jsem asi doufala, že to bude později.“

„Ale prosím tě, vždyť to není, jako kdyby FBI právě objevila, že schováváš pod postelí Jimm^ho Hoffa. Tak se s tím prostě smiř, děvče. Jsi slavná.“

„Ne,“ opáčila Chris, „Jacqueline je slavná. Já jsem jenom normální člověk.“

Ozvalo se výmluvné odfrknutí. „Miláčku, tys nebyla normální ani jeden den svýho života.“

Chris zavřela oči a představila si Dinah, jak sedí u svého černého lakovaného stolu v New Yorku. V její kanceláři vládl minimalismus. Na stěně visela jediná černobílá grafika, bylo tu jedno černé kožené křeslo a jedna velká váza s několika obrovskými pštrosími pery. Dinah byla přesvědčená, že jediný, kdo se má v její kanceláři cítit dobře, je ona.

„No, jestli by sis ráda vsadila na to, kdo je vrah, tak jsou sázky pořád otevřené. Dokonce jsme na seznamu kandidátů i ty a já.“

Chris přímo viděla, jak Dinah vrtí tmavovlasou hlavou. Když s ní člověk mluvil po telefonu, představil by si vysokou blondýnu s rudými nehty a postojem důstojníka SS. Ve skutečnosti byla baculatá bruneta.

„Asi by bylo zábavné vědět, na co myslí ten ubohý policajtský balík právě teď,“ řekla Dinah. „Koneckonců, i mně dá dost práce tě stíhat. Nedovedu si představit, co to dělá s ním.“

„Není to žádný balík. Navíc z toho nedělej velké drama, jsem jenom obyčejná holka, co se snaží vydělat na živobytí.“

„Nebuď směšná. Jsi workoholička, která se snaží o mou předčasnou smrt se svými přinejmenším třemi různými identitami. Někdy bych přísahala, že o víkendech spíš s prezidentem, jen abys měla trochu změnu.“

Chris se zasmála. „To by mě ani nenapadlo. O víkendech je v květinářství největší provoz.“

Zaúpění. „Prosím tě. Můj kvocient podivností je už tak dost vysoký. Jenom mi slib, že nevytroubíš do světa žádné další překvapení, aniž bys mi to předtím řekla… Chápeš, hry pro Broadway, kosmonautský výcvik, cirkusová škola a tak.“

„Slibuju. Nerada bych tě zklamala, ale už víš všechno, co se vědět dá.“

„To je dobře, drahoušku. Tak to má být. Je přece shůry danou povinností agentů vědět o svých klientech dost na to, aby nad nimi měli při vyjednávání navrch.“

„Pak se můžeš radovat, Dinah. Víš o mně víc než všichni ostatní.“

Což je pravda, pomyslela si ne poprvé. Rozhodně dost na to, aby jí velmi mocná a často bezohledná agentka mohla snadno ublížit, pokud by nedodržovala přísný etický kodex. Pokud by pro svou první klientku neměla slabost.

Právě ona věděla o jejích rozdílných životech a nejsnadněji by ji mohla odhalit. Ale svým vlastním způsobem chápala, co pro ni znamená soukromí.

Byla tu na začátku, když Chris udělala první krůček do světa publikování. Když ještě pořád vězela v marastu sociálních služeb St. Louis, ještě pořád si po nocích dodělávala třetí vysokou školu, ještě pořád utíkala.

Komu chce co namlouvat? Vždyť ještě utíkat nepřestala. Jen už má při tom větší pohodlí. Za vlastních podmínek. Dokud Dinah nezklame její důvěru a seržantka Lawsonová se bude držet dál.

Dokud kvůli tomu, co se děje, nevyjdou na světlo její skutečná tajemství.

Toho večera se nezmohla na práci, dokonce ani nevydržela doma.

„Co děláš venku takhle pozdě?“ zeptala se Sue, když jí otevřela dveře.

Sue s Tomem bydleli v hezkém viktoriánském modrobílém domě o tři bloky dál. Zahradu měli plnou hraček, životy plné dětí. Bylo to asi jediné místo, kde si Chris užívala rámus.

„Dřív jsem s tebou nemohla mluvit,“ zamumlala Chris, která byla ráda, že nechala tmu za sebou.

Sue ji zavedla do kuchyně. „Říkala jsem si, kdy na to asi dojde.“

Terry, její nejstarší, právě ve velké zástěře myla nádobí, Bobby, druhorozený, honil Ellen, Chrisinu kmotřenku, po obývacím pokoji. Chris přímo nasávala normální ovzduší, které tu panovalo.

„Teto!“ vypískla Ellen a vrhla se na ni.

Chris popadla holčičku do náruče a zabořila tvář do hedvábných blond vlásků.

„Mám to!“ zajásala Ellen, když zalovila v Chrisině náprsní kapse a vytáhla poklad. Čokoládové tyčinky, tradiční pozornost, kterou měla pokaždé někde zastrčenou, aby ji malá mohla najít. Když Ellen získala laskominu, vrhla se znovu do boje se svým bratrem, který také dostal tyčinku. Chris a Sue mohly přejít k věci.

„Kde je Tom?“

„Slepé střevo Billyho Detwielera. Tak co se děje?“

Chris přijala kávu, ten den dvanáctou, a posadila se k otlučenému piknikovému stolu, který Clarksonovi používali jako jídelní.

„Dvě věci. Promluvilas se Shelly?“

Sue se trochu zamračila. „Je hodně na dně, že?“

Chris se napila a vrhla opatrný pohled k Terry.

Sue ani nezvedla oči. „Terry, já to dodělám. Běž si napsat úkoly.“

Terry zmizela nahoře a nechala je o samotě.

„Chtěla jsem ji vzít k sobě, Sue,“ vzdychla Chris.

Sue vytáhla z ledničky pivo a posadila se ke stolu. „Kdybys ji vzala k sobě nastálo, soudce by tě během několika minut obvinil z únosu. Zapomeň na to.“

„Prostě jsem nevěděla, co mám jiného dělat,“ vysvětlovala Chris. „Víš, co by se jí stalo, kdyby odsud doopravdy utekla.“

Sue to samozřejmě vědět nemohla. Ne z vlastních zkušeností. Ale měla ty nejlepší instinkty dobré matky. „Myslela jsem si, že by Harmonia Mae byla ráda, kdyby v tom svém penzionu měla někoho k ruce. Začíná na to být stará.“

Harmonia Mae. Proč to Chris nenapadlo dřív? Už jen představa této velké dámy z viktoriánských časů dodá Shelly stabilitu, kterou potřebuje. Navíc na jejím prahu bude mít Bobby Lee podstatně menší štěstí než u soudce. Dokonalé řešení, pokud by ovšem přiměly Shelly, aby si to uvědomila.

Sue jí odpověděla dřív, než se stihla zeptat. „Shelly kvílela a odmlouvala jako šestiletá, ale vypadá to, že ji docela láká představa, že by bydlela s opicí.“ Napila se. „Navíc myslím, že jí není proti mysli ani to, že by se z ní mohla stát informační ústředna, když se tady teď všechno točí kolem těch vražd a seržantka Lawsonová se ubytovala právě tam.“

Chris se zachmuřila. „Musím Shelly poprosit, aby mě varovala, kdyby se Lawsonová vytasila se zatykačem.“

„Myslíš, že tě podezírá?“

„Myslím, že ji náramně baví podezírat každého na zeměkouli. Měla jsem dojem, že je přímo nadšená, že je P. O. Box, odkud mi přicházely ty divné dopisy, na jméno, které znám jedině já.“

Sue málem bouchla láhví od piva o stůl. „Což nás, jak doufám, přivádí ke druhému důvodu tvé návštěvy.“

„Jestli myslíš omluvu,“ opáčila Chris, „tak s tím nepočítej.“

Sue pokrčila rameny. „Ani jsem ji nečekala. Stačilo by vysvětlení. Čtu tvoje knížky od té doby, co jsem se vdala. Jenom si představ, jak jsem byla překvapená, když jsem zjistila, že jsi to ty a celou dobu se schováváš pod okapem.“

„Jinak bych to nezvládla. Moje knížky jsou tak rozdílné –“

Sue přikývla. „Kdyby mi kdokoli jiný řekl, že Turner a Jacqueline Christová jsou jedna a tatáž osoba, myslela bych si, že je zfetovaný. Jacqueline je přece tak veselá, uklidňující, tak –“

„Optimistická?“

„Sakra, ano,“ přitakala Sue. „Optimistická. O Turnérovi se to rozhodně tvrdit nedá.“

„Turner taky píše o docela jiné stránce života.“

Chris si nebyla jistá, jestli to bylo tónem jejího hlasu, nebo tím, že Sue nikdy tak docela nepochopila, co Chris tají. Každopádně se zatvářila téměř pobaveně.

„Ty o nich opravdu uvažuješ jako o dvou různých lidech, co?“

Chris upřela oči na keramický hrnek, který držela v rukou. „Různé kusy jednoho člověka,“ opravila Sue. „Radši je držím dál od sebe.“

„Nestane se ti někdy, že se v nich ztrácíš?“

Popravdě? Chris si nebyla jistá. Věděla jen, kde se ta která její část zrodila, jakou cestou se ubírala.

Nakonec se rozhodla říct něco uklidňujícího. „Jedině když jsem uprostřed opravdu dobré knížky.“

Vracela se domů, když to uslyšela. Kroky. Kradmé, pomalé, téměř pohlcené šustěním větru ve stromech. Dvakrát se otočila. Dvakrát utichly.

Zastavila se pod lampou u Axminsterových. Naslouchala. Z dálnice sem doléhaly zvuky aut, od Millerových tóny klavíru. Vdechovala sytou vůni nově zryté půdy. Normální klidné věci. Zvuky a vůně Pyritu.

Nepomohlo to zpomalit zběsilý tlukot jejího srdce.

Vzpomínky.

Něco v ní hlodalo. Cosi plíživého. Nebezpečného.

Zůstala bez hnutí stát téměř pět minut. Pak šla dál.

Měla pocit, že ji kroky sledují.

Jednou se dokonce pokusila o lest s jistotou, že někoho zahlédne jen o pár metrů dál. Možná Pošuka Allena, který se osmělil, nebo Bobbyho Lee, který ji chce vystrašit za to, že se zastala Shelly. Skrčila se za mřížoví na verandě Swinsonových a hleděla do stínů mezi kalužemi světla pouličních lamp.

Nic. Ani zašelestění větru v korunách stromů.

Právě se vracela z úkrytu na chodník, když se do ní najednou opřela světla reflektorů. Mířil k ní hlídkový policejní vůz. Chris přeběhla trávník a mávnutím ho zastavila.

JayCee otevřel okno. „Co děláš venku tak pozdě v noci?“ Na sedadle spolujezdce měl sáček slaninových chipsů.

Chris se rychle ohlédla přes rameno. „JayCee, neviděl jsi nikoho v téhle ulici? Třeba na trávníku nebo tak?“

JayCee se otočil za sebe. „Ne. Nic, jsme tu jenom ty a já.“

Chris si byla jistá, že přesně to chtěla slyšet. Kývla a přála si, aby se po tom ujištění cítila lépe. „Vůbec nikdo.“

JayCee přimhouřil oči. „Co se děje?“

Škoda že to musel být zrovna on. „Ale, jen se mi zdálo, že jsem něco zaslechla. Asi jsem si myslela, že mě Pošuk Allen sleduje domů nebo tak něco.“

JayCee se zasmál. „Ale ne, Allen je v kostele se svou mámou. Jako každou středu večer. Harlan mu právě ukazuje, kudy do nebe, ten nemá čas tě sledovat.“

Zřejmě bylo z jejího výrazu znát, co si myslí.

JayCee se znovu zasmál a mávl rukou. „Ale no tak, náš milej Pošuk je neškodnej. Je to jenom… pošuk. Nechceš odvézt domů?“

„Ne, díky.“

JayCee zamával na rozloučenou a odjel. Chris mířila stejným směrem, ale necítila se ani o trochu lépe. Po deseti minutách chvění ve tmě musela konečně přiznat, že slyší jen vítr, žádného pronásledovatele. Bylo to jako vždycky tou tmou. Přesto se jí na chvíli, když čím dál rychleji kráčela ke svému do tmy zářícímu domu, zdálo, že ji přišel uštvat jeden z jejích výtvorů.

KAPITOLA 8

„V Brentwoodu si nevzpomínají, kdo si najal ten poštovní box?“

Lawsonová se vysmrkala a zavrtěla hlavou. „Je to jedno z těch míst, kde zacvičují zaměstnance. Pochybuji, že by si všimli, kdyby si tam přišla zaplatit box panenka Marie.“

Mac litoval, že si nemůže zapnout přehrávač. Lépe se mu přitom přemýšlelo. Noc předtím místo vyprazdňování plechovek sestavil seznam lidí a míst, které bude třeba prověřit. Právě teď se o něj dělil s drahou vyšetřovatelkou.

„Ale někdo přece musí na poštu chodit a vybírat z toho boxu poštu, ne?“ poznamenal a zamnul si horní ret. „Jestli Chris napíše odpověď dneska, musíme dát pozor, kdo si ji vyzvedne.“

„Musíme?“ opakovala Lawsonová.

Mac vzhlédl a spatřil v hnědých očích jistou dávku rozčilení. Značkování teritoria, usoudil. „Nikdo v St. Louis vaši verzi s těmi vraždami nepodporuje, je to tak?“

To ji málem zvedlo na nohy. Seděla na druhé straně stolu, poznámky rozložené mezi fotografiemi a záznamy výslechů.

„Víc je zajímá, jak se případů zbavit, než jak je vyřešit.“ prohlásila důležitě.

Na tom nebylo nic nového. Tak to na oddělení vražd fungovalo všude. Bylo toho tolik, že nikdo nechtěl vyhledávat další potíže. Pokud se vám podařilo vyřídit pět nebo deset otevřených případů jediným přiznáním, mohli jste se považovat za šťastného a s boží vůlí na cestě k povýšení.

Mac se ovládl. Měl plné zuby lidí, kteří chtěli všem dokázat, jak jsou dobří.

„Já tím říkám,“ zkusil to znovu, „že tady dole se s kriminalitou zrovna neroztrhl pytel, takže mám volný čas navíc a mohl bych vám pomoct, kdybyste chtěla.“

„Náčelníku?“

Mac zvedl oči a otočil se k Johnovi Mclveymu, který se opíral o dveře. John byl malý, hubený a černý jako ebenové dřevo. Byl to však natolik dobrý policista, že mu nikdo potíže kvůli barvě pleti nedělal. Jedním z prvních Makových oficiálních počinů bylo, že ho povýšil na seržanta.

„Ano, Johne.“

Ten jen krátce zalétl pohledem k Lawsonové, pak přešel k věci. „Až se sejdete s šerifem a dálniční hlídkou, abyste zmapovali marihuanové oblasti, tak možná je nové políčko vzadu za OZ na okresce Y. Prý je ho dobře akr.“

Mac kývl a udělal si poznámku do notesu. Zjistil už, že v zemědělském státě Missouri se daří marihuaně stejně jako v Kolumbii kávě. Stačila čtvrtka akru marihuanového porostu, který tu byl tak hustý a vysoký, že se v něm člověk mohl přímo ztratit, a prostřednictvím pouličních dealerů se dala proměnit ve čtyři miliony dolarů.

„Jasně, řeknu jim to, Johne, díky. Jak šly dnešní střelecké prověrky?“

Mladík se zachmuřeně ušklíbl. „Curtis v pohodě, JayCee znovu propadák, Buster chce další příležitost, až bude lepší počasí.“

„Žádné opravy. Řekni Busterovi, že až mi zaručí, že zlí hoši nevytáhnou v dešti paty z domu, tak nebude muset ani on.“

John se zasmál. „Ještě jedna věc. Allen přinesl další přihlášku. Tentokrát si dokonce koupil vlastní pouta.“

Mac zaúpěl. Jeden z těch nekonečných problémů. Kolika způsoby má asi člověk tomu dychtivému žadateli o zaměstnání dát najevo, že někdo, kdo má přezdívku Pošuk Allen, nedostane oprávnění nahlížet ostatním do oken?

„Někde ji na pár dní ztraťte,“ doporučil mu Mac.

John se zasmál.

„Opravdu si myslíte, že mi můžete pomoct?“ nadhodila ironicky Lawsonová. „Mám dojem, že tady ve vidlákově máte plné ruce práce.“

„Už mě tyhle kecy unavují,“ odsekl. „Vy možná máte vraždy tam u vás, ale já tu mám zamýšlenou oběť. Takže jestli se nerozhodnete pro férovou hru, odjedete odsud s prázdnou. Dokážu Chris ochránit. Ale nejsem si vůbec jistý, jestli mě třeba jenom trochu zajímá, jak dopadnete vy. Pochopila?“

Vyšetřovatelka povytáhla obočí. „Opravdu to takhle chcete?“

To Maka zvedlo na nohy. „Zavolejte mi, až budete příště ve městě. Nebo až se vynoří ten případ s otravou oleandrem, protože se vynoří. Víte to stejně jako já. A nepomůže vám s tím vůbec nikdo.“

Lawsonová vstala. „Omlouvám se,“ řekla, náhle kajícná. „Opravdu. Jen to pro mě hodně znamená.“

Mac ještě nebyl připravený na příměří. „Pro mě taky. Rozhodně nejsem nadšená tím, že se nějaký parchant rozhodl předvést na někom z mého města.“

Kývla a napřáhla ruku. „Já vím. Myslím to vážně. Opravdu se omlouvám.“ Věnovala mu prosebný úsměv. „Jediný způsob, jak se tam u nás můžu někam dostat, je přivést tam toho parchanta v želízkách.“

Mac to chvíli rozdýchával, nakonec se otočil ke spisům. „Už jste prověřila známé psychopaty tam od vás?“

Kývla. „Jenže ti, ke kterým jsem se dostala, mají alibi.“

„Viděla jste některá z míst činu osobně?“

„Ano.“

„Nenašlo se tam nic, co by se dalo považovat za podpis?“

„Měla jsem dojem, že ta vražda se dá považovat za podpis sama o sobě.“

„Něco, co by nesedělo?“

Lawsonová se na chvíli zamyslela. „Weaverova žena přísahá, že chybí vysokoškolský prsten oběti.“

„Nic jiného.“

„Proto se také nikdo nezabýval možností přepadení. V bytě bylo všechno v naprostém pořádku.“

„Postrádá se něco u dalších obětí?“ zeptal se Mac a snažil se rozpomenout, co mu poznámka o chybějícím prstenu připomíná.

„Snubní prsten Deborah McClainové.“

„Prsteny, prsteny…“ zabručel Mac. Najednou zvedl hlavu. „Trofeje. Bere si trofeje.“

Sérioví vrazi mají sklony odnést si nějakou drobnost z místa činu, jakousi upomínku.

„Podívejte se, jestli nechybí prsten taky tomu herci,“ navrhl Mac. „Poohlédněte se po někom, kdo se u každého výjevu objevil předtím nebo potom, během vyšetřování. Ať už je to kdokoli, rozhodně je natolik suverénní, aby si se svou prací dával na čas. To znamená, že se připravuje. Možná dokonce znal dobře své oběti předtím, což by vysvětlovalo, proč se v ani jednom případě nenašly známky násilného vniknutí.“

„Náčelníku?“

Tentokrát to byla Sue. „Měl byste být ve škole na té schůzce s výborem pro turismus.“

Jedno z největších utrpení spojených s funkcí. Politické manévrování.

Lawsonová si začala sbírat věci.

„Já už stejně musím jít…“

Mac potlačil zaklení. Chtěl tu zůstat a řešit záhadu, místo toho musí jít na naprosto nesmyslnou akci, která je jen plýtvání časem.

„Můžu pro vás něco zařídit nebo sehnat?“ zeptal se.

„Jestli opravdu chcete, přenechám vám všechny dopisy od čtenářů romancí,“ navrhla se samolibým úsměvem. „Já budu shánět další informace o slečně Jacksonové. Vím, že vy tu nejste dlouho, prozradila mi to ta stará čarodějnice z mauzolea. Víte o někom, kdo by mi mohl poskytnout víc informací o vaší slavné spisovatelce?“

Mac ukázal k vedlejší místnosti, odkud se ozýval klapot počítačových kláves. „Sue. Jsou s Chris důvěrné přítelkyně. Ale buďte opatrná. Téměř celé město považuje Chris Jacksonovou za místní poklad.“

Lawsonová se usmála, ale vůbec to nevypadalo hezky. „V tom případě stačí promluvit si s reverendem Sweetwaterem. Nebo se soudcem Axminsterem.“

Mac povytáhl obočí. „Vidím, že přípravu opravdu nezanedbáváte.“

„To opravdu ne,“ přitakala a otřela si nos kapesníčkem. „Díky, náčelníku. Cením si vaší pomoci.“

Napřáhla ruku.

Mac si ani neuvědomil, jak je napjatý. „Možná bych mohl ještě na něco přijít, kdybyste mi tu nechala něco z těch materiálů,“ navrhl.

Ztuhla. V podstatě by neměla mít spisy tak daleko od oddělení ani ona. Okopírovat je by byl smrtelný hřích a oba to věděli. Přesto jí Mac nabízel víc, než mohl kdokoli jiný.

Po chvíli se znovu usmála. „Potřebuju si rychle pro něco doběhnout do samoobsluhy. Nevadilo by vám, kdybych si to tu na chvíli nechala?“ nadhodila a ukázala na otevřenou složku na stole.

Mac se šelmovsky usmál. „Vůbec ne,“ ujistil ji. „Až se vrátíte, najdete je na stejném místě.“

Když se nade dveřmi z úřadu rozcinkal zvonek, Mac se vyklonil ze své kanceláře. „Sue, dejte prosím starostovi vědět, že se trochu opozdím.“

Když se Mac konečně vrátil zpátky do své kanceláře (poté co si pečlivě okopíroval všechny stránky spisu seržantky Lawsonové), schylovalo se venku k bouřce, kvůli které dojde pravděpodobně k výpadku elektřiny, a na stole měl hromadu románů pro ženy se vzkazem od Sue, aby si je přečetl, než s ní bude druhý den ráno mluvit.

Vzal jednu z knížek do ruky.

Jason Kilpatrick neměl pro ženy žádné využití.

No, to je tedy slibný začátek. Potlačil ironický úšklebek a přečetl si další řádku. Pak další. A další. Než o hodinu a půl později zhasla světla, byl už v půlce knihy.

* * *

Lawsonová přišla za tmy.

Chris kvůli výpadku elektřiny rozsvítila tolik svíček, kolik mohla, aniž by to spustilo požární poplach, a seděla schoulená v houpacím křesle. Musela si pořád opakovat, že bouřka, která ji připravila o světlo, s sebou nepřinesla nechtěné.

Měla vztek. Byla tak šťastná. Jistě, ne dokonale, ale spokojená. Žila téměř normální život.

A najednou se to všechno vrátilo zpátky jako bumerang kvůli někomu zlému, kdo se rozhodl ji trýznit, aniž by měl ponětí, co všechno jí působí.

Ale kdo by to mohl vědět? Kdo by mohl tušit, co přesně napájí dílo jak C. J. Turnera, tak Jacqueline Christové.

Sklonila se v matném světle svíček ke stolku, aby popsala něco z podoby nového vraha.

Nevěřil, že je krev skutečná. Bylo jí tolik, zalévala pokoj jako teplá černající se vlna. Nechtěl se na ni dívat. Nedokázal si však pomoci. Koneckonců to bylo jen správné. Musela zaplatit za to, že ho zradila. Že ho nabídla nejvyššímu příhozu, když jediné, co chtěl, byl klid…

Zaklepání bylo ostré a nečekané. Chris se tak vyplašila, že málem spadla z křesla.

Nechtělo se jí vstávat. „Ano?“

„Tady seržantka Lawsonová.“

Chris svěsila ramena. „Dohajzlu.“ To poslední, co teď potřebovala. Poprvé v životě zalitovala, že nemá telefon. Jinak by okamžitě zavolala MacNamarovi, aby ji zbavil toho pitbulla.

„Tady venku prší, slečno Jacksonová,“ oznámila jí – a nepochybně také každému z toho bloku – seržantka.

Chris neměla sílu připomínat jí, že stojí pod okapovým svodem na verandě. Vypnula laptop a vstala.

„Copak nemáte pravidelnou pracovní dobu?“ zeptala se po cestě k proskleným dveřím.

Ven moc neviděla. Město bylo dosud bez elektřiny. Lawsonová se stala jen tmavým stínem.

Chris z toho pohledu zamrazilo v zádech. Pokud by se Lawsonová snažila vrátit jí zapomenuté noční můry, nemohla by na to jít lépe.

„Získala jsem tady dole několik dnů k dobru,“ opáčila vyšetřovatelka. „Můžu dál?“

Chris vzdychla a otevřela dveře. Pak se otočila na patě a zamířila zpátky ke světlu.

„Koho máte chuť obvinit dnes večer?“ zeptala se.

Lawsonová zůstala stát u dveří. „Chtěla jsem se omluvit za své chování.“

To bylo skutečné překvapení. Chris se otočila. Znovu se jí zmocnil nepříjemný pocit. Lawsonová ve slabém světle svíček, které sem dopadalo, vypadala téměř jako přízrak. Usmívala se, což kupodivu všechno jen zhoršovalo.

„Obávám se, že jsem se k vám chovala spíš jako k podezřelé než jako k oběti. Omlouvám se.“

Chris si zkřížila ruce na prsou. „Díky.“ Věděla, že by měla ještě něco říci, že na to vyšetřovatelka čeká. Přesto mlčela.

Lawsonová se rozhlédla kolem. „To je ale bydlení.“

„Mně se líbí.“

Drobná žena kývla. Chris se nervózně usmála. Měla by být trochu vlídnější. Tahle žena má vyřešit její případ a vrátit jí její život.

„Mám jen pár otázek, než odjedu do St. Louis,“ řekla Lawsonová a šla dál. „Jestli vám to nevadí.“

Chris se vydala za ní. „Asi ne.“

Vyšetřovatelka kývla a zamířila k jídelnímu stolu. Zdálo se, že ji upoutala keramická souprava na cukr a smetanu. Potěžkávala ji v ruce, hladila ji. Pak stejně tak polaskala Chrisinu Edgarovu cenu.

„Nemáte ponětí, kdo by za těmi vraždami mohl stát?“ zeptala se.

Chris upravila stůl. „Ne, ale to už jsem vám říkala.“

„A co nějaká teorie?“

Seržantka přešla k fotografiím, které Chris pořídila za posledních pět let. Lidé, domy, krajiny, konejšivé a posilující.

„Nemám žádné teorie.“

Lawsonová se na ni otočila. „Opravdu? Ve vašich knihách je jich plno.“

„Ne, opravdu.“

Jen chvíli jí vyšetřovatelka hleděla do očí. Pak přikývla. „Mám pocit, že tomu, kdo ty vraždy páchá, dost záleží na tom, aby je přesně kopíroval. Tím myslím opravdu přesně.“

Chris otřela trochu prachu z mahagonové skříňky.

„Kdo si myslíte, že to je?“ zeptala se Lawsonová.

Chris už ta hra unavovala. „Myslím, že asi máte vlastní teorii a nemůžete se dočkat, až mi ji povíte, seržantko. Tak co kdybyste se do toho dala, ať je to všechno za námi?“

Lawsonovou však zaujalo něco jiného.

„Dnes jsem mluvila s reverendem Sweetwaterem,“ prohodila.

Chris zdrceně vzdychla. „No jistě, jsme s Harlanem staří kamarádi.“

Lawsonová se k ní otočila. „Harlan si myslí, že jste zlá. Jste zlá, slečno Jacksonová?“

Tázaná se zarazila. „On si myslí, že někdo zabíjí lidi, aby dokázal, že jsem zlá?“

„Ne. Myslí si, že je zabíjíte vy, protože jste zlá.“

Chris se nepohnula. Stála na místě, zatímco jí lomcoval vztek a hanba.

„Myslela jsem, že jsem oběť já,“ opáčila pak. Už pochopila, jakou hru s ní vyšetřovatelka hraje. Nenáviděla ji za to.

„To jistě. Jenomže jste sama říkala, že ty vraždy přímo kopírují vraždy z vašich knih, což mi připadá velmi zajímavé. Člověk by rád věděl, co se vrah snaží říct.“ Otočila se k ní. „A proč jste na to ještě nepřišla.“

„Dejte mi trochu času. Teprve jsem se to dozvěděla. Ale víte, co si myslím? Že je to někdo z okraje společnosti. Někdo, kdo si myslí, že se takhle dostane do novin.“

„To nemáte ani trochu pocit, že jste za to zodpovědná?“

To byl konec. Chris rozhodně neměla v úmyslu bavit se s milou policistkou o tíze výčitek svědomí. „O nic víc, než by se měla Jodie Fosterová cítit zodpovědná za Johna Hinkleyho. Pokud nemáte ještě něco jiného, seržantko Lawsonová, musíte mě omluvit, mám práci.“

Seržantka se zvláštně usmála a zvedla ruce. „Ale jistě, jistě. Jen jsem s vámi chtěla ještě promluvit, než odjedu. Zítra se vracím.“

Chris se ovládla a neřekla jí, že je to nejlepší zpráva dnešního dne. „Tak hodně štěstí,“ vzdychla jen. „Doufám, že přijdete na to, kdo to dělá.“

Lawsonová, už na cestě ke dveřím, se zastavila. „Opravdu?“

„Kupodivu ano,“ odsekla Chris a zkřížila si ruce na prsou.

Lawsonová kývla, jako by neslyšela tu ironii. „No, nemusíte se bát,“ ujistila ji, „já na to přijdu.“

Ale než odešla, věnovala jí ještě poslední pohled, který jasně vypovídal o tom, komu by připsala vinu nejraději. Chris za ní zabouchla, zamkla, zatáhla žaluzie a rozhlédla se po něčem, co by mohla rozbít o zeď.

Nakonec to samozřejmě neudělala. Posadila se do houpacího křesla a znovu se pokusila vžít do kůže vraha.

KAPITOLA 9

Když se Chris blížila k domku, kde přebýval MacNamara, zahlédla, jak odtamtud popuzeně rázuje reverend Sweetwater. Zjevně nepochodil, ať už přišel náčelníka obtěžovat s čímkoli.

Mac stál na verandě bosky, v džínách a starém tričku policejní akademie.

„Řeším víc věcí, když mám volno, než když jsem na stanici,“ postěžoval si. „Jdete taky podat stížnost?“

„Takže nosíte i něco jiného než uniformu,“ řekla na to Chris. „Už mi to připadalo divné.“

Sklopil pohled k bosým nohám. „Nejsem ve službě,“ oznámil. „Takže mi dejte všichni pokoj.“

Chris zvedla náruč plnou knih. „Přinesla jsem vám dárek.“

Mac otevřel dveře. „Pozdě. Sue vás předběhla.“

Chris přijala nevyslovené pozvání a vešla dovnitř. „Vy už knížky od Jacqueline máte?“

„Dokonce už jsem je přečetl. A mám pár otázek.“

Zazubila se. „Ano,“ opáčila. „Lidi zvládnou i takové polohy bez využití hydrauliky.“

Mac se zamračil a zavedl ji do kuchyně. „Co máte proti Sweetwaterovi?“ zeptal se pře rameno. „Kromě toho, že je to obecně pitomec?“

Chris se rozhlédla po místnosti. „Je to přízemní, malicherný, panovačný a sebestředný pánbíčkář, který by chtěl zahnat ženské zpátky do kuchyně, černochy do jiného okresu a děti do středověku.“

„To se vždycky tak rozohníte?“

Mac si nebyl jistý, jestli si Chris uvědomuje, kolik se jí toho odráží v očích. Viděl v nich skutečnou5bolest. „Jenom od té doby, co jsem strávila školní roky víc na kolenou než v lavici,“ opáčila. „Člověk tak získá jiný náhled na svět.“

„No, v tom případě není čemu se divit, že tak dobře ovládáte angličtinu.“

Aniž by se k tomu nějak vyjádřila, zamířila Chris ke knihovně a začala si prohlížet, co tu je.

„Vy tohle doopravdy čtete.“

Mac si zamnul jizvu. „Já tohle doopravdy čtu.“

Upřela oči na Balzaka a Flauberta. „Proč?“

„Sestra Marie Ignácie Loyolová,“ pokrčil rameny. Když se k němu otočila, aby jí to vysvětlil, ušklíbl se. „Říkali jsme jí Bidlo. Byla vysoká asi sto osmdesát a ruce měla jako Michael Jordán. No a tahle sestra usoudila, že je nesmysl, aby děti, co zůstávají po škole, plýtvaly energií na sepisování dlouhosáhlých prací o tom, jak se polepší, protože to stejně k ničemu není, a místo toho s námi četla klasiky.“ Znovu pokrčil rameny. „Asi se to ve mně ujalo.“

Chris zavrtěla hlavou. „To jsou vaše?“

Zvedla fotografii dvojčat.

„Kevin a Kate. Bydlí s matkou ve Phoenixu.“

„To je odsud docela dálka, ne?“

„Budou se mnou celé léto.“

Vrátila fotku na místo. „Co si o těch knížkách myslíte?“

Ulevilo se mu. Ne že by neměl chuť bavit se o svých dětech. Telefonoval jim třikrát týdně, v nemocnici měl pokoj plný obrázků, které od nich dostal. Ale bylo to málo. Bylo to málo už v Chicagu, kdy si je bral každý druhý víkend. Teď v Phoenixu to bylo peklo. Takže mu nezbývalo, než se těšit na konec školního roku a být vděčný Chris Jacksonové za to, že nevyzvídá.

Zamířil do kuchyně a ona za ním.

„Nebyly takové, jaké bych čekal,“ připustil a otevřel ledničku. „Pivo?“

„Cokoli jiného. Nemáte čaj nebo minerálku?“

Mac se vydal do spíže a vytáhl jedinou plechovku minerálky. Pak se konečně posadili ke kuchyňskému stolu.

„Nepijete?“

„Vadí to?“ opáčila a posadila se na židli. Rozhlédla se kolem.

Mac si otevřel pivo a zavrtěl hlavou. „Proč by mělo? Nechcete si prohlédnout i sklep a garáž, když už jste tady?“

Zazubila se. „Neukojitelná zvědavost. Kočky, puberťačky a spisovatelky jsou všechny stejné. Prostě mě přetáhněte srolovanými novinami, kdybych se neovládala… A ne, nepiju. Jsem dost nemožná i střízlivá, radši si ani nechci představit, jaká bych byla opilá.“

To Makovi stačilo. Přitáhl si popelník.

„Vlastně nemám co prolézat vaše věci,“ připustila Chris po chvíli s úsměvem, který působil trochu nuceně. „Včera večer jsem málem musela plácat Lawsonovou přes ruce, protože u mě doma osahala všechno kromě lustru. Je fakt otřesná, že?“

Mac jasně vnímal podtext a naladil se na naslouchací frekvenci. Nebylo třeba Chris povzbuzovat.

„Už vám říkala, že by byla nejšťastnější, kdybych vraždila já?“ zeptala se.

„Rozhodně by to byly skvělé titulky do novin.“

„Jasně, taky by mě našla o dost lehčeji než nějakého magora s průkazkou do knihovny. Dneska se vrací domů?“

„Přesně tak.“

Chris se napila. „To je dobře. Nahání mi husí kůži.“

„Jak to?“

Pokrčení ramen. „Nevím. Jako kdyby věděla mnohem víc než já, ale neřekne mi to. Včera večer bych několikrát byla ochotná přísahat, že mě má na videonahrávce z místa činu.“

„Je jenom dychtivá.“

„To já vím. Jen bych byla ráda, kdyby ty svoje supí oči otočila trochu jiným směrem.“

„Nikoho jste nezabila, nebo ano?“

Byl to žert. Řečnický obrat. Přesto by Mac přísahal, že Chris ztuhla.

„Aspoň o tom nevím.“

Měl pocit, že to, co právě řekla, je nějak důležité, ale nemohl přijít na to proč.

„Jsem rád, že jste se stavila,“ řekl tedy. „Dostal jsem od Lawsonové nějaký materiál a trochu jsem přemýšlel.“

Okamžitá změna. Chris se zatvářila žalostně. „A já myslela, že se tu budeme bavit o tom, jak je Jacqueline Christová nadaná a jak vám její dílo otevřelo nový svět.“

Mac se vzdal.

„Tak dobře. Začneme u toho.“

„U červené knihovny? Nemyslíte si, že by s tím tyhle knížky měly něco společného, nebo ano? Prošla jsem pozorně všechnu poštu a nenašla jsem nic agresivnějšího než výčitku jedné paní, která si stěžovala, že žádná z hlavních hrdinek není černovlasá panna.“

„Zatím bych nespecifikoval. Zajímá mě vaše motivace. Z čeho čerpáte?“

To ji umlčelo. „Z čeho čerpám?“ zopakovala nakonec. „Jak to myslíte?“

„Proč píšete?“ zeptal se.

To ji znovu zvedlo ze židle.

„Potřebujete si znova prohlédnout kuchyni?“ zeptal se suše.

Střelila po něm pohledem. „Na světě neexistuje jediný policajt, který by se mě ptal, z čeho čerpám.“

„Jsem zvědavý,“ pokrčil rameny, zaujatý její reakcí.

„Píšu červenou knihovnu,“ prohlásila bez obalu, „protože to je v podstatě jediný sex, který si dopřávám. Totéž platí pro detektivky.“

Mac si zapálil. „Přečetl jsem všech pět detektivek. Každá je jiná, ale je v nich určité… téma, prvky, které se objevují ve všech.“

Chris začala přecházet sem a tam. „Já vím.“

„Například sny. Zjevně vyznáváte názor, že se skutečnost do velké míry promítá do snů.“

Zůstala stát, ale pousmála se. „Tyhle jungovské kecy. No ano, já vím. Připadá mi to poměrně zajímavé.“

Mac se podíval na papíry před sebou. „Pak je tu pojetí zla. Spousta pocitů viny a vysvobození.“

Soustředila se na plechovku s minerálkou. „Použijte to, co dobře znáte. První lekce tvůrčího psaní.“

„Všechny ty neděle strávené na kolenou?“

„A úterky a pátky a další dny, kdy jsem zhřešila.“

Mac k ní zvedl oči. „Sestry v klášterní škole?“

„Mimo jiné.“

Všichni lžou, mihlo se mu znovu hlavou.

„Proč detektivky?“ zeptal se. „Proč ne fantasy nebo sci-fi nebo odhalení systému sociálních služeb?“

„Protože vražda je konečné rozhodnutí,“ řekla a opřela se o židli. „Skutečné zúčtování dobrého a zlého, instinktů… Proč?“

„Proč?“ Chris začala znovu přecházet. „Proč lidé vraždí?“

Mac se nevěřícně uchechtl. „Jak to myslíte, proč lidé vraždí? Vraždí ze sportu, pro peníze, pro únik z monotónnosti.“

„Já nemluvím o gangsterech a psychopatech. Mluvím o normálních lidech, vychovaných uprostřed dobrých solidních hodnot, náboženství, prostě Amerika střední třídy.“

„A vaše teorie?“

Chvilku trvalo, než odpověděla. „Myslím, že každý z nás je toho schopný. Že k tomu stačí jen postrčení správným směrem a veškerá báječná výchova skončí v háji. Čím lepší člověk, tím větší postrčení, to je celé.“

„A náš přítel?“ zeptal se Mac. „Proč myslíte, že zabíjí on?“

Konečně se k němu otočila. „Já nevím,“ řekla a znělo to ztraceně.

Znovu v tom vycítil cosi, co však neuměl uchopit.

„Z jakého důvodu píšete červenou knihovnu?“ zeptal se, aniž by tušil proč.

„Ze stejného důvodu.“

„Cože? Abyste odhalila, proč se chlap a ženská spolu vyspí?“

Pokrčila rameny a najednou vypadala křehce. „Proč se lidé milují.“

Mac chvíli ani nedýchal. Jen nehybně seděl, ohromen zdrcením pod tím veselým zevnějškem. Poněkud zahanbený těmi akty, které páchal na kuchyňských stolech, jako je tenhle. Za všechny roky v něm city zakrněly. Teď měl dojem, že Chris Jacksonová nikdy neměla možnost, aby v ní vůbec nějaké dozrály.

„A proč tedy myslíte, že to je?“ zeptal se nakonec.

Stála tam jako malý ptáček. „Já nevím.“

Nebyl si jistý, kolik času uplynulo, než zazvonil telefon. Snad jen pár vteřin. Každopádně to působilo jako hrozná věčnost. Ticho houstlo.

Teprve zazvonění telefonu ho roztříštilo.

Chris se probudila k životu, v očích ostražitost. Mac potáhl z cigarety a zvedl sluchátko.

„Náčelníku? Tady Marscha.“

Natáhl se pro plechovku piva. „Co se děje, Marsho?“

„Právě volal JayCee. Vypadá to, že našel nějaké tělo. Chce, abyste se na to dojel podívat.“

Mac potlačil zaklení. „Kde je?“

„U staré Phillipsovy čerpací stanice. Chodí si tam ulevovat. No a prý tam ucítil něco ohavného, tak se porozhlédl. Došel ke dveřím stanice a dál už hledat nemusel. Myslí si, že je to Cooter Taylor.“

„Cooter? Který?“

Odmlka. „No, to neříkal. Tedy ne že by na tom zvlášť záleželo. Všichni jsou stejní. Každý z nich dřív nebo později někde shnije, chápejte.“

„Ano, chápu.“

Mac se pokradmu ohlédl po Chris, která se snažila vypadat, jako že neposlouchá. „Jedu tam. Zavolejte doktora Clarksona, ať tam taky přijede, a Sama Milligana. On je koroner, ne? A zavolejte JayCeemu. Řekněte mu, ať se ničeho nedotýká. Vůbec ničeho. Ať tam nikoho nepouští, ano?“

„Jasně. Mám tam poslat taky Heilermana?“

„Klidně. Tentokrát je jedno, jak pomalu pojedou.“

Ozval se smích, pak dispečerka zavěsila. Mac dopil pivo na jediný lok.

„Dělala jsem si legraci,“ namítla Chris.

Podíval se na ni a zjistil, že už nezájem nepředstírá. „S Cooterem,“ vysvětlila. „Který zemřel?“

Uvědomil si, že přetvářka sebejisté a suverénní ženy je znovu na místě. Všichni lžou, zopakoval si litanii z oddělení vražd. Malé lži, velké lži, hloupé lži. Tentokrát musí zjistit, jaké jsou lži Chris Jacksonové.

„JayCee to zatím nezjišťoval.“

„Oni stejně vypadají jeden jako druhý,“ ujistila ho Chris. „Můžu s vámi?“

To ho zarazilo. „Na místo činu?“

Ostýchavě se usmála. „Kvůli psaní. Tady u nás se mi hned tak nepoštěstí dostat se na místo vraždy. To není jako u vás ve velkém městě.“

„Chris –“

„Larry mě vždycky vezme s sebou. Nepřekážím a nikdy jsem o tom nikomu nic nevykládala.“ Zvedla oči. „Nejlepší místo pro tvé ruce na místě činu je v kapsách.“

Mac se málem usmál. „Nemáte kapsy.“

„Tak je budu držet za zády. Takhle,“ předvedla jako vzorná školačka. „Jsem profesionálka,“ ujistila ho a mrkla.

„Vůbec se nedivím, že Harlana tak vytáčíte,“ zakabonil se Mac, popadl cigarety a zamířil ke dveřím. Když šla za ním, nic neřekl.

Byl to skutečně Cooter a to Cooter starší. Ležel roztažený na břiše v koutě čerpací stanice, groteskní nafouklá černá věc, kterou už stihli navštívit červi.

„JayCee,“ zavelel Mac, jakmile nahlédl oknem dovnitř, „dojdi ke mně do vozu a přines mi z kufru černou tašku, co tam je. Vyndej z ní to, co vypadá jako kapky do nosu.“

JayCee na něj zůstal zírat.

Mac se odvrátil od okna s nakyslým úsměvem. „Bude to jako časovaná bomba,“ varoval. „Je lepší si něco mentolovýho stříknout do nosu, než tam člověk vleze.“

Víc pobízení nebylo potřeba. JayCee se během dvou minut vrátil zpátky s taškou, v níž byly Makovy staré rekvizity z oddělení vražd. Latexové rukavice, nosní sprej, měřicí pásmo, polaroid, zápisník, pinzeta a sáčky na důkazní materiál.

„Vsadila bych se, že rande s vámi by bylo ohromně zábavné,“ utrousila Chris, když nahlédla dovnitř.

„Tohle není moje výzbroj na rande,“ opáčil. „Nejsou tam žádná pouta.“

Ozval se nervózní smích přítomných, JayCeeho, Johna a Heilermanovy posádky. Mac si všiml, jak se sem začínají trousit zvědavci z okolních domů. Brzy tu bude pořádný humbuk.

„Tak dobře,“ prohlásil a pořádně si stříkl do obou nosních dírek. „JayCee, ty se postaráš, aby sem nikdo nelezl. Johne, ty pojď se mnou. A vy,“ otočil se téměř vyčítavě ke Chris, „se držte stranou.“

Zvedla ruce na protest. „Jsem jako myška.“

Věnoval jí zachmuřený pohled a nasadil si rukavice. John následoval jeho příkladu, pak otevřeli dveře.

Zápach se vyvalil ven jako živá zelená stěna a všem okolo se zvedl žaludek. Mac, který opatrně dýchal, aby přes mentol z nosního spreje vdechoval co nejméně zápachu, vešel dovnitř. Oči mu začínaly slzet.

Ukázal na stopy zaschlé krve na podlaze, jak někdo táhl tělo, a začal si zapisovat. „Oběť je muž, běloch, věk kolem šedesátky, váha zhruba sto kilogramů. Nalezen v pozici na břiše, nes vázaný… byl sem dovlečen. Pravděpodobně zabit někde jinde. Ať byl útok jakýkoli, přišel zepředu.“

John mluvil tiše, jako by nechtěl rušit mrtvého. „Pravděpodobně rvačka o marihuanu.“

Mac se k němu otočil. „Myslíš, že jde o to pole?“

John kývl. „Říká se, že většinu ovládal on. Byl to podnikavý parchant. A rozhodně nejednal v rukavičkách. Zdá se, že se mu konečně někdo vzepřel.“

„Myslíš, že to bylo jedno z jeho děcek?“

John pokrčil rameny. „Měl většinu OZ pod palcem.“

„Kristepane… ach, panebože.“

Mac se okamžitě otočil. „Zatraceně, říkala jste, že se umíte ovládat.“

Chris stála ve dveřích, bledá, roztřesená, oči vytřeštěné. Mac by vsadil boty, že brzy přijde o poslední jídlo. Nepohnula se. Jen zavrtěla hlavou. „Kristepane.“

„Harlan bude mít radost, že jste ho konečně našla,“ štěkl. „Teď odsud koukejte vypadnout.“ Zvedla oči a z toho, co v nich uviděl, ho zamrazilo. „Dotáhli ho sem, že?“ zeptala se slabým hláskem. „Zastřelili na marihuanovém poli a pohodili sem, aby ho našel někdo jiný“

„Zastřelili?“ zopakoval a ustoupil od mrtvoly. „Jak to víte?“

Vypadala zdrceně. „Protože tak jsem to napsala.“

KAPITOLA 10

Chris cítila, že bude zvracet. Když viděla ty fotografie, působilo to jaksi neskutečně. Tehdy cítila především zlost. Teď to bylo jiné. Tohle bylo živé představení, obscénní a hořké.

„Jak to myslíte, že jste to napsala?“ naléhal Mac, příliš blízko mezi příliš těsnými stěnami.

Chris polkla. Ani mentolová clona v nose nepomáhala. „V knížce,“ hlesla, v očích slzy. „Jmenuje se Rodinný podnik.“

Nedokázala spustit oči z Cootera, z promodralých a špinavých prstů, umaštěné kostkované košile, kterou měl na sobě, když ho pustili z vězení. Nedokázala utlumit rozbouřený žaludek. Nebyla ani blízko, stála jen ve dveřích a přece to všechno bylo ochromující, jako by tahle uzavřená tmavá tichá místnost čekala jen na ni.

Najednou ji obklopily stíny a přízraky vlastní minulosti, zastřené vzpomínky, noční můry. Rány, oslepující panika, ruce všude. A v dálce postava. Stín. Vyčkávající. Děsivý, bez tváře. Vysával z ní vzduch, život…

Mac ji popadl za zápěstí a vtáhl dovnitř. „O čem to sakra mluvíte?“ zeptal se a pustil ji.

Objala si ramena. Třásla se jako osika. Mac potlačil zaklení a otočil se k Johnovi.

„Zabezpeč místo činu a ničeho se nedotýkej. Hned se vrátím. A ať někdo zjistí, jestli je Lawsonová ještě ve městě.“

Vyvlekl Chris ven, když cestou narazili na Toma Clarksona, který šel dovnitř.

„Tak co je,“ protestoval Tom. Stačil mu jediný pohled. „Chceš, abych ti řekl, že je mrtvý? Je mrtvý. Už můžu domů?“

„Potřebuju vědět, jaká je příčina,“ odsekl Mac a táhl Chris dál, ven na čerstvý vzduch.

„Přečetl jsem všechny vaše knihy,“ spustil bez úvodu. „Tohle v žádné nebylo. A tvrdila jste, že v té, kterou píšete, bude nůž. To jste změnila názor, nebo co?“

Chris se předklonila, ruce na stehnech, zády se opírala o špinavou zeď, a snažila se přimět svůj žaludek, aby se zklidnil. U nohou měla starý použitý kondom, nedopalky cigaret. „Ne,“ zašeptala a zavřela oči. „Nezměnila.“

„Tak co to má kruci znamenat?“

Pomalu se narovnala. „Nenapadlo mě zmínit Rodinný podnik. Má vyjít až v listopadu.“

To ho rozhodně zaujalo. „Cože?“

Mávla rukou. „Je v New Yorku, zpracovává se pro vydání. Jak ho někdo mohl kopírovat, když ještě ani nevyšel?“

Mac se ohlédl na stanici, kde právě zastavil koronerův vůz. „Mohl, kdyby ho viděl v New Yorku.“

Chris zareagovala impulzivně. „Ne.“

Když se znovu otočil k ní, měl nesmiřitelný výraz. „Musíme projít ten seznam lidí,“ řekl. „Zejména těch, se kterými pracujete a kteří by mohli o téhle knížce vědět. Musíme je prověřit.“

„To nemůže být nikdo z nich,“ namítla zoufale. „Nemůže.“

„A taky všechny tady,“ zabručel Mac téměř pro sebe, „kdo by mohli mít přístup do vašeho domu.“

Když sledovala jeho pohled tentokrát, uviděla Pošuka Allena, který stál v čele zevlounů s dychtivým výrazem.

Sledoval mě, řekla málem. Slova jí však odumřela v hrdle. Najednou si nebyla jistá, jestli tam ten stín pod stromem v zahradě Mary Willoughbyové vůbec byl.

„Náčelníku?“

Oba se otočili, když k nim přišel Tom, který si právě sundával rukavice. „Trochu jsme ho přetočili. Snadná odpověď.

Dva zásahy střelnou zbraní do prsou, malý kalibr. Vypadal naštvaně.“

„Jak je to dlouho?“

Tom pokrčil rameny. Ještě pořád na něm bylo vidět, že ho práce v té místnosti stála velké úsilí. „To teď nedokážu určit. Bylo chladno, to vydrží tělo delší dobu. Kdy jste ho pustili z vězení?“

„Před pěti dny.“

Tom kývl. „Tipuji, že měl pak ještě tak den. Vsadil bych se, že ho nikdo nějaký čas neviděl.“

Mac se ohlédl po Cooterech mladších, kteří se tu shromáždili. „Jak se zdá, měl bych podniknout výlet do země OZ.“

„Užij si to. Chceš ode mě ještě něco?“

„Jo, mohl bys odvézt Chris domů?“

Tom se zatvářil soucitně a zároveň lehce nadřazeně, jak se člověk dívá na zelenáče. „Skutečnost je o dost smrdutější než fikce, co, Chris?“

Odlepila se od stěny. „Tím už si vůbec nejsem jistá, Tome,“ řekla jen. Měla Toma hodně ráda. Ale ne v tuhle chvíli. Možná by mu za tu poznámku měla vyzdobit sedadlo nového cadillaku.

„Mohla by ji Sue nechat u vás?“ zeptal se Mac.

Chris zvedla hlavu. „Mohla by na to mít Chris vlastní názor?“

Téměř se usmál. „Jenom dokud nezkontroluju váš dům.“

„Dokážu si ho zkontrolovat sama. Díky, Maku, ale nesnáším, když mě někdo při zvracení drží za ruku.“

Tom chápavě kývl. „A Sue je na držení za ruku expert.“

„Tak to vyzkoušíme,“ prohlásil Mac nesmlouvavě. „Jenom než vyřídím pár telefonátů… a promluvím s pár lidmi. Přijedu za vámi ke Clarksonovým, jakmile tu skončím.“

Stálo ji to veškeré sebeovládání, ale napřímila se. Otřela si dlaně o kalhoty a rozechvěle se nadechla. „Ne.“

Z výrazu milého policejního náčelníka bylo jasně patrné, že se jen málo lidí odvážilo postavit se mu tak otevřeně na odpor. „Asi jsem se nevyjádřil dost jasně. Váš přítelíček dorazil sem do města. To znamená, že i vy jste v nebezpečí.“

„Vyjádřil jste se naprosto jasně,“ oponovala Chris se stejným odhodláním. „A ačkoli s vámi nesouhlasím, vážím si vaší starosti. Ale buďto pojedu k sobě domů, nebo zůstanu tady.“

„Tady?“ Tentokrát to znělo, jako kdyby se právě chtěla posadit do šatny plné nahých sportovců.

Střelila po něm pohledem. „Jsou to moje knížky,“ připomněla mu. „Můj vrah. Mohla bych s něčím pomoct.“

„V tomhle stavu?“

„V čemže?“

„No, já mám rozhodně na práci lepší věci,“ vložil se do toho Tom. „Kdyby se mu podařilo změnit tvůj názor, Chris, budu doma.“

„Nepodaří.“

„Podaří,“ odsekl Mac.

„Zvracela jsem?“ otočila se na něj a ani si nevšimla, že Tom odešel. „Nebo jsem se dotkla něčeho na místě činu?“

„O to nejde.“

Nevěděla, co jiného udělat. Co říct. Tak mu pověděla pravdu. „Je to moje vina, Maku. Tak mi aspoň dovolte udělat něco, čím bych to mohla napravit.“

Viděla, že to na něj zapůsobilo. Instinktivní odmítnutí, klasická potřeba konejšit ji. Nedostal však příležitost. Jejich čas vypršel.

„Náčelník MacNamara?“

Mac zaváhal, pak se otočil. „Ano?“

Sam Milligan v podstatě provedl stejnou proceduru jako Tom. Upravený šedovlasý elegán, místní koroner. „Tělo převezeme do Puckett General. Tom provede večer pitvu. Řekl bych, že pokud se ten dobrý muž nestřelil dvakrát do prsou, pak neodhodil zbraň a neodvlekl se sem, máme na krku vraždu. Souhlasíte?“

„Ano, jenom mě mrzí, že to neudělali v nějakém jiném okrese.“

Sam se usmál a pokývl Chris. „Líbila se mi vaše poslední kniha. Kdy má vyjít další?“

„Vypadá to, že už vyšla,“ konstatoval Mac a ukázal k budově. „Zřejmě tu máme vraha, co kopíruje její knihy.“ Sam se ohlédl přes rameno a hvízdl. „No dobře, tak co všechno víte?“

Nakonec zůstala. Během focení, měření, opatrného přesouvání těla do pytle, aniž by explodovalo, vyšetřování ostatních Cooterů na místě činu. Jela s Makem, když vyrazil informovat Cooterovu manželku a jeho dvě dcery, z nichž jedna byla v patnácti těhotná.

Přívěs, kde žil Cooter se svou ženou, dvěma dívkami a dvěma bledými batolaty s těsto vitými obličejíky, byl smontovaný z rezavých a deformovaných kusů jiných přívěsů, okolí poházené odpadky.

Chris viděla, jak Cooterova smrt ženy zasáhla, ovšem ne tak, jak si představovala, žádné výkřiky svobody, jen zasmušilé ticho, jako by tohle bylo jen další neštěstí navrch všech ostatních, která je potkala.

Nemůžete mi říct nic nového, slyšela téměř vyslovit jeho ženu, ačkoli měla oči ještě pořád oteklé a s modrými podlitinami, jak Cooter očividně dodržel svůj slib a vyřídil si to s ní za to, že na něj zavolala policii. Už mi nemůžete víc ublížit. Chris skončila s prací sociální pracovnice, protože chápala, proč může být svoboda stejně děsivá jako vězení.

Řekla Makovi, kde by měl hledat místo vraždy. John je navedl podle popisu. Na kraji pole s marihuanou našli krvavou skvrnu a známky tažení těla na prašnou cestu, kde už smyl stopy pneumatik déšť. Mac s Johnem měřili, fotografovali a rokovali, Chris mlčky přihlížela.

A zatímco přihlížela, našlo si k ní cestu cosi, čeho si zřejmě všímala jen ona. Bylo to Makovo chování.

Mac, který se choval naprosto suverénně na místě vraždy, který přistupoval ke všem Cooterům s taktem a trpělivostí, který vyzařoval tichou autoritu.

Když pak ale vystoupili z vozu před přívěsem, viděla, jak se mimoděk dotkl jizvy na obličeji. Jak sáhl instinktivně po zbrani, když se dveře přívěsu otevřely. Jak se začal potit. Velmi ji ta proměna zaujala.

Lawsonovou nezastihli. V době, kdy Mac konečně Chris vysadil, měli výsledky pitvy, kulku ráže 38, a důkazní materiál, sestávající z oblečení, vrstvy zpod nehtů a vzorku vlasů na prozkoumání do laboratoře. Zato neměli ani ponětí, komu se podařilo střelit Cootera Taylora rovnou do prsou a pak ho zanechat na kraji města, aniž by si toho kdokoli všiml.

Slunce zapadalo, když zastavili před Chrisiným domem. Pouliční lampy svítily, byla sobota večer.

Chris si všimla vzkazu, jakmile došla ke dveřím, aby si odemkla. Byl přilepený na dveře náplastí, protože Sue zjevně došla lepicí páska. Stálo tam: „Slyšela jsem, že se ti nelíbí můj záchod. Jsem uražená. Zastav se na lasagně.“ Podpis nebyl třeba. Byla to typická Sue Clarksonová, empatie smíšená s pragmatismem. Zabíralo to. Chris se poprvé ten den cítila o něco lépe.

„Co je tohle?“

Mac zůstal stát a upíral oči na cosi, co leželo na schodech. Chris se podívala a usmála se.

„Je to milé,“ řekla a shýbla se pro jedinou růžovou růži. „To je od Victora.“

„ALestera!“ ozval se ze tmy vysoký hlas.

Chris se narovnala. „Díky vám oběma. Je krásná!“

Znovu se ozval hlas z otevřeného okna v prvním poschodí. „Rádo se stalo, broučku.“

Maka to vůbec nepobavilo. „Dělá tohle pořád?“ zeptal se. Chris si nevšímala jeho zachmuřeného výrazu a odemkla. „Co se děje? Copak vám nikdo z vašich přátel nedá občas nějakou pozornost?“

Místo odpovědi sáhl po zbrani. „Půjdu první.“

Chris se zarazila, ruku na klice. Až do té chvíle doopravdy neuvažovala o tom, že by někdo mohl proniknout k ní domů. Ohrozit ji. Zjistila, že to Mac myslí smrtelně vážně, tak jen ustoupila stranou.

Mac otevřel dveře do tmy. Skrčil se a Chris zatajila dech. Chvíli tak stáli, pak se Mac narovnal a vešel do domu. Vydala se za ním.

Ucítila to, jakmile vešla. Šimrání předtuchy, šepot hrůzy. Zůstala stát jako opařená. Někdo je uvnitř.

„Dohajzlu,“ sykla. Mac se otočil a rozsvítil. Chris překvapeně zamžourala.

„Co to má sakra…“ spustil Mac a okamžitě zaujal střeleckou pozici.

„Věděla jsem, že se brzy vrátíš, Chris Jacksonová.“

Chris chvíli ohromeně hleděla na ženu, která vstala z její pohovky.

„Paní Axminsterová?“

Mac obešel Chris a prohledal místnost, zbraň stále v rukou. Chris ještě pořád civěla na malou, boubelatou, mateřsky vyhlížející ženu v zamazaných domácích šatech, která stála před ní. U ní doma. Přímo uprostřed obývacího pokoje, jako by to byla autobusová zastávka.

„Jak jste se dostala dovnitř?“ vypravila ze sebe konečně.

Výraz paní Axminsterová osciloval mezi provinilým a vzdorovitým. Další utrápená žena. Z vlastní vůle věčná oběť, kterou ani jedinkrát nenapadlo, že by od soudce odešla, ani aby zachránila své děti. Chris mohla jen hádat, jak by asi reagovala, kdyby jí oznámili, že její manžel zemřel.

„Dveře byly otevřené, když jsem přišla,“ řekla a vůbec si nevšímala muže s pistolí v ruce.

„Přední dveře rozhodně ne.“

„Kuchyňské. Myslíš si snad, že chci, aby si o tom všichni vykládali? Myslíš, že je manžel rád, když už ví o Shelly celé město?“

Kdysi bývala hezká, ale její rysy s léty odumřely, barvy vybledly, zbyla jen neurčitá šeď. Chris by ji litovala, kdyby ovšem ta žena neodsoudila vlastní dceru ke stejnému osudu.

„Kdo si myslíš, že jsi?“ zahřměla najednou žena, jako by se vrátila ke konverzaci, která byla jen na chvíli přerušena. Její hlas zněl ječivě a téměř nadpřirozeně. „Bůh? Myslíš snad, že máš právo zasahovat do životů jiných, jak se ti zachce?“

Mac došel za ni a prohlížel si ji policejníma očima. Chris byla ráda, že tu je s ní. Ještě nikdy paní Axminsterovou neviděla v podobné ráži.

„Můj život se změnil v peklo od chvíle, co ses nastěhovala do města.“ pokračovala paní Axminsterová, oči žhnoucí, od úst jí odletovaly sliny. „Myslíš si, že všechno víš…“ Z očí jí začaly vytékat slzy po známých cestičkách. „Ta holka není nic než špína, ať jsme se snažili, jak jsme chtěli, a ty ji do toho jen nutíš. Nutíš… i jejího otce…“

„Co ode mě chcete?“ zeptala se Chris co nejjemněji. „Nemohla jsem dovolit, aby utekla. Protože přesně to chtěla udělat.“

Paní Axminsterová však už neposlouchala. „Snažili jsme se jí vysvětlit, že pro ni nejsi nic dobrého, ale neposlouchala. Teď bude muset. Je to všechno tvoje vina. Vždycky byla všechno tvoje vina… Reverend má pravdu. Vždycky měl o tobě pravdu… i o mně…“

„Chcete odvézt domů, paní Axminsterová?“ zeptala se Chris, přemožená hořkostí, která se v ní rozlévala.

Mac se napřímil, zasunul zbraň do pouzdra a zavrtěl hlavou. „Radši to udělám já.“ navrhl.

Ve zmučených očích se mihlo uvědomění. „Bude zuřit.“

Chris bylo jasné, koho tím myslí. „Ne, nebude. Náčelník něco vymyslí, že, náčelníku?“

Mac se tvářil záhadně. „Ano, paní. Teď pojďme.“

Vzal ženu jemně za paži. Paní Axminsterová ho v podstatě nevnímala.

„Tentokrát si zamkněte všechny dveře.“ doporučil Mac suše, když mu Chris pomáhala připoutat drobnou ženu na sedadle.

„Já je zamykala.“ namítla. Když k ní poplašeně zvedl oči, připustila: „Aspoň myslím.“

Zkontrolovala všechny zámky, okna a přemítala, jak mohla zapomenout. Když ji pak zmohlo vyčerpání, sesula se na pohovku a nechala se uklidnit svým domovem.

Po chvíli ale zjistila, že to poprvé nezabírá. Její svět se otřásal v základech. Její jistota, tak těžce nabytá, byla ohrožena.

Už se doma necítila v bezpečí.

Když tentokrát odcházela, pečlivě zkontrolovala oboje dveře. Cítila, že právě v tuhle chvíli nemůže zůstat doma. Může tedy rovnou strávit čas nějak užitečně a vyřídit z květinářství pár telefonátů.

Když se Mac konečně dostal domů, převlékl se, otevřel si plechovku piva a pustil si B. B. Kinga, usoudil, že je načase zavolat do St. Louis. Měl dost materiálu, aby z Lawsonové učinil šťastnou ženu. Na oplátku od ní bude požadovat nějaké informace.

„Jak to myslíte, že už u vás není?“ užasl o deset minut později, když ho dispečer konečně přepojil na detektiva Garavagliu.

„Red pár týdny byla suspendovaná,“ oznámil velmi spokojený hlas. Pracovat s Lawsonovou byla zřejmě opravdová radost. „Jestli ji uvidíte, můžete ji varovat. Vedení tady chrlí oheň. Vypadá to, že ona i několik otevřených spisů z oddělení vražd zmizelo hned poté, co jí velitel oznámil tu dobrou zprávu.“

„Byla tu ve čtvrtek, kvůli případu.“

„Zase ty bláboly? Panebože, ona se fakt nevzdává, co?“

„Za co byla suspendovaná?“

Ozval se štěkavý smích. „Nepochopila, co znamená dostat rozkaz.“

Mac si to dovedl představit. Netrpělivá a nadmíru sebejistá seržantka Lawsonová, přesvědčená, že její nadřízení si nevidí na špičku vlastního nosu.

„No, nerad vám to říkám, ale mám špatnou zprávu,“ oznámil s nelibostí.

„Vyspala se s velkým zvířetem a právě ji povýšili na kapitánku?“

„Měla pravdu.“

Garavagliu by zřejmě méně otrávila první varianta. „Cože?“

„Ta směšná teorie o někom, kdo si hraje s C. J. Turnerem na Vraždy podle předlohy. Vystihla to do puntíku.“

„Blbost.“

„Dnes tu došlo k vraždě, kterou sama spisovatelka identifikovala jako přesnou kopii své knížky. Mimochodem knížky, která ještě ani nevyšla. Se stejným úžasem identifikovala i fotografie ostatních vražd. Náš vrah má zjevně smysl pro detail. Překvapuje mě, že se k vám Lawsonová nepřijela naparovat s dosaženými úspěchy. Rozhodně jsem měl dojem, že právě tam se chystá, když odjížděla.“

Ticho. Mac si dovedl docela jasně představit, jakou vnitřní bitvu jeho protějšek svádí s tím, že by ta naprosto nesnesitelná Lawsonová mohla mít jednou pravdu.

„Kurva doprdele práce,“ vydechl nakonec detektiv.

A Mac, který kdysi důvěrně znal ten zápach padesát let starého linolea, osmdesát let starého prachu a jako lidstvo starých hříchů, se usmál. „Přesně.“

Ve dvě hodiny v noci se Chris probudila roztřesená a zpocená. Srdce jí bušilo. Tričko měla nasáklé potem. Zdálo se jí, že se místností mihl stín.

Ale to ji nevyděsilo tak, že se rozvzlykala a seběhla ze schodů. Nebyla to ani noční můra. Probudil ji dětský pláč.

KAPITOLA 11

„Vypadáš hrozně.“

Chris se ani nepohnula, když Sue otevřela dveře a vešla dovnitř. „Dost špatně se mi spalo.“

„Je to vidět, zlato…“ Sue došla do haly, kde se zarazila. „Chris?“

Chris se otočila. Nepřekvapilo ji, že je Sue zaražená. Byla u ní už tolikrát, že dobře věděla, jak dům pečlivě udržuje, a ačkoli to tu vypadalo jako v bazaru, všechno mělo své konkrétní místo a běda tomu, kdo by chtěl některou věc položit jinam. Dnes však bylo všechno vzhůru nohama.

V Suiných modrých očích se zračily jasné obavy. „Co se stalo? Není ti nic?“

Chris si zamnula čelo a usmála se. „Vysvětlím ti to u kafe.“

Po cestě do kuchyně minuly hromady CD, hnízda polštářů a minimálně jeden roztříštěný keramický popelník. Chris převrátila všechno naruby, ale neobjevila nic, co by mohlo být zdrojem toho zvuku. Nic, jen stříbrný dolar z roku 1898, který se nějakou záhadou octl u ní pod pohovkou.

„Tom říkal, že tě Cooterova vražda hodně sebrala.“ nadhodila Sue co nejjemněji, když se posadily v kuchyni, která vypadala jako po nájezdu. Chris nalila kávu a Sue nakrájela koláč. Žádná z nich nekomentovala hromady nádobí, které se vršily v neuspořádaných hromadách na bílém pultu kuchyňské linky jako modemistické sousoší.

„Další vražda podle knížky,“ přiznala Chris.

Sue se na ni podívala. „Jak to, že mi to Tom neřekl?“ Okamžitě zčervenala nad tím, co jí vylétlo z úst.

„Nevěděl to.“

Sue se napila kávy a přemítala nad situací. „Ale jak je to možné?“ zeptala se nakonec. „Četla jsem všechno od C. J. Turnéra a nikde se o nafouklém těle v čerpací stanici nepsalo. To bych si pamatovala.“

Tak jí to Chris pověděla. Sue zbledla.

„Je to moje vina,“ hlesla Chris. „Nějak jsem tohle nastartovala, aniž bych věděla jak, a on je teď mrtvý.“

„Jak tohle můžeš říct?“ Sue se k ní naklonila a položila jí ruku na paži.

„Protože si myslím, že je to pravda.“

Já to vytvořila, chtěla by říct. Vymodelovala jako golema z jílu vlastními pocity viny. Ze všech těch lží, v nichž žiju.

„No, rozhodně bych neplýtvala soucitem na Cootera Taylora,“ odfrkla si Sue. „Ať se to stalo z jakéhokoli důvodu, dostal jen to, co si zasloužil.“

Zjevně oblíbený názor. Chris dnes péct koláč ke kávě vůbec nemusela. Jeden našla ráno na prahu, ještě teplý, s připojeným vzkazem, kde stálo: „Díky. Cooter byl po zásluze potrestán.“

Jako by ortel vykonala ona. Mstitel města.

„Mac na tebe nasadí policejní dohled, viď?“ zeptala se Sue, opět pragmaticky. „Koneckonců ten někdo se objevil tady u nás… Bože, člověk by si nejradši koupil pistoli a někde se zamknul.“ Zavrtěla nervózně hlavou. „Je tady.“ Řekla to stejně užasle jako každý normální člověk, když se v jeho sousedství odehraje zločin. Všude, jenom ne tady. Tady přece bylo vždycky bezpečno.

„Já nevím,“ přiznala Chris popravdě.

„Co kdyby ses nastěhovala k nám?“

„Ne,“ řekla Chris po chvíli, jako by to doopravdy zvažovala. „Už takhle mám co dělat, abych stihla uzávěrku. Kdybych byla u vás, neudělám na knížce vůbec nic.“ Usmála se. „Jenom bych si hrála s dětmi. Ale děkuju.“

Věděla, že Sue její odpověď nepotěšila. Že si pravděpodobně bude hledat nejrůznější záminky, aby se za ní mohla zastavit, nebo sem poslat Toma, Curtise, JayCeeho a Buddyho v hlídkových vozech, aby věděla, že je Chris v pořádku. Pomáhalo to trochu zmírnit tíhu izolovanosti.

Najednou zazvonil zvonek. Sue vyrazila otevřít. Vzápětí se ozvaly dvojí kroky ke kuchyni. Chris vzhlédla a okamžitě se jí udělalo hůř.

Shelly byla v obličeji rudá a celá se třásla. „Co udělala?“

Chris potlačila nutkání sebrat se a jít někam pryč. „Měla jsem s ní promluvit, Shel. Byla to moje vina.“

„Promluvit s ní?“ opáčila Shelly ječivým hlasem. „S ní? Proč? Aby mi mohla zopakovat, že jen nevděčné dítě se odvrátí od své rodiny? Že jsem dostala jenom to, o co jsem si říkala? Aby ti mohla říct do očí, co si o tobě myslí?“

„To už jsem zjistila,“ přiznala Chris.

Shelly se znovu zasmála tím zvláštním hrubým smíchem. „To teda nezjistila, to se vsaď. Včera byla namol. Počkej, až tě chytí střízlivá.“

Chris se narovnala. „Shelly, přesto nejsi moje dcera.“

Dívka ztuhla, ztichla, ruce zaťaté do pěstí. Oči se jí leskly. „No, to už víme,“ poznamenala vyčítavě, „že?“

Bez dalšího slova se otočila na patě a práskla za sebou dveřmi.

O pět minut později přišel Mac.

„Máme nějakou práci, Chris. Potřebuju ten seznam lidí, co by proti tobě mohli něco mít.“

Podívala se na něj. „Chcete je seřadit podle abecedy?“

„To je všechno?“ zeptal se o nějakou chvíli později v kanceláři, kam se raději přesunuli. Podíval se na poznámky, které si zapsal. „Osm lidí z doby, kdy jste v St. Louis dělala sociální práci, čtyři z každého nakladatelství, vaše agentka a lidi odsud z města. To není moc.“

„Zavolejte do nakladatelství, abyste zjistil, kdo měl ten rukopis na starosti.“

Mac se zamyslel. „A s nikým dalším ze St. Louis jste nepracovala?“

„Jistěže, ale tihle jsou jediní, s kým se znám trochu víc, to ostatní byly jen povrchní pracovní kontakty.“

Mac se na ni podíval. Byl rád, že už ztratila trochu z neklidu, v jakém ji našel. Rád by věděl, co přesně v noci hledala. „To ještě neznamená, že by některý z nich nemohl být vrah,“ usoudil.

Kývla. „To znamená, že vám moc nepomůžu. Měla jsem nejmíň tři práce najednou, abych mohla platit školné, a chodila do školy s asi šestnácti sty dalších lidí. Ale jediní, s kým jsem se znala trochu víc, byli z DFS.“

„A co nějaký přítel? Bývalý snoubenec? Někdo takový?“

Zazubila se. „Ta první dvě jména ze St. Louis. Ten první je policajt a druhý účetní.“

„Jak vidím, máte ráda pestrost. Rozešli jste se v dobrém?“

„No ano. Oba si našli ženu, která se chtěla usadit, a já jim poslala příbory jako svatební dar.“

„Takže jste nikdy nebyla vdaná?“

„Dokonce ani nešťastně.“

„A co některá z těch pěstounských rodin, kde jste vyrůstala?“ pokračoval. Délka seznamu ho pořád neuspokojovala.

Humor byl znovu ten tam. „Nevědí ani, že jsem ještě na živu,“ pronesla chladně. „Tady žádnou spojitost nehledejte.“

„Určitě?“

Když se na něj tentokrát podívala, viděl popel jejího dětství. „Určitě.“

Tak jen kývl a v duchu si umínil, že požádá Dannyho, aby to ověřil. „Dobře. Už vás nenapadá nikdo, koho byste chtěla přidat na seznam?“

Čekal, zatímco mlčela, cítil její nerozhodnost. Zatajil dech v naději, že přijde průlom.

Místo toho zavrtěla hlavou. „Na nikoho jiného si nepamatuju. Tak co dál?“

Zklamaně pokrčil rameny. „Budeme se soustředit na lidi, kteří by se mohli nějak dostat k vaší poslední knize.“ Upřel na ni přísný vyzývavý pohled. „Potřebuju pravdivou odpoveď. Je na tom seznamu nějaké jméno, které by vám znělo slibněji než ostatní?“

Strnula. Znovu viděl, jak se aktivovala její instinktivní sebeobrana.

Nakonec však našla odvahu podívat se mu do očí. „Je tu něco,“ připustila. „Takový pocit.“

Nepohnul se. „Ano?“

Vzdychla. „Já nevím, jak to vysvětlit. Něco… něco na tom všem je mi opravdu povědomé. Něco osobního. Tohle není někdo, kdo by chtěl něco dokázat světu. Dělá to konkrétně kvůli mně. Jako bych… už někdy slyšela, co mi chce říct. Jen nevím kdo ani kdy.“

„Tvář?“ zeptal se. „Cokoli? Muž nebo žena?“

Chris zavrtěla hlavou. „Nevím. Nemám nejlepší paměť.“

„Ale je to někdo, koho znáte.“

„Nejenom to,“ opáčila, „je to někdo, kdo zná mě.“

Mac se napřímil. „Což znamená, že můžeme ze seznamu vypustit pár jmen a soustředit se na zbytek.“

„Jak to?“

Upřel pohled na hromadu spisů. „Bože, co bych dal za přístup do policejní databáze. Takhle musíme čekat na Lawsonovou.“

„O jakou databázi vám jde?“ zeptala se Chris, která jakoby náhle ožila. „VICAP, NCIC, MULES a tak podobně?“

Kývl. „V Chicagu to bylo o hodně jednodušší. Stačila jen trocha času.“

„Můžu vám pomoct.“

Překvapeně vzhlédl. „Cože?“

Ukázala na hromadu papírů. „S přístupem do databáze. VICAP, NCIC, MULES, LETS, všechny policejní sítě. A spousta dalších. Dokážu se na ně napojit ze svého počítače. Navíc mám připojení na internet.“

Mac na ni ohromeně zíral. „Doufám, že víte, že je to naprosto nezákonné.“

Zazubila se jako přistižené děcko. „Předpokládám, že to na mě neprásknete, když se nám podaří získat ty informace. Naučila jsem se to před pár měsíci.“

„Předpokládám, že šlo o knížku.“

„O tu, kterou právě píšu. Samozřejmě se nechystám vyzrazovat státní tajemství, ale víte, jak snadné je zjistit si o někom všechno, co potřebujete, jen podle čísla sociálního pojištění?“

„Ano, vím.“

„Kdybych si sem mohla vzít svůj notebook a modem, mohla bych sem data natahat přes telefon, jestli vám to nevadí.“

Nevadilo. Ale než mohl využít její nabídky, přišlo další vyrušení. Telefon.

Mac nejdřív zaklel, pak zvedl sluchátko.

„MacNamara,“ ohlásil se nevrle.

„Haleluja, někdo je doma. Tady Garavaglia, policie St. Louis. Náčelník?“

Mac podle tónu volajícího okamžitě poznal, že se něco děje. „Jsem to já. Co se děje?“

Ozvalo se mírně nervózní odkašlání. „Nic moc, jen to, že tak nějak nemůžeme najít naši seržantku. Od té doby, co byla u vás, se tu už ani neukázala. Kdy že od vás odjela?“

Mac si okamžitě přitáhl zápisník. „V pátek.“

Krátké ticho na druhém konci. „Jo, toho jsem se bál. Neozvala se ani manželovi. Nikdo ji neviděl. Už jsme nechali silniční hlídku zkontrolovat pětapadesátku až do Cape, ale nenašli nic. Někomu tady vykládala, že možná pojede po jednadvacítce. Mohl byste to omrknout tam u vás? Chevrolet Cavalier, čtyřdveřový, značka KRT-226.“

„Jasně, poptám se.“

„Víte jistě, že odjela?“ naléhal Garavaglia. „Nemohla by se tam někde schovávat a snažit se někoho dopadnout?“

„O ničem nevím. Samozřejmě je tu v horách hodně míst, kde se dá schovat, ale kdyby s kýmkoli mluvila, věděl bych to. Stejně to ale prověřím.“

„Díky. Zajedu za vámi zítra a promluvíme si. Tady teď začíná zuřit peklo.“

Mac zabubnoval prsty o stůl. „Copak, nějaké nové informace?“

„Je to tak,“ přiznal znechuceně Garavaglia. „Měli jste pravdu s tím chlapem z Websteru. Chybí mu prsten. Tehdy se na to nepřišlo, protože nikdo nevěděl, že ho nosil. Což znamená, že jste se s Lawsonovou strefili do čemýho. Postrádáte u tý vaší mrtvoly prsten?“

„Žádné nenosil.“ odpověděl Mac. „Ale právě u jeho rodiny zjišťujeme, jestli mohl mít něco u sebe. Klíče, něco pro štěstí a tak podobně.“

„No, synku, vypadá to, že máme na krku pěknýho parchanta. Kapitán se snaží ututlat, jak to tu u nás vypadá, ale je tady pořádný dusno, zvlášť když jsou dva podezřelí připravení jít před soud. A ta pitomá nána si vzala všechny spisy s sebou. Nemáme nic a vypadá to, že nám to tu šéf pěkně vosolí.“

Mac se podíval na hromadu papírů na svém stole. „S tímhle konkrétním bych vám mohl trochu pomoct.“

„Slyšel jsem, že tam u vás bydlí ta spisovatelka.“

„Je to tak.“

„Potřebuju si s ní promluvit.“

„Jedině když budete příjemnější než vaše kolegyně.“

Kletba, která následovala, zněla dostatečně barvitě a procítěně. „Chybí mi jenom šest podělanejch měsíců do důchodu. Šest měsíců…“

Makovi trvalo pět minut, než vyhlásil pátrání po sedanu seržantky Lawsonové. Když skončil, zjistil, že Chris probírá spisy McClainova případu.

„Musíme ji najít?“ zeptala se.

Zazubil se. „Její šéf ji potřebuje seřvat.“

Chris se rozzářila. „Tak v tom případě…“

„Co hledáte?“

„Kontrolovala jsem data. První tři vraždy se staly zhruba ve stejnou roční dobu jako v knížkách.“

„A dál?“

„Oběť z Rodinného podniku zemřela v plně vzrostlém stadiu marihuany.“

„Konec léta,“ konstatoval Mac.

Kývla. „Znamená to něco?“

„Jo. Jenom nevím co.“ Měl by si znovu promluvit s Dannym. Možná by mohl zavolat někomu z FBI. Cítil, že tu něco je. Jen to nedokázal pojmenovat. Jeho instinkty začínaly rezavět.

Nakonec spisy zavřel. „Potřebuju zajet k Harmonii.“

„Můžu s vámi?“

„Ale klidně.“ Radši tě budu mít pod dohledem, pomyslel si. Vůbec se mu nelíbilo, že je v tom svém domě sama, zvlášť poté co viděl, jak to tam ráno vypadalo. Bude mnohem lepší, když se bude motat kolem něj. Tak na ni může dohlížet, aniž by si to uvědomila.

Nebyla to dlouhá jízda. Harmonia Mae Switzerová žila na místě, kde se před ní narodily čtyři generace Switzerů. Ve velkém ošklivém cihlovém viktoriánském domě. Teď už tu zbyla jen ona.

Otevřela jim v šatech, lodičkách a s perlami na krku. Ve městě si ji všichni dobírali, že nemá děti, protože nedokázala vymyslet jak porodit, aniž by si u toho musela sundat kalhotky.

„Ano?“

Mac se napřímil, čepici v ruce. Slečna Switzerová mu připomněla všechny jeptišky, které ho kdy tloukly ukazovátkem přes prsty. Postoj jako na přehlídce, ocelově šedé vlasy, bujné poprsí, odměřený přístup. Proto se také po cestě zastavil doma a vzal si uniformu.

„Jsem policejní náčelník MacNamara, slečno Switzerová,“ představil se. „Potřebuji s vámi na chvilku mluvit.“

Skončili u ledového čaje, ve společnosti opičky.

„Můj drahý bratr Edwin ho s sebou přivezl z Burmy, kde byl ve válce,“ řekla a láskyplně se na zvíře usmála. „Pojmenovala jsem ho pan Lincoln kvůli jasné podobnosti.“

Mac zvíře nepřestával po očku sledovat. „Říkáte tedy, že jste seržantku Lawsonovou od pátku neviděla?“

Harmonia Mae se naježila. „Jak nepříjemná žena. Nikdy s nikým nepromluvila jediné vlídné slovo. Byla jsem ráda, když odjela. Nemyslím, že bych tu pro ni měla pokoj, až přijede příště.“

„Nechala tu něco?“

Jako například spisy z oddělení vražd.

„Docela jistě ne. Pokud to ovšem Shelly neuniklo, když uklízela. To děvče by potřebovalo v takových záležitostech trochu víc disciplíny.“

„Jak se jí jinak daří?“ zeptala se Chris.

Harmonie k ní otočila jestřábí oči. „Samozřejmě jsem to dítě ráda přijala pod svou střechu… na rozdíl od některých jiných obyvatel města, kteří se tak starali o její blaho. A ačkoli je její otec mým drahým přítelem, je poměrně pochopitelné, že když se dítě tak trochu… vymkne z ruky, změna bydlení může pomoci.“

„Mohl bych se prosím podívat do pokoje po seržantce Lawsonové?“ požádal nakonec Mac, když se Chris nezmohla na odpověď.

Harmonii chvíli trvalo, než vstala. „Ale jistě, náčelníku.“

„Stará rašple.“

Mac se usmál. „Vypadá to, že byla Shelly dost odhodlaná nastěhovat se k vám.“

Chris vzdychla. „Já vím.“

Mac se soustředil na řízení. „Budeme potřebovat pár odpovědí, než sem přijede ten další detektiv.“

Chris se k němu překvapeně otočila. „Další kdo?“

„Jmenuje se Garavaglia. Prý mu chybí jen půl roku do důchodu a dostal tenhle případ. Přijede během pár dnů.“

Chris zaúpěla. „Já už nehraju.“

„Ani kdyby tó znamenalo, že tohle všechno zastavíme?“

„Nezastavíme,“ odsekla. „Půjde to pořád dál a dál, jeden detektiv za druhým se do mě budou pouštět jako supi do mršiny. Koho znám? Kdo by na mě mohl mít vztek? Koho jsem urazila, měla ráda, milovala a možná přiměla vraždit? Lawsonová byla příšerná, ale byla jen první z mnoha, co?“

„Jestli chcete, můžeme si vyžádat výslovně ji.“

Chris si odfrkla. „Jo, můj život je najednou plný takových milých alternativ.“

„Co kdybychom dojeli pro ten počítač?“ navrhl Mac. „Přinejmenším se můžeme pokusit, abychom našli pár odpovědí, než se sem ze St. Louis přižene další vlna.“

„Skvělý nápad.“

„Dispečink náčelníku MacNamarovi.“

Mac zvedl mikrofon a zahákl ho. „Tady MacNamara. Mluvte.“

„Šerif Tipett chce, abyste zavolal na Tac 2.“

„Beru na vědomí.“ Přepnul kanály. „Šerife?“

„MacNamaro? Jste to vy?“

„Co potřebujete?“

„Asi byste měl radši přijet za mnou na státní K ke čtyřicáté míli.“

„Něco máte?“

„Ano, to rozhodně. Myslím, že byste to měl radši vidět.“

KAPITOLA 12

Chris to ucítila, jakmile vystoupila z vozu. V odpoledním vzduchu visel pach vlhkého kouře. Spáleného kovu. Zkázy.

Eldon na ně čekal přímo u značky v ohybu silnice, asi šestnáct kilometrů na sever od města. Krásné místo na letní vyjížďku v horách. Opuštěné.

„Co jste našli?“ zeptal se Mac a nasadil si policejní čepici.

Chris šla za ním, oči upřené do prudké strže vedle silnice.

Šerif si posunul klobouk a zahákl si palce za opasek. „Řekl bych, že jsme našli to vaše děvče. Vypadá to, že točila na druhou stranu.“

Chvíli stáli, oči upřené stejným směrem. Na začátku to vypadalo jen jako podivný balvan. Tmavý, pokroucený. Mezi ostatními balvany, kterých byla zdejší krajina plná. Tenhle byl ovšem z kovu. Shořel tak důkladně, že se dalo poznat, že šlo původně o automobil, jedině díky pneumatikám. Okolní tráva byla zčernalá, větve stromů nad vrakem ohořelé.

„Je uvnitř?“

„No jo. Vypadá jako buřt, kterej někdo zapomněl napíchnutej na klacku, chápete?“

„Jo, chápu. Překvapuje mě, že ten požár nikdo neviděl.“

Tipett pokrčil rameny. „Napadá mě jedině to, že nám před pár dny volal Wilbur Carter, že tady někde viděl přistát UFO. Jenomže to on dělá celkem často. Možná tentokrát viděl hořet auto.“

Mac se pustil dolů ze svahu, Tipett a Chris za ním. Blížili se k epicentru zápachu, jaký člověku pronikne do morku kostí a nese si ho s sebou hodně dlouho.

„Moc toho z ní nezbylo,“ poznamenal Mac a naklonil se k roztříštěnému oknu.

Chris se zvedal žaludek.

„Doufám jenom, že měla nějaký zkažený zuby.“ zabručel Tipett. „Jinak bude skoro nemožný identifikovat ji.“

„Měla prsten.“ vypravila ze sebe Chris.

Oba se k ní otočili. „Cože?“

Ukázala na místo, kde to vypadalo, jako by na zničeném volantu seděl starý pavouk. „Snubní prsten.“

Mac se otočil, pak se znovu podíval na Chris. „Máte pravdu. To by mohlo s identifikací pomoct. Musím zavolat do St. Louis.“

„Já jim to řeknu.“ nabídl se Tippet a otřel si čelo. „Mám dojem, že by se jim náramně líbilo, kdybych je požádal o pomoc s pitvou. Protože něco takovýho doktor Clarkson rozhodně nezatouží dělat.“

Mac nepřítomně kývl. „Už jste volali odtahovku?“

„Jsou na cestě.“

„Předpokládám, že ty spisy požár nepřežily.“ zabručel Mac.

Chris se posadila do vlhké trávy a vzhlédla mezi větve stromů. Přemítala, jak se cítí. Lawsonová byla sice nanejvýš nepříjemná, navíc si umanula, že ji usvědčí z těch vražd. Ale i tak jí bylo Chris líto.

„Můžu otevřít kufr?“ zeptal se Mac.

Tipett se nepohnul. „Klidně.“

Ozvalo se skřípání plechů. Chris umíněně pozorovala fialky v trávě. Ani si nevšimla, že Mac přišel k ní. „Nebudete mi tu doufám zvracet nebo tak něco?“

Střelila po něm pohledem. „Nesekýrujte mě, MacNamaro.“

„Tak co se děje?“

„Kromě toho, že trávím krásné jarní odpoledne s mrtvolou, která přijela sem k nám jenom proto, aby se setkala se mnou?“

Povytáhl obočí. „Takže je to vaše vina?“

Věděla, že to nikdy nepochopí. „Proč ne? Ona si rozhodně myslela, že za ty ostatní můžu.“

Takže o tomhle to nakonec je. Ne o lítosti nebo zármutku. Zase pocity viny.

Tipett se zasmál. „Děvče, nemáš přece nic společnýho s tím, že ta ženská odsud jela rychle jako blázen. Buďme rádi, že cestou nesejmula školní autobus.“

Chris zvedla hlavu a pousmála se. „No, aspoň že tuhle jsem nenapsala.“

Když ji Mac odvezl domů, posadila se na pohovku, přemožená vyčerpáním. Neustále měla nepříjemný pocit, jako by se jí někdo díval přes rameno, jako by jí šeptal do ucha, aby si všimla něčeho, co jí uniká.

Co za tím vším stojí? Co se jí ten někdo snaží říct?

Byly to nebezpečné a složité otázky. Musela by sáhnout za všechny ochranné bariéry, které si za ta léta vybudovala. A tam za nimi leží místo, na které si vůbec nepamatuje.

Musí něco podniknout, jedině tak tím vším může projít a přežít. Došla si pro blok a pero a pokusila se sestavit svůj vlastní seznam.

Všechno se hroutilo. Klid duše, rovnováha. Příčetnost. Vytvořila si bezpečné chráněné místo, kam se mohla vždycky schovat, a najednou jí ho někdo chce vzít. Sny nejen že se vrátily, ale hrozily, že ji zcela ovládnou.

Zavřela oči. Cítila nesmírnou únavu. Najednou pochybovala, že v sobě najde dostatek síly.

Její přátelé. Její rodina, kterou nikdy neměla. A někdo z nich před ní ve dne ukrývá cosi ohavného a vytahuje to v noci. Někdo poháněný hořkostí nebo šílenstvím. Nebo obojím. Musí na to přijít. Musí se chránit.

AI MacNamara si pustil nahrávku Erika Claptona. Všude zhasnul, nechal svítit jen starou lampu u kožené pohovky, kterou zachránil z trosek svého manželství, na stůl postavil skotskou vedle zbytků nedojedené večeře. Vedle ležel rozečtený Kafka. Mac ale nic z toho nevnímal. Soustředil se jen na to, co mu právě říkal hlas do telefonu.

„Co tím chceš říct? Že není chlap a nejmenuje se C. J. Turner samozřejmě vím.“

„Chci říct, že není ani Chris Jacksonová,“ oznámil mu bratr z Chicaga.

KAPITOLA 13

Mac si pomyslel, že ho dostane. „Jacqueline Christová,“ řekl a napil se.

„Cože?“

„Její jméno,“ pokračoval. „Vsadil bych se, že jsi zjistil, že je Jacqueline Christová.“

„Panebože, ona je ještě někdo další? Co je ta ženská zač, tajná agentka?“

Mac strnul. „Nedělej si ze mě šoufky, Danny. Měl jsem dost mizemej den.“

„To já taky,“ opáčil jeho mladší bratr. „Celou neděli jsem musel poslouchat, jak se máma nervuje, že ses jí neozval.“

„Teď ne,“ varoval Mac bratra. Přesto byl vděčný, že mu zavolal. „Tak jak se jmenuje?“

„Tvá matka?“ opáčil Danny hladce. „Mary Rose. Možná by sis to pamatoval líp, kdybys s ní jednou za čas promluvil.“

„Danny…“

Dokonce i Danny pochopil, co znamená ten tón.

„Christian Evensongová.“

Mac kapituloval. „No to mě podrž.“

Danny se zasmál. „Jo, nekecám. Nádherný jméno, co? Kdyby mě takhle pojmenovali naši, rozhodně bych si jméno taky změnil. Sakra, asi bych je za to zažaloval.“

„Takže používá falešné jméno?“

„Ne, změnila si ho legálně… ty bys to neudělal?“

„Kdy?“

„Eh… v sedmdesátém sedmém.“

Mac se předklonil, na sklenku docela zapomněl. Musela být hodně mladá, tak nanejvýš osmnáct. „Kde?“

„Kde co?“

„Kde si ho nechala změnit?“

„Jo tak. V Jefferson City v Missouri. Od tý doby si udělala státnici a bakaláře na technice, sociálních službách a anglické literatuře – no ne, vy dva byste se mohli navzájem unudit k smrti, co? – pak studovala psychologii. Žádné výrazné půjčky, dvě kreditní karty, žádné pohledávky ani zatykač, rejstřík má čistý jako padlý sníh, kamaráde.“

Tajemství zahalené v záhadách, pomyslel si Mac. Rozčilovalo ho, že se o tom jméně nedozvěděl od ní, na druhé straně ho její tajemství fascinovalo. Co tak děsivého se mohlo stát v její minulosti, že to tak dovedně tají?

A co je Chris Jacksonová k sakru vůbec zač?

„Maku?“

„Jo, jsem tu.“

„Možná by bylo hezký, kdybys řekl díky. Zvlášť když jsem kvůli tomu musel obluzovat MacElehenyovou, aby mi podepsala povolení k procházení záznamů.“

„Jsi borec.“

„To ti opakuju pořád dokola.“

„Ještě něco?“

„Jo. Mohl bys prosím zavolat mámě, abych nemusel trpět při další večeři jako dneska? Nemám tušení proč, ale dělá si o tebe starosti.“

„Bojí se, že jméno MacNamara nakonec poneseš jenom ty“

Ještě chvíli se navzájem uráželi, pak Mac slíbil, že matce zavolá, jakmile zavolá dvojčatům. A ještě pár dalším lidem, dodal v duchu.

„Nechystáš se někdy domů?“ zeptal se Danny.

„Až tu budou děti. To přijedeme na celý víkend.“

„Tak jsem to nemyslel.“

Mac se snažil uchovat si smysl pro humor. Věděl, že bratra nepřestalo mrzet, jak odešel od chicagské policie. Danny byl sám policista a dobry. Jenže Dannyho ještě nikdo nestřelil do obličeje.

„Myslíš, že bych se vzdal všech výhod, co skýtá tohle místo? Nebuď blázen.“

Nastalo krátké ticho. Mac věděl, že se bratr snaží nechat si tentokrát svůj názor pro sebe. Musel se usmát.

„Brzo ti zavolám,“ slíbil.

„Jasně,“ řekl ná to Danny. „Až budeš zase něco potřebovat.“

„Vidíš, to mi připomíná, nemáš její datum a místo narození?“

„Místo Springfield.“

„Illinois?“ zeptal se Mac.

„Ne. Missouri. To je tam někde u vás, ne?“

Mac se zahleděl z okna. „Díky.“ Ani si nebyl jistý, jestli se rozloučil, než zavěsil.

Chris se probudila do tmy.

Na začátku si myslela, že je to pořád ještě sen. Pak cosi ucítila.

Květiny. Gladioly.

Otevřela oči. Znovu je zavřela. Bojovala s panikou, která ji zaplavila.

Neviděla.

Posadila se a praštila se kolenem o stůl. Prudce couvla, čímž překotila židli. Rána zazněla jako výstřel. Dezorientace pominula. Hrůza ne.

Obchod. Musela usnout ve své kanceláři v květinářství. Ale světla nechala rozsvícená jako vždycky. Jenomže teď bylo zhasnuto.

Srdce se jí rozbušilo. Hrdlo se jí stáhlo v reflexivním výkřiku. „Ne, mami, ne,“ zašeptala tenkým hláskem. Prosebně. „Prosím, ne…“

Pak to ucítila. Neviditelné chvění cizí přítomnosti.

Někdo tu byl. Nebo ještě je. Na nic nečekala. Nedokáže bojovat ve tmě, ani uvažovat. A tak vzala nohy na ramena.

Šmátrala zuřivě rukama kolem sebe. Věděla, kde jsou dveře do přední místnosti, ale nemohla je nahmatat. Porazila kávovar. Hledala vypínač, potila se, klopýtala.

Zeď. Cítila vlastní pot, slyšela vlastní přerývavé dýchání ve tmě. Zahlédla matný tvar ve své paměti, přihlížející postavu. Čekala. Věděla.

Chris se nutila ke klidu. Nedařilo se.

Dveře do vedlejší místnosti, které nikdy nezavírala, byly zavřené. Konečně nahmatala kliku a s trhnutím otevřela. Na vypínač už vůbec nemyslela. Na to bylo pozdě. Staré fóbie se probraly k životu. Nemohla dýchat. Musí pryč.

Rozrazila dveře dokořán a utíkala. Srazila celý regál s azalkami do naaranžovaných umělých květin. Nevnímala to. Oči upírala na proužek světla pouliční lampy venku. Natahovala se po něm. Plíce ji pálily v potlačovaném výkřiku. Neviděla dokonce ani stín, který čekal u předních dveří.

Nevnímala už nic, jen spásné světlo, příslib. Otevřela ven a vyběhla z obchodu.

Tehdy konečně začala křičet.

„Zatraceně, uklidněte se.“

Někdo ji pevně objal kolem ramen. Chtěla znovu vykřiknout, ale čísi ruka jí ucpala ústa.

„To jsem já,“ řekl jí Mac rychle. „MacNamara. Ještě jednou zakřičíte a já přijdu o místo.“

Chris však ještě stále podléhala instinktům. Prala se.

„Chris, no tak…“

Venku byla tma, svět stínů a obrysů. Chris zaslechla hukot prvního vlaku na kraji města, cítila vlhký ranní vzduch. Šílenství ji opouštělo jako mlha, kterou proniknou první paprsky slunce. Otřásla se a uklidnila.

Mac dal opatrně ruku pryč. Nepustil ji však.

„Klepal jsem už dobře deset minut,“ vysvětloval. „Říkal jsem si, že jste asi usnula. Právě jsem chtěl jít dovnitř.“ Sklonil se, aby na ni lépe viděl. „Vypadá to, že jste víc než ráda, že mě vidíte, co?“

Její smích zněl jen trošku hystericky. Zavrtěla hlavou.

„Světla…“ vypravila ze sebe ochraptěle. „Bylo zhasnuto. Já… myslím, že tam někdo byl.“

Mac se nenamáhal upozorňováním na její vlastní bezpečí a nabádáním, aby zůstala tam, kde je. Jednodušeji odstrčil co nejdál a vytáhl pistoli.

„Dávejte na ni pozor.“ řekl ještě, shýbl se a vydal se ke dveřím do obchodu.

„S radostí.“ ozval se mužský hlas.

Chris se napřímila a otřela si dlaně do kalhot. „Kdo sakra jste?“ chtěla vědět. Byl to menší podsaditý holohlavý muž. „A co vy dva děláte u mého obchodu v tuhle hodinu?“

Muž se uličnicky usmál. „Dick Franklin.“ představil se nenuceně. „Obávám se, že jsem právě na cestě do cely předběžného zadržení kvůli nepovolenému vniknutí do objektu.“

„Nepovolenému vniknutí? Kam?“

„K vám domů. Jsem novinář na volné noze ze St. Louis.“

Chris už neměla sílu ani zaúpět. Jednoduše se sesula na chodník a dala hlavu do dlaní.

Franklin si naštěstí nechal své názory pro sebe.

Mac se vrátil asi po třech minutách. „Rozhodla jste se vevnitř udělat novou výzdobu?“

Chris ani nezvedla hlavu. Třásla se tak, že by stejně nebyla schopná vstát, i kdyby chtěla.

„Azalky mi připadají moc okázalé.“ řekla jen, oči sklopené k botám. Nemohla se pohnout. Ten pocit očí ve tmě nepolevoval. Bylo jasné, že Mac uvnitř nikoho nenašel. Přesto tam někdo musel být. Hlodalo to v ní jako krysa.

„Nikdo tam není.“ oznámil.

„Co jste tu dělali?“

Mac si zastrčil pistoli a k jejímu překvapení si sedl na chodník vedle ní.

„Už jsem vám říkal, že jsme šli na návštěvu.“

Chris se nepohnula. „Ve spodním prádle?“

Mac sklopil oči k obnošenému tričku a běžeckým šortkám, co měl na sobě. Chlupaté nohy vězely v okopaných běžeckých botách. Málem se rozesmála. Ale věděla, že kdyby to udělala, už se nezastaví.

„Nemohl jsem spát,“ připustil. „Tak jsem vyrazil do kanceláře, abych tam něco prověřil, když najednou přišlo hlášení o vloupání.“

Chris kývla. „On.“

„On.“

„Škoda že jsem to propásla. Mám doma berettu, která by pro něj byla přímo ideální.“

Krátké ticho. „Vy máte pistoli?“

Zasmála se. A dokonce to neznělo šíleně. „Larry mě s ní naučil zacházet. Nebojte se, mám ji jen jako předmět výzkumu, pro psaní. V obchodě nikdo nebyl, že?“

„Ne když jsem se tam dostal. Proč jste si myslela, že tam někdo byl?“

Otřásla se. „Když jsem se probudila, něco jsem cítila… nebo jsem si to aspoň myslela. A bylo zhasnuto. Já bych nikdy nezhasla.“

Další ticho. Na ulici prudce zabrzdilo auto. Pak se ozvalo bouchnutí dveří a za chvíli byl u nich Curtis.

„Víte co,“ navrhl Mac, „Curtis se postará tady o pana Franklina a my dva si můžeme někde promluvit.“

Chris zavřela oči. „V Kozy Kitchen ještě není otevřeno.“

„Něco vymyslíme.“

Kývla.

„Chris?“ pozdravil Curtis a zastavil se na kraji chodníku. „Jsi to ty? Co se stalo?“

„Zjistili jste něco o tom telefonátu?“ zeptal se Mac.

„Jo, byl to další vtípek. Asi Billy Rae Trumbell. Je v pořádku, náčelníku?“

„Je v pořádku, Curtisi,“ ujistila ho Chris suše. „Právě projevuje úctu prastarým betonovým bohům a děkuje jim za východy.“

Curtis přešlápl. „Vy se obřadu taky účastníte, náčelníku?“

„Člověk by se nikdy neměl modlit sám,“ opáčil v klidu Mac. „Co kdybyste odvedl vězně, Curtisi? Brzo si s ním přijedu promluvit.“

Chvíli trvalo, než se věci vyřešily, ale nakonec zůstali Chris s Makem na chodníku před obchodem, zatímco obloha bledla.

Chris konečně zvedla hlavu. „Tohle asi není nejlepší nápad.“

„Chcete jít dovnitř?“ zeptal se a otřel si čelo. Vypadal otřeseně.

„Ne.“

„Domů?“

„Ne.“

Kývl. „Dobře. Já stejně nemám náladu na procházky.“

Pousmála se. „Chápu, jakou máte náladu. Jak jste věděl, že jsem tady?“

„Curtis. Tráví hodně času v autě před vaším domem. Viděl, jak jste sem šla.“

„Vy jste se opravdu rozhodl, že na mě dohlédnete.“

„Ray by mi to nikdy neodpustil, kdybychom nechali zavraždit naši světově proslulou spisovatelku právě ve chvíli, kdy čtenáři konečně začínají zjišťovat, kde bydlí.“

Chris znovu položila hlavu. „Dlouho to netrvalo, co?“

„To bylo nevyhnutelné. A bude hůř.“

Opřela se o výlohu a upřela oči na poslední hvězdy na světlající obloze. Kdyby padala hvězda, přála by si, aby se všechno vrátilo o dva týdny zpátky.

„Klube se z toho zatraceně ošklivá věc, co?“

„V mnoha směrech.“ Vytáhl balíček cigaret, které se mu nějak podařilo zastrčit za gumu šortek, a zapálil si. Nijak se nesnažil zastírat před ní, co ho stálo úsilí jít dovnitř, když si myslel, že je tam útočník.

Pak se v jeho výrazu cosi změnilo a Chris poznala, co přijde.

„Myslel jsem, že k sobě budeme upřímní,“ řekl tiše.

„Snažili jsme se,“ vzdychla ztrápeně a zalitovala, že nekouří.

„Nejmenujete se Chris Jacksonová.“

„Ne,“ přiznala. „Nejmenuju.“

„Vysvětlete mi to.“

Schoulila se do sebe. „Změnila jsem si jméno legálně.“

„To vím.“

Začínalo svítat.

„Jak by se vám líbilo žít se jménem Christian Evensongová?“ zeptala se.

Potáhl z cigarety. „Proč jste lhala?“

Podívala se na něj a zjistila, že už je zase docela klidný. Pocítila krátkou závist, že jeho rány nejdou zdaleka tak hluboko jako její.

„Asi ze stejného důvodu, jako jsem všechny nechala, aby si mysleli, že jsem na holky,“ odpověděla. „Bylo to jednodušší.“

„Je jednodušší vymyslet si snůšku lží o tom, jak jste žila v pěstounských rodinách v L. A., než přiznat, že vaše matka ještě pořád žije ve Springfieldu?“

To ji zasáhlo jako rána palicí. Ačkoli v podstatě celou dobu věděla, že to jednou přijde. Celý život měla dojem, že jakákoli historka je lepší než její pravda. A on tu pravdu chce.

„Nežila jsem v pěstounských rodinách,“ připustila. „Ale v L. A. ano.“

„Co jste tam dělala?“

Vrátil se jí ten známý pach ulice, špinavé a drsné. „Co se dalo, abych přežila.“

„Kolik vám bylo?“

„Šestnáct.“

Nastalo krátké ticho. Chris se na něj odmítala podívat. Nedokázala by snést jakoukoli reakci. Znechucení, zklamání. A nejhorší by byla lítost. S křikem by utekla, kdyby viděla lítost.

„V osmnácti jste se opravdu vrátila do Missouri?“

„Zbytek je pravda. Pracovala jsem v barech, nemocnicích, uklízela, abych si vydělala na školy. Pak jsem přijala sociální práci a nakonec s tím praštila, když jsem zjistila, že nedokážu vyřešit problémy klientů o nic líp než svdje.“

„Žádný klášter.“

„Žádný klášter.“

„Žádná pěstounská rodina?“

„Ta moje byla dost zlá. Nechtěla jsem skončit v něčem ještě horším.“

„Vaše matka byla ten, kdo vás nutil klečet?“

Chris se přinutila zůstat na místě. Koneckonců, za všechno se musí platit, i za lži. Navíc jakmile se do toho pan Franklin pořádně pustí, pravděpodobně všechno vyhřezne ve velkém stylu.

Měla by Makovi říct, jaké to bylo. Měla by mu popsat ty zasmušilé zašlé místnosti, které nikdy neviděly odpuštění a neslyšely smích. Silný zápach čistícího prostředku a podvolení se, které visely ve vzduchu jako pach starého fritovacího oleje. Ale nemohla.

„Chris?“

Dívala se pořád na oblohu. „Já vím, že jsem měla něco říct dřív,“ vydechla. „Jenom… snažila jsem se tak dlouho přes to dostat.“

Přes to všechno. Každý okamžik pocení ve tmě.

„Vyrobila modlitebnu,“ vypravila ze sebe se staženým hrdlem. „Z takové malé skříňky. Asi tak metr na půl metru, aby se do ní za trest dalo zavřít klečící dítě do tmy.“ A prosit o odpuštění, slibovat, že už to nikdy neudělá, aniž by vědělo, jakého hříchu se dopustilo tentokrát. Holčičku, kterou předtím ujistili, že ze tmy vylézají démoni, aby kousali děti do nohou a odnesli jejich duši do pekla, kam už se světlo nikdy nevrátí.

Démoni každopádně přišli a vzali si ji.

„Ten den, kdy jsem od nich odešla, řekli rodiče, že jsem pro ně mrtvá. Od té doby jsem o nich neslyšela a ani nechci.“ Zavrtěla hlavou. „Strávila jsem v té skříni hodně času.“

Ačkoli se chvěla, dál upírala oči na oblohu. Mac se natáhl, objal ji kolem ramen a ona ho nechala.

Neřekl ani slovo. Nežádal po ní víc a Chris byla vděčná, protože víc už nabídnout nemohla. Už ani jediné slovo, jedinou vzpomínku. Přitáhl ji k sobě, aby si mu opřela hlavu o rameno. A Chris, nezvyklá přijímat útěchu, to udělala.

Ani neslyšela spěšné kroky a zdálo se, že Mac zrovna tak.

„Chris? Náčelníku? Co tady vy dva děláte?“

Cítila, jak sebou Mac trhl.

„Co tady děláte vy, Viktore?“

„A Lestere.“

„A Lestere,“ dodali Chris s Makem jednohlasně.

Mužík s loutkou se zastavil, trochu zadýchaný. „No, jen jsme chtěli vědět, co se děje. Viděli jsme to pozdvižení u Chris doma. Když se nevrátila, chtěli jsme se přesvědčit, že je v pořádku.“

„Jsem,“ řekla na to Chris co nejlehčím tónem vzhledem k tomu, že ji Mac ještě pořád objímal. „Právě jsme s náčelníkem probírali nějaké záležitosti, než půjdu domů. Že, náčelníku?“

Mac kývl. Ale neuvolnil se.

„Aha,“ opáčil Lester zlomyslně. „Znamená to, že máme nový drb?“

„Lestere,“ napomenul ho Victor. „To je nevhodné.“

„Stejně jako sedět za svítání na chodníku v šortkách,“ ujistil ho Lester.

„Jsem v pořádku, Victore a Lestere,“ ujistila je Chris rychle. „Nejdřív musím do vězení a sepsat obvinění proti tomu novináři, pak půjdu domů.“

Chvíli si ji prohlíželi. „No hlavně když jsi v pořádku.“

„Jsem.“

„Tak my vyrazíme navštívit matku, když už jsme venku.“

Chris tu zvláštní dvojici pozorovala, jak odchází ulicí.

„Nevzpomínám si, že by se u něj svítilo, když jsem tam byl,“ ozval se Mac.

Chris se k němu otočila. „Victor? Vidí hodně věcí, když si člověk myslí.“ Pak zachytila jeho výraz a žaludek se jí sevřel. „Ne, to nemůže být on.“

„Ale může,“ opáčil Mac prostě. „Může to být naprosto kdokoli, kdo vás dobře zná.“

Chvíli oba mlčeli. „Tak co, můžeme?“ zeptal se nakonec Mac, aniž by se pohnul.

Ne, pomyslela si. Nechci udělat žádný další krok. Nechci otevřít tu starou ránu a podívat se dovnitř.

„Jasně,“ přikývla, oči upřené na ulici. „Jdeme zjistit, kdo mě tak dobře zná.“

KAPITOLA 14

„Kdes byl?“

Spojení do New Yorku zapraskalo.

„Jaké kde jsem byl?“ opáčil Trey podrážděně.

Chris se uvelebila na židli. „Promiň. Jen je to tu teď trochu náročné. Nemohla jsem tě sehnat.“

„To tady taky.“ odsekl. „Navíc to vypadá, že kromě tebe se po mně shání taky policie. Předpokládám, že ses rozhodla dopřát mi novou zkušenost, být podezřelý z vraždy.“

„Já ne.“ namítla, ačkoli po uplynulém víkendu přišla o původní jistotu. „To policie. Nedokážou najít žádný způsob, jak by někdo mohl napodobit Rodinný podnik.“

„Chris, já nemám čas ani na to, abych vraždil tady, natož v tom vašem zapadákově,“ řekl Trey zachmuřeně.

Chris si začala čmárat po papíře, vyvedená z míry Treyovou neobvykle mizernou náladou.

„To jen žes v poslední době tak často nebyl v práci,“ řekla tiše. „Chtěli znát data a časy…, aby měli jistotu.“

„Jo, jasně.“

Čekala od něj víc. Doufala v nějaké odpovědi, aniž by se musela prozradit otázkami. Jenže Trey nespolupracoval. Jen čekal.

„Treyi?“

„Nebyl jsem v práci kvůli Phillipovi.“ vypadlo z něj najednou. Chris v jeho hlase rozeznala nádech zoufalství a málem prosila, aby jí nenakládal na záda další břemeno. „V pátek umřel.“

Chris sklopila hlavu. Trey byl homosexuál a Phillip jeho dlouholetý přítel. „Ach Treyi, to je mi líto.“

„Měl AIDS. Policie si to klidně může ověřit v hospiců. Nepodřezával jsem lidi v St. Louis. Seděl jsem u něj.“ Nevěděla, co říct. Na dálku mu těžko mohla nabídnout pořádnou útěchu. Neznala Phillipa, aby mohla vyjádřit smutek nad jeho ztrátou. Jako obvykle bojovala s přílivem výčitek svědomí. „Mrzí mě to.“

„Můžeš to dát vědět Dinah,“ řekl jen. „Nemůžu se jí dovolat.“

„Podáte stížnost?“

Chris kývla. „To si pište.“

Mac se otočil k novináři. „Určitě by vás ani nenapadlo opustit město, než vás kolem druhé přijme soudce. Není zrovna nakloněný lidem, co se vloupají do domů v jeho okrese.“

„Myslel jsem, že je tahle dáma v nějakém nebezpečí, šerife,“ vysvětloval Franklin. „Jen jsem konal občanskou povinnost.“

„Náčelníku,“ opravil ho Mac a opřel se. „Šerif je o blok dál.“

Franklin se zazubil. „No, když už jsem tady…“

Mac zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že byste tu našel někoho, kdo by byl ochotný spolupracovat s vámi.“

Novinář upřel oči do zápisníku, který vytáhl z kapsy. „A co takhle reverend Sweetwater?“

Chris s Makem se okamžitě otočili. „Harlan?“

Franklin se rozzářil. „Ano, to je on. Víte, kde bych ho mohl najít? To on nás kontaktoval s tímhle příběhem.“

„Harlan?“ opakovala poněkud příliš hlasitě Chris. „Harlan vám zavolal?“

Zdálo se, že se Franklin neumí omluvně ani zatvářit. „Že prý má skutečný příběh C. J. Turnéra.“ Ušklíbl se. „Chcete k tomu něco říct?“

Chris vyskočila, ale Mac ji zachytil dřív, než se mohla na novináře vrhnout. „V Kristově kostele,“ řekl klidně. „Na vašem místě bych vyrazil hned teď.“

Franklin to zkusil ještě jednou. „Seženu vás někde později?“ zeptal se Chris.

Ohnala se po něm. Unikl jen o vlásek. Vzápětí se za ním zavřely dveře.

Chris se chvěla, bledá jako stěna. Vypadala docela jinak než ta klidná sebejistá žena, kterou Mac přistihl při vloupání do vlastního obchodu první noc ve městě. Sériový vrah otřese s každým, ale u Chris šla rána do živého. Udělal si představu z toho, co mu prozradila o své matce. Doufal jen, že se mu všechno podaří vyřešit dřív, než se Chris rozpadne na kusy.

„Nechcete se posadit?“

Začala přecházet po místnosti. „Vlastně mě napadlo, jestli byste nechtěl zajet ke mně. Nebo můžeme vzít modem a počítač k vám.“

Mac o tom nemusel ani přemýšlet. Byla napjatá jako houslová struna. Rozhodně by v tomhle stavu nebyla schopná mluvit s cynikem, jako je Garavaglia. Vstal a vzal si čepici.

„Sue, budu na příjmu,“ oznámil, když procházeli vedlejší místností.

„Co kdyby se tu objevil ten detektiv ze St. Louis?“ zeptala se Sue. Mac jí věnoval významný pohled, který, jak doufal, Chris neviděla.

„Pošlete ho k Harmonii Mae.“

Tentokrát se Chris musela zasmát. „Za to vám rozhodně nepoděkuje.“

„Říkal jsem si, že bychom mohli založit takovou tradici.“

„Ba ne, objevil jste způsob, jak se postarat, aby se sem nevraceli policajti z jiných rajonů.“

Mac jí věnoval uličnický úsměv. Byl rád, že začíná reagovat normálně. „Však tu taky nemají co dělat, no ne?“

Venku vypuklo skutečné jaro. Stromy nasadily nové listí, zahrádky zdobily výhonky jarních květin. Tráva byla svěže zelená, vzduch teplý a vlhký. Mac se spokojeně nadechl.

„Vypadá to jako skvělý den na ryby,“ zabručel pro sebe.

Chris se na něj otočila. „Vy rybaříte?“

„No, vždycky jsem si myslel, že by se mi to líbilo, až se k tomu jednou dostanu.“

„Já si zase vždycky myslela, že by mi šlo ježdění na koni.“

Šli po chodníku, zdravili kolemjdoucí, tu a tam prohodili pár slov, probouzeli zvědavost.

„Maku?“

„Ano?“

Chris upírala oči na chodník. Mac čekal.

„Víte, jak jsem byla v St. Louis, když zabili pana Weavera?“

„Jo.“

Soustředila se na každý krok, takže jí unilft tázavý pohled knihovnice, která je míjela.

Konečně zvedla hlavu. „Byla jsem v St. Louis pokaždé, když někoho zavraždili.“

Mac málem zakopl. Zatoužil po cigaretě. „A?“

Chris se na něj překvapeně podívala. „A?“ opakovala. „A není to pozoruhodná shoda okolností? Neměl byste se mě zeptat na pár věcí?“

„Jistě. Kdy jste na to přišla?“

„Včera. Dá se to snadno ověřit. Většinou jsem byla ubytovaná v Ritzu a platila kartou American Express. Dělala jsem průzkum kvůli knížkám –“

„Chris…“

„Byla tam Dinah –“

Zůstal stát. „Cože?“

Očividně si vybral špatnou část informace. Chris zamžikala jako někdo, kdo se právě probudil. „Prosím?“

„Dinah?“ opakoval. „Co ta dělala v St. Louis?“

Chris pokrčila rameny. „Já moc nemiluju velká města, Dinah by si zase radši nechala ostříhat nehty zahradnickými nůžkami, než aby páchla na venkov. St. Louis bylo pro nás vždycky dobrým kompromisem. Setkávaly jsme se tam.“

„Třikrát během posledních dvou let?“

„Jacqueline jedná o právech na reedici.“

Mac cítil, jak ho svrbí dlaně. „Ta zná vaše knížky dost dobře.“

Chris na něj zůstala zírat. „Dinah to rozhodně není,“ zašeptala otřeseně.

„Bylo by vám líp, kdybyste to byla vy?“

Strčila ruce do kapes a přidala do kroku. Mac litoval, že se nemohli dostat k ní domů, než to začalo znovu.

„Proč jste mi to prozradila?“ zeptal se po chvíli.

„Stejně byste to zjistil. Říkala jsem si, že vám to ušetří čas.“

A dál? pomyslel si. Tentokrát jen čekal. Byli už necelý blok od Chrisina domu.

„No…,“ pokračovala a vzdychla, „i já znám svoje knížky dobře.“

„Jistě.“

Otočila se k němu a on si uvědomil, jak křehce vypadá. Zatajil dech.

„Myslíte si, že v tom obchodě v noci někdo doopravdy byl?“ zeptala se.

Pocítil vzácnou a překvapující touhu zabalit celé vyšetřování a chlácholit ji, že všechno dopadne dobře.

„Chcete o tom mluvit?“ zeptal se jen pár metrů ode dveří k ní domů.

V očích měla znepokojený stín, z držení těla bylo znát, jak to v ní vře. Mac se musel poprvé ptát, jestli má Chris nějaký důvod podezírat sebe samu ze spáchání těch zločinů.

„To proto, že… „ odvrátila pohled. Mac jí dal prostor. „Sue tyhle věci vykládat nemůžu. Nerozuměla by tomu.“

Maka mělo možná překvapit, že se na něj obrátila v první řadě. Jenže nepřekvapilo. Oba tu byli tak trochu mimo svůj rajón. Rozuměli si způsobem, jakým je nikdo jiný, kdo vyrůstal v bezpečném a známém světě městečka, chápat nemohl.

„Harmonia by měla Garavagliu na chvíli zaměstnat,“ řekl jen.

Chris se zmohla na pousmání a vytáhla klíče. Když vzhlédla, zjistila, že na prahu sedí Shelly.

Zatraceně. Nejhorší možné načasování. Mac si všiml dívčina výrazu a okamžitě mu bylo jasné, že dnes ráno se k pravdě nedostanou.

Chris se rozběhla k ní. „Shelly, co se stalo? Proč nejsi ve škole?“

Makovi bylo jasné, že dívka přináší další katastrofu. Přesto si kvůli němu uhladila krátkou černou sukni a zaujala správný postoj.

„Ahoj, náčelníku,“ zavrkala. „Už jsem vás dlouho neviděla.“

Mac se snažil ovládnout podráždění.

„Shelly.“

„Zlato?“ naléhala Chris.

Shelly se otočila k ní. Očividně se snažila vypadat cynicky, ale vyhlížela jen ztraceně. „Mám omluvenku,“ řekla zostra. „Já… já a Tracy…“ Zachvěla se. „Neviděli jste mámu?“ zeptala se tenkým hláskem.

Chris vrhla rychlý pohled na Maka. „Ne, Shel, neviděla. Co se stalo?“

„No, ona prostě dneska ráno nikde nebyla. Tracy říkala, že kvůli tobě posledních pár dnů hodně křičela. Měla jsem strach…“ Pokrčila rameny.

Mac vzal vysílačku.

Shelly zpozorněla. „Ne, to ne…“

„Soudce je dnes v St. Louis, nebo ne?“ zeptal se Mac.

Kývla.

„Udržíme to pěkně pod pokličkou. Jen John a já.“

Shelly se nemohla rozhodnout, na koho z nich se má dívat. Nakonec se rozhodla pro Chris. „Mrzí mě to,“ přiznala ztrápeně. „Neměla na to právo.“

Chris ji vzala za ruku. „Nic si z toho nedělej, to přejde.“

Johnovi trvalo jen pár minut, než se objevil u nich. Mac nahnal Shelly do vozu a seznámil Johna s podrobnostmi.

„Jo, mimochodem,“ řekl ještě John, než odjel, „Cooterové konečně prohledali věci svého otce. Vypadá to, že mu přece jen něco chybí a oni to chtějí zpátky. Nepochybně jako památku.“

„Nepochybně. Co je to?“

„Stříbrný dolar z roku 1898.“

„To je ono,“ kývl spokojeně Mac. „Takže nás oficiálně navštívil anděl smrti. Díky, Johne.“

John jen mávl rukou. Když se Mac otočil, aby zkontroloval Chris, venku už nebyla. Dveře nechala otevřené.

Zvědavě ji následoval.

„Chcete to tu znovu zpřeházet vzhůru nohama?“ zeptal se klidně, když vešel.

Probírala se všemi čajovými konvicemi v kuchyni. Zdálo se, že ho vůbec nevnímá.

Maka trochu zamrazilo.

„Chris?“ zkusil to znovu. „Co se děje?“

Ještě chvíli trvalo, než se otočila. Když to udělala, našel v jejích očích skutečné zoufalství. Zavřel dveře a šel k ní.

„Co je?“

Podívala se do konvice, kterou držela v ruce. Ať už hledala cokoli, zjevně to uvnitř nebylo.

Chvěla se a byla bledá. Mac o ni dostával strach.

„Myslela jsem…“ Slabě se zasmála. „Byla jsem si jistá, že jsem to dala sem.“

„Co?“

Podívala se na něj jako pes, kterého každou chvíli někdo nakopne. „Já už nic nevím.“

Mac přišel ještě blíž, ale ucukla. Napřímila se a sevřela pevně konvici.

„Nechcete mi říct, co se stalo?“

Další mírně hysterický smích. „Nic,“ poznamenala nakonec, ale nepodívala se na něj. „Vůbec nic.“

Mac jí nevěřil. Velmi rád by zjistil, co se to děje. Chtěl vědět, co ji znovu dohnalo do takového stavu.

Najednou s úsměvem vzhlédla. „John bude potřebovat vaši pomoc.“

Mac žasl. Nejradši by ji vlastnoručně zaškrtil. „Nemyslím, že bych měl někam chodit.“

„Nechystám se rozřezávat nábytek v obýváku,“ slíbila. „Louise ještě nikdy nezmizela. Bojím se, že by mohla být opravdu v maléru.“

Mac si zamnul jizvu. „Myslíte, že by mohla být tím vrahem?“

Chris postavila konvici na stůl. „Možné je všechno.“

„Je to tak,“ přitakal Mac. Byl rád, že se konečně přiměla vnímat své okolí kritickým okem. „Nemohla byste se pustit do hledání i beze mě?“

„S počítačem si moc nerozumím.“

Usmál se. Skutečně neměl nejmenší chuť odejít.

„Kde mám začít?“

„U vaší přítelkyně Dinah,“ navrhl a ignoroval její protesty. „Pak asi Victor, Pošuk Allen… Louise Axminsterová. Vytiskněte všechno, co najdete.“

„Můj redaktor byl s nemocným přítelem. Alibi mu dosvědčí celá nemocnice.“

„Výborně. O jedno jméno k prověření míň. Zkuste taky zjistit, jestli někdo z těch lidí někdy netrpěl psychickou poruchou. Hledejte nevysvětlená zmizení.“

Jako třeba Dinah, kterou posledních několik dnů nemohl nikdo najít.

„Zavolám…“ Mac se zarazil. „Nebo ne, asi ne.“

Chris se usmála. „Jestli chcete, klidně sem Garavagliu vezměte, až se objeví. Slibuju, že ty vytištěné informace schovám, aby na nic nepřišel.“

Mac zavrtěl hlavou. „Asi na mě máte špatný vliv.“

„Mám tady někde v komoře taky spoustu dalších špehovacích aparátů, kdybyste měl zájem.“

„Nepokoušejte mě.“ Spiklenecky se na ni usmál. „Zkusím vás nějak varovat, než sem vpadneme.“

Garavaglia rozhodně nebude mít radost. Pravidlo číslo jedna, provádějte výslech na svém území, což domov podezřelého vylučuje. Nikdy předtím mu nedělalo potíže stát na straně dalšího policisty. Až teď. Zřejmě se mu to maloměsto příliš zažírá pod nehty.

Nemohla to najít. Na stole přibývala jedna konvice za druhou, až to tu vypadalo, jako by se chystal závěrečný výprodej. Ruce se jí třásly, v krku pálila žluč. Byla si jistá, že to viděla. Držela v ruce tu poškrábanou zašlou stříbrnou minci, která na ni vykoukla, když odsunula pohovku.

Stříbrný dolar z roku 1898.

Další půl hodiny hledala všude, ačkoli si byla jistá, že minci vložila do konvičky s královnou Viktorií.

Nebo si to alespoň myslela. Už si nebyla jistá vůbec ničím.

Měla to Makovi říct. Přiznala by mu, že držela v ruce Cooterův talisman pro štěstí – nebo si to aspoň myslela – nebýt toho, jak se předchozí noc vyvinula.

Bude muset do banky. Vejít klidně dovnitř, předložit Hattii McDermottové bezpečnostní depozitní klíč, poklábosit o počasí a prodeji poslední knihy a pak se zavřít o samotě se svou minulostí.

Tam ve schránce najde odpověď. Čeká v podobných schránkách od té doby, co odešla ze Springfieldu jen v tom, co měla na sobě, a padesáti osmi dolary, které si vydělala brigádou v Burger King. Pomačkané umazané papíry plné emocionálních slov, děsivých obrazů, strašných závěrů.

Musí si to přečíst.

Nemá na vybranou.

Musí se vrátit k tomu kostrbatému rukopisu, protože by mohl vysvětlovat to, co se právě děje. Co by se dít nemělo, protože to zkrátka není možné.

Nikdo neviděl slova na těch stránkách. Nikdo. Jen ona.

Nejdřív ji to ani nenapadlo. Koneckonců, všechny vraždy se inspirovaly nějakou knihou a tohle za knihu nikdy nepovažovala. V tomhle příběhu navíc žádná vražda nebyla. Nebo aspoň ne konkrétně.

Ale bylo tu zlo.

Byly tu, zvrácené věci, kroky přízraku, šeré obrazy na okraji vnímání, zvuky a pachy, které nevnímal nikdo jiný. Pronásledující postava.

Ale jestli se nemýlí a slova, která napsala kdysi dávno, se mění ve skutečnost, pak už nemůže věřit ničemu, co viděla nebo slyšela. Protože zlo v tomhle příběhu má jméno Christian Charity Evensongová. A postava, která ji pronásleduje, je její vlastní svědomí.

KAPITOLA 15

„Až tam přijdeme.“ navrhl Mac, když zastavil u chodníku a vypnul motor, „buďte jemný. Už toho na ni bylo opravdu dost.“

„Myslíte tím, že musela spolupracovat s Lawsonovou?“ opáčil Garavaglia a vytáhl z úst velký nezapálený doutník. „Asi bych byl taky trochu mimo, kdyby mě vyslýchala taková kravka.“ Mac se na něj podíval a cítil se jako na dokonale známém území. Harmonia Mae málem omdlela, když detektiva viděla. „Lawsonová ji fakt pořádně podusila.“ Vystoupili z vozu.

„Vedení z ní teď dělá nějakou podělanou Johanku z Arku.“ ulevil si Garavaglia. „Asi svýho podezřelýho srala tak, že už to nemoh vydržet, takže do ní napumpoval pár kulek a strčil ji z toho srázu. Nemůžu říct, že by se mi ta představa nezamlouvala, když jsem se to dozvěděl.“

„Ověřte si to v laborce v Cape.“ navrhl Mac. „Vsadil bych se, že to bude stejná zbraň, jaká odrovnala Taylora. Jsou si jistí totožností?“

„Jojo. Měla zkažený zuby a několik zlomených kostí, takže to nebylo tak těžký.“ Mac kývl. Kupodivu se vůbec necítil lépe.

„Nenašly se v autě zbytky spisů?“

„Sfada. Jde o to, jestli tam vůbec byly.“ Garavaglia zvedl ze sedadla kopie spisů. „Jsem rád, že vám tu něco nechala, když mě to dost překvapuje. Ta ženská si hlídala svoje teritorium jako vlčice.“

Mac došel ke dveřím a zaklepal. Chris jim s úsměvem otevřela.

„Dobrý den, pánové.“

Garavaglia vešel a zvedl oči k defilé plyšových nožiček nad sebou. „No to mi ho teda vyndej.“

Chris měla na sobě černou teplákovou soupravu a ukrývala se ve stínech za Victorovým domem. Bylo pondělí večer, což znamenalo, že je Victor na evangelické bohoslužbě. Ideální čas pro malé vloupání. Rozechvěle vytáhla z kapsy své šperháky. Doufala jen, že se náhodou nerozhodl zůstat výjimečně doma. Hrozně nerada by byla přistižena.

Větve stromů šelestily ve větru. Chris si otřela čelo. Bože, jak nenávidí tmu.

Odpoledne bohužel nepřineslo nic plodného. Poté co podnikla pouť do banky, stihla na počítači prověřit jen Luise a Pošuka Allena a nic na ně nenašla. Žádný zatykač, pátrání, záznamy, problémy s financemi nebo psychickým zdravím. Mac bude otrávený, že neprověřila Dinah, ale to nemohla. Přinejmenším dokud s ní nepromluví. Dokud ji nenajde. Ani dnes nebyla v práci a její kolegové o ni začínali mít starost.

S Garavagliou se jí nevedlo o nic lépe, ačkoli se jí zamlouval natolik, že si s ním nakonec vyměňovala košilaté vtipy. Mac nestačil zírat. Nedivila se mu vzhledem k tomu, co předvedla předtím.

Letitá a ohmataná konopná obálka dosud čekala na jejím stole. Musí o tom říct Makovi. Jenže až přijde vhodná chvíle. Prozatím mu pomůže tím, že se vynasnaží získat takové informace, k jakým on nemá přístup.

Dnes večer se zaměřila na Victora. Nešťastného a milého Victora. Opovrhovala sama sebou za to, že by byla raději, kdyby byl vrahem on a ne Dinah.

Nebo ona sama.

Když tedy příležitost zaklepala na dveře, Chris jednoduše otevřela. Šperhákem.

Úspěch. Zámek se poddal. Chris se naposledy rozhlédla, pak otevřela dveře a vklouzla dovnitř.

Někde tikaly hodiny, v tmavé místnosti bzučela lednička. Jedna z koček, kterou se Eloise podařilo ubytovat u Victora, si přišla prohlédnout nového návštěvníka.

Chris se vydala ze známé kuchyně na relativně neprobádané území. Přízemí celkem znala. Jednotvárný nábytek, zarámované žalostné nápisy, jako „Nikdy nejsi sám, když máš přítele“. Nebo loutku, pomyslela si.

Dům byl čistě viktoriánského ražení, s lesklými dřevěnými podlahami, vysokými stropy a nádherným schodištěm. Paní Marshallová jej však pečlivě připravila o veškerou osobitost, když rozprodala nábytek po rodičích a umístila sem avokádo vě zelené pohovky, umělé květiny a nábytek z borové dýhy. Victor jako oddaný syn nechal všechno tak, jak to bylo.

Cítila se provinile, když se kradla po schodech nahoru. Victor je nevinný jako Ábel, geneticky nepřipravený do boje s cynismem a nedůvěrou svých sousedů. Proto má Lestera. Loutky mohly říkat věci, jaké by zdvořilý mladý muž nevyslovil. Někdy Chris litovala, že taky nemá něco, za co by se mohla schovat.

Ve Victorově pokoji našla životopis Charlieho McCarthyho a plakáty s Rockefellerovým centrem. Zkontrolovala zásuvky, děsila se možnosti, že by našla minci nebo prsteny. A přitom v to tajně doufala. Místo toho objevila jen úhledně poskládané prádlo a žabí kasičku s drobnými.

Vrátila se na chodbu a zamířila dp další místnosti. Zkontrolovala, kolik má času.

Byl to tak tichý dům. Mrtvý, jako by se tu třicet let nic nepohnulo.

Otevřela dveře a podívala se dovnitř.

Byla tu příliš velká tma, i když se na chodbě svítilo. Neviděla postel ani prádelník, jen prázdnou podlahu. Rozsvítit mohla jen těžko, někdo by si toho jistě všiml. Vytáhla tedy malou kapesní svítilnu. Rozsvítila ji.

A před sebou někoho uviděla.

„Dohajzlu.“

Srdce se jí rozbušilo, protože si uvědomila, že se dívá sama na sebe. Nejdřív ji napadlo, že posvítila do zrcadla. Pak ale posunula světlo trochu doleva a uviděla se znovu. A znovu.

„Victore, tohle ne.“

Byla to svatyně. Celou jednu stěnu pokrývala korková deska zaplněná fotografiemi a články o Chris a její práci. Victor tu měl dokonce fotografii Edgarovy ceny u ní na polici, takže to vypadalo, jako by stála u sebe doma.

Byly tu i knihy.

Chris zůstala stát jako přimražená. Na stěně nebyly jen knihy C. J. Turnera. Byly tu kopie každé z knih Jacqueline Christové. Ohmatané, často čtené originály, pečlivě naaranžované. Za nimi pak články o Jacqueline.

Chris stála a zírala.

Netušila to. Victor často opěvoval její práci a vychvaloval její životní styl, bránil ji, kde mohl, věděla také, že si schovává recenze jejího díla. Jen neměla tušení, jak hluboká je jeho posedlost.

Nechápala, dokud neviděla tuhle vyzdobenou zeď, jak osamělý a ustrašený Victor doopravdy je.

Neplakala od osmnáctých narozenin, ale teď k tomu rozhodně neměla daleko.

O pět minut později vyklouzla na ulici a doufala, že ten, kdo sedí v hlídkovém voze před jejím domem, si ničeho nevšiml.

Victor. Nemůže to být Victor. I když ví. I když v sobě chová jednostrannou lásku, o které nemá nikdo ani tušení.

Kdokoli, jen ne Victor.

Ne, kdokoli ne.

Doma Chris zasedla k počítači. Přišel čas zkontrolovat Victorovu minulost. Zapnula počítač a měla chvíli, než se rozeběhne. Upřela oči na konopnou obálku na stole. Hypnotizovala ji jako had. Jako pohled na tragédii. Možná tam najde odpovědi. Ale to neznamená, že by po takových toužila.

Otočila se zpátky k počítači.

A ztuhla.

„Panebože…“

Vzkaz. Jeden řádek bez podpisu. Nebylo třeba. Význam nebo odesilatel se nedali splést.

Znáš mě a nemůžeš mi utéct.

Chris vyskočila. „Kdo jsi?“ vykřikla. „Kdo sakra jsi?“

Nenamáhala se vypnout počítač, prostě utekla.

Dveře ven byly zavřené. Chris je rozrazila a myslela jen na to, že potřebuje sehnat Maka. Ukázat mu to. Prosit o pomoc.

O uklidnění.

„No, taky tě ráda vidím.“

Chris se musela ze všech sil ovládnout, aby nevykřikla, když málem narazila do člověka.

„Kde jsi sakra byla v tomhle oblečení?“ zeptala se návštěvnice.

Chris dokázala jen zírat. „Dinah?“

KAPITOLA 16

Chris si nebyla jistá, kolik toho ještě zvládne.

„Kdyby ses ty objevila u mých dveří, pravděpodobně bych tě pozvala dál,“ nadhodila Dinah. „No ale na tomhle konci světa to možná chodí jinak… Bůh ví, že silnice tu rozhodně jiné mají.“

Chris ještě pořád zírala jako zkamenělá. „Co tady sakra děláš?“ zeptala se nakonec, kliku v ruce.

Dinah, obtěžkaná zavazadly značky Vuitton a oblečená jako na oběd v nejdražším hotelu, si dala ruku s dokonale pěstěnými nehty v bok. „Tak do toho, děti, můžete zabít nejlepší prase, dneska večer se bude v Pyrexu oslavovat.“

„V Pyritu,“ opravila ji Chris.

„To je jedno. Hrozně tu žerou komáři. Můžu jít, prosím, dovnitř?“

Chris jako opařená uhnula stranou. Dinah jí podala jednu tašku a napěchovaný pytel na šaty a se zbytkem vplula dovnitř. Když zavřela, zjistila, že se její agentka v úžasu rozhlíží kolem sebe.

„Dinah –“

„To ses ode mě nenaučila vůbec nic? Jak můžeš míchat minimalismus s venkovským kýčem?“

„Co tady děláš?“ zopakovala Chris základní otázku. „A kdes, sakra, byla?“

Dinah jí věnovala šelmovský úsměv. „Jsem tady, abych trochu posunula kariéru Jacqueline Christové. Kde jsem byla, to je moje věc… moje a jistého tenisty. Takže kde budu spát?“

„V New Yorku,“ opáčila Chris.

Dinah se zamračila. „Jsem zklamaná. Přiznávám, čekala jsem, že svým velkorysým gestem vyvolám určité překvapení, ale přece jen jsem doufala v trochu radosti.“

„Já jsem…,“ hlesla Chris, „ráda, samozřejmě. A překvapená taky… ne, jsem z toho vedle. Dinah, tohle se ti vůbec nepodobá.“

„Nenaléhej. Potřebovala jsem změnu. Tak co, provedeš mě, nebo mám zavolat domovníka?“

Chris se konečně zasmála, ačkoli jí do smíchu pořád moc nebylo. Dinah. Tady a právě teď. Napadlo ji, jestli zrovna nepodlehla halucinacím na celé čáře.

Jestli ano, pak má i sluchové. Klepání na dveře. Další hlas. Dinah se otočila, aby otevřela.

„Počkej –“

Pozdě. Agentka otevřela rázně dveře a objevila za nimi Maka v uniformě.

„No prosím, začíná to vypadat přece jen o chloupek líp,“ usoudila. „Vy jste to, co nazývají místním koloritem?“

Chris se protlačila kolem ní. Mac na chvíli zaváhal a ona se mu rozhodně nedivila.

Přinejmenším ale nehalucinuje. Mac vidí Dinah také, to bylo z jeho výrazu zřejmé.

Dinah si ho prohlédla od hlavy k patě a napřáhla ruku, jako by byli na večírku. „Dinah Martinová,“ představila se. „A vy jste?“

Mac zpozorněl. „Dinah Martinová?“

Chris se rozhodla zasáhnout.

„Dinah, tohle je policejní náčelník MacNamara. Maku, tohle je má dlouho pohřešovaná agentka. Zjevně byla na cestě vlakem do Pyritu s jistým tenistou.“

Mac oficiálně kývl. „Už jsem o vás hodně slyšel,“ prohodil nezávazně.

Dinah předvedla dokonalý chrup. „No, zato já rozhodně neslyšela dost o vás. Hrajete tenis?“

Mac to očividně považoval za řečnický obrat a Chris byla ráda.

„Určitě jste měla dlouhou cestu,“ pokračoval klidně. „Což znamená, že si se mnou zřejmě raději promluvíte až zítra.“

„Promluvit?“ opáčila Dinah. „Proč plýtvat časem na slova?“

Mac se usmál. „Je mi jasné, že byste sotva dokázala myslet na cokoli jiného, dokud se ta věc kolem Chris nevyjasní.“

Dinah se otočila na Chris, jako by tam Mac nebyl. „Hm, ten se mi líbí.“

„Mohl bych s vámi na chvilku mluvit, Chris?“ zeptal se Mac.

Dinah jí nedala příležitost odpovědět. „Půjdu si odložit zavazadla,“ navrhla. „Někam.“

Chris jen mávla rukou k obývacímu pokoji. „V lednici asi něco bude. Za chvíli jsem u tebe.“

Vyšla ven a opřela se o zeď domu. Zamnula si unavené oči.

„Jak se zdá, budete tu mít dnes v noci veselo,“ poznamenal Mac a vytáhl cigarety.

Zasténala. „Ani nevíte jak.“

„Nechcete mi říct, proč jste ve svém zločineckém oblečení?“

Ještě pořád byla vyvedená z míry. „Viděl jste ji, že ano?“

„Cože?“

Zavrtěla hlavou. „To nic. Jsem jenom trochu… přemožená okolnostmi.“

„To je vidět. A já myslel, že mít na krku celý den Garavagliu je dost velký trest. Co tady dělá?“

Chris se zasmála. „Nemám páru. Právě se objevila u mých dveří jako duch.“ Zavrtěla hlavou. „Nikdy sem nejezdí.“

„Nic vás nenapadá?“

„Vůbec.“

Mac chvíli kouřil.

„Ještě něco,“ spustila Chris po chvíli.

Znovu zpozorněl.

Sebrala odvahu. „Jde o Victora,“ přiznala. „Ví celou dobu i o Jacqueline Christové. Zjistila jsem to dneska večer… On to samozřejmě netuší. Má u sebe doma úplnou zatracenou svatyni a ta je celá o mně.“

Mac ji tiše pozoroval. „To vás překvapuje?“

Otočila se na něj. „Jistěže mě to překvapuje.“ Svěsila ramena. „Doháje, asi ne. Je to jen… strašidelné. Smutné.“

„No, snad budeme moct jeho tajemství udržet pod pokličkou.“

Chris se na něj podívala.

„Přišel jsem vám říct, že jsme konečně objevili Louise.“

„Je v pořádku?“

Mac vyfoukl obláček kouře na rojící se komáry. „To záleží na tom, co si pod tím pojmem představujete. Nehrozí jí žádné nebezpečí, je pod dohledem a je tu jistá naděje, že se ji podaří vyléčit.“

„Ach bože,“ vzdychla Chris.

Zamyšleně se na ni otočil. „Vloupala se do starého holičství.“

„Toho, co je vedle květinářství?“

„Měla nůž. Nedostali jsme z ní nic srozumitelného, ale teď už tak tři hodiny vykřikuje různé věci o vás.“

Chris zavrtěla hlavou. „Já se na to vykašlu. Přestanu se snažit.“

Mac znovu potáhl z cigarety. „Zase je to vaše vina?“

Neřekla na to nic.

„Měla byste vědět, že trpěla psychickými problémy už dřív,“ upozornil ji Mac tiše. „Jenomže soudce má skvělou možnost všechno ututlat. Zjevně až příliš hltala Harlanovy hlášky, že pykáte za své hříchy.“

Chris ucítila záchvěv vzteku. „No jistě, proč mě nepřekvapuje, že v tom má prsty? Takže vy si myslíte, že mohla vraždit ona?“

„Garavaglia má velkou radost. Já bych ale radši slyšel víc než jen pomatené blábolení. Důkazy by byly ještě lepší. Podle nás má spisy, co měla Lawsonová, ten, kdo za tím stojí. Prozatím jsme je nikde neobjevili.“

„Mohla by to udělat Louise?“

„Jistě. S blázny člověk nikdy neví.“

„Umí zacházet s počítačem?“

To ho zaujalo.

„Cože?“

Chris vzdychla. Rozhodla se, že mu to musí ukázat. Jenže jakmile to udělá, měla by vysvětlit i zbytek.

Bude nutné podělit se s ním o obsah té konopné obálky.

„Pojďte se mnou.“

Obvykle návštěvy nahoru po schodech nevodila. Byla to pro ni jakási ochranná bariéra. Tady to patřilo jen jí.

„Chtěla jsem zrovna jít za vámi, když jsem vrazila do Dinah, která se vydala opačným směrem.“ Došli za roh, kde čekal její stůl vedle zatažených žaluzií. „Tohle se ukázalo, když jsem zapnula počítač, abych se podívala na Victora.“

Zůstali stát. Chris potají odsunula obálku stranou, zatímco se Mac sklonil k obrazovce.

„A co?“ zeptal se.

Tehdy se podívala i Chris. Realita znovu uklouzla o kousek dál. „Zatraceně, to ne,“ zaúpěla. Začala mačkat klávesy, zkoušela jednotlivá okna prohlížeče. Všechno nevinnost sama. Vzkaz zmizel jako duch.

„Dinah!“ křikla a vyklonila se přes zábradlí dolů. „Nedělala jsi něco s mým počítačem?“

„Abych si zlomila nehet?“ zazněla odpověď zpoza zavřených dveří do koupelny.

„Ani jsem ji neviděl, že by šla nahoru,“ ozval se za ní Mac.

Chris se potila. Nemohla tomu uvěřit. Byla si jistá, že to viděla. Vždyť byla vzhůru. Člověk si přece za bílého dne nepředstavuje takové věci.

Už si nebyla jistá vůbec ničím.

„Co jste mi chtěla ukázat?“ zeptal se.

Nedokázala se na něj ani podívat. „Bylo to tu,“ hájila se hlasitě. „Vím, že to tu bylo.“ I ona sama slyšela, jak zoufale to zní.

Mac k ní opatrně přistoupil. „Co bylo kde, Chris?“

Tehdy k němu zvedla oči. Prosila, aby jí věřil, když si ani ona sama nebyla jistá, jestli si věří.

„Vzkaz. Varování. Ukázalo se na obrazovce, když jsem se připojila k internetu.“

„Co tam stálo?“

„Znáš mě. A nemůžeš mi utéct.“ Dobře ta slova znala. Napsala je sama, velmi, velmi dávno. Chytila se ho rozechvěle za paži. „Řekněte, že včera v noci v tom obchodě někdo byl, Maku. Prosím.“

Teď děsila i jeho. Poznala to z krátké nejistoty, která mu probleskla v očích. „Já nevím, Chris. Vy myslíte, že ano?“

Kývla. „Myslím, že mě někdo sledoval. Že byl ten někdo i tady. Že mě chtějí uštvat.“

„Proč jste nic neřekla?“

„Řekla!“ téměř zaječela. „Jednou, když jsem myslela, že mě někdo sleduje. A když jsme sem tuhle přišli. Nikdo neposlouchal. A včera v noci.“

„Ale to není všechno, že?“

Snažila se uvažovat rozumně. „Ano,“ kývla. „Myslím, že je v tom víc.“

Mac jí uvolnil prsty, kterými svírala jeho paži, a vzal její ruce do dlaní. Jako otec, který utěšuje dítě. Nebyla si jistá, jestli ji to rozčiluje, nebo se jí ulevilo.

„Tak dobře,“ řekl. „Seženu si nějaké informace a prověřím ostatní svoje lidi. Podle hlášení odtud vyhnali jen Victora, ale to ještě nemusí nic znamenat. Prozatím jsem přinesl vysílačku, kterou si necháte u sebe. Takže kdyby se cokoli dělo, můžeme se spolu spojit, než se mi podaří dostat sem telefonní společnost.“

„Já nechci telefon.“

„Nemáte na vybranou. Pokud se ukáže, že náš pachatel je Louise, všechno bude v pořádku. Ale nehodlám nic riskovat.“

Stabilní zázemí. Opora. Alespoň že on jí naslouchá. Nemyslí si, že se zbláznila. Což se změní, až mu poví zbytek.

„Chris?“

Zaskočeně se na něj podívala. „Ano?“

Pokusil se o úsměv. „Jestli tam venku někdo je, dostaneme ho, ano?“

„Dobře.“ A co když je někdo tady uvnitř, pomyslela si.

„Chris?“ zavolala zdola Dinah. „Co se sakra děje?“

Mac se otočil tím směrem, pak se znovu obrátil ke Chris, aniž by pustil její dlaně. „Pojďte teď se mnou ven, dám vám tu vysílačku, ano?“

Jen kývla. „Vysvětlím ti všechno u horké čokolády, Dinah.“ slíbila, když sešli po schodech dolů.

„U horké čokolády?“ odfrkla si agentka. „Kristova noho, ještě budeš chtít, abych ráno podojila.“

Mac a Chris došli k policejnímu vozu. „Ještě něco.“ zašeptal, když vytáhl přenosnou vysílačku. „Nejsem zrovna nadšený, že s ní máte zůstat sama.“

Všimla si, že má v kufru skutečný rybářský prut. Napadlo ji, jestli měl dnes vůbec příležitost ho použít. „Budu v pořádku.“

Narovnal se a zatvářil se policejně. „Přesto i ona patří k podezřelým.“ připomněl jí. „Podezřelý, který se zčistajasna objeví na vašem prahu, když si myslíte, že vás někdo sleduje.“

Chris se pokusila o úsměv. „Rozhodně se mnou noc nestrávíte, na to zapomeňte.“ opáčila prostořece.

„Přinejmenším dokud tohle neskončí.“

Napadlo ji, že to asi vůbec říct nechtěl. Ona to rozhodně nečekala. Nejhorší na tom bylo, že to myslel vážně. Před třemi týdny by se byla usmála. Teď to jen přidala k té hoře, která hrozila, že ji každou chvíli zavalí. Chtěla, aby ji znovu objal, ale to nemohl. A ona by ho nemohla nechat.

„Nechte žaluzie vytažené.“ nařídil jí a i ve tmě bylo vidět, jak najednou zčervenal. Jeho rozpaky ji okouzlily. „Tak na vás uvidíme. Ať vám s ní nehrozí nebezpečí.“

„A jak víte, že nehrozí nebezpečí jí se mnou?“

Mac se zazubil. „Proti těm nehtům byste neměla šanci. Teď už se běžte vyspat. Uvidíme se zítra.“

„Samozřejmě že pojedeš.“

Seděly v obývacím pokoji nad banánovým koláčem od Sarah Lee a kávou a dohadovaly se, jestli Jacqueline Christovou oprášit a nechat ji vydělat peníze.

„Už jsem ti to říkala několikrát.“ odsekla Chris. „Jen proto, že se o Jacqueline dozvěděl Pyrite, se o tom ještě nemusí dozvědět zbytek světa. Nemám nejmenší chuť vidět Paříž a je mi jedno, kdo za to má platit.“

Konečně zjistila, proč Dinah přijela. Samozřejmě nepřímo. Obávala se o ni.

Dinah by nikdy ani nenapadlo vyjádřit smutnou soustrast – ačkoli poslala Treyovi to největší květinové aranžmá, jaké byla Eloise schopná vytvořit – ale svým způsobem jí na lidech kolem velmi záleželo.

Proto byla tady, v Pyritu. A doháněla Chris k šílenství.

Nu, přinejmenším se v noci neozvaly žádné hlasy. Žádné návštěvy, žádná další překvapení.

„Žiješ na místě, kde jen o blok dál chovají prasata, a stěžuješ si na Paříž?“ ohrnovala drobná žena nos.

„Prasata ne, kuřata,“ opravila ji Chris. „Prasata mají nejmíň šest kilometrů odsud.“

Dinah jen zafuněla. „Není divu, že jsi ve střední Americe tak populární. Jsi jako jedna z nich.“

„Nezačínej, Dinah,“ upozornila ji Chirs. „Střední Amerika je podstatný zdroj tvých příjmů.“

„Bůh jim žehnej.“

„Četlas poslední rukopis, co jsem ti poslala?“ zeptala se Chris. Odpověď znala.

„Jistěže ne,“ prohlásila Dinah. „Nikdy Jacqueline nečtu. To dobře víš.“

„Prospělo by ti to,“ dobírala si ji Chris. „Pomohlo by ti to v intimních okamžicích s jistým tenistou.“

„Nebuď směšná,“ odfrkla si agentka, „to poslední, co potřebuju, je pomoc.“

Chris se poprvé po několika dnech cítila lépe.

„Co je tu legračního?“ zeptala se Dinah, když se Chris zasmála.

„Nic. Chybělas mi.“

„Ty mně taky. Ale příští rande máme v New Yorku.“

Chris si pohrávala se šálkem. „Víš, že všechny ty vraždy se staly v době, kdy jsme byly společně v St. Louis?“ zeptala se.

Dinah se napila kávy. „Věděla jsem, že na tom městě je ještě něco kromě mizerného počasí a sendvičů.“

„Dinah!“

„Cos čekala, že řeknu?“

„Nepřipadá ti to ošklivě zvláštní?“ naléhala Chris. „Já ty časy vybírala. Díky mně jsme tam kupodivu byly přesně ve chvíli, kdy se odehrávaly vraždy podle mých knížek jako podle manuálu.“

„Možná pro tebe fenomén média není tak cizí, jak sis myslela. Kdo ví? Mě teď zajímají důležitější věci.“

„Důležitější věci?“

Samolibě se usmála. „Pověz mi o tom fešném náčelníkovi.“

„Už jsme o něm mluvily.“

„Ríkalas, že čte Balzaka, chce rybařit a přestěhoval se do malého města, aby měl klid. Odkud je?“

„Z Chicaga.“

„A dál?“

„A dál je teď tady. Počítám, že se tu každou chvíli objeví, aby si s námi poklábosil.“

Dinah mávla rukou. „Nejdřív si musím něco udělat s vlasy. A nehty. A vzít si něco na sebe.“

„Má to být výslech, Dinah, ne rande.“

Právě tehdy ožila vysílačka na stole.

„Chris?“

Ukázala na ni, jako by to byl důkaz. Zvedla mikrofon. „Ano, Crystal?“

„Ahoj,“ pozdravila dívka, „náčelník chce vědět, jestli by ses s ním sešla asi tak za deset minut na radnici. A vzala s sebou počítač.“

„Deset-čtyři,“ řekla Chris, na což jí byl odpovědí smích. „Přepínám a vypínám.“

„Panebože,“ ulevila si Dinah a hodila do sebe zbytek kávy jako vodku. „To je teda vzrůšo.“

„Sue, co mám podle tebe dělat?“ Sue se naježila. „Ochránit ji.“

Mac postavil hrnek a zamnul si hlavu, která ho bolela poslední dva dny. „Mám člověka u ní před domem už dva dny, Sue. Včera jsem to byl dokonce já, což znamená, že jsem vůbec nespal. Což znamená, že jsem trochu unavený.“

„Ale viděl jsi ji?“

Hlas, který se ozval, zněl skoro stejně unaveně jako Makův. „Oceňuje tu péči.“

Sue se otočila jako na obrtlíku a zjistila, že Chris stojí ve dveřích s notebookem v ruce.

„Takže to vy jste byl včera v noci ten v autě s dalekohledem?“ zeptala se Chris a vešla dovnitř, aby si odložila počítač. Mac si všiml, jak ztrhané vypadá.

Zalitoval, že nemohou jít někam, kde je útulněji. „Pozoroval jsem ptáky.“

Zasmála se.

„Vaše agentka nepřijde?“

„Později. Prý se musí osprchovat.“

„Přijdeš dnes na večeři?“ zeptala se Sue.

Chris se zmateně zamračila.

„Ellen má narozeniny.“ připomněla jí Sue a vypadala ještě sklíčeněji, jestli to bylo možné.

Chris se omluvně usmála. „Nejsem si jistá, jestli byste Dinah zvládli. Dnešní dopoledne jsme trávily klinickou diskusí o mužské anatomii.“

„No tak před dětmi by se přece ovládala, ne?“

Chris se zatvářila ztrápeně. „Ona děti nebere na vědomí. Prý to jsou všechno malí nevychovaní mopslíci s rovnátky.“

„Jen na chvíli.“ zkusila to Sue.

„Přijdu.“ slíbila tedy Chris.

„Ještě jedna věc.“ vzpomněla si Sue a vyčítavě se podívala na Maka. „Pan Franklin si očividně nenechal svá tajemství pro sebe. Tisk se valí do města. Televize, rádio, noviny. Všichni jsou na cestě. Sladký spánek je do posledního pokoje rezervovaný pro lidi z Globu“

Možná to bylo lepší od přítelkyně. Každopádně se Chris sesula na židli, jako by ji právě někdo udeřil do břicha.

„Je mi to líto, zlato.“ řekla Sue.

Chris jen kývla.

A to mají udělat nějakou práci.

* * *

Kupodivu udělali. Na začátku se jim nedařilo nic najít. Všechny samozřejmé věci vyšly negativně. Chris ovšem rozhodně patřila k invenčním lidem.

„Kdo by to čekal?“ zabručel Mac, oči upřené na informace o Harlanovi.

„Já,“ prohlásila Chris a začala psát na klávesnici. Poté pokračovali k Dinah. „Harlan není člověk, co by čekal na boží zásah. Nehodlá plýtvat časem“

„Takže si proti svým protivníkům vymýšlí falešná obvinění?“

„Z toho, co se stalo na Floridě, to vypadá, že všechno, co o sobě kdy tvrdil, je snůška výmyslů, snad až na velikost nohy.“

„Včetně studia bohoslovectví.“

Chris se zazubila. „Jenom mě mrzí, že mě nenapadlo takové argumenty proti němu vytáhnout dřív.“

„Je to nezákonné,“ připomněl jí Mac.

Chris se tvářila jako pirát. „Stejně skončím v pekle, tak si to můžu aspoň užít.“

Najednou zazvonil telefon. Mac zvedl sluchátko. „Náčelník MacNamara.“

„Maku?“ ozvala se Sue nervózně. „Volá zvláštní agent Willis z FBI. Chce mluvit s Chris.“

„S Chris?“

„Říkal to. Honem si to vezmi. Mní sem další televizní štáb.“

Mac stiskl tlačítko. „Náčelník MacNamara. Co pro vás můžu udělat?“

Měla v úmyslu odnést ty informace k Dinah. Konfrontovat ji, chtít vysvětlení, odůvodnění.

Jenže nemohla.

Dinah byla vždycky její skálou uprostřed rozbouřeného moře knižního světa. Zdravý rozum ve vlnách šílenství. Mohla jí důvěřovat, když nemohla nikomu jinému. Takže když přišla domů a našla ji spát na pohovce, tak ji jen přikryla dekou a vydala se nahoru.

Zpronevěra. Jak ohavné slovo. Zločin, který páchají pokladníci v bankách a další takové anonymní postavy. Ne vaše literární agentka. Ne vaše přítelkyně.

Chris věděla, že má Dinah své problémy. Podporovala ji, pomáhala jí, dokonce ji přiměla, aby se léčila, když ji přistihli v oddělení obchodního domu s kapsou naditou ukradenými podprsenkami.

„Vyrůstala v rodině alkoholiků,“ vysvětlovala Makovi po telefonátu s agentem Willisem. „V hrozné nejistotě. Nikdy nevěděli, co budou jíst a jestli vůbec něco. Hrozně ji to poznamenalo.“

Dinah očividně nebyla s žádným tenistou. Utíkala před federálními vyšetřovateli, kteří se týden předtím objevili v její kanceláři poté, co jeden z jejích klientů pojal jistá podezření. Chris upřímně doufala, že za ní Dinah přijela, aby jí vyklopila, co se děje, a ne aby jen utekla někam, kde si myslela, že ji nikdo nebude hledat. Potřebovala jí dát šanci přiznat se. A tak poprosila Maka, aby s obviněním počkal, než s ní promluví.

Jenže pak to neudělala.

Místo toho vylezla nahoru a posadila se ke stolu s konopnou obálkou.

Chris Jacksonová měla záznam jako mladistvá. Nebo spíš Christian Charity Evensongová. Mac žasl. Byl to záznam ze Springfieldu.

Když v kanceláři osaměl, zavolal starému příteli, který ve Springfieldu pracoval už dlouhá léta.

Záznamy byly samozřejmě uzavřené. V osmnácti letech získal každý znovu čistý rejstřík, ať se předtím dopustil čehokoli. Soukromí jako ochrana. Policista si však to jméno pamatoval. Slíbil, že se pokusí něco vyšťourat. Mac mu poděkoval, pak zavěsil a dlouho jen seděl a hleděl před sebe.

Muselo to být něco pořádného, když si to policista pamatoval víc než patnáct let. Malé lži a velké lži.

Zamnul si čelo. Bylo na čase dát si pivo. Několik piv. Protože svolil, že dá Chris příležitost promluvit s Dinah, než ji začne vyslýchat sám, rozhodl se, že bude první, kdo si vezme směnu před Chrisiným domem. Zítra přijde čas na otázky.

Musela usnout. Probudila se v koutě, schoulená u svého stolu. Tričko měla propocené, celá se třásla. Bylo ráno.

„Krucinál…“ Zvedla ruku, aby si uhladila vlasy. Doufala jen, že v noci nekřičela. „Dinah?“

Byla napjatá. Bála se. Modlila se, aby ji nikdo neodhalil. Ráda by věděla, co se stalo.

Pamatovala si jen, že psala. Snažila se ventilovat děs, bolest a vztek, které na ni čekaly v těch pomačkaných starých papírech, jako to dělala celé roky. Zřejmě nakonec podlehla únavě a usnula přímo u počítače.

„Dinah!“ křikla trochu hlasitěji a rozechvěle se zvedla. Zahanbená. Vystrašená.

Způsobily to ty děsivé výjevy na pomačkaných stránkách. Trauma se vrátilo a začlenilo do přítomnosti. Ještě dnes ráno to všechno odnese Makovi. Znamená to mnohé vysvětlovat a doufat, že pochopí.

Ještě roztřesená se pustila ze schodů. „Sakra, Dinah, jsi vzhůru?“

Znovu se rozpomínala na uplynulý večer. Nejdřív Ellenina oslava, během níž se Dinah chovala pozoruhodně dobře, zato Chris jen sotva přežívala. Pak přípitek na nové smlouvy. Nakonec Dinah usnula a Chris utekla nahoru.

Utekla.

Hořce se zasmála.

„Dinah?“

Došla do přízemí. Nejdřív se vydala do kuchyně, kde byly žaluzie zatažené a prázdno. Což znamenalo, že je Dinah někde venku. Nesnášela zatažené žaluzie.

Zamířila do obývacího pokoje. Pohovka byla ještě pořád rozestlaná. Zpřeházená.

Zvláštní.

Chris se zarazila. Napadlo ji, co se asi stalo s její afghánskou dekou. Barvy se nějak změnily. Všechny ztmavly, jako by je někdo polil kbelíkem barvy.

Sevřel se jí žaludek.

„Dinah?“ Tentokrát šeptala.

Šeptala a kradla se opatrně vpřed jako dítě. V děsu, co najde. Najednou věděla, ale nechtěla tomu věřit.

Dinah tam byla. Byla tam, paže jí visela přes postel. Vlasy měla rozhozené jako mořské řasy. Její broskvová saténová noční košile byla smáčená.

Smáčená. Lesklá a černá.

Chris zaslechla bzučení prvních much a zajíkla se. „Dinah?“

Prosebně.

Doklopýtala k vysílačce.

Elvis Jones slyšel její výkřiky o pomoc, které se nesly z vysílačky, až v poslední vězeňské cele, kde spal.

KAPITOLA 17

Mac rozrazil dveře a našel ji, jak se pokouší o srdeční masáž a umělé dýchání. Stačil jediný pohled, aby mu bylo jasné, že je to zcela zbytečné. Chris však s vervou pokračovala a křičela u toho, jako by mohla vlastní silou přivést tu ztuhlou zohavenou postavu zpátky k životu.

V mžiku byl u ní. „Chris, přestaň,“ okřikl ji a odtáhl stranou. „Nemůžeš už nic udělat.“

Snažila se mu vytrhnout, v očích divoký výraz, ruce i oblečení od krve. „Ne! Ne, sakra, tohle jsem jí udělala já!“

A přesně v tu chvíli se ve dveřích objevil první novinář.

Od té chvíle se rozpoutalo peklo. Mac neměl dost mužů, aby ovládl místo činu. Objevil se tu Ray Sullins v naději, že s ním někdo udělá rozhovor, Pošuk Allen se málem porval s chlapíkem ze CNN. Sousedé se shlukovali, doprava vázla, všichni chtěli vědět, co se děje. Uvnitř visel ve vzduchu pach katastrofy. Chris se choulila na židli v kuchyni, ruce zaťaté v klíně, hlavu sklopenou, a ignorovala Victorovy pokusy zaujmout její pozornost venku za oknem.

Mac už v životě viděl hodně ošklivých vražd. Tahle bezesporu patřila k těm nejhorším. Mnohačetná řezná poranění, bodání, řezání, znetvoření. Malá agentka neměla šanci.

A Mac nemohl ani za nic přijít na to, jak se to mohlo stát. Venku seděl asi do dvou hodin a sledoval ty dvě, jak si povídají na pohovce. Vystřídal ho JayCee, který přísahal, že neopustil své stanoviště, dokud neuslyšel výkřiky. Nic neviděl ani neslyšel.

„Svítilo se tam krucinál celou noc,“ rozčiloval se Mac. „Jak je možný, žes nic neviděl?“

JayCee se začínal potit. „Nikdo nevešel do domu ani z domu,“ prohlašoval. „Vůbec nikdo. Přísahám.“

Mac rozhodil rukama kolem sebe. „Předpokládám, že se vrah zhmotnil z podlahy a pak zase zmizel, zatímco ses díval. Možná tě posypal kouzelným práškem, abys ho neviděl, ne?“

„Právě přijel doktor Clarkson,“ oznámil Curtis ode dveří. „A reverend Sweetwater.“

„Zatraceně,“ ulevil si Mac, teď už doopravdy rozčilený. „To je to poslední, co potřebuju.“

„Nemusíš se bát, že by tě otravoval,“ prohlásil John s polaroidem v ruce. „Bude se předvádět před kamerami ze všech sil.“

„Chci znát dobu úmrtí!“ křikl na Toma, který právě vešel.

„Doprdele, doprdele,“ vydechl Tom a zůstal ohromeně stát. „Musím si najít klidnější město.“

„Zajdi se podívat na Chris.“

Tom zvedl hlavu. „Kde je?“

„V kuchyni.“

Otočil se tím směrem a zjistil, že Chris stojí na vratkých nohou. „Maku?“

Bylo neuvěřitelné, že neupadla. Byla bledší než mrtvola na pohovce. Oči měla zapadlé, kolem nich tmavé kruhy, celá se třásla. Mac jí předtím omyl obličej u kuchyňského dřezu. Umyl jí i ruce, zatímco tam stála, třásla se a mlčela. Ale oblečení měla ještě pořád nasáklé krví. Ruce pevně semknuté, jako by se jimi držela pohromadě.

Překročil pásku a vydal se k ní. „Posaďte se, kruci, Tímhle nikomu nepomůžete.“

Zavrtěla hlavou. „Musím… vám něco ukázat.“

Ještě něco? Sel za ní. Držela se zábradlí jako o život a stoupala pomalu po schodech.

Mac už z chodby slyšel vrčení. Počítač byl zapnutý.

„Usnula jsem,“ vysvětlovala. „Včera jsem šla v noci pracovat, když Dinah usnula. Na nové…“

Mac nechtěl slyšet víc. Sklonil se, aby si přečetl, co stojí na obrazovce.

… tak hrozné, že bylo těžké rozeznat, že je oběť člověk. Krev nasákla do povlečení, polštářů, stékala na podlahu. Krev, tmavá, hustá vlna krve…

Nepotřeboval vidět víc.

„Myslím, že jsem to udělala já,“ zašeptala Chris jako ve snách. Popelavá a roztřesená. „Musela jsem ji zabít já.“

A bylo hůř. Mnohem hůř. Mac nedokázal Chris přesvědčit, že agentku nezabila ona, a nedokázal najít jiné rozumné vysvětlení, jak by to mohl provést někdo jiný! V každém případě ji chtěl dostat někam, kde by si s ní mohl promluvit, kde se bez vyrušování dostane k jádru věci. Místo toho musel jednat se starostou, s tiskem a se všemi úředními osobami od Farmingtonu až sem. Všichni větřili senzaci.

„Johne, udělej pro mě něco,“ požádal, když vedl Chris zpátky po schodech dolů. „Vezmi Chris do šerifovy kanceláře. Na radnici je teď přelidněno. Potřebuju si s ní někde v klidu promluvit.“

„Je zatčená?“

„To by tedy rozhodně měla,“ ozval se soudce Edward Axminster, který se zhmotnil v hale.

Ani jeho tu Mac nepotřeboval. Axminster tu byl, aby se pomstil. A jestli nebude Mac postupovat velmi opatrně a nedá mu nějaká malá vítězství, tak to bude moc ošklivé. Předhodí Chris vlkům a nikdo už se nedozví, co se děje.

„Přečtu jí její práva,“ řekl nahlas a otočil se k omámené Chris.

John vytáhl pouta. Chris stačil jediný pohled na ně a začala couvat, jako by uviděla příšeru. „Ne,“ prosila děsivě tenkým hláskem. „Prosím, já nemůžu… ne…“

„Chris, já musím,“ bránil se John.

Mac, který odříkával stará známá slova, mávl na Johna rukou. „… chápete svá práva, jak jsem vám je přečetl?“

Oči pořád upírala na Johna, který si připnul pouta zpátky k opasku.

„Chris?“

Trhla sebou. „Ano.“

„Budu u vás, hned jak to bude možné. Do té doby na vás dohlédne Elvis.“

Znovu ho neposlouchala. „Je tam… obálka,“ řekla, hlavu sklopenou, aby ji soudce nemohl slyšet. „Je na ní napsáno jméno Christian. Přineste ji,“ poprosila. „Nikdo jiný, jedině vy.“

Kývl, ačkoli netušil, o čem mluví. „Zase bude dobře,“ slíbil.

Ohlédla se tam, kde už tělo přikryli plachtou. „Ne, nebude.“ hlesla a následovala Johna, který ji vedl k zadním dveřím v pokusu vyhnout se kamerám a tisku.

Makovi trvalo čtvrt hodiny, než zajistil místo. Dalších pět minut, než našel obálku, kterou se domníval, že měla na mysli. Starou a ohmatanou, se jménem Christian Charity Evensongová.

Scházel po schodech zpátky dolů, když vysílačka ožila.

„Náčelníku!“

Byla to Marsha a znělo to zoufale.

Mac málem upustil obálku, jak se snažil rychle vytáhnout vysílačku. Všichni v místnosti mohli slyšet ty strašlivé výkřiky v pozadí.

„Co se sakra děje?“ zaburácel.

Dovnitř přiběhl zadýchaný John. „Elvis se ji pokusil odvést do cely…, náčelníku, radši byste tam měl jet.“

Křik pokračoval pořád dál.

„Tome!“ zavolal Mac a přeskočil poslední čtyři schody. Tom popadl svou brašnu a vyrazil za ním.

Chris otevřela oči a zjistila, že je ve světlé pastelové místnosti, kam svítí oknem slunce. Další dvě hodiny jí trvalo, než se zmohla na nějakou souvislou myšlenku.

Mozek měla jako z vaty, v ústech vyprahlo a na bradě cítila slinu.

Sedativa. Nacpali ji sedativy.

Panika rázem stoupla. Kdo jí je dal? Kde to je? A proč?

Kdo jí došlo rychle. Proč trvalo o něco déle.

Olízla si rty a protáhla se. Na stehně měla modřinu. Velkou. Ráda by věděla proč. Na to, co se odehrálo ve vězení, si vzpomínala jen v útržcích.

Elvis. Říkala mu, aby ji tam nedával. Kamkoli, jen ne do jedné z těch strašných malých černých kobek. Kamkoli, jen ne zpátky do tmy. Napadlo ji, jestli jí pro uklidnění dali valium. Ale s tím, jak byla mimo, pravděpodobně potřebovali i padesát miligramů thorazinu. Nebo možná haldol. Jazyk měla oteklý, v ústech pachuť.

Prosila je, aby to nedělali, aby ji jen vzali ven, na otevřené prostranství, kde by se mohla nadechnout. Prosila, plakala. Ale nikdo nechápal. Neuvědomovali si, že jí sedativa nahánějí ještě větší hrůzu než tma. Že nikdy nepila, protože ji alkohol připravoval o sebekontrolu stejně jako návykové léky.

Zamžikala, pokusila se zaostřit.

„Chris?“

Otočila se a našla vedle postele spolehlivou dobrou Sue. Pokusila se na ni usmát. Říkala si, jak dlouho tu už asi sedí.

„Ahoj“

Měla přesně stejný výraz jako ten den, kdy si Tomy rozbil hlavu na kole. „Jak se cítíš, zlato?“

Chris se pokusila mávnout rukou. „Hloupě,“ vypravila ze sebe.

Sue to zjevně rozčílilo. „Hloupě?“ rozohnila se. „Po tom, co se ti stalo? Jak se opovažuješ?“

Tentokrát se Chris usmála přirozeněji. „Díky,“ zamumlala. „Tohle jsem přesně potřebovala. Jsem v Puckettově?“

„Mysleli si, že to bude nejlepší. Chtěla jsem tě odvézt domů, ale tam by nemohli…“ Sue odumřel hlas. Odvrátila oči.

„Tam by mě nemohli hlídat,“ dopověděla za ni Chris.

Zahanbeně přikývla.

„To nic, Sue. Jsem podezřelá z vraždy. Takovéhle věci se s podezřelými dělají.“

„Ale pitomost!“ odsekla Sue.

Chris usoudila, že by se mohla posadit. Zkusila to. Ucítila prudkou bolest v boku. Rozpomněla se. Upadla na podlahu, když se vzpouzela Elvisovi. „Musím se omluvit.“

„Za co?“ žasla Sue.

Chris se zatvářila ostýchavě. „Že jsem se vrhla na Elvise. Nezasloužil si to.“

Sue se zakřenila. „Přišel jen o jeden zub. Vypadá celkem jako předtím.“

„Jo, ale stejně mě to mrzí.“

Cítila se prázdná. Bez emocí. Myšlenky se jí však konečně začaly projasňovat. Jako když se zvedá mlha.

Pak se podívala na své ruce. Téměř čekala, že uvidí krev.

Sue ji chápala. „Je mi to hrozně líto, zlato.“

Ale Chris ji neslyšela. Neslyšela nic, najednou jí začalo zvonit v uších a přišla první vlna hrůzy.

Zápěstí. Je svázaná. Přivázali ji k posteli.

Nemusela to zkoušet. Stejně to udělala, zvedla paže. Zastavily se jen pár centimetrů nad postelí.

Najednou nemohla dýchat.

„Chris?“

„Sundej mi to,“ zaprosila. Nedokázala odvrátit pohled. Trhla rukama a znovu se zarazily. Svěrací kazajka. Celou ji sešněrovali.

Sue vstala. „To já nemůžu,“ bránila se vyděšeně. „Udělala bych to, ale oni říkali, že je to pro tvé bezpečí.“

„Sundejte… mi… to!“ Chris lapala po dechu, dál škubala rukama, potila se, panikařila jako kůň při požáru.

Všechno se vracelo zpátky jako bumerang. Každé mučení, každý ohavný trest, který musela snášet za své hříchy. Teď za ně platí znovu a tentokrát to nepřežije.

„Sue,“ nařídila a snažila se, aby to znělo aspoň trochu příčetně. „Sežeň mi Toma. Maka. Musím… s nimi mluvit.“

„Ale Chris…“

Chris na ni upřela tvrdý pohled, který ji stál poslední zbytky sebekontroly. „Prosím, Sue. Nevíš, jak je to důležité.“

Mac se tam dostal za pět minut. Když otevřel dveře, Chris byla smáčená potem a třásla se. Čelisti měla zaťaté, aby nekřičela, zápěstí rozdrásaná. Stará dobrá metoda, léky a svěrací kazajka. Umocňované už jen elektrošokovou terapií v naději, že pacient jednoduše zapomene, že má nějaký problém.

„Prosím.“ zasípěla, aniž by se na něj dokázala podívat, „dostaňte mě ven.“

„Dejte mi nůžky.“ obořil se na sestru, která šla za ním.

Malá žena se zarazila. „Nenlyslím –“

Napřáhl ruku. „Dejte mi ty zatracený nůžky!“

Chris si nebyla jistá, jestli úvazy přestříhl nebo jednoduše rozerval, ale během několika okamžiků byla volná. Vyskočila z postele, jako by byla panáček z krabičky na pérko. Za ní vlály cáry svěrací kazajky. Zdravotní sestra vyděšeně klopýtala pozpátku ke dveřím. Už by byla dávno na chodbě a svolávala poplach nebýt Maka, který se opřel o dveře a držel je zavřené.

„Mám pistoli.“ připomněl sestře jemně. „Nikam neuteče.“

Chris si roztřeseně strhla kazajku a hodila ji na zem. Vrhla se k oknu, než přišla malátnost. Vlna, která ji zaplavila a připravila o rovnováhu. Chytila se parapetu a zavřela oči. Cítila pod bosýma nohama studené dlaždice a teplé slunce ve tváři. Konečně se pořádně nadechla.

„Je to lepší?“ zeptal se Mac.

Kývla.

Mac pustil dveře. „Už můžete jít.“ řekl sestře. „Bude v pořádku.“

„S tím nepočítejte.“ varovala ho sestra, ale odešla.

Chris se zasmála. Znělo to nepřirozeně. „Má pravdu. Většina lidí, která by předvedla to co právě já, by vám šla po krku.“

„Většina lidí nemá takovou hrůzu z toho, že budou někde zavření.“ namítl. „Je mi to líto. Nevěděl jsem, že vás sešněrovali. Měl jsem Johnovi jasně říct, že vás chci jen vyslechnout.“

Chris lapala po dechu. „Nemůžou za to, nic nevěděli.“ Další lačný nádech. „Chudák Sue. Asi jsem ji vyděsila.“

„S tím si nelamte hlavu. Řekl jsem jí, aby venku počkala na Toma.“

Chris kývla. Zavřela oči.

Mac jen čekal, až se trochu uklidní.

„Nechcete mi povědět o vašem pobytu na psychiatrii?“ zeptal se konečně stejně klidným hlasem, jako by se ptal, co si dá k večeři.

Napřímila se, ruce opřené o vyhřátý parapet. „Jak to víte?“ zeptala se.

„Dedukce. Většina lidí při panickém ataku nevykřikuje doporučené dávky antipsychotik.“

Další vzpomínka, Makový ruce. Pevné, bezpečné. Jeho klidný vyrovnaný hlas.

„Panebože,“ zasténala a zavřela pokořeně oči. „Vás jsem taky chtěla pokousat.“

Opatrně se otočila přes rameno. V jeho očích jiskřilo pobavení. „Za jiných okolností by to možná byla zajímavá taktika.“

Chris bylo do smíchu a zároveň zatoužila někam se v hanbě odplazit. „Takže vy jste na svazovaní, MacNamaro? No, tak já ne.“

„Očividně.“

Konečně se podívala dolů a uvědomila si, že má na sobě jen modrého andělíčka. „Kristepane, jak tyhle věci nenávidím,“ vydechla znechuceně a dotkla se pacientské košile. Vzápětí si uvědomila další aspekt tohoto prádla. „Opovažte se mi koukat na zadek.“

Ani se nemusela podívat, aby jí bylo jasné, že se zubí. „Ale je vážně pěkný.“

„Jo,“ opáčila a konečně se k němu otočila. „Já si taky v jednom kuse představuju, jaké by to bylo s nafetovaným bláznem.“ Jen pro jistotu si otřela bradu, jestli na ní nemá sliny.

To ubralo trochu světla v jeho očích. „Musíme přejít k věci,“ připomněl jí.

Trvalo jí ještě čtvrt hodiny, než se pořádně vzpamatovala a začala souvisle uvažovat. Personál s ní nechal Maka o samotě. Očividně se rozhodli buďto důvěřovat jeho schopnostem, nebo ho seškrábnout z podlahy, až s ním bude hotová. Chris začala přecházet sem a tam.

„Co bude dál?“ zeptala se.

Mac se nepohnul, dál se opíral o dveře. V rozporu s nemocničním řádem kouřil.

„Potřebujete právníka.“

„Měl byste mi tohle radit?“

„Ne.“

„Dobře. Tak právníka. Co dál?“

„Slyšení u soudu.“

To ji zarazilo. „Myslíte tím u soudce?“

Mac se usmál, ale vůbec to nevypadalo hezky.

„Jaké mám vyhlídky?“ zeptala se a zatajila dech.

„Je na něm, aby stanovil kauci. Je dost možné, že to neudělá.“

Další vlna oslepujícího strachu. „Což znamená?“ vypravila ze sebe, ačkoli věděla.

Vyrovnaně na ni hleděl. „Do soudu byste musela zůstat v městském vězení.“

Téměř se jí podlomila kolena. Všimla si, jak ji chce Mac zachytit, a mávla rukou, aby to nedělal. „To nezvládnu,“ řekla jen. Slyšela, jak to zní. „Nemůžu.“

Mac potáhl z cigarety a vyfoukl kouř k požárnímu detektoru. „Myslím, že byste mi radši měla vysvětlit proč.“

„V tom případě si radši sežeňte diktafon.“

Mac ji chvíli pozoroval. „Až si seženete právníka.“

Radnice připomínala hučící úl. Hemžilo se to tu politiky, novináři i místními občany, kteří se přišli ochotně podělit s veřejností o svůj názor. Harlan sehnal většinu svého stáda, aby pro ně žádal ochranu před satanem a spravedlivou odplatu za Chrisiny ohavné zločiny, Sue podávala kávu bojovníkům za osvobození Chris Jacksonová. Třetí skupina se dožadovala ochrany svých dětí před psychopatkou. Maka bolela hlava jako střep a viděl jako dost nepravděpodobné, že by se to mělo brzy zlepšit.

„Klientka se podrobuje psychiatrickému posudku,“ informovala právnická soudce, který dočasně opustil své komnaty kvůli světlům reflektorů. Právnička, důvtipná a bystrá černoška jménem Brenda Fitzwalterová, která sem ze St. Louis dorazila rychlostí blesku, neztrácela čas. Dokonce se už stihla spřátelit s opičákem panem Lincolnem. Za to, že ji zavezl k Harmonii osobně, bylo Makovi jasné, že si rozhodně soudcovu přízeň nevyslouží.

Na soudce Brendiny argumenty nijak nezapůsobily. „Je mi jedno, jestli má třeba audienci u papeže,“ prohlásil úředně a nadřazeně. „Ráno se dostaví před soud ke slyšení. A vezměte na vědomí, slečinko, že nebudu tolerovat její výbuchy.“

„Ještě jednou mi řeknete slečinko,“ opáčila Brenda a opřela se o stůl, „a požádám o slyšení před soudní kontrolní radou. Je vám to jasné?“

Mac je ignoroval a dával dohromady nahrávací zařízení.

Vyrušil ho John. „Myslel jsem, že byste měl vědět, že nám Mary Willoughbyová dnes ráno nahlásila jednoho honimíra.“

Mac si zamnul čelo. „Kdy?“

„Asi ve čtvrt na pět. Vstávala do práce, dělá v nemocnici, a zahlédla ho na svém trávníku, jak tam čile masturbuje.“

Mac vzdychl. „Allen?“

„Neviděla obličej, zato jeho nástroj si zapamatovala. Prý byl neobyčejně vybavený.“

Mac se zasmál. „Vyrazte k Allenovi,“ navrhl. „Běžte dovnitř a promluvte s ním… počkejte chvíli. Willoughbyová bydlí hned za Chris, je to tak?“

John kývl.

Mac si nebyl jistý, jestli je to dobře nebo špatně. „V tom případě si s ním promluvte. Možná něco viděl. Pak za mnou přijeďte do nemocnice. Musím udělat výslech.“

Pokusil se zmizet, ale tentokrát se před ním objevila Sue jako anděl pomsty. „Spoléhám na tebe,“ varovala ho.

Mac vzdychl. „Spoléhej na jejího právníka,“ navrhl. „Já mám jen provést nestranný výslech.“

„Ale víš, že to nemohla udělat!“

Mac po ní střelil pohledem. „To neví nikdo, Sue. Zjisti mi, jak se do toho domu mohl dostat někdo jiný, aniž by ho JayCee viděl, a v tu ránu se postavím na barikády s vámi ostatními.“

Sue se nepohnula. „No tak, Maku,“ zaprosila, oči vlhké. „Řekni mi, že nevěříš tomu, co o sobě říká.“

Chvíli na ni hleděl. Věrná, pragmatická a zapálená pro věc. Rád by s ní souhlasil. Mnohem víc, než by ho ještě před týdnem bylo napadlo. Kčertu, přijel do Pyritu, aby našel klid, a místo toho už tři noci nespí kvůli jedné umíněné a nešťastné ženské.

„Nechci tomu věřit,“ dokázal jen přiznat. „Nevím, co víc ti k tomu mám říct.“

Sue neviděla tu děsivou scénu ve vězení. Neviděla Chris, jak křičí a plive. Nečetla ten rozpolcený a nesourodý text patnáctileté dívky na pomačkaných žlutých stránkách. Jenže Mac ano a přesto chtěl dopřát Chris luxus pochybnosti. Takže co z toho plyne?

„Bože, jak tyhle testy nesnáším,“ vzdchla Chris a zakousla se do jablka. „Jsou příšerné. Navíc vzhledem k tomu, že mám bakaláře z psychologie, přesně vím, jak každý z nich probíhá, takže jsou tak trochu k ničemu.“

Mac seděl u stolu na sestemě naproti ní, nahrávací zařízení na stole, John zaujal místo na židli u dveří a listoval nemocničním časopisem.

„Chcete říct, že jste výsledky zkreslila?“

Chris se zazubila. Přitom měla pocit, že co nevidět vybuchne, s křikem uteče chodbou pryč. Hodiny nekonečného vyptávání plešatého pasivního psychiatra, který se specializoval na alkoholismus, mezi čtyřmi bezútěšnými holými stěnami. Tohle měla dávno za sebou. Podruhé už ne.

Pozitivní na tom bylo, že Tom nařídil, aby jí nikdo nedával žádné léky. To by byl poslední hřebíček do rakve. Zaměstnanci nemocnice kolem ní dosud chodili po špičkách a nervózně se usmívali.

„Mám otázku. Četl jste to?“ Kývla k obálce, která ležela vedle přístroje.

„Četl“

Překonala nutkání zalétnout pohledem k Johnovi. Tohle nebylo nic, o co by se mohla dělit. Johna ale znala. Nikdo se o tom od něj nedozví.

Dozví se to u soudu.

Znovu se jí udělalo špatně.

„Ta vražda se stala úplně stejně, je to tak?“

„Jako ta ze starého příběhu? Napodobila scénu, kterou spisovatelka právě psala do nové knihy. Ano.“

Chris kývla, hrdlo stažené. „Pak jsem to musela udělat já.“

„Proč?“

Vzhlédla. Před sebou viděla schopného policistu, který se ji čtyřikrát snažil přesvědčit, aby si vzala k výslechu Brendu, a který s sebou vzal Johna, protože důvěřoval jeho diskrétnosti. Muže, který jí dává víc šancí, než si dávala sama.

„Protože jsem ten příběh nechávala zamčený v depozitních schránkách od chvíle, kdy jsem ho napsala. Jsem jediná, kdo ho viděl.“

„To víte jistě?“

„Myslím si to. Napsala jsem ten příběh jako terapii, když jsem byla uvězněná ve fultonské léčebně. Od té doby byl zamčený.“ Pokusila se o úsměv, ale vypadalo to spíš vyděšeně. „Jakýsi osobní talisman, chápete? Konec a začátek. Smrt a vzkříšení. Doteď jsem to nepovažovala za součást vraždícího vzorce, protože to nebyla knížka. Nikdy jsem ten rukopis neměla nikde, kde by ho mohl někdo vidět. Jenže pak jsem začala postrádat věci, vidět věci a… a slyšet věci… A pak, Dinah. Přesně jako v tom příběhu.“

„Tvrdíte, že ten příběh nikdy neviděl nikdo jiný. Nevíte to s jistotou?“

Chris upírala oči na oprýskaný stůl. „Zvolená léčba tehdy zahrnovala sedativa a elektrošoky. Potíž je v tom, že taková kombinace vám zničí krátkodobou paměť. Já… z toho období ve Fultonu si pamatuju jen pár útržků.“

„Jakých útržků?“

Nahlížel jí do duše, na místa, kam už se sama nikdy podívat nechtěla. Svírala teď jablko tak pevně, že z něj začínala vytékat šťáva. „Tma, kožené řemeny. Hlasy. Neustálé blábolení a nářek. Lidé, kteří se kolem pohybují jako ve zpomaleném filmu. Pocity. Strach, osamělost, dezorientaci. Pocit, že se dusím. Jednu osobu.“

„Jednu osobu?“

Vzhlédla, překvapená vlastními slovy. „Já nevím. Někoho…, kdo se na mě díval. Pozoroval mě. Možná to byla sestra, už si opravdu nevzpomínám. Mám v hlavě jen matný… obraz, ten člověk stojí vždycky na okraji. Pojmenovala jsem ho Pozorovatel. Už dlouho jsem na to nemyslela. Podle mě byl skutečný. Ale jistá si tím nejsem.“

„Kvůli čemu vás léčili?“ zeptal se Mac hlasem pozoruhodně jemným na to, že byl policista, který vede výslech.

Chris bylo do pláče a tohle už se jí nestalo patnáct let. Dokonce ani, když viděla Dinah na své pohovce. Ani když se bála, že se to všechno vrací navzdory všemu, co tvrdili lékaři.

„Akutní psychické zhroucení,“ zašeptala. „Matka tvrdila, že to byl můj trest.“

„Trest za co?“

Chris znovu zavřela oči. „Že jsem otěhotněla. Ve čtrnácti.“

„Co se stalo?“

„To nevím. Nevzpomínám si. Z toho těhotenství si nepamatuju vůbec nic. Doktoři říkali, že už si asi nikdy nevzpomenu. Že jsem to celé vymazala.“

„Proto jste byla ve Foultonu?“ zeptal se Mac. „Kvůli zhroucení?“

Chris věděla, že se na ni John dívá. Nedokázala otevřít oči. „Svým způsobem.“

„Tak proč tedy, Chris?“ zeptal se Mac s naprostým klidem. „Fulton je zařízení pro psychicky narušené zločince.“

Chris si uvědomila, že nezbývá než to vyslovit. Otevřela oči a potlačila nutkání rozplakat se. „Za to, že jsem zavraždila svou dceru.“

KAPITOLA 18

Zvenčí sem doléhaly běžné zvuky nemocnice. Lidé procházeli kolem, ozývaly se hlasy, cinkání výtahů, zvonění telefonu. Uvnitř seděla Chris schoulená nad jablkem. Mac vydržel zůstat na místě jen proto, že byl velmi dobře vycvičený.

Zatraceně, zatraceně. Do hajzlu s tím vším! Není divu, že ji Harlan tak popouzí. Že adoptovala všechny nešťastné děti ve městě. Že má v těch uštěpačných očích věčný stín.

Už to bylo hodně dávno, kdy musel přerušit výslech, protože nemohl dál. Teď se natáhl a stiskl tlačítko OFF.

Chris ten pohyb zachytila a vzhlédla. Mac ještě pořád seděl jako opařený. Bylo to jako rána pěstí do břicha.

Což znamenalo, že je ten poslední člověk, který by měl vést tohle vyšetřování. Protože je v tom až po uši.

Měl by odsud hezky rychle zmizet a předat ji někomu jinému. Možná Garavagliovi, stejně se sem vrátí. Dokonce i John by byl víc nestranný.

Vytáhl cigaretu a zapálil si. „Jsem tak nějak rád, že jsem nikdy neměl to potěšení poznat vaše rodiče,“ zabručel.

Chris stále svírala jablko. Sarkasticky se zasmála. „Měli své přesvědčení. Znovuzrozeni skrze Pána se schopností jasně rozeznávat dobro a zlo a tíhy hříchů. Zato příznaky těhotenství zjevně rozeznat nedovedli.“

Mac v duchu znovu viděl tu vyděšenou holčičku na kolenou ve tmě. Dívku s pouty na rukou, když ji zamkli na oddělení s ostrahou. Týrání dětí ve jménu Boha. Stará známá věc.

Už mnohokrát byl zasáhnout u podobného bohabojného rodiče. Častokrát zatoužil umožnit mu okamžitou schůzku se Stvořitelem. V podstatě doufal, že by něco takového jednou mohl zprostředkovat Chrisiným rodičům.

„A vy si z toho období nic nepamatujete?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Nic. Jeden den jsem v kuchyni drhla podlahu, druhý den jsem se probudila v pekle.“

Chvíli kouřil a pozoroval nové modřiny, které měla na zápěstí ze včerejšího boje. „Spáchala jste ty vraždy?“

Málem od něj ucukla. „Jakou máme jinou možnost? JayCee u mě doma neviděl nikoho kromě mě.“

„Nemluvím o Dinah,“ řekl. „Mluvím o těch ostatních. Udělala byste to?“

Chvíli tu jen roztřeseně seděla. Mac čekal. Nakonec zavrtěla hlavou. „Já nevím,“ přiznala zničeně. „Musela jsem to být já.“

„Proč?“

„Protože jsem měla tu možnost. Znám knížky. Trávila jsem spoustu času v St. Louis tím, že jsem pozorovala lidi, abych si vybrala ty pravé. Můj příběh z Fultonu dokonale pasuje na vraždu Dinah a já jsem jediná, kdo ho znal.“

„To si myslíte.“

Mávla rukou. „Kdybych to nebyla já, nešlo by tu o někoho, koho znám teď. Musel by to být někdo, koho jsem znala tehdy. Někdo, kdo byl tenkrát ve Fultonu. Myslím, že je dost nepravděpodobné, že by mě někdo odsud znal odtamtud. A i kdyby ano, jedině já vždycky viděla důkaz, že mě někdo pronásleduje. Musela jsem mít zase halucinace. Neviděl jste člověka, kterého já viděla na zahradě. Neslyšel jste kroky, ani ten dětský…“ Zajíkla se. „Dětský pláč v noci. Neviděl jste tu stříbrnou minci.“

Teď zpozorněl i John.

„Jakou stříbrnou minci?“ zeptal se Mac a snažil se zachovat klid.

„Cooterovu stříbrnou minci z roku 1898,“ opáčila. „Našla jsem ji, když jsem to u sebe doma převrátila vzhůru nohama, abych zjistila, odkud je ten dětský pláč.“ Zavřela oči a Mac si všiml, že se chvěje. V poslední chvíli se ovládl a nenatáhl se k ní. Ne tady. Ne teď.

„Musí to… musí se to dít znovu,“ zašeptala sama pro sebe.

„Co se stalo s tou mincí?“ zeptal se.

„Nevím, jestli tam vůbec doopravdy byla. Nebo jsem ji možná vzala a dala někam jinam. Myslela jsem, že ji mám v konvici… Jenže jsem ji nemohla znovu najít, když jsem ji pak hledala.“

Mac střelil pohledem po Johnovi. John rozkaz okamžitě pochopil, beze slova vstal a odešel. Zajede ke Chris domů a důkladně to tam prohledá.

„Povězte mi něco o akutním psychickém zhroucení,“ vybídl ji Mac, aniž by znovu zapnul nahrávání.

Chris na chvíli zapomněla na jablko. „Proč? Je tu dokonale nudný psychiatr, který vás může informovat.“

„Chci slyšet vaše dojmy.“

Pokrčila rameny. „Vysvětlili mi to jako přetížení oběhového systému. Když je toho na vás moc a nemáte dost síly se s tím vyrovnat, bum, a myslíte si, že jste pes.“

„A prognóza?“

„Myslíte, jestli se to dá léčit? Ano. Vrátí se to? Myslím, že ano.“

„Co říkali oni?“

„Říkali, že pokud zase získám schopnost zvládat to, nemělo by se to opakovat. Ale obávám se, že se spletli.“

Mac zadusil cigaretu a zamnul si horní ret. „Může člověk trpící akutním psychickým zhroucením fungovat v každodenním běžném světě?“

„Cože?“

„Byla jste nejpřekvapenější ze všech, když jste se dozvěděla o těch vraždách. Opravdu si myslíte, že byste mohla páchat sériové vraždy a ani o tom nevědět?“

„Zabila jsem vlastní dítě a nepamatuju si to!“ vykřikla pronikavě. „Proč by tohle mělo být jiné?“

„Protože si nevzpomínáte vůbec na nic, co se v tom období dělo,“ opáčil a předklonil se k ní. „Zato tady jste fungovala naprosto normálně.“

„Ale ty moje noční můry,“ nedala se. „V noci, když spím…, je to, jako bych zmizela. Jako když vím, že se něco děje, ale nemůžu si vzpomenout, co to je. Je to hrůza.“

„Jako vražda?“

„Ano!“

„Kolikrát jste takovou noční můru měla?“

„Co tohle začalo?“ Oči se jí zaplnily slzami. „V jednom kuse. Pokaždé když usnu. Tak se snažím nespat.“

„A co si doopravdy myslíte vy, Chris?“ zeptal se neústupně. „Myslíte si, že jste to udělala? Že byste dokázala spáchat sériové vraždy?“

„Ale já…“

Vstal a najednou se tyčil nad ní. „Tak dokázala?“

Okamžitě vyskočila. „Ne! Ne, krucinál, nevím, jak bych to mohla udělat. Ale copak to nechápete? Stejně tak si nedovedu představit, jak jsem mohla zabít vlastní dceru. A udělala jsem to. Uškrtila jsem ji. Policie ji našla v mé skříni v igelitovém pytli, jako by to byly odpadky. Prý… prý jsem to chtěla utajit. Zabila jsem ji, abych chránila sama sebe.“

Tentokrát se rozvzlykala, tělo se jí otřásalo otrávené tím starým jedem.

V tu chvíli zapomněl, že je policista. Obešel stůl, vzal ji do náruče a přitáhl k sobě. Dlouho ji jen konejšil. Naslouchal těm zmatečným slovům, v nichž se ozývaly výčitky, hoře a vztek, které celou tu dobu dřímaly pod suverénní fasádou. Když se konečně trochu uklidnila, začal znovu.

„Dejte mi nějaké možnosti,“ řekl.

„Kdo jiný by to mohl být?“ Nos měla pořád zabořený v jeho košili. „Musel by to být někdo, kdo mě znal z Fultonu.“

Pohladil ji po vlasech. „Tak mi vyprávějte o Pozorovateli.“

Tentokrát Chris nepotřebovala žádná sedativa, aby se cítila jako omámená. Kakofonie v soudní síni to obstarala za ně. Seděla u stolku obhajoby vedle Brendy, ruce sepnuté, oči upřené na lavici.

Za sebou cítila hromadící se zástupy diváků, soudní síň praskala ve švech. Novináři, televizní štáby, lovci senzací. Harlan a jeho věrní, reverend Bobby Rayford se svými bojovníky za osvobození Chris. Eloise a Luella a Clarksonovi a přinejmenším dalších patnáct lidí, kteří o ni měli upřímnou starost.

Hromada sraček, jak se vyjádřil Garavaglia minulého dne odpoledne. Chris by nemohla víc souhlasit. Hromada sraček monstrózních rozměrů.

Prokurátor měl její zdravotní záznamy z Fultonu. Brenda měla dva nezávislé posudky a dva psychiatry. Jediné, co Chris zachránilo, byla skutečnost, že prokurátor Roger Peterson zamítl návrh najít její matku a předvolat ji k soudu jako svědkyni. To by totiž zmařilo veškeré Chrisiny naděje i reputaci, protože by s křikem utekla pryč.

Mac seděl strnule za Petersonem jako zástupce zákona. Svědčil jako jeden z prvních, kdo viděli místo činu, popsal, jak ošklivý to byl výjev i jak našel Chris, která se zoufale pokoušela o oživování.

Ani po důkladném prohledání Chrisina domu a obchodu se nenašly předměty odcizené obětem jako trofeje.

Soudce celou dobu vystupoval s důstojností a vážností. Nikdo nemohl poznat, co stojí v pozadí mezi ním a Chris.

Konečně došlo na rozhodnutí ohledně kauce.

„Vzhledem k závažnosti zločinu,“ řekl a pohrával si přitom s perem, „jsem nakloněn zamítnutí kauce.“

Brenda okamžitě zvedla ruku.

Chris se nepohnula. Nemohla. Dokázala myslet jen na hrůzu, která ji čeká v těch černých studených malých kobkách. Jestli ji do jedné z nich zavřou, soudního procesu už se nedočká.

„Ovšem,“ pokračoval soudce a krátce zalétl očima k Larrymu, který seděl vedle reverenda Rayforda, „soud přihlédl k dobrému postavení obžalované v místní komunitě a k její… choulostivé situaci.“ Čili L. J. využil svého vlivu. Nenáviděl Harlana víc, než měl rád soudce. Navíc ho Chris začlenila do jedné ze svých knih jako dobrého poldu na stopě zločinu, což mu udělalo velkou radost. Pravděpodobně soudci připomněl, co by mohla Chris udělat s příběhem Axminsterovy rodiny, pokud by se jí zachtělo.

„Proto,“ prohlásil soudce s lišáckým úsměvem, „se souhlasem jejího psychiatra a po celkovém vyšetření, navíc s doporučením, aby byla v noci pod dozorem, protože se zdá, že právě v noci je ohrožení největší, stanovuji kauci na dva miliony dolarů.“

Místnost zaplnily pobouřené výkřiky. Jedna část přítomných považovala částku za příliš vysokou, druhá za příliš nízkou.

Soudce vypadal nesmírně spokojený sám se sebou, jak to zahrál na obě strany, když kauci stanovil, ale na horentní sumu. Bouchl kladívkem a vstal.

Brenda se otočila ke Chris s úsměvem. „Máme ho.“

Chris začala znovu dýchat. „Panebože,“ vydechla úlevou.

Sue se přihnala k nim. „Chceš říct, že to je v pořádku?“

Chris se poprvé pořádně usmála. „Je to v pořádku.“ Nevšimla si, že se soudce jako opařený zastavil jen pár kroků od nich.

„Ty máš po ruce takovou částku?“ zeptala se Sue trochu hlasitěji.

Brenda se zamračila. „Jistě si nepřejete, aby tohle slyšeli novináři,“ podotkla suše.

Sue okamžitě zmlkla, jen vrtěla hlavou.

Valil se k nim početný zástup jako vlna, proto Brenda popadla Chris za ruku a odvedla ji k Johnovi a Makovi, kteří tu čekali, aby ji doprovodili ven ze soudní síně.

Chris stačil jediný pohled na davy a okamžitě měla chuť vzít nohy na ramena. Brenda ji však pevně držela, za ni se postavili Sue s Tomem, reverend Rayford a Larry Zvládne to.

Mac se snažil udržovat mikrofony stranou a zejména pak Harlana, který byl téměř nepříčetný.

„Pomsta náleží mně, pravil Pán!“ vykřikoval.

„Pak si s tebou možná promluví o těch tvých titulech ze studií,“ nedokázala neříct Chris. Harlan okamžitě zrudl.

Mile se na něj usmála, právě když se ozvalo cvakání spouští fotoaparátů.

Chris už si myslela, že se všech zbavili, když vyrazili ke kanceláři soudce, aby vyřídili kauci. Ovšem našel je právě Harlan, obličej rudý vzteky. Byl sám. Chris si vůbec nebyla jistá, jestli je na tohle připravená.

„Myslíte, že to dělám pro svůj vlastní zisk?“ zeptal se bez úvodu.

Chris zůstala stát. „Myslím,“ opáčila, „že byste nepoznal dílo Boží, ani kdyby vás kouslo do zadnice.“

Čekala výbuch. Harlan však jen zavrtěl hlavou. „Nedávejte Pánu vinu za to, co udělali vaši rodiče,“ řekl tiše. Téměř smutně. „Nenabízí jen potrestání, ale i krásné spasení. Oni na to zapomněli.“

Pak bez dalšího slova odešel a Chris za ním zírala s otevřenými ústy.

Mac jí položil ruku na rameno. „Chris?“

Ohromeně zjistila, že má v očích slzy. „Nesnáším, když má pravdu.“

„Máte nějaký důkazní materiál, který by neseděl?“ zeptal se Garavaglia.

Mac si zamnul horní ret. „Ne. Ale nemáme ani kouřící pistoli.“

Garavaglia si odklepl popel do popelníku. „Já žádnou pitomou pistoli nepotřebuju. Jsem mistr souhry okolností.“

Mac zničeně zachrčel. „Dejte mi pár dnů. Víc po vás nechci. Čekám na možného svědka, který musel bohužel včera odjet do St. Louis na baseballový zápas.“

„To si děláte srandu?“ užasl Garavaglia a povytáhl huňaté obočí. „I kdyby mi bylo u zadku, co se dělo v rámci těch dvou případů u vás v okrese, tak mám na krku vraha policistky. Myslíte, že někoho z Claytonu bude zajímat, že je podezřelá milá osoba s jen trošičku pocuchaným vnímáním reality?“

„Myslím, že jestli ten vrah není ona, budeme pořádně v hajzlu,“ opáčil Mac. „Protože to znamená, že tu pořád máme velkýho magora. A jestli postupuje podle herního plánu, který Chris napsala před patnácti lety, ještě není konec.“

Nechtěla tu být. Nedovedla si představit, jak by ještě někdy mohla u sebe doma usnout.

Bylo to uvnitř. Jako velký pavouk v pavučině, který se chystá ke skoku.

V domě, který byl uzavřený, se dosud vznášel pach krve. Nasákly jím všechny místnosti. Věděla, že i když vydrhne podlahu, vyhodí pohovky a bude větrat, už se ho nikdy nezbaví. Nikdy odsud nevypudí stín smrti Dinah.

„Nepotřebujete s něčím pomoct?“ zeptala se Brenda.

Chris zavrtěla hlavou. „Potřebuju jenom nějaké oblečení a počítač,“ řekla a snažila se dýchat ústy.

Kdyby si jen dokázala vzpomenout.

„Chris?“

Ona i Brenda se otočily po zvuku. Ve dveřích stál Victor. Sám.

„Kde je Lester?“ zeptala se Chris instinktivně.

Victor zčervenal a sklonil hlavu. „On… nebyl si jistý, jestli chce přijít.“

„Proč?“ zeptala se. „Myslí si, že jsem to udělala?“

Victor jí věnoval zničený pohled.

Zasmála se. „Panebože, myslí,“ vydechla a smích se pozvolna měnil v něco mnohem nepříjemnějšího.

„Ne, Chris, to určitě ne,“ namítl Victor. „On jen… no, však víš, jaký je. Prostě se na to zrovna teď necítil.“

Chris se pořád smála. Už si ani nevzpomínala, kdy naposledy viděla Victora s oběma rukama volnýma. „No jistě.

V každém případě ho pozdravuj. Je to asi jeden z nejupřímnějších lidí ve městě.“

„Nepřesvědčil jsem ho ani, aby šel k soudu,“ vzdychl Victor. „I když jsem mu říkal, že na Hard Copy by určitě zapůsobilo naše číslo ‚Dan Quayle a banán4.“

„Ano, to je skvělé číslo,“ potvrdila Chris. Brenda se vůbec netvářila tak pobaveně jako ona.

„Jsme tu pro tebe, Chris,“ řekl Victor. „Víš to, že?“

Přinutila se ke klidu. „Já vím. Opravdu to pro mě hodně znamená, že dohlížíte na dům, když tu nejsem.“

Jakmile se za Victorem zavřely dveře, Brenda se zeptala: „Kdo je Lester? Jeho bratr?“

Chris se znovu rozesmála. „Jeho loutka.“

Byla už v půli cesty po schodech nahoru, když se Brenda zmohla na: „Cože?“

Pošuk Allen se vrátil z výletu do St. Louis ve dvě hodiny odpoledne. Ve dvě deset zaklepali na jeho dveře Mac s Johnem.

Allen žil v malém domku, který kdysi koupili jeho prarodiče. Před domem byla upravená zahrádka, protože jeho matka ráda zahradničila.

Uvnitř to bylo něco docela jiného.

„Myslel jsem, že jste se mnou přišli vyřídit mou žádost o přijetí,“ zakňoural Allen, když se ho Mac zeptal na obvinění Mary Willoughbyové.

Seděl na starém tvídovém gauči v roztrhaném tričku a pytlovitých džínách. V domě to páchlo špínou a potem. Mac si všiml cípu časopisu, který vyčníval zpod polštáře, na kterém seděl, a vytrženého inzerátu s fotografií holčičky v plavkách, který Allen začal cpát do zásuvky, když Mac otevřel.

„Nakupuješ?“ zeptal se a mávl rukou.

Allen působil velmi neklidně. „No… jo. Neteř má narozeniny. Náčelníku, už jsem vám říkal, že jsem na zahradě paní Willoughbyový nebyl. Chápete, kdybych se chtěl trochu povyrazit, proč bych to měl dělat sám?“

Věnoval mu jeden z těch úsměvů „mezi námi chlapy“.

„Jo,“ přikývl Mac. „To mě taky napadlo. Ale chápej, musíme tyhle věci prověřit. A protože to bylo v sousedství s místem činu, tak nějak jsem doufal, že najdeme svědka, který je ochotný spolupracovat. Chápeš, že bys pomohl mně a já zas tobě.“

„Pomohl, kdyby to šlo,“ bránil se Allen. „Páni, já tu noc ani nebyl na hlídce. Asi… jsem byl unavenej.“

Mac kývl a vyšel ven za Johnem. „No, tak stejně díky.“

Allen udělal krok vpřed. „A ta moje žádost…“

Mac zvedl ruku. „Nejdřív musím vyřešit tenhle cirkus, co mám na krku, Allene.“

„Jo, jasně.“

John počkal, než došli k hlídkovému vozu. „No, možná zná nějaký kouzlo co já ne, ale nedovedu si představit, že by tenhle chlápek schovával v gatích vybavení, jakýho si člověk všimne i v noci.“

Mac kývl. „Rozhodně hraje malou ligu. Ale až se sem vrátíme, chci, abys sehnal povolení k prohlídce toAo domu. A zatykač.“

John se na něj podíval. „Takže jsi to taky viděl?“

„Nic nenajdete,“ vzdychla Chris.

Mac něco ťukal na klávesnici počítače. „Nějaké další návštěvy toho vašeho přízraku?“

Nechtěla na to odpovídat. „Tenhle dům je jako nějaký mizerný brloh. To nemůžete soudce přinutit, aby vám tu nechal vymalovat?“

„Neodpověděla jste mi.“

„Ne. Ne, neměla jsem pocit, že by mě někdo sledoval. Tedy kromě celé redakce Enquireru“

„A jestli se ten příběh – jak jste ho nazvala?“

„Dopadení zrůdy…“

„Jestli se Dopadení zrůdy naplňuje, ještě to neskončilo, co?“

Další povzdech. „Ne,“ odpověděla po chvíli. „Neskončilo.“

Mohl by to být další krásný den, jaro bylo venku v plném proudu. Jenže pro Chris nebyl.

„Říkala jste, že jste to psala jako terapii,“ nadhodil.

Kývla.

„Svědomí hlavní hrdinku pronásleduje kvůli něčemu zlému, co udělala, a nezaplatila za to.“

Pochmurný úsměv. „Pocity viny, sebeobětování a spasení. Hrdinka se na konci obětuje, aby zachránila někoho jiného.“

„Takže vina, oběť, spasení. Víte jistě, že nejste katolička?“ broukl Mac, oči upřené na obrazovku.

Málem se usmála. Málem.

Seděla schoulená na pohovce a snažila se soustředit na něco pozitivního. Na cokoli, aby nemusela myslet na to, že je Dinah doopravdy mrtvá. Že už ji nikdy neuvidí. Za pár dnů má být její pohřeb a Chris si ani nebyla jistá, jestli ji na něj pustí.

„Vážně si myslíte, že vám Ray přidá muže navíc jen kvůli tomu, že chcete prohledat všechny opuštěné budovy v okrese, protože máte pocit, že ten můj přízrak skutečně existuje?“

„Už přidal. Jste pro něj mnohem výnosnější zboží jako zproštěná viny než jako odsouzená.“

„Je hezké mít přátele.“ Přinejmenším pro tu chvíli se cítila v bezpečí. Tisk se neopovažoval obtěžovat náčelníka doma a městu nevadilo, že sedí v místnosti s mužem, který je ozbrojený. Navíc to zavdávalo podnět k velmi zajímavým teoriím. „Opravdu si myslíte, že je Allen pedofil?“ zeptala se.

„Vsadil bych na to svý prachy.“

„Jak to zjistíme?“

„John právě teď shání zatykač. Rozhodně bych ale rád našel někoho s velkým pérem.“

To Chris skutečně zaujalo. „Nechcete se mi s něčím svěřit, náčelníku?“

Pousmál se. „Policejní záležitost. Neslyšela jste o někom z města, kdo by byl lépe vybavený než ostatní?“

„No jasně. Victor. Proč?“

Okamžitě se k ní otočil. „Victor?“ zeptal se nevěřícně. „Jak to sakra víte?“

Zazubila se. „Suzy Gliddelová, jeho bývalá snoubenka. Jednou si mi stěžovala, že je to otřesné plýtvání, když má Victor tak slibné vybavení a přitom ho nikdy nechce použít.

Byl to jeden z důvodů, proč se rozešli. Zdá se, že Victor jednoduše neholduje párovým sportům. Proč?“

Mac se usmíval. „Říkala jste, že se dnes objevil bez Lestera?“

„Jo. Byl to neuvěřitelný pohled. Znova se ptám, proč?“

„Myslím, že znám důvod.“

Víc z něj nedostala. Protože už Maka nějakou dobu znala, bylo jí jasné, že ani nedostane. Proto začala očima znovu zkoumat šedý strop a Mac se obrátil k monitoru.

„Ale dohajzlu,“ vydechl najednou.

Vzhlédla. „Co se děje?“

„Ve kterých letech přesně jste byla ve Fultonu?“ zeptal se.

„Devatenáct set sedmdesát čtyři a pět.“

Otočil se k ní a vypadal přímo ohromeně. „Sue Clarksonová taky.“

KAPITOLA 19

„Cože?“

Mac ukázal na monitor. „Tohle jsou její pracovní záznamy.

V roce sedmdesát čtyři tam dělala sekretářku.“

Chris vyskočila. „A co má být?“

Mac nehnul brvou. „Není to trochu moc velká shoda náhod?“

Chris vypadala přímo zlověstně. Už v sobě neměla prostor pro žádná další překvapení.

„Přece si nemyslíte, že to byla Sue?“ vybuchla. „Zatraceně, to se radši přiznám k těm vraždám já, než abych uvěřila, že s tím má něco společného ona.“

Maka to nijak nerozházelo. „Přinejmenším si s ní můžeme promluvit. Zjistit, jestli ji něco nenapadne.“

Další slzy. Horké zoufalé slzy. Chce jí všechno vzít. Ztratila Dinah. Ztratila soukromí, bezpečí, klid. A teď tohle.

„Chcete jet se mnou?“ zeptal se.

Napřímila se. „To si teda pište.“

Vypnul počítač, ona se natáhla pro napěchovanou kabelku. Protože si ji ale nechala rozepnutou, když ji zuřivě popadla, kabelka se převrátila a obsah se vysypal na podlahu.

„Já to sbírat nebudu,“ prohlásil Mac.

Chris stála jako socha. Nedokázala odtrhnout oči od stříbrného kolečka, které leželo mezi tou změtí.

„Kristepane,“ vydechla a přitiskla si ruce na ústa. „Ach panebože.“

Mac se okamžitě otočil.

„Přesně tak, kristepane,“ přitakal a sehnul se, aby zvedl stříbrný dolar Cootera Taylora z roku 1898.

„Měli jste to u ní prohledat!“ rozčiloval se Mac.

John necouvnul ani o píď. „Prohledal jsem to!“

Mac mávl sáčkem s mincí. „Tak mi vysvětli, jak se tohle, sakra, dostalo do její kabelky v domě, který byl tři dny zapečetěný pod policejním dohledem!“

„To já nevím, jasný? Co ti mám na to říct? Sám jsem tu kabelku prohledal. Prolezl jsem každý šuplík, skoro jsem rozpáral ty její plyšáky!“

„Už mě z vás bolí hlava,“ postěžovala si Chris, která ležela natažená na pohovce vedle v Rayově kanceláři a snažila se přijít na nějaké odpovědi. „Prostě jsem asi šikovnější, než jste si mysleli.“

Oba se k ní otočili. Radnice byla liduprázdná, dnes bylo zavřeno pro všechny zástupce tisku, večerní směna ještě pořád prohledávala Allenův dům. Schylovalo se k dalšímu velkému skandálu. Týkal se toho, jak místní rodiče dovolovali svým dcerkám, aby Allena navštěvovaly u něj doma. Jejich fotografie teď byly vylepené v jeho velmi soukromých albech.

Allen nesledoval Chris. Sledoval děti. Chris by byla mnohem raději, kdyby platil ten první případ.

Hlava ji bolela, zvedal se jí žaludek. Právě když všechno začínalo vypadat aspoň o vlásek lépe.

Možná to doopravdy byl někdo jiný, pomyslela si. Možná přece jen nejsem zrůda.

„Nemám jít někam jinam?“

„Ne, jestli nechcete odradit Victora,“ prohlásil Mac. „Právě teď čeká tady za rohem. Pokud zjistí, že jste tady, stáhne se jako panna na prvním rande.“

„Má s sebou Lestera?“

„Ano.“

„A co Sue?“

„S ní si promluvím hned potom.“

Ve vedlejší místnosti zazvonil zvonek. Mac vyrazil otevřít, zatímco Chris se schoulila na pohovce.

„Náčelníku? Chtěl jste nás vidět?“

„Jsem rád, že… že jste přišel taky, Lestere,“ promluvil Mac tiše.

Chris měla zavřené oči a snažila se soustředit na pučící jaro za oknem místo toho, co se odehrávalo ve vedlejší místnosti.

„Posaďte se, Victore. Něco mi dělá velké starosti a myslím, že mi můžete pomoct.“

Krátká odmlka.

„John právě odchází,“ řekl Mac. Ozvalo se otevření a zavření dveří.

„Jde o Chris?“ zeptal se mladík ostražitě. „Je v pořádku?“

„Ano, je“

Není. Má sto chutí vyběhnout vedle a všechno zrušit.

„Říkala, že jste ji dnes nechtěl vidět, Lestere. Můžete mi povědět proč?“

„Kde je?“ zeptal se Victor.

„Spí,“ odpověděl Mac klidně. „Lestere?“

„Tak tohle jsi jí řekl, ty mizero?“ ozval se Lester. „Že jsem ji nechtěl vidět?“

„No, já…“

„A ona si asi myslí, že já jsem ten zrádce, co? No výborně, to unesu. Vsadil bych se, že se najde nějaký jiný břichomluvec, který se mnou bude moc rád pracovat.“

„Lestere, prosím…“

„Nechtěl, aby to zjistila. Těžko se divit. Jak by to vypadalo, kdyby se dozvěděla, že její největší fanoušek a přítel tráví páteční večery venku za jejím oknem a honí si tam péro?“

Maka to kupodivu nepřekvapilo. Rád by tomu jemnému mladíkovi ušetřil tak nepříjemné vyzrazení. Bylo zřejmé, že Victor nemá daleko k nervovému zhroucení. Slova se ujal Lester, který usvědčoval a obviňoval ze zločinů spáchaných vesměs ve Victorově mysli.

„A nikdo vás u toho nikdy nepřistihl?“ zeptal se Mac tiše. Rád by viděl, jak se na to tváří Chris. Victor nedokázal ani zvednout hlavu, tváře mu planuly.

„Je to poměrně jednoduché.“ pokračoval Lester, jehož loutková očka se zlověstně leskla. „Vyklouznout zadními dveřmi a využít stínu toho velkého dubu za domem. Nejvíc mu vyhovuje zadní okno, protože by přece jen rád své city utajil. Tam vzadu ho nikdo nikdy neviděl.“

Jak jsem se sem dostala? Je tu taková tma. Horko. Zápach. Co se to děje?

Panebože, už vím. Vím, kde jsem, kam mě nesou. Co se má stát.

Mám hrozný strach…, mami, nedovol jim, aby mi to udělali.

Ať mi to nedělají znovu. Je mi to líto, omlouvám se. Nechtěla jsem. Odpykám si to. Budu za trest klečet ve tmě do konce života. Jen ať mě tam zas neodnesou a nepřipoutají… Prosím, mami, prosím…

„Tu noc, kdy zemřela Chrisina agentka. To jste šel k oknu jako obvykle?“

„On šel. Mě s sebou nikdy nebere. Asi si myslí, že loutky žádné potřeby nemají. Ale vím o tom všechno, protože mi to vždycky vyklopí, jakmile se vrátí domů. Co chcete vědět?“

„Byl jste před domem Mary Willoughbyová, že?“

„Byl tam jenom on. Už jsem vám říkal, že mě na tyhle večírky nezve. Nemám potřebné nářadíčko.“

„Proč jste nebyl u Chrisina domu jako jindy?“

„Protože tam byla ta dračice.“

„Ale neviděl jste… neviděl tam něco?“

Slyší je. Chroptění, nářek, zoufalé vzlyky, které se rozléhají pod vysokými stropy. Postavy šourající se po chodbě. Bez tváří, beze jmen.

Jediná osoba. Je tady, čeká. Hned vedle její postele.

„Kdo jsi?“

Čeká. Jenže Chris si nevzpomíná. Ani na vlastní jméno, ani kde je.

„Pojďsem. Blít“

Horká vlna paniky. Nepopsatelná vlna. Blížící se. Zvedající se.

„Jestliže tě svádí tvé pravé oko…“

Je mi to líto, líto, líto…

„Victore, řekněte mi, co jste tu noc viděl v Chrisině domě.“

„Přišel by vám to říct dřív. Vážně. Jenže se děsil, že by se to dozvěděla Chris. O tom, co dělá. Proč stál ve stínu toho dubu. Co by na to asi řekla? Jak by se na Victora dívala, když by se to dozvěděla? Musí to vědět?“

„Jeden z vás mi musí říct, co tam venku viděl. Pak se můžeme dohodnout, jestli se to Chris musí nebo nemusí dozvědět.“

„No, nic moc jsem vlastně neviděl. Víte, čekal jsem, než si šel JayCee… chápete, ulevit. To on dělá v jednom kuse, že ano?“

„JayCee odešel?“

„No ano. Tedy ne doopravdy, šel za křoví u Detweillerových, aby ho nikdo neviděl. Několikrát. Určitě je to tím pitím kafe. Pak jsem vyklouzl ven a dozadu za Chrisin dům, kde se dá dobře schovat. Je tam tma a keře.“

„Byl tam někdo?“

„Nikoho jsem neviděl. Ale opravdu se tam lehce schováte. Dělám to… no, v každém případě když jsem byl otočený k domu Willoughbyových, měl jsem dojem, že slyším, jak se zavřely dveře. Napadlo mě, že mě Chris zahlédla a vyšla ven, ale neviděl jsem ji. Možná ten zvuk vydávala ta ženská, co zatahovala žaluzie.“

„Zatahovala žaluzie? Kdo?“

„Asi ta agentka. Nevím, neviděl jsem dobře. Ale Chris to nebyla.“

Je to sen. Nemocniční chodby, peklo, jaké si nedokázal představit ani Dante. Jenže tentokrát si uvědomovala, že je to jen sen. Že se pro ni ty dveře vedoucí ven nakonec otevřou – alespoň tentokrát.

Věděla, že stíny jsou jen stíny a bolest hlavy je od toho, jak se pokaždé zahryzla do trubice při elektrošocích.

Věděla také, že u postele skutečně někdo stojí. Že tam ten někdo stál celou dobu. Že to je někdo se známou tváří, známým hlasem.

Stačí se jen pořádně podívat, aby zjistila, kdo to je.

„Pojď blíž, prosím.“

Sue neztrácela ani minutu, když vtrhla dovnitř.

„Victore?“ Klekla si před mladíka. „Jsi v pořádku?“

Odmítl se na ni podívat. „To bude dobré,“ ujistil ji, ačkoli Mac o tom dost pochyboval. „Můžu už jít?“

„Žaluzie byly zatažené,“ zopakoval znovu Mac. „Vepředu i vzadu aspoň na deset minut.“

Victor kývl a znovu se schoulil do sebe. „Už jsem vám to celé vyprávěl pětkrát. Já… už nemůžu. Prosím.“

„Já vím, Victore. Jen jsem chtěl mít jistotu. JayCee během té doby nic neudělal?“

Zavrtění hlavy. „Cpal se v autě snídaní. Podle mě si toho ani nevšiml.“

„A předtím jste kolem Chrisina domu neviděl nikoho cizího?“

„Jenom policisty a novináře.“

„A ti novináři lezli i dozadu za dům?“

„Pár jsem jich vyhnal.“

Mac se zvedl. „Tak vám tedy děkuji,“ řekl a natáhl se, aby Victorovi pomohl vstát. Dokonce i loutka vypadala zahanbeně. „Nevíte, jak moc jste Chris pomohl. Kdyby vás ještě něco napadlo, cokoli, na co jste si dnes nevzpomněl, ozvěte se mi, ano?“

Victor zvedl sklíčené chlapecké oči. „Vážím si vaší pomoci, Victore. JayCee určitě rád dosvědčí to s těmi žaluziemi. Jediné, co od vás ještě budu možná potřebovat, je identifikace těch novinářů, které jste vyhnal.“

Victor schlíple kývl a zamířil ke dveřím.

„Takže teď vy,“ otočil se Mac k Sue a šel si dolít kávu. „Nechtěla byste mi něco povědět o Fultonské státní léčebně?“

„Žaluzie byly zatažené?“ zopakovala hluše Sue. „Takže to znamená, že JayCee přece jenom něco prošvihl?“

Mac se zamračil. „To s ním asi tak za deset minut proberu do všech podrobností. Každopádně teď chci slyšet o vašem místě ve Fultonu.“

Sue však nestihla odpovědět. Právě v tu chvíli se ve dveřích z vedlejší místnosti objevila Chris.

„To není třeba,“ řekla tiše. „Vzpomněla jsem si.“

Mac se otočil jako na obrtlíku.

„Vzpomněla?“ zeptala se Sue a udělala krok k ní. „Na co?“

Chris ji snad ani neviděla. Oči upírala na Maka. Vypadala hrozně, oči mokré, propadlé, lemované tmavými kruhy. Držela se zárubně tak pevně, až jí zbělely klouby.

Mac neřekl ani slovo.

„Pozorovatel byl skutečný,“ pokračovala rozechvěle. „Byla to jiná pacientka. Vždycky tam byla, když jsem se probouzela po elektrošocích. Čekala u dveří, když mě vezli dovnitř.“

Mac ji pozorně sledoval v obavách, aby se vzápětí nesesypala na podlahu. Ničilo ho, že k ní nemůže dojít, vzít ji do náruče a s tím vším jí pomoct.

Jenže právě teď by jeho fyzickou podporu stejně nepřijala. Tak tedy čekal a znovu žasl nad svou trpělivostí.

„Vím, kdo to byl,“ řekla.

„Kdo?“

Když vyslovila jméno, mluvila jen k Makovi. Věděla, že potřebuje přesvědčit jeho.

„To není možné,“ opáčil zklamaně. „Sama to dobře víte.“

Chris zavrtěla hlavou. „Byla tam. Jako můj stín, vždycky na okraji. Musela číst ten můj příběh…, možná jsem jí ho vyprávěla, já nevím.“ Zhluboka se nadechla. „Mohla by být tím vrahem?“

„Chris…“

Když do místnosti vpadla Harmonia Mae, bylo to jako exploze.

„Kde je?“ zaburácela rázně, ve tváři rozhořčený výraz.

Všichni tři se k ní otočili. „Kdo?“

Harmonia však upírala oči jen na Chris. „Mám dům plný hostů a ta hloupá husa se jednoduše vypaří, právě když má začít připravovat večeři. Prý vám jde s něčím pomoct.“

Chris se okamžitě napřímila. Mac pocítil v žaludku stisk nevyhnutelnosti. Najednou už nepochyboval. Chris má pravdu.

„Kam šla?“ zeptal se ihned a postavil šálek na stůl po cestě k vysílačce.

„No tak to já rozhodně nevím. Po tom telefonátu si vzala kabelku a vyběhla ven. Říkala něco o tom, že má Chris velké potíže a že jí musí pomoct.“

„Venku před vaším domem by měl být hlídkový vůz, slečno Switzerová,“ řekl Mac. „Viděla jste ho, když jste odcházela?“

„Je tam pořád,“ odpověděla zmateně, „ale nikdo v něm není.“

„Doprdele,“ ulevil si Mac a popadl mikrofon. „Jedna-Baker-pět, tady náčelník MacNamara. Jste na příjmu?“

Ticho.

„Curtisi,“ křikl Mac, „kde sakra jsi?“

„Náčelníku,“ ozval se jiný hlas. „Tady John. Jsem dva bloky odtamtud, mám to obhlídnout?“

„Jo. Taky vyhlašuju pátrání po Shelly Axminsterové. Zmizela a já chci, aby se našla.“

„Deset – čtyři.“

„Dispečink?“

„Slyším, náčelníku.“

„Chci, aby se na tenhle kanál do tří minut napojil šerif a dálniční hlídka. Zahajujeme pátrání po Shelly Axminsterové. A vyhlašuju pátrání po…“

Otočil se ke Chris. „Jste si tím jistá?“

Kývla.

„Po seržantce Elise Lawsonové.“

KAPITOLA 20

„Náčelníku, já myslím, že…“

„Nevzpomínám si, že bych po vás chtěl, abyste myslela,“ štěkl Mac na dispečerku. „Udělejte, co říkám. Pátrání po ženě, která se vydává za Elise Lawsonovou. Skoro všichni odsud ji viděli. Běloška, sto šedesát centimetrů, hnědé vlasy, hnědé oči, žádná znamení. Možná má Shelly Axminsterovou. Rozhodně je ozbrojená a nebezpečná.“

„Ale jak je to možné?“ ozvala se Sue. „Přece je mrtvá, identifikovali ji.“

„Identifikovali Elise Lawsonovou,“ vysvětlil jí Mac. „Hádám, že byla mrtvá dřív než ta ženská, se kterou jsme se setkali my, přijela vůbec do města. Ta osoba musela vědět, co je Lawsonová zač. Možná ji sem sledovala ze St. Louis a pak ji zabila, aby ji nikdo neviděl. Půjčila si její auto a snubní prsten a nakonec všechno poslala do strže, áby to vypadalo, že Elise Lawsonová nezvládla po cestě domů řízení.“

„Takže jsem pod svou střechou měla vražedkyni?“ zaskřípěla zuby Harminia. Sesula se na Suinu židli.

Chris cítila Suiny oči. Měla by se pokusit odpovědět na otázky, které jí teď musí vířit hlavou. Měla by požadovat odpovědi na své vlastní.

Byla však schopná myslet jedině na Pozorovatele. Konečně dokázala přiřadit k té postavě obličej. Jen stále nemohla přijít na motiv. Jednoduše si na tu dívku z Fultonu nepamatovala tak, aby pochopila, proč ji po patnácti letech vyhledala a začala naplňovat děj jejích knih.

„Co mi o ní můžete povědět?“

Chris se konečně vzpamatovala.

„Pamatuju si jen to, že tam na mě pokaždé čekala. Měla tehdy dlouhé provázkovité vlasy a brýle. Obyčejné brýle s černými obroučkami, na nose slepené…“ Zvedla hlavu, když přišla další vzpomínka. „Rozbily se, když je hodila po jednom ošetřovateli. Nenáviděla ho. Zkoušela ho pokousat.“

„Ale vás nikdy nepokousala?“

„Já nevím. Pamatuju si jen to, jak stála u mé postele. A taky… no ano. Byla alergická. Nesnášela zápach čistidla s vůní borovice. Hrozně z něj…“

Mac kývla. „Neustále kýchala a mluvila jako žába. Možná je šílená, ale rozhodně pěkně chytrá. Skvěle si tím změnila hlas. Ještě něco?“

„Nic víc už mě nenapadá.“

Mac přistoupil blíž. „Její jméno,“ pobízel ji jemně. „Pamatujete si její jméno?“

Chris jen bezmocně zavrtěla hlavou. Byla nesmírně unavená a vyděšená. Hrozila se osudu, jaký čeká Shelly.

… Oběť pro spásu duše. Beránek, kterého podříznu svým nozem, jestli se místo něj nenabídneš. Potrestání, pokání, oko za oko. Život za život…

Nesmí dovolit, aby se tenhle příběh naplnil.

„Vím, jak to zjistíte,“ vypravila ze sebe. „Edgarova cena, co mám doma na polici vpravo vedle krbu. Sejměte z ní otisky.“

Mac jí ani nepoděkoval. Jen zapnul vysílačku a začal vydávat povely.

Shelly. Bože, to není fér. Nemůže to přece být takhle. Chris nesmí dovolit, aby pro ni trpěla i Shelly.

„Zlato?“

Otevřela oči a zjistila, že jí Sue podává šálek kávy.

„No tak, napij se. Bude to dlouhá noc a ty vůbec nevypadáš dobře.“

Chris bylo znovu do pláče. Zatoužila prosit Sue o odpuštění za to, že ji byť jen na okamžik chtěla podezírat. Doufat, že by to třeba mohla být i Sue, která ji celou dobu neochvějně podporovala, než že to dělá sama.

Mělo by se jí ulevit. Nakonec to vypadá, že přece jen všechny ty lidi nezabila. Že se šílenství zmocnilo někoho jiného.

Jenže pořád cítila, že je to její vina.

Protože ta, co se vydává za Elise, to dělá kvůli ní. Pro ni. Aby si získala její pozornost a předala jí nějaký vzkaz, možná aby se jí za něco pomstila, co se stalo před lety a na co si nevzpomíná.

„Myslím, že už mi nebudeš nic říkat o tom, že dělám tajnosti.“ promluvila jemně ke kamarádce.

Ta zčervenala. „A co jsem ti měla říct, když jsem to zjistila?“ opáčila. „Jé, Chris, my dvě máme něco společného? Vzpomínáš na staré dobré časy?“ Zvedla velké modré sklíčené oči. „Nevěděla jsem co s tím. Dělala jsem tam jenom sekretářku a nenáviděla jsem to. Nedokázala jsem… nedokázala jsem se těch hrozných smutných příběhů zbavit, pořád jsem na ně musela myslet.“

„Byli to blázni, ne oběti.“ namítla Chris.

Sue to podráždilo. „Tobě bylo čtrnáct, když tě hospitalizovali.“ rozohnila se. „Léčili tě jako všechny ostatní. Nezapomínej, že já četla pozadí všech těch příběhů. Stovky. A pokaždé jsem měla pocit, že to oni jsou oběti. Nevinní, kteří se jen nějak nedokázali vypořádat se šílenstvím kolem sebe.“

Chris se usmála. „Škoda že jsme se neznaly už tenkrát.“

Sue se také usmála. „Škoda.“

„Curtis taky zmizel.“ oznámil Mac, který se právě vrátil do kanceláře.

Obě se k němu otočily.

„To je od něj bezohledné.“ ozvala se Harmonia.

Nikdo si jí ale nevšímal.

„Chtěla jen Shelly,“ uklidňovala ho Chris. „Curtis bude naživu. Zkuste nemocnici. Nebo tu starou pumpu.“

„Proč?“

Pokrčila rameny s nepříjemnou intuicí. „Nevím. Prostě mám takový pocit. Co mám udělat?“

„Zůstat tady. Jakmile se dostanu na místo činu, pošlu za vámi Johna.“

Chris málem upustila šálek. „Ale no tak! Nebudu tu sedět, zatímco ona má Shelly. Víte, jak ten příběh končí.“

Mac kývl. „Vím. Zemřete. Vidět něco takového rozhodně nemám zájem.“

„Radši byste obětoval Shelly?“

„Radši bych, aby se nikomu nic nestalo. Spojil jsem se s Eldonem a se silniční hlídkou. Máme vrtulník a psy. Kde máme hledat?“

Chris se snažila přemýšlet. „Myslím…“ Už zase přecházela po místnosti. „Nevím jistě. Měl by to být Fulton nebo můj dům ve Springfieldu. Zpátky na místo, kde by se… tedy kde bych se já nejvíc bála. Kde bych byla v pasti, zahnaná do kouta, kde by mě konfrontovala má minulost.“ Zavřela oči. „Zpátky ve tmě.“

„Fulton?“ ozval se Mac. „Myslíte, že by se pokusila dostat tam?“

Chris znovu otevřela oči. „Máte pravdu, to je moc daleko. Zůstala by tady. Možná u mě doma. Nebo v nemocnici. To by mohla být docela dobrá náhražka.“

„Pak se tam vyrazíme podívat.“

„Není hloupá, Maku,“ podotkla Chris, oči upřené na zatažené nebe za oknem. „Celé to naplánovala kvůli tomuto okamžiku, což znamená, že se rozhodně nevzdá bez nějakého rozřešení.“

Slyšela, jak si odjistil zbraň, kterou vytáhl ze zásuvky.

„Ani já nejsem hloupý,“ ujistil ji. „Navíc mám všechnu pomoc, jakou bych si mohl přát. Takže tu teď zůstanete, dokud se neobjeví John. Ten vás tam pak vezme. A zamkněte se.“

„Zůstat tady?“ ozvala se Harmonia a vyskočila. „Když tam všichni ti novináři čekají na večeři?“

Mac na ni nevěřícně zíral. „Pochybuji, že by tam ještě byli.“

Harmonia beze slova odešla.

Pří zmínce o tisku si Mac něco uvědomil. „Krucinál. Tisk. Bude to vypadat, že tam venku vypukla válka… Johne?“ promluvil do vysílačky.

„Ano, náčelníku?“

„Řekněte Groverovi, aby jeho lidi hledali v lesích na sever od OZ. Chci tam všechny psy kromě jednoho. Vrtulník pošlete nad silnici číslo jedenáct. Do míst, kde se nabouralo auto seržantky Lawsonové.“

Nastala odmlka a hlasy na pozadí. „A co já?“

„Sejdeme se v nemocnici. Ty a dva ze státní policie a ten poslední pes.“

„Deset-čtyři.“

Mac si zamnul jizvu, pohyby napjaté a výmluvné. „Tímhle odlákám novináře od té nemocnice,“ zamumlal téměř pro sebe. „Budou si myslet, že se pátrání soustředí kolem OZ, a my tak získáme trochu víc času.“

„A co já?“ zeptala se Chris. „Co udělá, až se tam místo mě ukážete vy? Maku, musíte pochopit, že tentokrát nemůžu být jen přihlížející.“

Zastavil se těsně u dveří a otočil se na ni. V jeho očích viděla směsici pocitů, jaké Sue nemohla chápat. Poznala, že se jde utkat nejen s pomatenou ženou, ale i s tím temným, co nosí v sobě. Objevila tam však i něco dalšího, jakýsi nový výhonek. Znervóznilo ji to, ale dodalo odvahu popojít k němu.

„Potřebuju vědět proč,“ zašeptala. „Prosím.“

Nepohnul se. Stál před ní, v rukou vysílačku a brokovnici. Zvenčí sem doléhal zvuk houkaček a hlasy. Sue byla zticha jako pěna.

„Slibuju,“ řekl jen. „Ale nejdřív chci vědět, kde je.“

Chris ucítila cosi neznámého.

„V tom případě,“ otočila se na podpatku, „hlavně nikoho neohrozte. Zvlášť ne Shelly. Slibuju, že tu počkám na Johna.“

Došla až k němu. „A buďte opatrný,“ nařídila, pak se pokusila ušklíbnout. „Musela jsem to říct dřív než Sue.“

Ruce měl plné, v myšlenkách už byl dávno u toho, co ho čeká. Přesto se ještě zdržel na tak dlouho, aby ji políbil.

Nebyl to nijak výjimečný polibek. Spíše jakési vyjasnění stanoviska. Chris po dlouhých týdnech konečně ucítila naději.

Mac za sebou zamkl dveře radnice s nepříjemným pocitem očekávání. Podobné zásahové akce neměl rád od té noci v Chicagu. Vzduch venku byl obtěžkaný vlhkostí, nehnulo se ani stéblo. Okamžitě se začal potit.

„Ale, dobrý den, náčelníku.“

V půli cesty přes policejní parkoviště musel zrovna narazit na Sweetwatera. „Právě teď mám trochu napilno, reverende.“ Nezastavil se.

„Chtěl jsem s vámi mluvit o mladém Allenovi,“ nedal se reverend. „Jeho matka za míiou byla kvůli těm hrozným pomluvám, které o něm kolují…“

To poslední, co právě teď Mac potřeboval, byla konfrontace s otravným reverendem. Pokračoval beze slova dál, ale Harlan byl neúprosný.

„Náčelníku, nemyslím, že vám dochází, co to všechno Allenovi a jeho rodině způsobuje,“ pokračoval. „Víte, jak by mu takové ohavné obvinění mohlo uškodit?“

Tehdy se Mac konečně zastavil. „Právě z toho domu odnášíme fotky malých holek, reverende.“

Sweetwater mávl rukou. „Na to se jistě najde vysvětlení. Je to zodpovědný věřící, který dochází do kostela. Všichni Allena znají. Vždyť jeho matka patří ke Starším. Nemůžete brát za slovo několik přestrašených matek a předčasně vyzrálých děvčat, když jde o tak spořádaného člena komunity.“

Mac se jen stěží ovládl.

„Jakých přestrašených matek?“

„Určitě jen vidí věci tam, kde nejsou. To jsem jim taky říkal, když za mnou byly.“

„Kdy za vámi byly?“

Sweetwater zaskočeně ucouvl. „No, to už je… tedy… očividně šlo jen o nedorozumění. Koneckonců byl Allen osvobozen. Já sám jsem za něj složil kauci.“

Mac napočítal do pěti, aby ho neudeřil. Napadlo ho, jak dlouho asi jeho ovečky umožňují Allenovi praktikovat své záliby ve jménu příměří.

„Radši mi uhněte z cesty,“ zahřměl. „Musím jet.“

„Ale náčelníku…“

Mac ho beze slova obešel.

Drahému reverendovi zřejmě konečně došlo, že jeho čas vypršel, protože kývl a odešel. Mac se chvilku díval za ním. Bylo by hezké, kdyby reverend cítil alespoň nějaké výčitky, že Allena chránil. Nic takového se ovšem nekonalo. Odcházel jako bezstarostný muž, bezpečný ve svém přesvědčení.

„Jedna-alfa-pět pro náčelníka MacNamaru.“

Mac zvedl mikrofon. „Ano, Johne.“

„Všichni jsou na místech. Jste na cestě?“

„Ještě mi zbývá jedna zastávka.“ Zvedl oči k druhému vrtulníku, který mu právě přeletěl nad hlavou směrem k OZ. Tenhle patřil televiznímu štábu ze St. Louis. Výborně. Zbavil se jich. „Ať jsou všichni připravení. Nechceme prozatím zatčení, jen lokalizaci, je to jasné?“

„Ano. Tak zatím.“

„Vyrážím.“

Připnul si vysílačku a shýbl se, aby uložil brokovnici do kufru vozu.

Za sebou uslyšel kroky a obrnil se vůči další konfrontaci. S jeho štěstím to tentokrát bude pravděpodobně Harmonia Mae.

Najednou se mu zježily chloupky v zátylku.

Nepřemýšlel, prostě jednal. Otočil se a sáhl pro pistoli.

Neměl šanci. Než se dotkl pouzdra, cosi tupého a těžkého ho udeřilo do hlavy. Před očima mu vybuchly ohňostroje a svět zešedl. Poslední myšlenka, která se vynořila z moře rudé bolesti, byla „Dohajzlu, už zase“.

„Tak co uděláme teď?“ zeptala se Sue.

Chris se dívala oknem na ulici. „Budeme čekat,“ řekla a sledovala, jak se probouzejí pouliční lampy v podvečerním soumraku. Byla nervózní a zpocená. Nechtěla si ani představovat, co se právě teď děje v lesích za OZ nebo ve sklepení nemocnice. Nejraději by byla někde docela jinde.

„No, přinejmenším už je mi jasné, proč mi byla tak nesympatická,“ zabručela Sue.

Znovu se rozhostilo ticho. Chris zahlédla světla Makova vozu, který vyjel z parkoviště. Místnost jí začínala být příliš těsná.

„Co chceš udělat?“ zeptala se Sue, jako by jí četla myšlenky.

Chris se k ní neotočila. „Cokoli, co bude potřeba, abych odtamtud Shelly dostala.“

„Ale Mac říkal, že jestli budeš jednat podle toho příběhu…, jestli ona bude jednat podle toho příběhu…, tak tě nakonec zabije.“

„Bylo by to jednodušší, než znovu vylézt před všechny ty objektivy.“

To ovšem pro Sue nepřipadalo v úvahu. Došla ke Chris, popadla ji za ruce a otočila k sobě. „Už ani jedno takové slovo,“ rozhorlila se. „Jestli budeš jenom přemýšlet o něčem tak hloupém, tak k tobě Johna nepustím ani na krok.“

Chris zoufale toužila, aby Sue porozuměla. Potřebovala se s někým podělit o břímě zármutku a výčitek. Jenže Sue o takových věcech jen četla, nikdy je neprožila. Nikdy jí nemůže porozumět.

„Neudělám žádnou pitomost,“ ujistila kamarádku co nejpřesvědčivěji. „Ale musím zjistit, čím jsem tohle všechno způsobila. Za co mě trestá. To znamená, že s ní potřebuju mluvit. Jestli budu mít štěstí, podaří se mi vyměnit se za Shelly.“

Dojde na její slova. Na příběh, který napsala jako cestu z pekla.

… a tam, hluboko ve stínech, kde se zvedala hrůza, aby ji uchvátila, čekal pronásledovatel, který měl její vlastní tvář.

Slastně vzdychl a nedočkavě se shýbl. Ocelový nůž se zaleskl v ostrém světle žárovky u stropu. Nůž odplaty. Nástroj obětování…

Hluboko ve stínech.

Jenže Chris si pořád nedokázala představit nemocnici jako místo stínů. Byla tu velká okna, kudy dovnitř svítilo slunce, a navíc všude umělé osvětlení.

Stíny.

Temnota.

Chris se rozběhla k oknu. „Dohajzlu.“

Ale Mac už byl pryč. Mimo dosah, dostupný jedině vysílačkou, a to by znamenalo sebevraždu pro celý plán. Možná už je stejně pozdě.

„Co je?“ chtěla vědět Sue, když se Chris obrátila a rozběhla do Makový kanceláře.

„Není v nemocnici,“ oddechovala Chris a prohrabovala skříň s příslušenstvím. Nakonec odtud vytáhla neprůstřelnou kevlarovou vestu a oblékla si ji, do kapsy si dala pistoli a nůž. „Musím jim to dát vědět.“

„Tak zavolej vysílačkou,“ navrhla jí Sue. „Vzadu ještě nějaké máme.“

Chris nakonec jednu popadla a zahákla si ji za opasek. „To nejde,“ odmítla. „Poslouchá všechno, co se děje.“

Sue se zmateně rozhlédla. „Jak to?“

Chris neodpověděla. Horečnatě uvažovala. Poslala všechny špatným směrem. To znamená, že se Sandy zatím nebojí, že by ji našli. Také to znamená…

„Sandy!“

„Cože?“

Chris se hystericky zasmála. „Jmenuje se Sandy. Byla stejně stará jako já. Zabila své rodiče, protože jí to řekly hlasy.“ Zavrtěla hlavou. Konečně začínala chápat. „Ale pořád nevím, proč dělá tohle.“

Zhluboka se nadechla, a když se otočila k Sue, snažila se vypadat co nejvíc nad věcí. Popadla Sue za ramena.

„Musíš se dostat do nemocnice a najít Maka,“ rozhodla. „Pověz mu, že tam Sandy není. Je ve vězení.“ Chris se musela znovu nadechnout, protože už jen to slovo jí nahánělo hrůzu. „Taky to znamená, že má i Marshu a možná Elvise. Jediný způsob, jak z toho oba dostat, je, když si s ní půjdu promluvit.“

„Tam nepůjdeš!“ namítla Sue.

Chris už se ale rozhodla. „Nikdo jiný se tam nedostane. Pověz Makovi, že se pokusím dostat Sandy zpátky. Vyřiď mu to. A teď už rychle, nebo bude pozdě.“

„Myslela jsem, že jsi říkala, že jsou všichni ostatní v bezpečí,“ oponovala Sue.

Chris zavrtěla hlavou. „Ve vězení ne. Tam…“ Nedopověděla však, slova jí odumřela v hrdle při představě těch tmavých malých kobek. Tam žijí stvůry, děsivé pravdy a staré zlo. A Sandy to ve svém stavu vnímání všechno bude cítit.

„Řekni mu, že ji dostanu z vězení. Řekni mu to.“

Sue na ni zděšeně hleděla. „Chris…“

„Běž!“ křikla na ni Chris a strčila do ní.

Už nemohla čekat ani chvíli. Litovala, že nemá čas pečlivě plánovat nebo se třeba přestrojit. Jenže uvnitř je Shelly. A čas se krátí.

Musí překročit ten práh, který dělí příčetnost od nepříčetnosti.

Jít do tmy.

Vstříc svým démonům.

Počkala tak dlouho, aby se Sue stihla dostat ven. Pak, dřív než by si to mohla rozmyslet, vyrazila hledat svou soudkyni.

KAPITOLA 21

Ve městě bylo ticho. Všichni pravděpodobně sledují dění kolem OZ. Zdáli bylo slyšet slabé zvuky vrtulníků a štěkání psů.

Chris měla strach. Byla netrpělivá a děsilo ji pomyšlení na to, co má před sebou. Dorazila na parkoviště vedle věznice. Plížila se těsně pod okny, aby ji zevnitř nebylo vidět, oči upřené na dveře kanceláře na druhém konci.

Přerývavě dýchala. Zvedal se jí žaludek, v krku cítila žluč.

Kradla se podél zdi až k oknu šerifa. Uvnitř se svítilo, ale žaluzie byly zatažené. Nebylo nic vidět, ale zato slyšet. Zvláštní tlumené zasténání.

Napínala uši, ale nic víc slyšet nebylo. Na chvíli málem podlehla pokušení počkat na Maka. Ten zvládne všechno. Ví, kde jsou, tak ať se zase snaží někdo jiný.

Jenže pak by nikdy nezjistila proč. Sandy jí dá odpověď.

„Našli jsme ji,“ ozval se hlas z vysílačky, kterou měla u boku.

Ten zvuk ji vyděsil. Dostala strach, že ji slyšeli uvnitř. Nebo že jí někdo přečetl myšlenky. Zůstala nehybně stát.

Z vysílačky se ozval vzdálený Johnův hlas. „Kde?“

„Dole ve sklepě. Je tam i s Curtisem. Je trochu otřesená, ale jinak v pořádku.“

Otřesená? Co to má znamenat? Mohla se zmýlit?

„Tady šerif Tipett. Je tam náčelník?“

Chris čekala. Přese všechno, co právě vyslechla, jí instinkty říkaly, že je na správném místě.

„Ehm, teď zrovna ne, šerife…“ Znovu John. „Ale máme tu Shelly Axminsterovou.“

Chris se zajíkla. Mají Shelly?

„A pachatelka?“

„Tu nemáme. Hledáme ji. Náčelník chtěl, abyste ji taky hledali.“

Chris najednou nemohla dýchat. Jestli mají Shelly, koho má Sandy ve vězení? Jakou obětinu připravila svým děsivým nožem?

Zevnitř se znovu ozvalo slabé zasténání.

Ruce se jí roztřásly, strach jí stahoval hrdlo. Shelly byla jen falešná návnada. Sandy tohle všechno připravila v precizní choreografii. Jako rukojmí si vybrala někoho jiného. Maka. Chris nezbývalo nic jiného, než se ukázat.

Bude muset dovnitř. Hned. Sama.

Prochladlýma zpocenýma rukama otevřela dveře.

Nikdo tu nebyl. Překapávač na kávu byl zapnutý a škvařící se zbytek na dně naplnil místnost nakyslým zápachem. Televize hrála, na monitoru dispečinku byly zobrazeny poslední přijaté hovory. Naposledy před dvaceti minutami.

Najednou zazvonil telefon. Zvonil a zvonil, ale nikdo ho nezvedal. Chris nechala dveře pootevřené. Napadlo ji, jestli Sue našla místo Maka Johna. Jestli si s tím John poradí. Doufala jen, že zvládne zachránit Makovi život. Nebyla si vůbec jistá, jestli to Sandy dovolí.

Cítila ji. Cosi smrtícího, pižmo, jako když stopujete divoké zvíře, které čeká v doupěti. Ve vězení.

Čeká tam na ni Sandy. Sandy a odpovědi, které Chris najednou vůbec nechtěla slyšet.

Místo do vězení zahnula ke dveřím šerifovy kanceláře. Opatrně otevřela.

Marsha s Elivsem vzhlédli se stejnou hrůzou ve vytřeštěných očích. Marsha měla na tvářích cestičky rozteklé řasenky. Elvisův krk zdobila krvavá skvrna. Chris napadlo, jestli je krev jeho, nebo někoho jiného. Oba byli spoutaní, v ústech roubík. Chris si přiložila prst ke rtům, aby byli zticha, pak vytáhla nůž, který si vzala s sebou. Rychle přeřezala provazy. Pak spíš vysvětlovala posunky než slovy, že ví, kde je nebezpečí. Aby se odtamtud co nejrychleji dostali a nechali zbytek jí.

Snažili se být co nejtišeji, když se kradli k východu. Chris věděla, že je slyšela. Ale věděla také, že na tom nesejde. Ti dva nejsou součástí rituálu. A než seženou pomoc, bude už stejně pozdě.

Ještě než utekli, dozvěděla se od Marshi, že Mac není svázaný, ale má pouta.

Počkala, než zmizeli, pak se obrátila k těm dveřím, za kterými leží peklo.

Bylo tu horko a ticho. Chris si představovala, že ve tmě neuslyší nic než oddechování. Na chvíli zavřela oči a opřela se o zeď. Bojovala s touhou utéct. Nakonec však roztřesenýma rukama otevřela dveře vězení.

Ticho.

Prázdné nehostinné ticho. Natáhla se po vypínači, aby rozsvítila.

Nic. Stála ve dveřích a snažila se uvyknout tmě. Dotýkala se rukama studené kamenné zdi a bojovala s hrůzou.

„Maku?“ zašeptala nepříliš nahlas. Její hlas se rozléhal v prázdném prostoru.

„Maku?“ zavolala ochraptěle. „Odpověz mi, prosím.“

Ze tmy se ozval tichý klidný hlas. „Je tady.“

Chris zaryla prsty do kamenů a modlila se o pomoc. Právě stojí na prahu pekla a na spasení už je pozdě.

„Zpátky ve tmě,“ pokračoval hlas vyrovnaně.

„Ne… prosím…“

„Říkala sis o to. Tohle jsi přece naplánovala už tenkrát.“ Znělo to tak rozumně a samozřejmě. „Chceš se podívat do tmy, Christian, ale nezvládneš to sama. Nedokážeš vidět pravdu beze mě.“

Chris podléhala hysterii. Chtělo se jí smát, křičet, utíkat i praštit sebou o zem. Všechno je to šílené.

„Žádná pravda není,“ namítla stejně.

„Ale jistěže je,“ odpověděl hlas, jako by patřil jí samotné. Její svědomí se vrátilo na poslední návštěvu. „Proto jsi taky psala ty knížky. Proto jsi clitěla pořád dokola objevit, co lidskou duši dožene k vraždě. Už jsem ti to jednou říkala, vzpomínáš si?“

Chris měla sílící pocit, že ten hlas nepatří žádnému smrtelníkovi.

„Já… ne, pamatuju si jenom na… tmu, strach, zápach… Pamatuju si…“

Nedokáže to. Tohle nepřežije. Před očima se jí ve tmě začaly míhat ošklivé vzpomínky na chvíle, kdy se jí zmocňovala panika, kdy se prala a plivala, než ji svázali do kazajky. Tenkrát stejně jako teď. Nebo když se pokusila pokousat Maka.

„Tak co je to? Na co si pamatuješ?“

Zavřela oči. „Na pláč,“ vydechla ochraptěle a po tvářích jí začaly stékat slzy. „Jak jsem seděla v koutku a brečela.“

„Víš proč?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„V tom případě jsme ještě neskončily.“

Chris zavrtěla hlavou, protože přesně znala text.

„Nemůžeš ho mít, Sandy.“

„Takže si na mě vzpomínáš.“

„Vzpomínám si na tebe.“

„To jsem ráda. Chvíli jsem myslela, že si nevzpomeneš. Že to všechno, cos pro mě kdysi znamenala, je ztraceno, i když jsem čekala tak dlouho, než tě znovu najdu. Všechno jsem naplánovala a vymyslela ještě předtím, než jsme se viděly v Ritzu.“

„V Ritzu?“

„No jistě. Tenkrát poprvé, když ses dostala na seznam nejprodávanějších autorů a oslavovaly jste to s tvou agentkou, já vás obsluhovala jako servírka. Bylas ke mně poslána, abych zjistila, že tvá lekce ještě neskončila. Abych mohla číst tvoje knížky a chápat, co ještě pořád potřebuješ. Vzala jsem místo u policie, abych měla přehled, jak se mi práce daří. Stálo to za to, nemyslíš? Odvedla jsem moc dobrou práci, co říkáš?“

„Odvedla jsi dobrou práci,“ slyšela se Chris říkat. Pak si uvědomila, že tohle už říkala. Často, donekonečna tenkrát v těch temných dnech ve Fultonu.

„Chtěla bys, abych ho pro tebe obětovala?“ zeptala se žena, která zavraždila vlastní rodiče. Která se jako dítě kousala do rukou a čekávala u Chrisiny postele, aby na ni dávala pozor.

„Chci ho vidět,“ řekla Chris.

„Ne,“ odpovědělo její svědomí. „Je tady se mnou.“ ^

„Musím ho vidět…“ Chris polkla, rychle ztrácela sebeovládání. „Jak můžu vědět, že tam nejsou…“

„Zrůdy?“ Tak tichý hlas, tak sebejistý. „Žádné zrůdy, Christian. Jen lidé. Vždycky to byli jen lidé, jenomže tys to nikdy nechápala. Proto jsi taky nikdy nepochopila, proč tě zavřeli.“

S posledním zbytkem odvahy udělala Chris krok blíž. „Aty… ano?“

„No jistě. Zavřeli mě, protože jsem uviděla pravdu. Zjistila jsem, že zrůdy jsou lidé, tak jsem je zabila. Tys byla zavřená z přesně opačného důvodu. Nedokázala jsi zrůdy zabít. Snažila jsem se ti to vysvětlit.“

„Chci… ho vidět.“

Najednou se ve tmě objevilo světlo. Baterka, kterou Sandy držela v rukou. Vystoupila z jedné z cel. Nevýrazné hnědé vlasy, dychtivé oči, drobné zuby. Tvář šílenství.

Stála na kraji vzdálené cely, ve špinavé a pomačkané policejní uniformě, kolem ní se vznášel oblak sebeklamu. Ztělesnění noční můry. V ruce se jí leskl lovecký nůž.

„Proč zrovna on?“ zeptala se Chris.

Sandy se usmála. „Myslela sis, že to bude ta holka, viď?“ Zavrtěla hlavou. „To nešlo. Nevěřila ti. Obětina musí mít vysokou cenu. A co by mohlo být cennějšího než muž, co byl pro tebe ochotný riskovat práci?“

„Nezemře,“ prohlásila Chris co nejpřesvědčivěji. Oči upřené na Sandy. Strach ji ochromoval, téměř nemohla dýchat.

Sandy se usmála ještě víc. „Pak jsi tedy ochotná zemřít místo něj?“

Chris kývla. „Ano. Pusť ho ven.“

Zavrtění hlavy. „Ne, dokud nebude po všem. To dobře víš.“

„Pak mě s ním nechej rozloučit. To mi nemůžeš upřít.“

„Tak jsi to nenapsala.“

Chris zvedla ruce. „Prosím.“ Stálo ji veškeré úsilí, aby se nezhroutila.

„Tak dobře.“

Chris strčila ruce do kapes. Zhluboka se nadechla a udělala několik kroků směrem k tomu lesknoucímu se ostří, aby se dostala k Makovi.

Aby vkročila do té hrozné tmavé díry, na jejíchž zdech se zapsala celá staletí.

Cela jako by ji spolkla. Najednou už vůbec nemohla dýchat. Sehnula se v místě, kde ležel Mac bezvládně opřený o zeď.

„Cos mu udělala?“ zeptala se, když zjistila, že má na obličeji krev, oči zavřené a je bledý jako stěna.

„Pořád se probouzel. Nemohla jsem riskovat, že by utekl dřív, než přijdeš.“

Myslela si, že větší strach už mít nemůže, ale při pohledu na Makův obličej se to podařilo. Počítala s tím, že si pomůže sám. Že se odsud dostane do bezpečí. Najednou si ale vůbec nebyla jistá, jestli se odsud dostane živý alespoň on.

„Maku?“ Zvedla ruku a dotkla se jeho čela. Bylo studené. Co si počne? „Maku, to jsem já, Chris.“

Nic. Jen přerývavé slabé dýchání. Měla chuť s ním zatřást, křičet, že je jediný, kdo může zabránit, aby tohle skončilo jako masakr. Protože Sandy je přesně k tomu odhodlaná. Viděla jí to na očích. Doufala, že by Mac mohl pomoct všem ostatním. A zejména pak sobě.

Čas vypršel.

„Už jsi ho viděla…“

Chris se rozzuřeně otočila. „Budeš mít své rozřešení, dohajzlu. Tak mi neber moje!“

A vzápětí, jako by toho už bylo příliš, sesula se na Makovo bezvládné tělo.

„Dělám to pro tebe,“ bránila se Sandy. „Ještě pořád ti to nedošlo? Jenom pro tebe. Plánovala jsem a připravovala tenhle den od chvíle, kdys napsala ten příběh…, kdy ses rozhodla zasvětit porozumění. Jak bych ti mohla nepomoct?“

Chris zanechala Makoví na tváři své slzy a vztyčila se s jeho krví na své. Nechala mu také pistoli a odemkla mu pouta. Sandy to neviděla. Přesto si Chris nebyla jistá, jestli to k něčemu bude. Nemohla ale Maka nechat úplně bezbranného.

Napřímila se a otočila k ní. Na rukávu měla Makovu krev a pochopila, že tu zemře i on, jestli něco nepodnikne. A to rychle.

„Tak dobře,“ oslovila svou žalobkyni, přítelkyni, soukromého démona. „Jsem tady. Ve tmě. Nemyslíš, že je na čase, abychom s tím hnuly?“

„Ty to pořád nechápeš, viď?“

„Proč?“ zeptala se Chris, udělala krok vpřed a Sandy couvla. Ven z cely. Pryč od Maka. „Proč jsi tohle udělala?“

Nůž se zvedl, ostrý a dlouhý. „Abych ti to ukázala.“

„Co? Cos mi chtěla říct?“

„Proč,“ odpověděla Sandy naléhavě a oči se jí ve světle baterky leskly stejně jako ostří nože. Smrtící tmavé oči plné šílenství. „Proč,“ zopakovala a opatrně překročila práh do chodby. „Přesně jak jsi chtěla.“

„Proč co?“ Chrisin hlas zněl ječivě. „Co jsem udělala, že jsem si tohle zasloužila?“

„Bylas má přítelkyně!“

To ji zastavilo. Vzpomněla si, jak hrála se Sandy karty, jak s ní rozmlouvala. Nikdo jiný se s tou smutnou nešťastnicí nebavil a ona chodila za Chris jako štěně. Zabila vlastní rodiče, protože ji tak ohavně napadali.

Chris jí bylo líto.

„Proč?“ zeptala se znovu, v očích slzy. „Proč mi chceš ubližovat, jestli jsem byla tvoje přítelkyně?“

Sandy se zastavila, pak přistoupila zpátky k ní. „Abych ti pomohla pochopit. Vzpomenout si na to, na co si vzpomenout nedokážeš.“

„Já si nechci vzpomenout!“

„Ale chceš! Jinak bys nenapsala všechny ty knížky!“

„Napsala jsem je, abych se přes to dostala!“ vykřikla Chris, slzy na tvářích. „Abych se z toho konečně dostala!“

„Jenže to nemůžeš, dokud se tomu nepostavíš,“ trvala na svém Sandy. „Dokud se nepostavíš mně. A tys mě ani nepoznala. Nepoznala jsi svou vlastní tvář v zrcadle.“

„Takže jsi musela zabít mou přítelkyni?“

„Bylo to nutné. Bylo to vykoupení, očištění.“

„Proč?“ zavřískla Chris. Celá se třásla. „Protože jsem zabila svoje dítě?“

„Ne!“ zaječela Sandy. „Protože tvoje dítě zabila tvá matka!“

Chris neslyšela vlastní přidušený vzlyk. Neviděla zvednutý nůž. Vybuchla v ní tma, šílenství. Noc explodovala do milionu útržků, vzpomínek, zvuků, pachů, srazila ji na kolena, do ponížené pozice prosebníka.

Sebeobětování.

Nevnímala, co Sandy dělá, dokud nůž nezasáhl svůj cíl.

KAPITOLA 22

Zásah nože ji povalil na zem. V hrudi jí vybuchla bolest, že se nemohla ani nadechnout.

Sandy zavřískla: „Lhalas!“ obvinila ji děsivě vysokým hlasem. „Lhalas, lhalas, lhalas! Nebylas připravená pro něj zemřít!“

Chris se na chvíli vůbec nedovedla soustředit. Pořád se snažila popadnout dech po té strašné ráně. Ve vestě zel průřez. Veškeré její plány, veškerá opatření, to všechno bylo zmařeno.

„Říkalas, že jsi pro něj připravená zemřít!“

Chris se snažila zvednout na nohy. „Prosím… nemůžu…“

Nůž se znovu mihl vzduchem, rychlý a smrtící, a rozřízl jí paži. Rána byla vedena děsivou silou, naštěstí většinu ztlumila kevlarová vesta. Chris zachroptěla, pokusila se dostat od toho děsivého nože.

„Celý svůj život!“ ječela Sandy a zatřásla jí. „Zasvětila jsem ti celý život, sledovala tě, učila se tě chápat, ukáznila jsem se, abych dokázala pracovat v dokonalém souladu s tebou, abych ti dala, co chceš. A ty mě teď zavrhuješ?“

„Protože jsi nic nevysvětlila!“ křikla Chris z posledních sil. Snažila se přesunout nohy tak, aby se dostala z jejího dosahu. „Nevěřím ti.“

Sandy ji popadla za límec a udeřila ji pěstí. Ve světle odhozené baterky se znovu zaleskl nůž. V očích měla zběsilý výraz šílenství. Chris se zvedl žaludek.

Ještě nikdy tak zuřivý záchvat nezažila. Bylo to ochromující a děsivé.

„Nevěřím ti,“ zopakovala přidušeně.

Sandy se naklonila tak blízko, že Chris cítila její pot, nakyslý zápach šílenství.

„To proto jsi blázen,“ obvinila ji žena směšně zpěvavým hlasem. „Protože nevěříš. Protože nechceš věřit. Protože se odvracíš ode všeho, co je spravedlivé a svaté, a musíš za to být potrestaná…, potrestaná…, potrestaná jako v ohni pekelném… potrestaná…“

Hlas její matky. Chris ho slyšela z úst té šílené ženy, s dokonale přesnou kadencí, slova vyjadřující pohrdání a zatracení. Otřásla se. Začala naříkat.

„Neznáš ji,“ šeptala zničeně, hrdlo stažené. „Nikdy tam nebyla…, nikdy za mnou nepřišla.“

„Přišla tě soudit,“ oponovala Sandy a zatřásla Chris jako hadrovou panenkou. Nůž se octl tak blízko, že Chris viděla svou vlastní krev. „Přišla tam, sklonila se nad tvou postelí jako matka, co chce přikrýt dítě, když jsi jen bezvládně ležela, a řekla ti to. Řekla ti to… a já to slyšela, pochopila jsem…“

„Ne, ne, to by neudělala… ani ona ne…“

„Spravedlivý Boží soud, dítě…, že poneseš skvrnu svého ohavného hříchu, že tvé nečisté dítě musí zemřít, že to ty poneseš zodpovědnost… Tvůj hřích…, tvůj’trest…, tvůj hřích…“ Sevřela ji pevněji. „Tys to chtěla,“ zašeptala Sandy svým vlastním hlasem. „Chtěla jsi to…, protože jsi nedokázala žít s tím, co udělala…“

Chris se pokusila uvolnit její stisk na hrdle. Začínalo jí zvonit v uších. „Ne,“ prosila. Najednou ji přemohl strach, že zemře v téhle páchnoucí tmě s matčiným hlasem v uších a jako poslední uvidí tvář svého přízraku. „Prosím…“

Tentokrát se nůž zvedl. Sandy ji otočila, popadla za bradu a zvedla jí hlavu. Chris se bránila. Kopala, škrábala, vzpouzela se. Snažila se dostat ke zbrani, kterou tu ukryla, bohužel mimo svůj dosah.

„Nemůžu připustit takový skandál… kvůli všem dobrým věřícím z naší církve…“

Chris zvedla ruce, aby se chránila před nožem. Zoufale vzlykala. Bojovala se ženou, která měla sílu deseti. Prohrávala.

Pak uslyšela to zaryčení. Myslela si, že je to Sandy. Zavřela oči. Čekala na studené ostří. Ucítila, jak Sandy máchla rukou. Ucítila dotek kovu. Pak sebou Sandy najednou trhla a nůž zmizel. Ve stejné chvíli se ozvalo třesknutí.

Mac.

Sandy zuřivě zavyla. Mac do ní narazil.

Všichni tři vrazili společně do zdi a přistáli na podlaze. Chris viděla změť tváří, slyšela funění a chroptění. Zoufale se snažila najít rovnováhu a nadechnout se, aby něco udělala.

Mac to stihl dřív. Ačkoli jeho pistole přistála v koutě, vrhl se na Sandý. Košili měl nasáklou krví, obličej téměř nebylo poznat. Bojoval se šílenou ženou, která měla ještě pořád nůž.

„Vezmi ho,“ zasípěl sedíc obkročmo na Sandyině trupu.

Chris se vyškrábala na nohy, ačkoli její hrudník krůtě protestoval. Vrhla se po natažené paži a udeřila jí o podlahu. Sandy je oba povalila.

„Pomsta bude moje!“ zavřískla. Vymrštila se a nůž namířil Chris přímo do obličeje.

Chris se konečně dostala ke své pistoli. Mac popadl Sandy v kolenou a povalil ji. „Zůstaň už ležet, ty mrcho!“ zavolal a vrazil jí hlavou do prsou.

Sandy zachroptěla a nůž jí vypadl. Pokusila se zvednout. Chris se plazila k nim, aby nůž popadla. Podařilo se. Nacpala ho do kapsy. >

Mac zakláněl hlavu a snažil se uniknout těm hrozným pařátům. Vyškrábala by mu oči. Snažila se mu rozsápat hrdlo.

„Musím… musím… ji zachránit!“

„Dnes ne,“ zavrčel Mac. „Chris, sežeň pomoc.“

„Ale Maku…“

„Běž!“

Chris se vyškrábala na nohy, vzápětí uklouzla v jakési kaluži. Chtěla se rozběhnout ke dveřím, ale podařilo se jí jen kulhavé tápání. Zdálo se to být tak daleko. Najednou měla velký problém soustředit se, udržet tělo v pohybu.

Sandy za ní znovu zavyla. Byl to děsivý zvuk překypující vztekem. Mac k ní začal tiše mluvit, snažil se ji uklidnit. Chris se konečně dostala ke dveřím a otevřela je. Všimla si, že má na ruce krev, ale nevnímala to. Pospíchala k vysílačce.

Na zdvořilosti nebyl čas. „Johne!“ vykřikla do mikrofonu. „Vězení! Pomoc!“

Vzápětí znovu uklouzla na čemsi mokrém, co jako by ji následovalo.

Zřejmě musela mít zkreslené pojetí o čase, protože se jí zdálo, že se dveře rozlétly ve stejné chvíli, kdy křikla do vysílačky. Dovnitř se hrnuli lidé, všichni v uniformách a se zbraněmi v rukou.

„Pomozte mu,“ prosila Chris, která vůbec nechápala, jak se dostala na kolena. „Je tam vzadu…“

Tom. Hned za těmi v uniformách. Spěchal k ní.

„Mac je… Mac je raněný…,“ lapala po dechu. Všechno se s ní začínalo točit.

„To ty taky,“ opáčil a Chris najednou hleděla na strop. Vzápětí už nehleděla na nic, protože svět kolem utichl a zčernal.

Mac měl pocit, že mu vybuchne hlava. Bolelo ho na prsou. Bolely ho paže. Na jedno oko vůbec neviděl.

Nezvládne to. Zaslechl dunění kroků venku v kanceláři, přesto věděl, že bude pozdě. Síly ho opouštěly. Už to viselo jen na vlásku, ta pomatená žena, která vřeštěla a prala se s ním, byla silná jako pět lidí.

Ale nezáleželo na tom. Podařilo se mu dostat Chris pryč. Aspoň trochu tak odčinil, že se nechal doběhnout.

„Světlo!“ zařval John a řítil se k vězeňské cele. Zaklel, když na čemsi uklouzl, pak se narovnal. Mac se neodvažoval ani na chvíli odvrátit pozornost k němu. „Maku?“

Sandy znovu vymrštila pařáty k jeho očím. Jeho reakce už byly natolik zpomalené, že ji málem nechal. A pak se najednou do cely vevalilo několik mužů se zbraněmi v rukou. Cítil, jak ho nějaké ruce zvedají a odtahují. Slyšel děsivé vřeštění ženy, kterou znal jako Elise Lawsonovou, na niž se vrhlo pět mužů. Vzápětí se uvnitř rozsvítilo. Zamžikal.

„Kristepane!“ vydechl John, který Maka podpíral. „Rychle sem někdo dostaňte doktora!“

„Doktor má dost práce tam, kde je!“ ozvalo se. Tehdy si Mac všiml té krve. Byla všude, zdi jí byly pocákané, stála v kalužích na podlaze, vytékala mu z nohavic a rukávů.

„Tak sežeňte záchranáře!“ zavolal John a Mac mu v očích četl strach. „Maku, člověče, lehni si. Jseš…“

Mac věděl moc dobře, v jakém je stavu. Jenomže mu to najednou bylo jedno. Potřeboval se dostat ven a zjistit, co přesně měl Tom Clarkson na mysli. Potřeboval se rychle rozběhnout po těch krvavých stopách, které vedou z cely.

„Lehni si!“ okřikl ho zoufale John.

Mac setřásl starostlivé ruce a vyklopýtal z cely. Uklouzl v kaluži krve a opřel se o zeď v místech, kde byl krvavý otisk Chrisiny dlaně. Klopýtal dál.

Chris ležela na zemi hned vedle dispečerského panelu. Na zbrusu novém linoleu se zpod ní šířila krvavá skvrna. Tom byl v plné práci.

„Panebože…“

Tom po něm střelil pohledem, ruce rudé a lesklé. „Doprdele!“ zařval. „Copak nemůže někdo toho idiota položit?! A okamžitě sežeňte ty podělaný záchranáře!“

„Máme zavolat Heilermana?“ zeptal se jeden z mužů. Ve stejné chvíli někdo zachytil Maka, který se skácel.

„Ne,“ odsekl Tom, košili celou od krve. „Nechci žádnýho podělanýho Heilermana, chci, aby se z toho tihle dva dostali!“

Mac na chvíli zavřel oči a bojoval s nevolností.

„Bude v pořádku?“ vypravil ze sebe nakonec.

Tom ani nevzhlédl. „Protože jsem čirou náhodou jeden z mála venkovských doktorů, kteří internovali v Cookově nemocnici, řekl bych, že ano. Řezné rány jsou moje specialita. A ty jsi další na řadě.“

Mac cítil, jak ho hluboké rány pálí a bolí. Cítil na jazyku vlastní krev a chutnal její nasládlý měděný zápach.

„Potřebuješ pomoct?“

„Od policajta,“ opáčil Tom. Tehdy vzhlédl a musel si všimnout toho, co se Makovi mihlo v očích. Usmál se. „Dopadne to dobře,“ poznamenal jen rodičovským tónem.

„Řekla mi, abych počkal,“ omlouval se John ustaraně, když si klekl k Makovi. „Že ji dostane ven z vězení.“

„Snažila se,“ hlesl Mac. Zatoužil omdlít. Pak zahlédl mezi ostatními podsaditou postavu. „JayCee?“

„Ano, náčelníku?“

„Máš padáka.“ Všichni strnuli. Mac se ale rozhodl, že nic vysvětlovat nemusí. Stejně na to neměl sílu. Z věznice sem pořád doléhalo vytí.

Pak se dav u dveří rozestoupil a do místnosti vpadli záchranáři. Vzápětí se zarazili. Očividně si nebyli jistí, ke komu mají jít nejdřív.

„Rychle, sem,“ štěkl na ně Tom. Pak se podíval na Maka. „Takže je konečně po všem?“

Makovi se začal rozmazávat svět před očima a zvuky splývaly do jediného. Přesto se usmál. „Skoro,“ řekl, když si vzpomněl na to, co tam uvnitř vyslechl. „Skoro.“

A pak odmítl odpovídat na všechny další otázky.

ZÁVĚR

Na pohřeb Dinah se přece jen dostala. Bledá, zesláblá, v šatech s dlouhým rukávem, aby nebylo vidět všechno to čerstvé šití. Seděla mezi Treyem a Sue, zatímco reportéři fotografovali nejžhavější téma Ameriky. Chris už to ale bylo docela jedno. Po pohřbu se v doprovodu Sue, která se o ni starala jako matka kvočna, vrátila letadlem zpátky do Pyritu.

V Missouri bylo parno a dusno, stromy už se zelenaly. Život šel dál.

„Určitě se na to cítíš?“ zeptala se Sue.

Chris si právě balila věci. „Zrovna jsem se vrátila z New Yorku,“ opáčila.

Byla unavená. Fyzicky i psychicky. Od Dinahiny rodiny bylo hezké, že s pohřbem počkali, až ji pustí z nemocnice. Přesto byla venku jen krátce. Všechno ji bolelo, často měla závratě po výrazné ztrátě krve.

Věděla, že se to srovná. Poprvé v životě dokázala klidně spát. Skutečně si odpočinout, bez nočních můr a nečekaných překvapení. Dokázala se vrátit do svého domu, aniž by se pozvracela. Žít už v něm nikdy nedokáže. Ale přinejmenším už se tam nebojí.

Navíc někdy během toho večírku ve vězení přišla o svou ochromující klaustrofobii.

„To není totéž,“ namítla Sue s upřímnou starostí.

„To je jedno. Stejně tam musím. Potřebuju celou věc uzavřít, jinak to všechno bylo k ničemu.“

Sue rozhodila rukama. „Já to vzdávám. Oba se tu potácíte jako dva lazaři a stejně se budete trmácet přes půl státu. Tak prosím. Klidně se někde nabourejte. Můžete klidně přijít o všechnu krev, kterou vám tohle město darovalo. Schválně, jestli to bude někoho mrzet.“

Chris se musela rozesmát. „Jestli budu mít velkou bouračku, udělá s tebou People další rozhovor a Ellen jim může zazpívat.“ slíbila.

Sue se zachmuřila. „To není legrace.“

„Že to není legrace? Pyrite se stal vzorem pro střední Ameriku, Ray aspiruje na křeslo v senátu, Victor vystupuje a Harmonia Mae dostala nabídku k sňatku od zlatokopa z Aljašky, kterému se líbila ve speciálu Entertainment Weekly. Tohle že není legrace?“

„Mohla jši umřít!“ rozčílila se Sue, v očích slzy. „Oba, zatraceně. Tys neviděla, jak to tam vypadalo, když vás vytáhli. Neviděla jsi, jak se Tom opil, když vás dva osobně doprovodil vrtulníkem do nemocnice v St. Louis, aby ani o jednoho nepřišel.“

„Sue…“

„Nech si to,“ odsekla její přítelkyně. „Měla jsem vážně mizerný měsíc.“

Chris ji objala. „Všechno už ale bude dobré, chápeš?“

Sue popotáhla. „To se ti lehko řekne. Tentokrát mám noční můry já.“

Chris si zapnula tašku. „To proto, že nejsi zvyklá na krev.“

„Ne, když patří někomu, koho mám ráda.“

„Musíš to brát takhle: jsme v pořádku, život ve městě se vrací k normálu, Harlana vyhodili a Mac zůstává. A to i potom, co sem dolů přijela celá jeho rodina, aby ho přemluvili k návratu do Chicaga.“

Sue se konečně usmála. „Nejlepší bylo, když mu jeho matka řekla, že je Pyrite moc nebezpečný.“

„To je,“ opáčila Chris. „Proto se mu taky tady tak líbí.“

Zatím se ještě nedostal ani na ryby. To alespoň uvedl své matce jako důvod. Také zaplatil zálohu za velký starý viktoriánský dům na Třetí. Chris dostala pozvání seznámit se s dvojčaty. To pomyšlení ji děsilo. Na druhé straně bydlela od propuštění z nemocnice spolu se Shelly u Harmonie. Takže v porovnání s tím budou dvě sedmileté děti procházkou v růžovém sadu.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ zabručela Sue. „Jak si to ta ženská celé ty roky plánovala. Jak si myslela, že je doopravdy tvoje svědomí.“

Vyšly ven. Na lavičce se Shelly s Victorem hádali s Lesterem kvůli agentům. Přes ulici aranžovala paní Petersonová svatební šaty ve výloze čistírny, na chodníku se tři holčičky něčemu hlasitě chichotaly. Pyrite takový, jak má být.

Chris si nedovedla představit, že by žila někde jinde. Snad jen s výjimkou Chicaga, kdyby ji o to někdo požádal.

„Tak co bude dál s C. J. Turnerem?“ zeptal se jí Mac, když spolu předchozího večera seděli u Harmonie na pohovce.

„Malá změna schématu práce.“

„A to?“

Chris vzdychla. „Motiv. Ta záležitost s dobrem a zlem. Myslím, že jsem vždycky chtěla, aby byli i dobří lidé.“

„A teď myslíš, že nejsou?“

„Já už vůbec nevím. Bylo to jednodušší, když jsem si myslela, že je zlo něco výjimečného. Jenže není. Je malé, banální a obyčejné. A to mě děsí ze všeho nejvíc.“

Mac pootočil hlavu. „Nepovažuješ to, co tě potkalo, za výjimečné?“

„To ale nebylo zlo. Zlo se stalo před patnácti lety. A jen proto, že jsem byla jiná. Potrestali mě, protože jsem nespolupracovala, Allena pro změnu chránili, protože spolupracoval.“

„Ještě pořád budeš psát o vraždách?“

„V další knize ne,“ přiznala. „Tahle bude o posedlosti.“

Ideální námět. Zvlášť dnes, když jede po patnácti letech domů.

„Zjistila jsi vůbec, jak se dozvěděla o té jedné knížce?“ zeptala se Sue. „O té s Cooterem?“

Chris zavrtěla hlavou.

Chtěla by to vědět. Ale asi nikdy nebude. Odpovědi jsou uzamčeny v sebeklamu Sandy Bakerové. Dokonalé načasování vražd ve shodě s Chrisinými cestami do St. Louis vysvětlovalo Sandyino místo v Ritzu. Čekala, až se Chris objeví, pak zahájila akci. Ale pořád tu byla knížka Rodinný podnik a spojení s ní nikdo nedokázal vysvětlit.

„Chriš!“ křikla Shelly. „Je tu Mac!“

Chris ho viděla. Policejní vůz zastavil a Mac otevřel dveře.

„Vypadá dost hrozně po tom, co se stalo ve vězení,“ konstatoval Victor.

„Hůř než rozjetý skunk,“ přisadil si Lester.

„To je jedno. Podle mě je to pořád sekáč,“ prohlásila Shelly.

Chris se zasmála. Mac vystoupil ve své nejlepší uniformě.

V obličeji nesl čerstvé známky nových zranění. Když ho na jednotce intenzívní péče uviděla jeho matka, chuděra se usedavě rozplakala. Ale přes to přese všechno se Chris zdálo, že nic tak pěkného ještě neviděla.

„Vítejte zpátky do práce,“ přivítala ho Shelly.

„Není v práci,“ namítla Sue. „Neměl by dokonce ani stát na nohách.“

Mac se na Chris zamračil. „Vždycky je taková?“

„Zvykni si. Přijala tě do rodiny.“

Jen zavrtěl hlavou, pak se sklonil a políbil drobnou ženu do vlasů. „Díky, mami, budu hodný a nezapomenu se připoutat.“ ^

„Nezapomeňte na mě,“ zaprosil Victor.

Měli ho vysadit v St. Louis, aby odtud odletěl do L. A. na první velkou show. Poté měli namířeno do Springfieldu.

„Opravdu se na to cítíš?“ zeptal se Mac tiše.

Chris se dívala do jeho zjizveného obličeje a pomyslela si, že teď bude teprve vypadat zajímavě.

„Jo,“ přikývla, i když to nebyla pravda. Nikdy se na to nebude cítit. „Potřebuju vědět, jestli to opravdu udělala.“

Mac kývl. „Možná se to ale stejně nikdy nedozvíme,“ varoval ji. „Ne s určitostí.“

Kývla. „Já vím. Ale už mě nebaví, že kvůli tomu nemůžu spát. Je čas postavit se čelem, přesně jak říkala Sandy. A to můžu jedině takhle.“

„V tom případě zbývá jen jediné.“ usmál se Mac.

„Chris Jacksonová, už jste našla Ježíše?“

Chris zareagovala čistě instinktivně. „Ano, Harlane,“ řekla a otočila se k němu. „Našla. Chtěl, abych vám předala vzkaz.“

Vůbec se nerozmýšlela. Prostě se rozmáchla a udeřila ho. Sice proti takovému krutému zacházení zaprotestovalo celé její tělo, ale Harlan se uspokojivě rozplácl na chodník s ohromeným výrazem.

„Takže co je ta poslední věc, která zbývá?“ otočila se k Makovi.

Před domem se rozhostilo ticho, několik kolemjdoucích se zastavilo. Chris však upírala oči jen na Maka.

Ten napřáhl ruku a usmál se. „Jedeme.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai