EILEEN DREYER

HŘÍŠNÍCI A

SVĚTCI

KAPITOLA 1

Znamení přicházejí v různých podobách. Zježené chloupky v zátylku. Vrány na telefonních drátech. Tvary mraků či závan chladu. Stovky neškodných věcí, vycházející ze zvyklostí a pověrčivosti, a tisíce dalších, které si každý vymýšlí sám.

Chastity Byrnesová měla těch vlastních hotový lexikon.

Nešlo jen o běžná znamení, předávaná mezi Irkami z generace na generaci, jako že ptáci v domě značí smrt nebo že nezakryté zrcadlo při pohřbu znamená smrt a podobně.

Chastity objevila celou řadu zlých znamení, která se vztahovala výlučně na ni.

Pracovala jako zdravotní sestra na traumatologii a pověrčivější už jsou jedině herečky nebo hráči baseballu.

Takže kromě obvyklých předzvěstí ji děsily klidné směny, slova „tady něco nehraje“ a svátky.

A číslo tři. Chastity měla naprostý odpor k číslu tři.

Všechno přichází do třetice, od narození po úmrtí, včetně veškerých katastrof mezi tím.

Jako byla zlá znamení, která se jí toho horkého červnového dne zjevovala v St. Louis. Rozhodně je neměla ignorovat.

Koneckonců, věnovala zlým znamením víc pozornosti než svému bankovnímu účtu. Žila podle Murphyho zákonů, jako by to bylo první přikázání. Ale toho horkého a dusného letního dne, ačkoli věděla své, na ta tři znamení zapomněla, jako by to byly parkovací lístky.

Upřímně řečeno, nebylo snadné je rozpoznat, jako to bývá třeba u černé kočky či houkání sýčka. Tady šlo o neobvyklé věci, při kterých má člověk nutkání ohlížet se přes rameno.

Teorie chaosu.

Telefonát od švagra, o jehož existenci neměla tušení.

Jezero Pontchartrain.

Každé bylo samo o sobě nevinné, ale ze všech jí naskakovala husí kůže, jasný signál, že by měla hledat problémy tam, kde zdánlivě žádné nejsou.

Tři znamení.

No, možná čtyři. Ovšem to čtvrté, to mohla být jen obyčejná smůla. Cestou do práce přišla o řidičský průkaz. V

tu dobu to ještě za zlé znamení nepovažovala. Spíš za událost z kategorie „k vzteku“. Jenže kdyby k tomu nedošlo, nebyla by vyslechla o teorii chaosu. Chastity zůstávala v přesvědčení, že kdyby ji bývala nevyslechla, nic z toho, co následovalo, by se nestalo.

Policista, který ji stavěl, byl známý. Koneckonců, všichni policisté ve městě byli známí sester z ARO. Jenže když došel k otevřenému okénku jejího sytě červeného minicoopera, neusmíval se.

„Ne že by to na mě neudělalo dojem, Chaz,“ řekl a povytáhl obočí při pohledu na naměřenou rychlost, „ale tohle už je třetí varování během tří týdnů.“ Znovu trojka. „A máš tady hromadu nezaplacených pokut za parkování…“

Skončilo to tak, že musela zamknout auto v odstavném pruhu dálnice a do práce dorazila policejním vozem s půlhodinovým zpožděním. Takže se octla uprostřed zákroku u pacienta v ohrožení života a během něj vyslechla onu teorii chaosu.

Ten den měla původně rozdělovat, kam poslat zraněné a kdo je bude ošetřovat, místo toho ji strčili do záchranného týmu č. 1. Ne že by jí to nějak vadilo, vždyť začala v nemocnici sv. Michaela pracovat právě kvůli traumatologii.

Zejména pak takovým případům, jaké tam vozili.

Chastity už ale nebyla jen sestrou z traumatologie. Byla také jednou ze dvou nových asistentek soudního lékaře, jejímž úkolem bylo kromě zachraňování pacientů také shromažďování veškerých možných důkazů, které by poukazovaly na trestný čin či jej naopak vyvracely. Její starostí bylo, aby se oběti týrání nevypařily mezi ostatními případy, znásilněným se dostalo v nemocnici lepšího zacházení než od těch, kdo jim ublížili, a aby neznámí pacienti byli identifikováni. Pomáhala policii a personálu nemocnice pracovat společně a efektivněji.

Proto ji nepřekvapilo, že se ještě nedostala ani ke své skříňce v šatně a už ji přesměrovali na sál číslo jedna, aby tu pomohla s resuscitací šestnáctiletého postřeleného mladíka.

„To je dost, že ses ukázala,“ zavrčela jedna ze sester od stojanu s infuzí.

V kóji byl hotový blázinec, lékaři a sestry běhali kolem a naráželi do sebe jako volné ionty. Ze stolu stékala krev a po podlaze se válely sterilní obvazy. Pacient byl postřelen v horní části krajiny břišní. Už ho uspali, intubovali, vyšetřovali rentgenem, ultrazvukem, stanovili diagnózu. Z

hrudi, paží, hrdla a penisu mu vedl les hadiček, vyměňovali mu krev. Zřejmě už ho mají v plné práci tak pět minut.

„Můžete být rádi, že mě tu vůbec máte,“ ujistila je a zbrusu novými fuchsiovými plátěnkami vklouzla do gumových zdravotnických galoší. „Dneska jsem měla mít koordinační službu.“

„Tohle má být uniforma?“ zeptala se Moshika Williamsová stojící po levé straně těla. Lékařka, která měla případ na povel. Ve své práci byla skutečně vynikající. Stála pevně na zemi a vše organizovala s jistotou dopravního policisty na křižovatce.

Chastity rozpřáhla ruce ve fuchsiových rukávech. „Ladí mi k tomuhle novýmu zdravotnickýmu mundúru.“

„Který je velmi… Zářivý.“

„Zářivý,“ přitakala Chastity, která právě skončila s převlékáním. „Přesně. Odráží to můj nový životní postoj.“

„Forenzní postoj?“

„Ne, můj šťastný postoj. Můj život je harmonický…

Tedy až na to, že musím na zítřek sehnat odvoz do práce.

Ale jinak jsem teď v rovnováze. Harmonie, Moshiko. To je slovo pro dnešní den.“

„Ne tady pro Williho. Mimochodem, věci má na odkládacím pultu. Dneska jsme dokonce ani nemuseli rozstřihávat oblečení kolem kulky.“

„Jsem na vás všechny pyšná. Ušetřili jste laborce velké hoře.“

Rukama v rukavicích vytáhla fotoaparát, pomůcky pro odběr vzorků, metr a papírové sáčky na uschování důkazů, které ještě nebyly zničeny během pokusu zachránit Willymu život.

Moshika se právě chystala zavést hrudní katetr. „A jsi tu včas, abys slyšela, co jsem právě zjistila.“

Chastity nebyla v místnosti sama, kdo zaúpěl. Jedinou nevýhodou práce s Moshikou byla její metoda, kterou používala, aby se během krizových případů udržela v klidu.

Někteří lidé si pískají. Jiní si praskají klouby nebo vyprávějí vtipy. Moshika udílela přednášky. Dělila se s ostatními o veškeré útržky náhodných vědeckých informací, které si biflovala do přehřátého mozku, jako by někoho, kdo stojí po kolena v krvi a zvratkách, doopravdy zajímalo, co to, sakra, jsou kvarky.

Tentokrát se rozhodla vzdělat svou třídu teorií chaosu.

Sehnutá nad pacientem mávla skalpelem směrem k Chastity.

„Prošvihla jsi první část, Chaz.“

„Pozdějc si opíšu poznámky. Úsměv, vyletí ptáček.“

Všichni se usmáli. Chastity si vyfotila mírně oválný otvor po kulce hned pod chlapcovou hrudní kostí a sedavý kroužek a střelný prach kolem ní. Williho trefili na velmi krátkou vzdálenost.

„No, rozhodně je to zajímavé,“ ujistila ji Moshika a věnovala se dál své práci. „Teorie chaosu říká, že žádný pokusný výsledek se nedá dokonale zopakovat. Pokaždé existuje proměnná, kterou není možné duplikovat.“

Chastity kývla, jako by chápala, a začala si pobrukovat, zatímco měřila, odebírala vzorky a uschovávala důkazy.

Podobné popěvky jí pomáhaly soustředit se. Skutečnost, že díky nim jí unikla většina toho, co Moshika přednáší, byla jen bonbónkem navíc.

Jenže pak to Moshika celé zkazila. Zatímco prohmatávala pacientovu hruď, upřela velké tmavé oči na Chastity a řekla: „A teď ta část, která by ti měla připadat nejzajímavější.

Zejména vzhledem ke tvému novému životnímu postoji.

Podle teorie chaosu se zdá, že právě ve chvíli, kdy nějaký systém dosáhne té nejdokonalejší harmonie, nachází se těsně před okamžikem, kdy se zcela vymkne kontrole.“

Chastity se doslova zježily chloupky v zátylku. Ztuhla.

„Proč jsi, sakra, musela říct něco takovýho?“ chtěla vědět.

Moshika ovšem zrovna nevnímala. Jenže škoda už byla spáchána. Právě to řekla Chastity, která jí ani ne před třemi minutami pověděla, že její život konečně dosáhl jisté harmonie.

I když věděla, že je dočasně odříznutá od svého roztomilého autíčka, byla šťastná, dokud Moshika neotevřela všetečná ústa.

„Chastity?“

Rozhodně by se jí hodilo lepší jméno. Koneckonců, Chastity byl takový malý žertík. Její matka pojmenovala své dcery Faith, Hope a Chastity. *

Ne Charity.

Chastity.

Jako by Mary Rose Byrnesová měla buďto zvláštní předvídavost, nebo zoufalou potřebu odmítnutí.

„Chastity, někdo vám volá.“

Vzhlédla a uviděla ve dveřích novou sekretářku, která zírala spíš na změť na sále, než na ni. Což nebylo nijak divné. Sekretářka tu byla nová a člověku chvíli trvá, než si na takové místo zvykne. Chlapec už ležel na pojízdném lehátku, ověšený sáčky a hadičkami. Zatímco všichni ostatní s ním poběží na snímkování na CT a pak na operační sál, ona vezme důkazy, které nasbírala, a předá je spolu s informacemi policii.

„Někdo vám volá,“ zopakovala sekretářka, rty semknuté, jako by se snažila potlačit zvracení.

„Zavolám později nazpátek, Kim,“ řekla Chastity a hodila prázdný sáček od nitrožilního roztoku na zaneřáděnou podlahu. Pak se prodrala mezi dvěma asistenty, aby vyměnila vodiče EKG.

„Říkejte jí Chaz,“ poučila Moshika sekretářku, když přišila hradní katetr. „Potrpí si na to.“

„To je jak jméno pro nějakýho svalovce z akčního filmu,“ odfrkl si jeden z paramediků.

Moshika se zasmála. „Vzhledem k tomu, že vypadá jako Petr Pan, to zas tak nevadí.“

No a co, tak si kupuje džíny v chlapecké konfekci. To je toho. Co má být, že nosí uličnický sestřih a má blond vlasy.

„To je jedno, stejně teď nemůžu. Zavolám později,“

trvala na svém.

„Je to dálkový hovor,“ nedala se Kim odbýt. „Z New Orleans. Říkal, že je to otázka života a smrti.“

Na okamžik se všichni zastavili a upřeli na ni pohled.

„No dobře,“ zčervenala sekretářka. „Ale prý je to váš švagr.“

*Tři základní křesťanské ctnosti: Víra, naděje a láska (Faith, Hope and Charity). Chastity = zdrženlivost, cudnost.

Chastity zaváhala jen krátký okamžik, než zavěsila na stojan nový sáček s roztokem. „Vážně? Ani jsem nevěděla, že nějakýho mám.“

„A že vaše sestra zmizela?“

Znovu krátké ticho. Chastity ovšem nehodlala nic vysvětlovat. Zvlášť teď když jí začalo bušit ve spáncích a zpotily se jí ruce.

Rovnováha. Harmonie.

Do háje.

„Ty máš sestru?“ zeptala se poněkud dotčeně Moshika.

Chastity se na ni nepodívala. „Nikdy jsem neřekla, že nemám.“

„Jak to vypadá, našla si manžela.“

„Já jsem to slyšela.“

„No, tak ten ji právě ztratil,“ připomněla jim Kim.

Chastity měla to znamení poznat a okamžitě vzít nohy na ramena. Koupit si letenku neznámo kam a zmizet dřív, než by si toho někdo všiml.

Než ji ten švagr dohoní.

Měla pocit, jako by jí někdo přešel po hrobě. Cítila, jak rovnováha bere rychle za své.

Švagr.

„Zavolám mu zpátky,“ prohlásila. „Vezměte si jeho číslo.“

„Nechceš si o tom popovídat?“ zeptala se tiše Moshika, když se přiblížila k místu, kde Chastity naposledy kontrolovala výstup katetru.

„Abys měla satisfakci, že moje rodina je ještě šílenější než tvoje? Ne, díky,“ usmála se.

Moshika se uchechtla. „Holka, ničí rodina není šílenější než moje. Jsme zapsáni v Guinnessově knize rekordů jako nejšílenější rodina na světě. Dokonce tam jsou fotky.“

Chastity by se klidně vsadila, že ji trumfne. Moshičina rodina je možná obyčejně šílená, ale ne tím zvráceným způsobem jako její.

Jenže na to teď nebude myslet. Teď udělá přesně to, co dělala uplynulých deset let od chvíle, kdy svou sestru Faith viděla naposledy. Bude předstírat, že je jedináček, takže zůstane v bezpečí a bude dál žít svůj život. Proto se znovu usmála a vstala.

„Je načase odvézt toho mladíka na CT,“ prohlásila a povolila brzdy vozíku.

Moshika se zamračila, ale vydala se udělat, co je třeba.

Popadla stojan s roztokem a pomohla ostatním vymanévrovat Willieho ze dveří. Chastity posbírala sáčky s důkazy a zamířila opačným směrem na policii.

Zbytek směny se snažila sekretářce vyhýbat. Jestli na ni totiž nenarazí, Kim jí nepředá to číslo na švagra, o jehož existenci doposud neměla tušení. A když nebude mít číslo, nemůže mu zavolat, aby jí oznámil, že se její sestra ztratila a že potřebuje pomoc při hledání.

Jenže Kim si našla ji. Těsně před koncem směny ji dohnala na sesterně a číslo jí předala. A ona si ho přede všemi vzala.

Vyšla ven do růžového soumraku.

Willow Amber Tolliverová se objevila na Jacksonově náměstí někdy mezi slavnostmi Mardi Gras a Velikonocemi.

Hubená ostražitá mladá žena s provázkovitými blond vlasy a propíchnutým obočím, co nosila rozevláté sukně, tílko s ramínky a vysoko na paži měděný kroužek. Zápěstí jí zdobily laciné náramky z korálků a batůžek měla plný románů.

Trvalo jí jen asi týden, než se připojila ke spiritistům a vykladačům tarotových karet, kteří okupovali část náměstí ústící do Chartres Street. Na začátku byla příliš ostýchavá, tak se jen usadila u oprýskaného karetního stolku v koutku a rozložila na něj velké tarotové karty, různé křišťálové koule a svíčky, co koupila ve WalMartu v Biloxi, odkud tvrdila, že pochází. S ručně psaným nápisem „Madam Nola vám ukáže lepší život“ založila svou malou živnost.

Upřímně řečeno, neměla žádný velký dar. Říkala svým zákazníkům jen to dobré, co si myslela, že v jejich kartách a koulích vidí. Hrála si s každým dítkem, které prošlo kolem, ochočila si všechny psy. Dokonce si naklonila i další vykladačku tarotu, sedmdesátiletou Tante Edii, která většinu lidí nesnesla. Ta si dokonce vzala za úkol děsit zákazníky, kteří se k Willow nechovali hezky.

Začala mít totiž Willow ráda. Navzájem si hlídaly stolky, měnily jídlo a další potřeby, trávily spolu pozdní večery, kdy kostelní zvony vyzváněly do tmy a plamínky jejich svíček se mihotaly ve větru.

Když se Willow neukázala šest dnů po sobě, právě Tante Edie uvědomila policii. Počkala si na jednoho z uniformovaných policistů, kteří pravidelně kontrolovali náměstí.

„Už jsem tu holčinu hezkejch pár dnů neviděla,“

naklonila se k němu do otevřeného okénka policejního vozu.

„Nevíte o ní něco?“

„Ne. Víte, kde bydlí?“

„Mám pocit, že v Algiers Point.“

Tam se na noc uchylovala většina bezdomovců. Tante Edie dávala přednost skutečnému domu, v němž squatovala poslední rok. Minulý týden ji napadlo, že by se o něj mohla s Willow rozdělit, nedostala však příležitost nabídnout jí to.

„Nebydlela náhodou ve skladišti?“ zeptal se policista, zatímco si zapisoval poznámky do notesu. „Teď nedávno v jednom hořelo.“

Tante se zamračila. „To nevím. Uhořel tam někdo?“

„O nikom jsem neslyšel.“

„Můžete se poptat?“ požádala, protože tohle byl jeden z mála policistů, který by pouličním umělcům pomohl.

„No jasně. Myslíte, že Willow je její skutečné jméno?“

Na to mohla Edie jen pokrčit rameny. V New Orleans?

Kdo ví.

Policista nic nezjistil. Následujícího dne zaujala koutek po Willow dívka, která dělala tetování hennou, a Tante Edie začala zase sedávat sama.

Bylo to skutečně nevyhnutelné.

Jakmile držela Chastity to číslo v rukou, nebylo možné zbytek odkládat. Snažila se. Čtyři dny se skrývala u sebe doma, vymalovala si ložnici nažluto. Pracovala jako stroj, brala si směny navíc, po večerech vymetala rockové kluby, kde se utančila a opila do zapomnění.

Nakonec to však vzdala a švagrovi zavolala.

„Byla jste ta poslední, komu bych chtěl volat,“ přiznal a znělo to sklíčeně.

„Nepočítejte s tím, že mě přilákáte tam k vám, pane Stantone.“

„Doktore Stantone.“

„Och. Tedy doktore.“

„Prostě si nejsem jistý, jestli by s vámi Faith chtěla mít co do činění.“

„No tak to já si jistá jsem. Nechtěla.“

„Ale já ji nemůžu najít,“ nedal se odbýt. „A nevím, kam jinam už bych se mohl obrátit.“

Potlačila chvění z předtuchy. „Proč jste si vybral mě?“

„Protože jste asistentka soudního lékaře.“

Krátká odmlka. „Jak to víte?“

„Od vaší matky. Jedna z jejích starých přítelkyň jí poslala článek ze St. Louis Post-Dispatch o tom, jak jste pomáhala vyřešit nějaký velký případ s vraždami. Ukázala mi ho.“

„Chápu.“

„Psali tam, že znáte lidi v celé zemi. Policii, koronery a tak. Prý jste už několik pohřešovaných našla.“

„Identifikovala neidentifikované. V tom je rozdíl.“

„Nikdo mě nechce poslouchat,“ pokračoval, jako by ji neslyšel. „Doufal jsem, že třeba tady v New Orleans znáte někoho, za kým bych mohl jít.“

Vlastně někoho takového znala, leč doktoru Stantonovi to neřekla.

„A co matka? Copak ta neví, kde Faith je?“

Koneckonců, právě její matka tenkrát zmizela spolu s Faith.

To ona usoudila, že Chastity nemá právo vědět, kde obě jsou.

Najednou si uvědomila, že se na druhém konci rozhostilo velmi napjaté ticho. „Vy to nevíte,“ konstatoval doktor Stanton. „No jistěže.“

Žaludek se jí stáhl. „Ne, zřejmě nevím. Co?“

„Ehm, vaše matka před pár měsíci zemřela.“

Teď byla řada na ní, aby zahájila napjaté ticho. Slzy. Jak směšné po tom všem. Bojovala s touhou zeptat se na podrobnosti, nutkáním omluvit se, když nic z toho přece nebyla její vina. Přinejmenším ne tentokrát.

„Nemám ani v nejmenším chuť podívat se do New Orleans,“ prohlásila.

Její švagr mlčel. Chastity ovšem to vyčkávání cítila.

Ticho se táhlo.

„Tak dobře, doktore Stantone,“ slíbila nakonec. „Přijedu a pomohu vám sestru hledat.“

A tak se o čtyři dny později octla tváří v tvář třetímu zlému znamení. Znamení, které ji konečně vyděsilo do morku kostí.

Jezero Pontchartrain.

Ani nepoznala, na co se dívá. Věděla jen, že jak letadlo kroužilo kolem New Orleans před přistáním, vyhlédla z okna a uviděla vodu.

Ohromnou vodní plochu.

A jediný, nekonečný most.

Nenáviděla vodu. Nenáviděla ji víc než pozdní noční telefonáty. Víc než slova „nikdy není tak zle, aby nemohlo být hůř“. Víc než vlastní minulost.

Ne, nenáviděla není to správné slovo.

Děsila ji.

Voda ji paralyzovala. Nedokázala se ani vykoupat.

Někdy v noci nemohla spát, protože slyšela zvuky šplouchající vody a smích a tehdy se ve svém prázdném pokoji rozplakala. Nedokázala vystát ani pohled na takové množství vody na jednom místě.

Přesto to udělala. Seděla na tom klaustrofobním malém sedadle a dívala se dolů na nekonečnou rozlohu kovové vlnící se hladiny a najednou jí bylo jasné, že udělala chybu.

Nikdy neměla letět do New Orleans, ať je v sázce cokoli.

Jenže už bylo pozdě. Je tu.

KAPITOLA 2

Nelíbil se jí.

Většina lidí se jí zamlouvala. Vždycky se snažila vidět je v lepším světle. Ale když vystoupila z taxi a uviděla svého švagra na verandě domu o velikosti menšího hotelu, usoudila, že měl štěstí, že ho neviděla, když ji žádal o pomoc.

„Chastity?“ zeptal se a vykročil jí s nesmělým úsměvem v ústrety. „Jste to vy?“

Vzala si od řidiče taxi nacpaný batoh a v duchu ji napadlo požádat švagra, aby na odpověď chvilku počkal.

Možná, kdyby naskočila zpátky do auta, ještě by se dostala domů.

„No jistěže já,“ řekla místo toho a měla na něj vztek, že to zní tak hloupě.

Vztek, že má ostře řezané rysy, vypadá velmi dobře, je středního věku a má husté šednoucí vlasy. Vztek kvůli věcem, za které rozhodně nemohl. Jako že je doktor. Že ji nemohl kvůli naléhavému případu vyzvednout na letišti.

Že kvůli němu musela především vytrpět tuhle cestu.

Poté co to zatracené letadlo přeletělo nejen jezero Portchartrain, ale i veškeré další vodní plochy v zemi včetně močálů, dorazila na letiště a její švagr tam nebyl. Místo něj tam stál jakýsi zarputilec z východní Evropy se zapálenou cigaretou a nápisem CHARITY BURNSOVÁ, nacpal ji do otřískaného sedanu bez klimatizace a vezl ji po New Orleans a přes most, který se tyčil vysoko nad řekou Mississippi.

Skončili tady, v jistě jediné části města, která vypadala přesně jako ta, kde Chastity vyrůstala v St. Louis. A ještě za to musela zaplatit třicet dolarů.

Hodila si batoh a kabelku přes rameno, upravila si popruh brašny s laptopem a postavila se na chodník.

Dokonce se i usmála na muže, který ji přemluvil přijet do rozpáleného letního New Orleans, právě když v St. Louis prožívala tak skvělou harmonii.

„Ukažte,“ nabídl se, když se setkali v půli trávníku.

„Vezmu vám to. Máte ještě jiná zavazadla?“

Nebyla si jistá proč, ale rozhodně nečekala jeho přízvuk.

Jemný, zdvořilý. Kdyby nebyl lékařem, byl by z něj skvělý komorník.

Do jeho domu by se rozhodně nějaký hodil. Změť stříšek, jako by jedna střecha nestačila, nejméně pět různých architektonických stylů, veranda s pilíři. Dokonce zde byl i pěstěný trávník a o zahradu zjevně někdo pečoval. Někdo, kdo byl přesvědčený, že okrasné rostliny by se měly sázet po třech.

Tři. Chastity měla sto chutí z každého trsu jednu vyrvat.

Dovolila drahému doktůrkovi, aby jí vzal lehký laptop místo těžkého batohu, a usmála se. „Díky, doktore Stantone.

Tohle stačí.“

Zahlédla, jak taxi vyjíždí z obezděného pozemku, a zalitovala ztráty šance na únik.

V duchu žasla, jak se Faith mohla octnout zrovna tady.

Nakrátko přemítala, proč asi. Ale jen nakrátko. Věděla proč.

I proč si Faith vzala úspěšného šedovlasého chirurga.

Otázkou ovšem zůstává, proč ho pak opustila.

„Pojďme dovnitř, tam není tohle otřesné horko,“ pobízel ji Stanton a mířil ke vchodu. „Nemůžu vám ani vypovědět, jak si vážím toho, že jste přiletěla.“

Podržel jí dveře. Milé, pomyslela si překvapeně. On sám vypadá mile.

Vzápětí už vstoupila do polárního chladu uvnitř domu.

V tu ránu se všechno zvrtlo.

Okamžitě se zastavila. Najednou nemohla dýchat.

Málem vycouvala ze dveří a rozběhla se do močálu.

Ten pach. Rozpoznala by ho i v pekle.

Chlor a levandule. Právě to ji dostalo na kolena.

Hloupé?

Pak uviděla obytnou halu a skoro se pozvracela.

„Chastity?“

Nezmohla se na jediné slůvko. Kristepane, jen díky chloru a levanduli.

A obytné hale, která vypadala navlas stejně jako ta, kam jako dítě nesměla. Dokonale čistě bílé pohovky, lesklé třešňové stolky, vše narovnané u stěn jako vojáci při přehlídce, nikdo se jich nesmí dotknout nebo si na nich odpočinout.

„Chastity, není vám nic?“

Ucítila na paži ruku a málem sebou trhla. Zajíkla se. Je přece zdravotní sestra z traumatologie. Na šoky a katastrofy je vycvičená. Dokáže se ovládat. Strčila ruku do kapsy džínů.

„Páni,“ vypravila ze sebe a obezřetně ucouvla. „Vůbec mě nenapadlo, že měla Faith náš starý dům tolik ráda.

Vypadá to tu… Neuvěřitelně stejně.“

Doktor Stanton se rozhlédl, jako by svůj domov viděl poprvé. „Vážně? To jsem nevěděl.“

Chastity ještě pořád zírala na křišťálové lustry a dokonale naaranžované hedvábné květiny. Italské krajinky bez nápadu. Vitrína, v níž se ukrývaly přesně tytéž keramické květy, které její matka ochraňovala jako posvátné relikvie.

„Matka vám to neřekla?“ podivila se.

Doktor Stanton zavrtěl hlavou. „Ne. Asi ne. Nezdá se, že by vám to bylo dvakrát příjemné, Chastity.“

Málem mu všechno vyklopila. Ale to by nebylo fér.

Vypadalo to, že doktor Stanton se určité podrobnosti nikdy nedozvěděl.

„Můžeme si tykat? Říkej mi Chaz,“ navrhla s napjatým úsměvem. „Chastity mi říkala jedině matka, když na mě zuřila.“

Tedy přesněji Chastity Ann, proneseno takovým tónem, jako by byla upír a vysávala z matky život.

Znovu ji překvapilo, jak blízko má k slzám. Matka je mrtvá a ona se s ní už nikdy neusmíří. Další hřích, za nějž bude pykat.

„Já jsem Max. Koneckonců jsme rodina. Něco ti řeknu,“

ozval se nejistě doktor Stranton, „Co kdybych ti napřed ukázal tvůj pokoj? Trochu se po cestě uklidníš.“

V tomhle domě? To sotva. Jen při té představě se jí orosilo čelo.

Ne, má lepší nápad. Má ve městě kontakt a ten dotyčný jí nabídl nejen technickou podporu, ale i ubytování a dopravu.

Chtěla počkat, jak to bude u švagra vypadat, teď je ovšem zřejmé, že dalšího čekání není třeba.

Napřed ale musí získat nějaké informace a to asi těžko půjde na chodbě.

Rozechvěle se nadechla. „Eh, jak to vypadá v kuchyni?“

Doktor Stanton se rozzářil. „Půjdeš se podívat? Mám tam ledový čaj, moc dobrý.“

Kuchyně a obývací pokoj byly v zadní části domu.

Naštěstí kuchyně představovala zázrak moderní techniky a

vůbec nenesla známky podobnosti s Byrnesovic kuchyní z jejího dětství. Chastity se poprvé pořádně nadechla.

Všechno se tu lesklo, samý kov, žula a sklo. Odložila si batoh na ostrůvek uprostřed a posadila se na chromovou židli s koženým polstrováním.

„Vaříš, Maxi?“

„Ne,“ usmál se a vytáhl z chladničky skleněný džbán pokrytý námrazou. „Faith je skvělá kuchařka. To byla jedna z jejích předností, na které mě nalákala.“

Chastity by se toho ráda hodně dozvěděla, malé hloupé věci, Stanton by nechápal. Bolavé věci, díky nimž by sice nespala o nic lépe, ale možná by se jí podařilo nějak zakrýt zející propasti ve vlastním životě.

„Jak dlouho že jste svoji?“ zeptala se.

„Šest let. Seznámili jsme se na charitativní akci a já ji hned chtěl pro sebe. Jistě chápeš.“

Ne, ale to ti přiznávat nebudu, pomyslela si. Měl výraz, který jasně dával tušit ty zrádné hodiny, co trávil sám v tomhle domě, když čekal, až se jeho žena vrátí.

„Říkal jsi, že Faith je tvá druhá žena.“

Vytáhl ze skříňky sklenice. „Ano, to je. Pomáhala mi vychovat dva syny.“

„Získal jsi opatrovnictví?“

„Má žena zemřela.“

„To je mi líto. S Faith jste děti neměli?“

Hladce se usmál a položil všechno na ostrůvek. „Už dávno předtím jsem podstoupil vasektomii. Mí dva kluci nám stačili.“

Chastity je viděla na fotografiích ve vkusných rámečcích na klavíru u okna. Hezké děti s americkým úsměvem a hustými vlasy.

„Teď jsou na vysoké,“ vysvětlil. „Brand je na Texaské křesťanské univerzitě a Louis na Stanfordu. Říkal jsem jim, ať tam zůstanou, stejně by ničemu nepomohlo, kdyby se tu motali.“

Přikývla. Kdyby došlo na nejhorší, vždycky s nimi může mluvit po telefonu. „Jak dlouho je tedy Faith pryč?“

Zastavil se se džbánem v ruce. „Dva týdny. Jsem strachy bez sebe.“

Chastity s úsměvem přijala sklenici a usrkla. Usoudila, že není právě vhodná chvíle oznámit mu, že pije čaj neslazený.

„Povídal jsi, žes mluvil s policií,“ nadhodila.

„Ano, ale mám dojem, že to neberou vážně. Říkali, že tady pořád někdo mizí. Podle nich prý lidi přicházejí do New Orleans, aby mohli zmizet.“

Chastity usoudila, že to by odpovídalo. „Víš určitě, že to tak není?“ zeptala se tím nejlepším hlasem zdravotní sestry.

„Nemohla Faith prostě chtít trochu času pro sebe? Oddech?“

Opřel se o kuchyňskou desku, zamračený, prsty pevně obemknuté kolem sklenice. „To už jsi říkala do telefonu.

Proč se ptáš?“

Protože svého času každá z Byrnesových děvčat utekla.

Chastity usoudila, že teď byla znovu řada na Faith.

„Říkals, že matka nedávno umřela, ne?“

Vypadal ještě nejistěji, než se Chastity cítila. „No ano, byla už dlouho nemocná. Tenhle poslední rok strávila v pečovatelském domově Svatého kříže, moc krásné zařízení.“

Měla bych se zeptat, kde to je, pomyslela si Chastity. Jít za těmi lidmi, kteří se o ni starali jako poslední.

Ale neudělala to. A neudělá. Nikdo nevydrží všechno a její nádoba už přetekla.

„Navrhoval jsem Faith, aby ti dala vědět,“ vyrušil ji z myšlenek. „Ale odmítla. Říkala, že…“

„To je dobrý. Myslím, že si dokážu docela dobře představit, co říkala.“

„Ale proč?“ zeptal se. „Nikdy jsem to nepochopil.“

Dlouho tam jen seděla a čekala, až všechny rozjitřené pocity odezní. Přitom v duchu hádala, kolik toho Faith tomuto muži o své rodině prozradila a kolik by mu toho měla sdělit ona.

„Jsem černá ovce,“ řekla nakonec, protože ještě nebyla připravená na ty horší zvěsti. „Potížistka.“ Zářivě se usmála.

„A co vaše sestra Hope?“ zeptal se tlumeně. „Ta, co zemřela.“

Chastity chvíli dokázala jen civět, zaskočená a nesvá.

No, alespoň nemusí přiznávat všechny hříchy, které spáchala.

Faith zjevně udělala něco za ni.

Hope z nich bývala nejlepší. Jenže Chastity neznala muže naproti sobě natolik, aby s ním o ní chtěla mluvit. Tak jen dál pila čaj a ignorovala jeho zvědavý výraz.

„Šlo mi o to, že Faith s matkou si byly hodně blízké,“

prohlásila nakonec. „Není nic neobvyklého, kdyby se po takové ztrátě chtěla na čas stáhnout do ústraní.“

U Faith by to bylo velmi pravděpodobné, protože právě ona vždycky matku chránila, odpustila jí, hledala odůvodnění, vydláždila jí cestu k životu bez výčitek svědomí.

„Vzala si něco s sebou?“ zeptala se stejně jako do telefonu.

Opakování matka moudrosti. Odhalí se tak lži nebo omyly.

„Oblečení, šperky?“

„Ne,“ odpověděl napjatě, stejně jako do telefonu. „Nic.“

„Co kreditní a debetní karty? Mobil.“

Zavrtěl hlavou. „Ukázal jsem dokonce policii všechny smlouvy, jak jsi mi poradila. Žádnou kartu ani telefon nepoužila.“

To není dobré znamení, pomyslela si. A on to ví.

„Co léky? Bere něco, na co by potřebovala sehnat další lékařský předpis?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Je zdravá jako kůň.“

„Auto?“

„Zrovna jsme prodali její staré a sháněli nové.“

„Mluvil jsi s jejími přáteli?“

„Ano a všichni vypadali zaskočeně.“

Chastity kývla. „Říkal jsi, že hlášení o pohřešované osobě není vedené tady.“

„Ano, já to tu nahlásil, ale policista, se kterým jsem mluvil, oznámil, že to musí převést tam, kde byla viděna naposledy.“

„A to bylo?“

„V Osmém okrsku, nahoře ve Francouzské čtvrti. Jela na oběd do restaurace Gallatoire’s, jak měla ve zvyku.“

„Kdo ji tam vezl?“

„Já. Domů měla jet taxíkem.“ Zdálo se, že chvíli přemýšlí. „Taxíkem.“

„Kdy sis uvědomil, že se nevrátila?“

„Až další den ráno. Měli jsme v noci několik krizových případů a já se nemohl utrhnout. Nechával jsem jí vzkazy, říkal jsem si, že jen… Já nevím, že je s přáteli.“

„Jsi kardiochirurg?“

„V Tulaneské.“

Chastity přikývla. „Potřebuju si promluvit s jejími přáteli, Maxi. Dozvědět se o jejích zálibách a zvycích. A měla bych se probrat jejími věcmi. Souhlasíš s tím?“

Neměla nejmenší chuť to udělat a on neměl nejmenší chuť to dovolit. Ale kývl a usmál se. „Věděl jsem, že si s tím nějak poradíš.“

„Ne, Maxi,“ odmítla. „Já nevím co s tím. V práci dělám něco docela jiného. Sbírám důkazy a uvědomuju rodiny.

Nejsem detektiv.“

Jistě, dělala víc než jen to, ale nechtěla, aby v ní viděl univerzální všelék. Faith už se možná nikdy nevrátí, ať udělá cokoli. A ani by ji k tomu nenutila.

„Ale vyznáš se,“ řekl. „Jsem ti nesmírně vděčný. Určitě pro tebe nebylo snadné uvolnit se z práce.“

„Zbývalo mi ještě trochu dovolené.“

Asi tak čtyři roky. Ráda pracovala.

„Co se týče Faithiných osobních… věcí,“ pokračoval, „jsou v její pracovně, napravo vedle hlavní ložnice.“

Další místo, kam docela určitě nechtěla vkročit.

„Kromě matčiny smrti se v poslední době nic neobvyklého nestalo?“ zeptala se.

Další zavrtění hlavou. Další zamyšlené zamračení.

„Nezdála se ti být jiná?“ chtěla vědět Chastity. „Víc nešťastná, nebo snad vystrašená?“

„Byla smutná, to jistě. Ona a vaše matka…“

„Ano, vím. A vím, že tohle je těžké, Maxi, ale bylo mezi vámi všechno v pořádku?“

„Ano.“ Vypadal upřímně překvapen. „Nikdy to nebylo lepší. Od té doby, co kluci vyrostli a odjeli studovat, bylo to jako druhé líbánky.“

Chastity přikývla. „Co ti Faith o sobě pověděla?“

zeptala se. „Myslím z doby, než jste se poznali?“

Skutečná brzda v konverzaci. Drahý doktor na ni zíral, jako by mluvila jiným jazykem.

„Jak to myslíš?“

„Ráda bych věděla, jestli ji nezačalo pronásledovat něco z minulosti.“

Byla si jistá, že ano. Jen doufala, že to bylo něco jiného.

„Copak bys to nevěděla?“ zeptal se.

„Posledních deset let ne. Než jsi mi zavolal, neměla jsem páru, kde Faith s matkou jsou.“

Znovu pomalu zavrtěl hlavou. „Faith organizovala večírky a další akce. Pomáhala plánovat i tu charitativní akci, kde jsme se seznámili. Byla v tom ohromně dobrá. Ale posledních pár let se věnovala spíš chlapcům, mně a své matce.“

Trochu se uvolnil. „Je tak milá. Spořádaná.

Dobrosrdečná. Má přátele v sousedství, v práci, u kluků ve škole. Nikdy jsem nezažil, že by o někom řekla nevlídné slůvko…“

„Kromě mě.“

„To nebylo nevlídné. Jen o tobě nechtěla mluvit.“

„To je špatné. Mohlo by mi to pomoct v hledání.“

Pokud Faith chce být nalezena. Tím si Chastity nebyla jistá. Ovšem vzhledem k tomu, že sestra zmizela bez kreditních karet a telefonu, nebyla si jistá ani tím, že odešla z vlastní vůle.

Stála v kuchyni a snažila se přijít na to, co udělá dál.

Najednou je vyrušilo vyzvánění doktorova pageru. Podíval se na něj a zamračil se.

„Promiň…“

„Povinnost volá?“

Věnoval jí kajícný úsměv. „Čekal jsem, že se ozvou kvůli angiogramu jednoho pacienta. Nebude ti vadit, když půjdu?“

„Jedeš do města?“ Když kývl, postavila sklenici s čajem.

„Mohl bys mě vzít s sebou někam, kde se dá chytit taxi?“

„Můžeš si půjčit jedno z mých aut.“

Tentokrát se kajícně usmála ona. „Ne, to nemůžu. Na pár týdnů jsem bez řidičáku. A ty mě těžko můžeš vozit po městě, než oběhnu všechny, se kterými si musím promluvit.

Taxi je v pohodě.“

„Je to drahé.“

„Mám svěřenský fond.“

To Stanton zjevně nečekal.

„Nevím, jestli o tom Faith věděla,“ vysvětlila Chastity.

„Naše babička Dexterová mi nechala nějaké peníze.“

Protože právě tahle stará žena ji našla na ulici. Protože jí nabídla bezpečí a domov. Protože se cítila provinile, že všechno tak dopadlo.

Stanton jí na okamžik hleděl do očí. „Kolik ti bylo?“

„Když se to všechno podělalo? Šestnáct. Proč?“

Jen zavrtěl hlavou a umyl svou sklenici.

O deset minut později už Chastity seděla na heboučkém sedadle jeho BMW na cestě do města. Projeli branou na elektronické ovládání a zamířili k močálům a k mostu, který se tyčil vysoko nad řekou.

Doktor Stanton si zajel, aby vysadil Chastity na stanovišti taxi ve Francouzské čtvrti. Ne že by jinde ve městě taxíky nejezdily, ale Chastity ho jemně navedla právě sem, protože doufala, že by tu mohla najít jeden konkrétní.

Max se nezeptal, proč s sebou táhne nacpaný batoh s laptopem, a ona mu to neměla v úmyslu vykládat.

Přinejmenším dokud si nenajde ubytování. Zamávala švagrovi s nemalou úlevou a začala zvažovat, co podnikne dál.

Úzké dlážděné ulice Francouzské čtvrti vřely životem.

Jezdila tu auta, kola i kočáry s koňmi. Po chodnících se hemžili podnikatelé v oblecích, tetovaní majitelé obchodů i turisté.

Domy byly růžové, modré a zelené, vypadaly jako z marcipánu, poseté kovovými balkónky. Hotely s mramorovým průčelím zdobily vlajky a pelargonie. Z

jakéhosi obchodu sem doléhala tlumená hudba, ve vzduchu byl cítit čerstvý chléb, syrové ryby a hnijící zelenina. Místo překypovalo energií.

Chastity se otočila. Musí si najít taxi.

Stálo jich tu v dlouhé ulici před hotelem asi šest.

Vesměs otřískaných a pořádně ojetých. Taxikáři postávali venku, sledovali dění v ulici a bavili se u cigarety. Prošla kolem rastamana, který páchl trávou, dvou silně odbarvených blondýn, které se dohadovaly o správném umístění tetování Harley, a podsadité černošky, co měla právě záchvat podezřele tuberkulózně znějícího kašle.

Nakonec ale přece našla toho, koho hledala. Běloch, kolem třicítky, vysoký a štíhlý, s rozcuchanými černými vlasy, světlýma očima a starými jizvami od popálenin, které mu pokrývaly většinu krku, levou tvář a levou paži. Koutek úst měl na levé straně trochu pokleslý. Opíral se o svůj stroj, jako by neměl nic lepšího na práci, potahoval z camelky a díval se na hezké ženské přes laciné sluneční brýle.

Neměla by. Stačil jí jediný pohled, aby jí bylo jasné, že tohle nemůže zvládnout. Tmavý, drsný a příliš pohledný, i s těmi jizvami, v bavlněném tričku a obnošených džínách.

Kdyby měla jen trochu rozumu, najme si někoho jiného.

Jenže pak zahlédla nálepku na zadním okně jeho taxi.

IAFF. Mezinárodní asociace hasičů. Jestli nemůže důvěřovat hasiči, tak komu potom?

„Za kolik jezdíte?“ zeptala se a nechala batoh sklouznout na chodník.

Nijak ho to nerozházelo. Dál se opíral o vůz, jen se k ní otočil a měřil si ji těma zvláštníma očima.

„Kam máte namířeno?“

Pokrčila rameny a snažila se ignorovat chvění a zrychlený puls. Zatraceně. „Všude možně. Potřebuju řidiče na příští týden nebo tak nějak, až budu objíždět město a hledat sestru.“

„Najděte si opravdovýho řidiče.“

„Chci někoho, kdo rozumí městu, mluví anglicky a nevyčnívá. Rozumíte městu?“

„Jasně. Narodil jsem se tu.“

„Patříte k hasičům?“

Široce se ušklíbl. „Hasiči nejsou jediní, kdo se občas spálí, kotě.“

„Vsadila bych se, že nikdo jiný na zadním okně svejch vraků nevozí nálepku IAFF. Víte, k jakýmu spolku patřím já?“

Znovu se zazubil. „Určitě jste zdravotní sestra.“

Opětovala úsměv. Nikdo spolu nevychází lépe než hasiči a zdravotní sestry z traumatologie. Váží si sebe navzájem a spoléhají na sebe jako nikdo jiný. Chastity by musela být hluchá, slepá a tupá, aby si ho na ulici nevšimla.

Navíc ji to sem táhlo jako Baltazara do Betléma.

„Z traumatologie,“ přikývla. „Znáte nějaká víceslabičná slova? Čtete knížky? Noviny?“

„Proč? Chcete mě snad zkoušet?“

„Musím s váma v autě strávit hodně času, požárníku, tak chci vědět, jestli to přežiju.“

Založil si ruce na prsou. „Tak co německý expresionismus? Šovinismus? Nihilismus?“

„Vaše osobní filosofie?“

„Od posledního dne v práci.“

„Nevadilo by vám vozit mě na policii, ke koronerovi a na podobná místa?“

„Zatím na mě není vypsaný žádný zatykač, jestli vám jde o tohle. Když víte, kam máte namířeno, proč chcete jezdit se mnou?“

„Protože mám dočasně nedostatek řidičáků.“

Povytáhl obočí. „Překročení rychlosti nebo alkohol?“

Ušklíbla se. „Kvůli rychlosti mě zastavili a parkovací lístky mě dodělaly.“

Úsměv měl trochu pokřivený. „Takže vaše sestra se ztratila?“

„Nevím. Možná ví přesně, kde je. Ale její manžel ne a má o ni starost. Tak mě poprosil, abych ji zkusila najít. A protože byla jako pohřešovaná nahlášena v Osmém okrsku, což je prý tady, rozhodla jsem se tu začít.“

„Tak to bych měl vypnout tachometr.“

„Jak jsem říkala. Kolik to bude stát?“

„Co nabízíte?“

„Peníze,“ opáčila. „Nic víc.“

Uchechtl se, ačkoli by se možná tak nesmál, kdyby věděl, jak na ni působí. Jenže ona ho potřebovala. Věřila hasičům, dokonce i těm, co už v branži skončili.

Přinejmenším je hned tak něco neodstraší. A pokud dojde na nejhorší, snad by se mu mohla svěřit i se svými tajemstvími.

Otevřel zadní dveře s ladností portýra v Ritzu a ona se hned chytla.

„Tak si naskoč, kotě. Jedem se projet.“

Chastity si nastrkala věci na zadní sedadlo a vklouzla dovnitř. Dávala si pozor, aby mu nedala najevo svou vděčnost.

„Taky budu potřebovat někde přespat.“

„Švagříček tě u sebe nechce nechat?“

„Nechal by, ale já to nechci.“

Hasič kývl. „Co si představuješ?“

„No, jedna moje kamarádka, Kareena Boudreauxová, bydlí kousek odsud.“

Hasič zapomněl zavřít dveře. Dlouho si ji jen zamračeně prohlížel. „Tys mě celou dobu hledala?“

Usmála se. „Kareena říkala, že by mohla mít bratrance, co řídí taxík. Prý možná býval hasič, takže bych mu mohla důvěřovat.“

Pořád jen stál. Chastity cítila sílu feromonů a pomyslela si, že tohle je její poslední příležitost utéct z toho auta, než se dostane do potíží, jakým se už pět let vyhýbala.

Přesto nebyl cítit levandulí ani chlorem. Neměl šedé vlasy. A byl to hasič.

Nadechla se, aby se uklidnila. „Prosím. Kareena říkala, že ti můžu věřit.“

Zachmuřil se, ale jen na okamžik. Pak kývl. „Pod podmínkou, že nedělá mně nějaký laskavosti.“

Chastity se konečně rozesmála. „Věř mi, požárníku, já nejsem žádná laskavost.“

Což zřejmě stačilo. Zabouchl dveře a nastoupil dopředu.

Chastity si s úlevou oddychla.

KAPITOLA 3

„Kde chceš začít?“ zeptal se řidič taxi a podíval se do zpětného zrcátka.

Chastity zaváhala. „Asi by nešlo, že bychom začali tříhodinovým posezením v místním baru, posloucháním skvělého jazzu a totálním namazáním?“

Zazubil se. „Jasně že šlo. Tam obvykle začínám já, když musím hledat svoji rodinu.“

„Ztrácejí se často?“

„Rozhodně ne dost často.“

„A jak ti říkají, když tě najdou, hasiči?“

Dostalo se jí dalšího pokřiveného úsměvu. „Klidně mi bude stačit, když mi budeš říkat takhle,“ podotkl. „Jmenuju se James. James Guidry.“

Naklonila se dopředu a napřáhla ruku. „Těší mě, Jamesi.

Chastity Byrnesová.“

Odpovědí jí bylo zamyšlené ticho.

„Ano,“ poznamenala bez pohnutí, „klidně můžeš mít humorné asociace, ale hlavně se o ně se mnou neděl. Jo, nejradši jsem, když se mi říká Chaz,“ dodala, „to je jediná možnost, jak se to úctyhodné jméno dá aspoň trochu přežít.“

„Fajn.“

Napřáhl levou ruku v malé provokaci, jak Chastity poznala. Sevřela ten děsivý popálený pařát a potřásla jím.

Pak se znovu opřela.

„Takže chceš do baru?“ zeptal se a nastartoval. „Na dobrej jazz je trochu brzo.“

„No, Jamesi, upřímně bych moc ráda, ale potřebuju se ubytovat, kontaktovat tu policii, abych zjistila, že nevědí o nic víc než předtím, a pak přijít na to, jak pokračovat dál.“

„Neudělali z tebe sestru na áru jen pro tvý krásný oči, kotě.“

„V tom je právě ten problém. Udělali ze mě sestru na áru, ne detektiva se specializací na pohřešované osoby.“

„Přijdem na to. Tak kam nejdřív?“

Chastity uvážila, že její švagr má zřejmě právě teď plné ruce práce s čísi dutinou hrudní a jak moc ráda by se mu vyhnula. Pak v duchu probrala, co bude potřebovat v tom domě a jak nechce, aby ji viděl, až se bude probírat v jejich věcech.

„Nejdřív asi potřebuju sehnat sestřinu fotku.“

„Žádnou nemáš?“

„Ne. Poslední mám z jejích dvaceti.“

„A o kolik je teď starší?“

„O dost.“

Poznala, že si vybrala správné taxi, když James jen kývl a vyjel od chodníku. „To zní rozumně. Kde chceš tu fotku vzít?“

„U ní doma. River Run, jižně od řeky.“

„To je spíš na západ od řeky. V tomhle městě se to nebere klasicky sever, jih, západ, východ. Druhá strana řeky je prostě považovaná za západ.“

„Fajn, tak mám teda taxikáře, co se vyzná, ne?“

„Asi jo. Takže River Run?“

„Jo. Mám klíč i všechny bezpečnostní kódy.“

Suše se zasmál. „Zajímavý místo.“

„Radši bych jela do pekla,“ odsekla. „Je to uprostřed těch zatracenejch močálů, to víš?“

„Jasně. Víš, proč tam všichni mají obezděný pozemky?“

„Protože se považují za výjimečné a obecně se děsí zbytku populace?“

„Protože se musí chránit před divokýma prasatama, co tam jsou.“

„Prasata?“

„Před pár měsíci zabila jednoho chlápka.“

Chastity se usmála. „Takže alegorie. To je můj oblíbený literární výrazový prostředek.“

Zachechtal se. „S tebou bude zábava.“

„Ne, jestli najdu sestru, tak nebude.“

Musí sestru najít. A pak, poprvé po deseti letech, s ní bude mluvit.

Deset let.

Deset let mlčení, vzteku a pocitu zrady. Deset let, po která byla Chastity tou špatnou a Faith ubohou obětí. Deset let, kdy lidé, co milovala nejvíc ze všech, zmizeli z jejího života, jako by nikdy nebyli.

No, napřed ji ale musí najít.

Čekal ve stínech. Slunce stálo vysoko a vlhkost ve vzduchu obalovala zemi jako plášť. V močálech se vždycky najde skrýš. Místo, odkud je možné pozorovat. Potil se a napjatě čekal. Dnes tvrdě pracoval a za chvíli se mu to vyplatí.

Všude kolem bzučel hmyz. K vodě se blížil párek mývalů. Po hladině plul zakrytý vyhlídkový člun s turisty a zvířata věděla, že jim turisté hodí nějaké pamlsky, aby si je mohli vyfotit.

Stál na místě, odkud byl dokonalý výhled, schovaný za ohromné listy ve výšce člověka. Dost daleko proti větru, aby ho zvířata nezvětřila. Naplánoval si to do posledního detailu.

O pár metrů dál rostl napůl ve vodě cypřiš. Na hladině se pohupovala prázdná láhev od minerálky, co tu někdo zahodil. A blízko ní se tyčil podomácku vyrobený bílý dřevěný kříž, který na břehu nechala nějaká rodina jako připomínku, že se tu v močálech utopilo jejich dítě. Buď tak, nebo ho sem zapíchli průvodci, aby měli dobrý příběh.

Díval se na bílý kříž. Čekal za obřími listy, až k němu dopluje turistická loď.

Musejí si toho všimnout.

Jestli ne, všechna práce bude k ničemu.

Díval se na kříž a nafouklou bílou věc, která se vznášela ve vodě vedle něj, pohupovala se na vlnkách.

Zatajil dech.

„A tady,“ ozval se průvodcův hlas, „tady skončil nešťastník Jean Claude Robicheaux, který měl špatný den, když příliš mnoho vypil a navštívil ho aligátor…“

„Co je to? Tam ve vodě, u toho kříže.“

„Ale to nic… Panebože! To je tělo!“

Ukrytý v listoví se usmál. Je čas jít.

„Vypadá přesně jako ty,“ poznamenal James.

Chastity zvedla z klavíru zarámovanou fotografii a pokrčila rameny. „Všechny jsme si byly podobné.“

Ale nikdo neměl oči jako Faith. Nešlo o barvu, všechny měly světle modré oči, jako by byly nevidomé nebo médium, šlo o jejich intenzitu. To výrazné a ostré světlo jistoty. Tu si Chastity na své nejstarší sestře pamatovala nejvíc. Právě ta totiž nakonec rozbila rodinu.

Dívala se na fotku ženy, kterou už neznala. Faith se usmívala, bradu vysoko, běloskvoucí zuby, dokonalá manželka úspěšného chirurga.

Perly. Vlastnila perly jako June Cleaverová. Vlasy měla o odstín tmavší než Chastity a vyčesané do elegantního drdolu.

Musí prohledat její skříně.

„Něco ti řeknu,“ otočila se. „Asi bych se dneska večer měla ubytovat, ráno si promluvit s poldama a možná se potom vrátit.“

Pokrčil rameny. „To je tvoje věc.“

Neměla sílu dnes večer odhalovat sestřina tajemství.

Proto si vzala fotografii, napsala vzkaz Maxovi a vyběhla z domu jako splašený kůň.

Přejeli znovu ten zatracený most, z něhož se Chastity dělalo zle. Znala Mississippi. Tam, kde žila, Mississippi tekla a ona ji dokonce čas od času přešla. Ale nebylo to jako tady, kde byla vodní hladina tak široká, jako by chtěla pohltit i všechno kolem. Jestli se do New Orleans někdy vrátí, už nikdy tenhle most nepřekročí. Jenže napřed bude muset přes jezero Pontchartrain, aby mohla odejít.

Zatoužila odjet domů. Vzít nohy na ramena, než zjistí, proč přesně Faith utekla.

I když to věděla.

Věděla to a věděla, že nakonec ji Faith bude potřebovat, kdyby nic jiného, tak aby ji někdo objal, někdo, kdo rozumí.

Aby jí připomněla, že přese všechno není sama. I když právě Chastity je ta poslední na celém světě, od koho by to chtěla slyšet.

„Tak odkud že jsi?“ zeptal se James, zatímco se vraceli do rušných ulic.

Podívala se z okna a usmála se. Tady na předměstí to vypadalo, jako by někdo zatřásl krabičkou domů, obchodů a kostelů a rozhodil je po širokých stromy lemovaných ulicích.

Všechny vypadaly poněkud omšele, zahalené do stínu dubů a magnolií.

„Ze St. Louis,“ odpověděla.

„Bylas tu už někdy?“

„Ještě jsem ze St. Louis nikdy nevytáhla paty.“

Dostalo se jí užaslého pohledu ve zpětném zrcátku.

„Děláš si legraci? Ani v Chicagu jsi nebyla? Všichni ze St.

Louis jezdí do Chicaga.“

„Všichni kromě mě.“

Zavrtěl hlavou. „Tvoje škoda, je to skvělý město.“

„No, možná, když jsem teď udělala tak zásadní změnu, třeba příště zkusím Chicago.“

Jenže tam je taky jezero. Ještě větší než Pontchartrain.

Možná zkusí jet spíš do Wichity.

„Rád ti dám tipy.“

Chicago. No ano. „Zjevně ho máš rád.“

„Tam jsem sloužil u hasičů. Deset let.“

„Cože? Jsi odsud a odjel jsi dělat hasiče do Chicaga?“

„Když jsem byl mladej, chtěl jsem bejt všude, jenom ne tady. Když se z New Orleans nedostaneš hned, tak už nikdy.“

„Ale nezabralo to, co?“

„Zjevně ne.“

Přikývla. „Se St. Louis je to stejný. Mně se z něj nepodařilo dostat.“

„Máš ještě čas.“

Chastity se zasmála. „Pochybuju. Kde teď jsme?“

„Na St. Charles Avenue, blízko Zahradní čtvrti. Kareena žije kus od Magazine.“

„Což mi nic neříká.“

„Můžeš si vzít mapu.“

„Mám taxík.“

„Odkud ji znáš?“

Vzhlédla. „Kareenu? Kromě toho, že obě děláme v nemocnici, jsme taky obě asistentky soudního lékaře.

Nabídla mi, že mi tady pomůže s úřady.“

Proplétali se vedlejšími uličkami, až dojeli na obchodnickou Magazine Street, další z těch umělecky zaplněných tepen, které tvoří většinu města. O pár bloků dál zahnul James do čtvrti, kterou by Chastity poznala i po tmě.

V St. Louis stejné čtvrti přezdívali Dogtown. Byla to úřednická čtvrť, kdysi vybudovaná irskými přistěhovalci, kde žila nepoměrně velká část městských policajtů a asi šedesát procent zdejších hokejových fandů. Nevzhledná, neokázalá, bez zájmu o cokoli, co se netýká sportu, práce, rodiny nebo kostela, přesně v tomhle pořadí.

Tahle vypadala na vlas stejně, jen natřená zářivějšími barvami a méně blahobytná. Nátěr se odlupoval, školní pozemky byly poněkud neudržované a na ulicích se vyskytovalo víc obchodů než katolických kostelů.

James zastavil před oprýskaným patrovým bílým dřevěným domkem s nebesky modrými balkónky a růžovými myrtovými stromy, jejichž větve sahaly téměř na zem. Chastity si posbírala věci. Hned se cítila o něco lépe.

Kareena Boudreauxová žije na místě, kde by se i ona dokázala cítit doma.

James jí otevřel dveře. Vystoupila a otočila se k domu.

Tehdy se o Jamese jen nepatrně otřela.

Náhoda, nic víc.

Přesto se jí zpotily dlaně a na chvíli nedokázala myslet na nic jiného. Zůstala stát na popraskaném chodníku.

Pět let celibátu a její tělo si zjevně ani trochu nezvyklo.

Zapalovala se jí lýtka jako roztleskávačce na fotbalovém zápasu. Znechuceně zavrtěla hlavou. Asi by reagovala i na feromony mrtvoly.

„Hej, požárníku,“ řekla, ale nepodívala se na něj.

„Udělej pro mě něco. Jestli chceš být v bezpečí, snaž se nestát tak blízko mě.“

„Eh?“

Zasmála se. „Mám takový menší problém a určitě nechceš být jeho součástí.“

„Což znamená?“

Tehdy udělala chybu a podívala se mu do očí. Měl krásné oči, ospalé, hříšné a smutné. To ji rozhodilo natolik, že už mu nic nedokázala vysvětlit.

Zavrtěla hlavou. „Ale nic.“

Věděla, že nechápe, ale nemohla s tím nic dělat.

Nechala ho tam stát a zamířila k domu. Vystoupila teprve na druhý schod, když se hlavní dveře rozlétly.

Chastity by si tu ženu klidně mohla splést s dítětem.

Poskakovala po schodech jako Tygr z medvídka Pú, husté hnědé vlasy jí poletovaly, oči zářily. Pak otevřela ústa a veškerá iluze zmizela.

„Jamesi, ty pěknej parchante,“ zavolala ochraptělým hlasem. „Co tady mou kamarádku necháváš stát v tom nechutným vedru? Koukej jít sem nahoru, je to jasný?“

James po ní vrhl zachmuřený pohled. „Mohlas mi dát vědět.“

Kareena se zastavila, ruce v bok. „Řekl bys ne.“

„Řekl.“

Chastity táhla batoh po chodníčku. „Jestli to má být z donucení…“

„Ne,“ odsekli oba zároveň, aniž by ze sebe spustili pohled.

„Myslí si, že mu dělám laskavost,“ vysvětlila Kareena.

„On dělá laskavost mně,“ opáčila Chastity.

Kareena se zářivě usmála. „Přesně tak. Teď už pojďte nahoru.“

Chastity se také usmála. „Ahoj, Kareeno.“

Kareena byla stejně malá jako Chastity, měla velké světle hnědé oči, hedvábné hnědé vlasy a energii, jakou Chastity dokázala jen předstírat a to pouze ve svých nejlepších dnech.

„Ahoj, ráda tě vidím, děvče. I když jde o lov sestry.

Není to klika, že náhodou znáš tu nejlepší forenzní sestru z celého Jihu? A hádej, co je moje specialita?“

„Mohla bych snad doufat, že pohřešované osoby?“

Kareena se zazubila. „Jestli je o tvý sestře jakákoli zmínka někde v počítačovejch systémech, Kareena ji najde.“

Pak ji poplácala po zádech. „Tak pojď, holka, dostaneš Elvisův pokoj.“

Dostala. Elvise Costella. U okna v prvním podlaží stála dřevěná vyřezávaná socha, aby Chastity dělala v noci společnost. Všechno ostatní bylo černé nebo bílé.

„Tak fajn,“ zahlaholila Kareena, když se Chastity objevila ve velké růžovo-bílo-zelené kuchyni poté, co si vybalila. „Forenzní konference. Pomůžeš nám, Jamesi, nebo už musíš?“

„Jsem slečny Byrnesový, dokud mi nedá padáka.“

Kareena postavila na stůl velké mísy s jakýmsi gulášem, bochník tmavého chleba a džbán s džinem a tonikem.

„Prima. Takže teď tu proberem, co můžem pro tuhle holčinu udělat.“

Usadila se v jedné z růžových umělohmotných židlí a nalila všem do sklenic. „Takže nejdřív ti musím říct, Chaz, že rychlý prohledání na tvou sestru nic neodhalilo. Nemáš její fotku, co by nám mohla trochu pomoct?“

Zdá se, že výlet do River Run nebyl tak docela zbytečný.

Chastity zalovila v kabelce a vytáhla fotografii v rámečku.

Kareena se jen jedinkrát podívala a zavrtěla hlavou. „No jo, tak tuhle bych si určitě zapamatovala, kdyby se objevila u nás v nemocnici. Mý pohřešovaný jsou hlavně feťáci a starý černoši. Můžu teda zkontrolovat ostatní špitály. Chceš se do toho pustit hned?“

Chasitty zavrtěla hlavou. „Ne, chci tu sedět a popíjet gin. A pak se pořádně vyspat. Nehraje rozdíl, jestli začnem teď nebo až ráno.“

„Tak jo. Zatím najdu hlášení o jejím pohřešování.

Všechny mi je posílaj, jen pro jistotu, protože tady je to hotová divočina. Bude tam číslo na detektiva, kterej to dostal. Promluvíme s ním. S jejím manželem už jsi mluvila?“

„Jo.“

Kareena se zarazila s lžící na cestě k ústům. „A?“

Chastity se zamyslela. „Nemám páru. Z toho, co říká, byl život dokonalý, ona spokojená a činná, až najednou přede dvěma týdny zmizela.“

Kareena povytáhla obočí. „Věříš mu?“

„Nevím. Dneska odpoledne jsem ho viděla poprvé v životě. Před pěti dny jsem dokonce vůbec netušila, že existuje, nebo dokonce že moje sestra ještě žije. Tak jak mám, sakra, vědět, čemu věřit?“

„Nekecej,“ vydechla užasle Kareena. „Tys neměla ponětí, co je s tvou sestrou?“

„Neuvěřitelný, co?“ ozval se James. „Já nedokážu setřást ani sestřenice z druhýho kolene.“

„To protože seš tak roztomilej, Jamesi. Co ti říkají instinkty, Chaz?“

Pokrčila rameny. „To ti řeknu zítra. Nejdřív se musím vyrovnat s tím, že je neuvěřitelně podobnej našemu otci, kterej nebyl zrovna moje oblíbená postava.“

Neuvědomila si, že si znovu rozepnula kabelku, aby mohla nahmatat svůj váček s kameny pro uklidnění.

James po ní střelil pohledem, když vytíral misku kusem chleba. „Z jeho baráku taky nebyla zrovna nadšená,“

podotkl.

Další nepříjemné pocity. „Počítám, že sestru uklidňovalo zařízení, jaké dobře znala,“ poznamenala strnule. „Já bych si zařídila bydlení jinak, mít peníze.“

Na druhé straně, ona sama dosud žije ve městě, kde vyrostla, takže na tom asi nebude o nic lépe.

„Chceš, abych nechala toho tvýho švagra prověřit u svých kontaktů?“ nabídla jí Kareena tiše.

Chastity vzhlédla a v duchu se přitom proplétala mezi starými instinkty a ještě starším strachem. „No jasně. Teda sice to po mně chtěl on, abych sem přiletěla a hledala Faith, ale to nic neznamená, ne? Byla by to dobrá taktika.“

„Chtěl po tobě, abys ji přijela hledat, když jsi ani nevěděla, že existuje?“

„No, zjevně o mě sestra věděla, jenom se nenamáhala ozvat se mi. Dokonce asi věděla, že dělám asistentku soudního lékaře, protože její manžel je přesvědčený, že právě díky tomu na všechno přijdu.“

Kareena se zazubila. „No, tak to se neplete, co? Jak že se jmenuje?“

„Maximillian Stanton, doktor.“

Kareena tiše hvízdla. „Zázračný Max?“ zeptala se, oči navrch hlavy. „No to mě podrž, holka. Ten má ruce jako Houdini.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Asi nejuznávanější doktor v Tulaneský. Dřív dělal v Charity, ale v Tulaneský mu nabídli profesuru. A o dost víc peněz.“ Kareena na okamžik rozostřeně hleděla před sebe.

„Tak on se nám oženil?“

„Proč? Nechová se tak?“

Pokrčila rameny. „Nevím, nedělám v Tulane. Ale rozhodně se poptám.“

Poprvé od chvíle, kdy se posadili, se Chastity usmála.

Možná nezná tohle město, ale ví, jak to chodí mezi sestrami.

Zítra touhle dobou už o Maxovi bude vědět všechno, včetně čísla jeho trenýrek. A jestli není tak dokonalý a milující manžel, jak se dělá, zjistí to.

Odložila kabelku na zem a pustila se do guláše. „Tam a taky na Arlenově klinice. To je asociace, pod kterou spadá?“

Kareena se zatvářila zmateně. „Ne. Je v Jihovýchodní chirurgický komunitě. Nikdy jsem o Arlenově klinice neslyšela.“

Chastity pokrčila rameny. „Jednou to zmínil. Říkal něco, jako že by s ní Faith mohla mít něco společného. Že to nějak souvisí s vedlejší činností nemocnice.“

„Aha, tak to by mohla být nějaká nadace, pro autisty nebo tak. Poptám se i na tohle.“

Chastity se s úlevou usmála. „Prima. To bychom tedy měli.

Nemohla bych si přidat gumbo?“

Dostala přidáno. Přidala si i gin, stejně jako Kareena s Jamesem. Zavolala Moshice, aby zkontrolovala její boxerku Lilly, dozvěděla se, že fence chybí. Poprvé od toho zatraceného telefonátu se trochu uvolnila.

V noci spala v pokoji Elvise Costella a samozřejmě se jí zdálo o vodě a smíchu a vzbudila se zpocená, ale to se dalo čekat. Koneckonců, celý den se potýkala se svými démony.

Viděla matčiny pohovky, slyšela poprvé po letech jméno své sestry Hope. A ještě ke všemu se seznámila s hasičem, který v ní probouzel sebezničující tendence, jaké před pěti dlouhými a prázdnými lety odvrhla. Zjistila, že stačí jeden nijak zvlášť krásný chlap a všechno je to zase zpátky.

Další z těch otravných pozůstalostí z dětství, jako to s vodou. A to si myslela, že už se díky malým rituálům a rozvrhu života dokáže ovládat.

Deset let už chodí na terapii, pět let žije v celibátu jako alkoholik, který vysadil alkohol. Jen čas od času, jako každý takový, vytáhla otevřenou láhev na stůl, aby si nalila sklenku. Jen aby ujistila sama sebe, že to neudělá.

Potíž byla v tom, že ztratila sebejistotu. Takže se vrátily sny.

Ale velká škoda že to všechno nemůže hodit za hlavu a dopřát si s tím hasičem pořádné, důkladné a nevázané milování. Aspoň by ji to zaměstnalo natolik, že by zapomněla na staré hlasy v hlavě. Někdy to zabralo i na hodinu nebo na dvě.

Podobně jako když přivezou na ARO úraz.

Nebo jako jízda v rychlém autě.

Chastity se snažila vnímat jen zvuky noci: konejšivé cvrkání hmyzu, občasné zaštěkání psa, cvakání stropního větráku. V dlani třímala sametový váček s kameny pro štěstí a nakonec přece jen usnula.

KAPITOLA 4

Chastity by se probouzela jen pomalu, kdyby se ovšem ubytovala u někoho jiného, než je Kareena Boudreauxová.

Koneckonců spala teprve tři hodiny kvůli alkoholu, nočním můrám a parnu v domě bez klimatizace.

Jenže Kareena to vyřešila za ni. Vtrhla v sedm hodin do pokoje s šálkem kouřící kávy a přáním dobrého rána.

Chastity rána nesnášela. Byla noční sestra. Noční člověk.

Pevně věřila, že se lidé stříleli za úsvitu právě proto, že po něm už se stejně nikomu do ničeho nechtělo. Zapomněla, že Kareena vyznává denní náboženství.

„Ticho,“ vypravila ze sebe a vypila dobře půl šálku kávy.

Stálo to za to. Když už člověk musí vstávat brzy ráno, rozhodně by to měl dělat s cajunskou kávou.

„Ááááh.“

„Věděla jsem, že tohle tě probere, děvče. V kuchyni už čekají vejce a ovesná kaše. A ty máš velkou kliku, protože minulý týden sem přijela moje máma a přivezla mi evangelickej chleba. To je nejlepší chleba na světě. Nějakej jsem ti schovala. Tak pojď a najez se, aby mohla jít Kareena do práce a začít stopovat tu tvou sestru. V kolik má pro tebe přijet James?“

Chastity zamrkala, pak se posadila a odlepila si od těla propocené tričko.

„Nepamatuju si to. Asi v devět? Je tady pořád takový horko?“

„Je léto, holka. Žiješ na řece, tak to znáš. Navíc se s počasím něco děje. Čekáme tohle léto pár pořádnejch hurikánů.“

Chastity otevřela oko. „Říkáš to, jako bys z toho byla nadšená.“

„Člověk žije na hraně, aby žil na hraně. To přece žádný sestře z traumatologie nemusím vykládat, ne?“

„Pacient s úrazem není totéž jako palma letící oknem do koupelny.“

„To je jenom otázka měřítka. Tak už pojď. Obleč si něco, kdyby přišel James. Nechci, aby byl celej nadrženej zrovna u mě v kuchyni.“

„Nebude. Tohle už jsme spolu probrali.“

Kareena trochu couvla. „Kvůli jeho jizvám?“ znělo to nešťastně.

Chastity otevřela i druhé oko, aby po ní mohla střelit pohledem. „Protože praktikuju celibát.“

Kareena hlasitě hvízdla. „Není divu, že jseš tam u vás legenda. Nejsi doufám jeptiška nebo tak něco? Kareena by mohla mít potíže, že opila jeptišku u sebe v kuchyni.“

„Nemusíš se bát. Prostě si jenom v tomhle pokročilým věku dávám pozor.“

„Jak dlouho už to děláš?“

„Čtyři roky, jedenáct měsíců, pět dnů a… Tři hodiny.“

Kareena znovu hvízdla. „Vážně ses vzdala sexu?“

„Vzdala jsem se nesmyslnýho cvičení v zoufalství a sebetrýzni, dokud nevyřeším takový menší problém.“

Kareena zavrtěla hlavou. „No, děvče, aspoň tu mám hodně ginu. Toho ses očividně nevzdala.“

„Ne,“ přitakala Chastity. „Rozhodla jsem se nikdy se nezbavovat víc než jedné závislosti najednou. Ale obávám se, že ten gin si musím napřed zasloužit. To je to katolictví ve mně.“

„Závislost?“ zeptala se Kareena. „Neměla bys mi o sobě nejdřív trochu povyprávět, než začnu hledat informace o tvý sestře?“

„Asi měla, ale zrovna teď to nejsem schopná udělat.“

Následovalo dlouhé ticho, zatímco Kareena hodnotila možnosti. Pak z Chastity stáhla deku. „Prima, tak teda začínáme. Teď se najíš a osprchneš. Já zatím prohledám hlášení o pohřešovaných osobách.“

Nejdřív se ale Chastity potřebovala na něco zeptat: „Nemáte tady doopravdy hurikány, viď?“

Kareena se zazubila. „Jestli je máme? Mais, ale jo, máme. Proč myslíš, že je tu tolik hřbitovů?“

„Protože je tu otřesný počasí.“

„No jo, to taky. Tak už pojď, než prošvihneš nějakou zábavu.“

Jasně. Jako palmu letící oknem do koupelny.

A vodu. Spousty vody.

Proč se najednou cítí, jako by ji někdo sledoval?

Konečně se posadila ke snídani, po níž si dopřála důkladnou sprchu. Když se vrátila do kuchyně, už plně při smyslech a toužící po dalším kofeinu, objevila tu Jamese.

„No sláva,“ přivítal ji s hrnkem kávy v ruce.

Na sobě měla profesionální kalhoty a hedvábnou halenku.

Čeká ji rozhovor na policii a k tomu nejsou kraťasy a tílko úplně ideální. Přesto zalitovala, že to aspoň nezkusila.

Už teď si připadala jako uvězněná v sauně. A taky tu byl James v sepraných džínách a tričku jako z románu pro ženy a teplota šplhala nahoru. Prostě to vůbec nevypadá na snadný den.

Přinejmenším má ale v kapse svůj váček s kameny.

„Kareena se s námi sejde v nemocnici Milosrdných,“

oznámil jí.

Přikývla.

„Má pro nás jméno někoho z Osmýho. A taky ze Čtvrtýho, kde bylo původně zmizení nahlášeno.“

„Čtvrtý okrsek? Chceš říct že to předměstí jak z architektonické noční můry patří k New Orleans?“

„Předměstí i všechna prasata. Kareena říká, že by sis radši měla promluvit s tím chlapíkem z Osmýho. Je vlídnější a nežvýká tabák.“

Chastity se právě posadila na židli, když jí začal zvonit mobilní telefon. „Mmm?“ ohlásila se a zamnula si čelo, protože ji urputně bolela hlava.

„To je Chastity?“

A, sladký hlásek jejího švagra. Dnes ráno mluví víc jako doktor než jako komorník. Zjevně udělala něco špatně.

„Dobré ráno, Maxi. Jak to šlo v noci na sále?“

Vlastně tenhle telefonát čekala už v průběhu večera.

„Uvízl jsem ještě u dvou dalších případů. Myslel jsem, že tě ráno najdu u nás doma.“

Stopa ublížení a zrazení. Chastity si to představila doplněné chlorem, levandulí a těmi zatracenými bílými pohovkami a otřásla se. „Sešla jsem se se starou kamarádkou, která mě nechala u sebe, Maxi. Měla jsem pocit, že ti to nebude vadit, když máš tolik práce. Až to vyřídím dnes na policii, vrátím se.“

„Určitě to takhle chceš? Chápej, nikoho tady neznáš.

Myslel jsem…“

„Ta moje kamarádka pracuje v nemocnici Milosrdných.

Mimochodem, říká ti Zázračný Max. Jak se zdá, jsi tu poměrně slavný.“

Krátká odmlka.

„Tak jí řekni, že děkuju. Kde bydlí? Chápej, tohle není nejbezpečnější město na světě. Nikdy bych si neodpustil, kdyby se ti něco stalo.“

„Jsem kus od Magazine Street,“ řekla, aniž by mu udala přesnější popis. „Budu mít u sebe pořád zapnutý mobil, takže mi můžeš kdykoli zavolat. A jak jsem řekla, někdy během dne přijedu k vám.“

Prosím, ať řekne, že bude pryč.

„No, já se teď jdu na pár hodin prospat, pak se musím vrátit do práce,“ řekl a Chastity si málem oddechla nahlas.

Rozhodně nepotřebuje, aby jí přes rameno nahlížel truchlící manžel, až se bude probírat osobními věcmi jeho ženy.

„Kdyby nic jiného,“ navrhla, „zavolej mi, až budeš mít čas. Mohli bychom si spolu dát něco k jídlu a já ti u toho povím, co už jsem zjistila.“

A bude ho zpovídat, jaký vedl soukromý život.

Bolest hlavy zesílila.

Neměla chuť probírat se vlastním životem, natož životem někoho jiného. Nejraději by se vrátila po proudu Mississipi do svého bytu, za svým psem a lístky na baseball.

Podle toho, jak to tady vypadá, až se vrátí, bude si Lilly myslet, že patří Moshice, a baseballová sezona skončí.

Nechala Maxe, aby jí dal několik bezpečnostních rad, a rozloučila se. Dopila zbytek kávy, jako by to byla poslední tekutina na zeměkouli, a zvedla se, aby se pustila do toho, co ji čeká.

Kareena na ně čekala venku před vchodem do nemocnice Milosrdných. Nijak inspirující místo, pomyslela si Chastity, když vykoukla přes sluneční brýle. Ale povědomé, tak jako všechny nemocnice. Cihly, beton, stavba letitá a oprýskaná. Žádná umělecká výzdoba, nebylo tu ani dost místa pro sanitky.

Všude kolem bylo plno dalších nemocnic, o kus dál se nacházela lékařská fakulta a přímo naproti Tulaneská nemocnice, která se ovšem pohybovala v docela jiných cenových relacích. Byla to soukromá nemocnice, kde její švagr zachraňoval zámožné životy, zatímco ti chudí hledali útočiště naproti.

„Tebe vážně bere to s tím šoférem, co, holka?“ zeptala se Kareena, když otevřela dveře taxíku v purpurovém laboratorním plášti.

Chastity se jen usmála. „Moje dávná touha.“

Kareena se odfrkla a nastoupila. „O tvých touhách vím všechno. Jestli zahrnují zadní sedadlo, pak jedině spolu s majáčkem a pouty.“

„To by bylo rande,“ opáčila. „Tak co, máš pro mě něco?“

„Ahoj, Jamesi,“ pozdravila Kareena bratrance a rychle ho políbila, než se připoutala. „A kdo si myslíš, že jsem, holka? Jasně že pro tebe něco mám. Jedem do Osmýho.

Seznámím tě s detektivem Gilchristem. Bude se ti líbit.“

James kývl a taxi se rozjelo.

Kareena podala Chastity dozadu papíry.

„Zatím jsem neobjevila v záznamech žádný nemocnice nikoho, kdo by odpovídal popisu tvý sestry. Ani v záznamech prosektury. Většina jejich klientek vypadá jako ty u nás: stopy po jehlách, tetování a střelná poranění.“

Chastity si mlčky pročetla zprávu o pohřešovaných osobách. Stálo tam, že zmizení Faith Marie Byrnesové Stantonové bylo nahlášeno 23. května jejím manželem.

Běloška, 160cm vysoká, 65kg, blond vlasy, modré oči, narozena 15. 5. 1971, naposledy viděna v restauraci Gallatoire’s na Bourbon Street 21. května ve 13.00, na sobě měla modré šaty. Žádné tetování či mateřské znaménko.

Chastity se uchechtla.

„Co je?“ zeptala se Kareena.

Zavrtěla hlavou. „Dělala se mladší, než je.“

„To mi připadá celkem normální.“

„Od Faith bych to nečekala. K takovým věcem vždycky přistupovala, jako že se s tím nedá nic dělat.“

Kareena se po ní podívala. „No, je to druhá manželka dost zazobanýho chirurga. Takže asi měla na to místo velkou konkurenci, co ty na to?“

„Jo.“ Chastity kývla. „Nezaslechla jsi nějaký drby?“

„No jo. On je geniální, perfekcionalista, arogantní přesně tak jako všichni špičkoví doktoři, rozhodně stojí za ty prachy, co mu platěj. Nikdo si nevšiml, že by se poohlížel po paní Doktorové Třetí, nikdo ho nepřistihl u nějakýho miliskování někde vzadu v chodbě. Prostě ten pravej pro kamery, dokonce nosí zaměstnancům sušenky.“

„Hm, takže typický prvotřídní chirurg.“

„Jo, děvče, přesně tak to vypadá.“

„Žádné odchylky v chování v poslední době?“

„Vlídně přijímá vyjádření účasti od všech ostatních, nepracuje v jednom kuse, protože hledá svou ženu. Těsně po tom, co zmizela, hodil po jedný holčině tác s nástroji, ale nikdo mu to nemá za zlý, všichni to prej chápou. Navíc si to ta holka zasloužila.“

„Ale většinou podnosy nehází.“

„Ne. Poslouchá při řezání Mozarta, prostě podobný bláboly.“

Chastity se zazubila. „Pěkně nudnej týpek.“

Kareena úsměv opětovala. „Totální vopruz.“

James zpomalil, protože ve Francouzské čtvrti byla zácpa.

„Nechcete vystoupit, že bych na vás počkal u Napoleonova domu, až budete hotové?“

Kareeně nemusel říkat dvakrát. Už byla na ulici, než se přítelkyni vůbec podařilo popadnout kabelku. James popojel a Chastity zjistila, že stojí před dalším z těch všudypřítomných tepaných kovových plotů, za nímž se tyčila okrová neoklasická budova obklopená magnoliemi a policejními vozy.

„Panebože,“ ulevila si a prošla za Kareenou bránou.

„Vypadá to jak banka.“

„Bývala to banka,“ přikývla Kareena. „Kromě jinýho.“

Jako banka vypadal dům i zevnitř, byly tu pastelové stěny, starožitné lustry a uniformovaní policisté seděli tam, kde sedávali pokladní.

„Ahoj, Travisi,“ zavolala Kareena, když se přiblížili k přepážce. „Je tady pro Kareenu ten hezkej Anthony Gilchrist, cher?“

Policista, který zrovna telefonoval, jen ukázal do zadní řady kanceláří napravo. Kareena proplula dovnitř jako fregata do přístavu. Chastity hádala, jak dlouho by jí asi trvalo dostat se sem bez ní. Mávla policistovi a následovala ji.

Detektiv Gilchrist byl mladý, vysoký a ošklivý. Měl vlasy neurčité barvy, předčasnou druhou bradu a brýle s drátěnými obroučkami. Vypadal trochu jako podvyživený lovecký pes. Přivítal Kareenu jemným úsměvem a napřáhl k Chastity ruku.

„Volal jsem vašemu švagrovi,“ oznámil. „Požádal jsem ho o svolení mluvit s vámi. Je to dobrý doktor. Loni mi zachránil tátu.“

Chastity jen kývla.

„Požádal vás, abyste sem přijela a podívala se na to?“

Všichni se usadili u jednoho z výlučně policejních kovových stolů v kanceláři pro veřejnost, který vypadal v interiérech devatenáctého století velmi nepatřičně. Detektiv položil před sebe tenkou složku.

Chastity si odložila kabelku a pokrčila rameny. „Mám dojem, že doktor Stanton se cítí bezmocný. Nemůže opustit ten kolotoč na operačních sálech, aby mohl svou ženu hledat, a ví, že já jsem asistentka soudního lékaře. Nejspíš ve mně vidí alespoň nějakou útěchu, asi jako když vám v nemocnici u postele stojí přátelská sestra.“

„Děláte tu práci i v současné době?“

„Ano. Dělám forenzní sestru v nemocnici sv. Michaela v St. Louis, mám za sebou taky šest let na traumatologii.

Zákony Missouri mám v malíčku, ale louisianské ne.

Proto mám s sebou Kareenu, aby mi pomohla.“

Detektiv Gilchrist přikývl. Pohrával si s perem. „Tady se lidi ztrácejí každou chvíli,“ řekl, jako zřejmě pokaždé když s někým probíral něčí zmizení.

„Já vím. Kdybych mohla, taky bych se tu ráda ztratila.“

Vyzkoušela úsměv, odpovědí jí však byl jen zmatený výraz.

No dobrá, vypadá to na „držte se fakt, prosím“. Kareena vedle ní zakašlala, ale Chastity se na ni neotočila.

„Naše matka nedávno zemřela,“ řekla místo toho.

„Myslím si, že to Faith ovlivnilo mnohem víc, než si uvědomovala.

Vždycky k ní měla velmi blízko. Ale řekla bych, že ničemu neublíží trochu se porozhlédnout kolem, když má Max práci se zachraňováním životů.“

Teprve teď otevřel detektiv Gilchrist složku. „Takže,“

zabručel a přelétl obsah pohledem, „obávám se, že toho moc nemáme. Naposledy ji viděli v restauraci Gallatoire’s, kde obědvá každý pátek. Podle některých se zřejmě nevzpamatovala z matčiny smrti, ale jinak nepůsobila sklíčeněji nebo rozrušeněji než jindy. Její manžel si také na žádné změny nevzpomíná, dokonce se prý domníval, že už se cítí lépe.“

„Max říkal, že jste prověřili její karty a mobil a nic neobjevili.“

„Ano, madam. To jsme udělali. Ať je, kde je, nic z toho nepoužívá.“

„Myslíte, že by mohlo jít o zločin?“ musela se zeptat.

Chvíli to zvažoval. „Nenarazili jsme na nic, co by tomu nasvědčovalo.“

„Ale Max říká, že si s sebou vůbec nic nevzala.“

Znovu si začal hrát s perem. „Já vím. Samozřejmě jsme na ni všude upozornili, ale nespadala do rizikové kategorie žádného druhu, nikdo jí nevyhrožoval a zmizela z veřejného prostranství…“

„Ne z domova uprostřed noci.“

Vypadal ublíženě. „Nikdy bych se neuchýlil k takovému závěru.“

Chastity se zamračila. „Vy jste se ani nezeptal?“

Vzchopil se natolik, aby jí věnoval rozzlobený pohled.

„Možná si doktora Stantona vážím, ale to nijak neovlivňuje můj pracovní postup. To bylo to první, co jsem udělal. Celý den byl na chirurgii. Hodně mezi případy telefonoval jak domů, tak přátelům své ženy, vždycky z lékařské místnosti v Tulaneské nemocnici, aby se poptal, jestli o ní někdo neví. Pak zavolal nám.“

Přikývla. „Děkuju. Vyrazím teď porozhlédnout se u nich doma, abych zjistila, jestli tam nenajdu něco užitečného.

Kdyby náhodou, určitě vám dám vědět. Můžu vám zavolat, kdybych se potřebovala ještě na něco zeptat?“

„Jistěže. Určitě zavolejte.“

Vstal, zjevně hotov. Chastity ho následovala.

„Faith byla v té restauraci a pak najednou zmizela?“

zeptala se. „Nic víc?“

„Promiňte?“

Chastity ukázala na hlášení o pohřešované osobě. „Říkal jste, že byla naposledy viděna v restauraci. Nikdo ji neviděl odcházet? Nikdo jí nenabídl odvoz nebo nezavolal taxi?

Neměla přece auto.“

Podíval se do spisu. „Najala si vlastní taxi.“

Všichni se zarazili.

„A?“ zeptala se Chastity.

„Ale nedorazila.“

Chastity se zježily chloupky v zátylku. „Nedorazila kam?“

Znovu se podíval do poznámek. „No, v tomhle bodě to není tak jednoznačné. Slečna Susan Reevesová tvrdí, že se vaše sestra omluvila, že už půjde domů. Ale paní Eleonor Websterová, která odcházela ve stejné chvíli, trvala na tom, že ve skutečnosti chtěla jet… Ehm, tedy…“

Chastity zalapala po dechu. Detektiv se červenal.

Panebože. Co může detektiva z New Orleans přimět, aby se červenal?

„Chtěla jet, ehm, kam?“ zeptala se.

Nedokázal se jí ani podívat do očí. „Na kliniku umělého oplodnění.“

„Kamže?“

Detektiv se nepřestával červenat. „Na, ehm, kliniku umělého oplodnění.“

Chastity si nebyla jistá, jestli ho přivádí do rozpaků samotný proces oplodnění, nebo skutečnost, že slavný chirurg, který zachránil jeho otce, nebyl schopen naplnit manželský svazek.

„Na kterou?“

Zavrtěl hlavou. „To paní Websterová neslyšela.

Prověřili jsme všechny ve městě, ale nikde vaši sestru neviděli.“

„Zeptali jste se toho taxikáře?“

„Nenašli jsme ho.“

„Ale přece do taxi nastoupila.“

„Podle svědků ano.“

„James už zjistí, co to bylo za taxikáře,“ slíbila Kareena.

Chastity kývla. „Ale proč by jezdila na kliniku umělého oplodnění? Ptal jste se jejího manžela, detektive?“

„Říkal, že před časem měla nějaké jednání s Arlenovou klinikou, ale že tam nejméně rok zpátky nebyla.

Samozřejmě jsme to tam prověřili. Nikdo si na ni nevzpomíná.“

„Aha,“ ozvala se Kareena. „Tahle Arlenova klinika. Už chápu, proč mi to nic neříkalo.“

„Ale proč by chodili na takovou kliniku?“ divila se Chastity. „Doktor Stanton mi říkal, že další děti už nechtěl.“

Detektiv Gilchrist vypadal dotčeně. „Protože tam nešla, nepovažoval jsem za nutné ptát se na to, madam.“

Chastity to chvíli zvažovala. „Musím si zavolat,“

zabručela si sama pro sebe.

Poté co si s detektivem vyměnila vizitku, odešla.

„Ty se teda tváříš,“ řekla Kareena, když vyšly ven do horkého vzduchu.

Chastity jen zavrtěla hlavou, stále napůl ztracená v myšlenkách. „Mám tušení, Kareeno.“

„Ale, Kareena zbožňuje takový věci. Myslíš, že to s tou klinikou něco znamená?“

„Nevím. Ale ve škole nás hned na začátku učili, že máme hledat věc, která zdánlivě nezapadá do celého obrázku. A tahle nezapadá. Jestli Faith tak dlouho na klinice nebyla, proč by tam najednou chtěla? Prostě to nesedí.“

„Možná tam nechtěla.“

Chastity povytáhla obočí. „Tak mi teda řekni, co je tak podobný slovům klinika umělého oplodnění, aby se to dalo splést?“

Navíc to znovu cítila.

Hnilobu.

Rozklad.

Pořád na to musela myslet, zdálo se, že tenhle zápach mezi ostatní exotické vůně a zvuky New Orleans nepatří.

Ale samozřejmě patřil. Ona by víc než kdo jiný měla vědět, jaký hnus se může skrývat pod pěknou fasádou.

„Chaz?“

Probrala se do přítomnosti. Už byly o pár bloků dál a proplétaly se mezi lidmi na chodníku.

„Prostě nevím, Kareeno. Ale nemyslím, že se ten dobrý detektiv na tu kliniku pořádně vyptal.“

KAPITOLA 5

Když našly Jamese u Napoleonova domu, seděl u stolku vedle francouzských dveří a popíjel kávu se starým černochem v červené pážecí paruce a mladým bělochem s potetovanými zády a hadem jako boa kolem krku.

Toho už si Chastity všimla: v tomhle městě bylo tetování na osobu víc než vlasů na hlavu. Posadila se k nim a usmála se.

James dopil a položil na stůl peníze. „Na policii hotovo?“

„Jo, už s náma byli hotoví,“ řekla. „Je na čase vydat se po svým.“

Přikývl. „Kam?“

„Není čas na jídlo?“ zeptala se Kareena. „Mohli bychom si dát oběd a pak musí Kareena zpátky do práce.“

„Můžem se najíst tady,“ navrhla Chastity, okouzlená představou zakotvit v té tlumeně osvětlené oprýskané místnosti, z níž sálala historie a turismus, a mluvit o svobodě a osobní volbě se starochem v pážecí paruce.

Kareena upřela pohled na hada. „Ne, to nemohli.“

James se zazubil. „Moc toho nesní.“

Chastity si zamnula čelo. „No, jestli nebudeme jíst, měla bych se vyhnout švagrovi na tak dlouho, abych mu mohla probrat osobní věci. Jamesi, až to budu dělat, nemohl bys mezitím zařídit, aby někde udělali kopie Faithiny fotky, a obejít všechny taxikáře a poptat se, jestli některý z nich nevezl mou sestru v pátek před čtrnácti dny z restaurace Gallatoire’s?“

James vytáhl cigaretu. „Bude to za extra příplatek.“

Chastity vzhlédla, jistá, že žertuje. Ale spletla se.

Poznala to podle jeho pečlivě neurčitého výrazu, když si zapálil.

Kareena se napřímila jako rozčilená matka. „Co to s tebou je, Jamesi? Říkal jsi, že pomůžeš.“

Pomalu se usmál. „Říkal jsem, že budu řídit. Vyptávání je za příplatek.“

„Tos mě teda zklamal,“ odfrkla si Kareena. „Copak tu maličkost pro ni nemůžeš udělat jako laskavost?“

„Nedělám laskavosti, Kareeno,“ podotkl, jako by jí připomínal něco, co by měla dobře vědět. „Obávám se, že z altruismu už jsem se vyléčil.“

Nepohnul se, ale vypadalo to, jako by všichni uvnitř věděli, že tím myslí své jizvy na obličeji. Ty hrozné hyzdící jizvy, které v sobě nesly tolik bolesti a stigmatu.

V Chastity se cosi stáhlo, což se jí vůbec nezamlouvalo.

Rozhodně k němu nechtěla cítit lítost. Stačí, když ji bude vozit po městě, nejlépe mlčky.

Ne, zatraceně. To není pravda. Ale rozhodně to, co by od něj chtěla, nebylo sdílení bolavých míst.

„Kolik zaplatil Richard Gere Julii Robertsové v Pretty Woman?“ zeptala se. „Nestačilo by to na všechny extra úkony?“

James povytáhl obočí. „Všechny?“

Chastity se k němu otočila jako k teroristovi. „Nebudu po tobě chtít, aby sis nechal potetovat zadek, nebo uspokojil moje panenské touhy, jestli se ptáš na tohle.“

To už je poslouchali všichni přítomní. Kareena se rozchechtala a opřela se o otevřené dveře.

James se suše usmál. „Škoda. Mýmu zadku by se tetování hodilo. Jinak platí, za ty peníze to beru. Kdy tvá sestra odešla z Gallatoire’s?“

„Asi v jednu,“ řekla Chastity po chvilce přemýšlení.

Všimla si, jak had zakmital jazykem, jako by ochutnával proužek kouře z Jamesovy cigarety. „Proč vůbec chodila tam? A proč každý pátek? To určitě něco znamená.“

„To znamená, že byla manželka Zázračnýho Maxe, patřila ke smetánce a musela se účastnit těch společenskejch událostí, jako jsou charitativní akce a školní plesy. Páteční oběd v Gallatoire’s se všema těma bohatýma bábama s perlama kolem krku.“

Had se najednou otočil ke Kareeně a začal se vinout jejím směrem. Okamžitě vyšla z baru na ulici.

Chastity vstala a hada pohladila. „Řekla bych, že teď potřebuju někoho, kdo za mě bude mluvit.“

„Na to máš mě,“ podotkl James a zamával svým přátelům.

„Když mi teď za to platíš.“

Pět kilometrů odtud, uprostřed horní části města, tak blahořečené předky starých rodin z New Orleans, právě vyšla Susan Wade Reevesová ze svého domu. Byla jednou z těch žen, co obědvají každý pátek v restauraci Gallatoire’s, stejně jako to dělávala její matka, babička i prababička.

Poprvé ji tam vzali prarodiče, když jí bylo sedm, celou vyšňořenou, v krajkových ponožkách a s perlovými sponkami ve vlasech.

Všichni číšníci zpívali „Happy Birthday“.

Susan byla v mnoha ohledech typickou představitelkou své třídy. Druhá dcera Matthewa Taber Reevse a Sarah Winsom Beauregardové Reevsové se narodila v nádherném sídle v řeckém stylu do rodiny s velkým a starým jměním, které otec ještě rozmnožil díky bankovním aktivitám.

Vystudovala univerzitu v Newcombes a byla květinovou družičkou na několika plesech, na jednom méně významném se dokonce stala královnou. Pak se provdala za prvního gentlemana, který ji vyzval k tanci, Johna Matthewse McCalla, a přestěhovala se s ním do malého domku.

Tam také dodnes žila, jenomže sama. Zklamala a nenaplnila očekávání svých rodičů a své třídy. Místo aby zplodila novou generaci dcer do služeb společnosti, rozvedla se po pěti letech s manželem, který byl alkoholik a tyran.

Nakonec všem přiznala to, co pochopila, když se poprvé sprchovala ve společných sprchách. Suzan byla lesba.

To ji ovšem nepřipravilo o společenský vliv nebo o vměšování rodiny. Susan se pořád oblékala do náležité uniformy: Kvalitně šité kostýmky, perly, klasické kalhoty, jednoduchý elegantní účes. Dosud se účastnila povinných rituálů, sezónních plesů, obědů a charitativních akcí.

Zkrátka byla považována za excentrickou tetu, jako by její odlišná sexuální orientace byla jen veselým vtipem.

Měla slušnou pozici jako obchodnice s obligacemi a milenku na Esplanade, kterou nikdy nikdo nepozval na rodinnou akci, ne proto že byla lesba, ale protože byla černoška.

Ovšem ještě větší zmatek než její sexuální odlišnost působila rodině její náboženská orientace. Zhruba ve stejné době, kdy oznámila svou náklonnost ke stejnému pohlaví, konvertovala ke katolictví.

Zbožňovala rituály, tajuplnost, slabý nádech odumírání, který ležel na všem v katolické církvi jako posvátný popel.

Připadalo jí úžasné, že na světě existuje instituce, kterou nijak zvlášť nezajímá, že lidstvo je na prahu třetího milénia.

Dokonce se jí líbila ta rozporuplnost, když církev zavrhovala a odsuzovala lesbismus víc než jeden z deseti hlavních hříchů, ačkoli o něm v bibli nepadla ani zmínka.

Ovšem nejvíc milovala zástupy svatých, na něž se katolická církev specializovala. Svatí pro herce, svatí pro hasiče, svatí pro ty, kdo zabloudili.

V New Orleans bylo snadné mít rád svaté. Byla tu spousta katolických kostelů. Dokonce tu měli jednoho světce, který byl vlastně vtipem města. Svatý Expres, pěkný světec mužského pohlaví, umístěný před kostelem Panny Marie Guadalupské na Severní Rampart Street.

Svatý Pilný se tu objevil jednoho dne někdy na konci devatenáctého století. Francouzi ho poslali jako dar městu.

Bohužel se nikde neuvádělo, jaký že světec by to měl být.

Na balíku byl jen nápis. Expres. Obyvatelé města se k němu tedy chodili modlit, když potřebovali, aby se něco stalo rychle.

Jedním ze Susaniných oblíbených svatých byl svatý Roch.

Bylo na něm cosi silně buddhistického, jako by bylo jeho starostí udržovat na světě rovnováhu. Svatý Roch, který kdysi díky boží milosti přežil dýmějový mor, plnil přání.

Susan to věděla. Jí jedno splnil.

Ale to nebylo všechno. Když svatý Roch něco dá, taky si něco vezme. Susan to připadalo správné, nikdo by si neměl myslet, že může něco dostat jen tak, zadarmo.

K jeho kapli na starém hřbitově sv. Rocha ji to táhlo celé roky. Světec se tu dělil o malou niku se sochou svaté Lucie a možná svatého Filipa, který nepříjemně připomínal Kate Smithovou. Ti tři čekali v tichém oparu svatosti v té malé klaustrofobní místnosti, obklopení pozornostmi od věřících.

Susan se k němu modlila za všechno od dobrých výsledků na burze, k převrácení vlastní sexuality. S něčím jí pomohl a s něčím ne. Ale vždycky jí poskytl uspokojení, že se snažila.

Proto dnes opět mířila na hřbitov sv. Rocha, jako to dělala každou neděli, kdy byla ve městě, ačkoli to tentokrát vlastně nepotřebovala, protože její přání už bylo vyslyšeno.

Ráda tam chodila, aby si připomněla, co jí tenhle svatý dal.

A hádat, co si asi vezme.

Možná by nebyla tak horlivá, kdyby věděla, že přesně to svatý Roch udělá. Nebo kdyby věděla, co si asi vezme.

Chlor, levandule a naškrobené bílé pohovky. Chastity se v duchu ptala, kolikrát ještě podstoupí tohle malé mučení.

Několikrát se zhluboka nadechla, jako by to udělala v místnosti s popáleným pacientem nebo tlejícím tělem.

Sevřela v ruce váček s kameny, obrnila se proti nejhoršímu,

zavřela za sebou vchodové dveře a vydala se do nitra toho děsivého domu.

Vždycky věděla, že je zbabělec. Znovu si to připomněla, když stála v hale, vyděšená tak, že se nedokázala ani pohnout.

Kéž by jen tohle za ni mohl vyřídit James. Ale ten teď zpovídá taxíkáře. Takže životem své sestry se musí probírat ona.

Pořád tam stála, omráčená těmi pachy a dokonale přesně naaranžovaným nábytkem. Zasažená hroznými vzpomínkami, které se deset let snažila potlačit. Jedy, které si myslela, že už se jí vyplavily z těla.

Nebyla tak docela pravda, že nesměla do obývacího pokoje. Jednou tam seděla, na jedné z těch pohovek, jejichž povrch byl studený a lepil se jí na holé nohy. Měla na sobě kostkovanou školní sukni, ruce pevně semknuté v klíně a přerývavě dýchala, když hleděla na matku.

Toho dne šli ve škole ke zpovědi. Svátost usmíření, kněz jim říkal, že by svá provinění měli nabídnout Bohu.

Mohou se s ním podělit o svou hanbu a osvobodit se od ní.

Zkusila to.

„Neměla bys lhát, mladá dámo,“ varoval ji v klaustrofobní tmě zpovědnice.

Matka ji jen udeřila.

To bylo naposledy, kdy na té pohovce seděla.

A teď tu stála a třásla se. Je jeden den v New Orleans a už se jí věci začínají vymykat z rukou. Dýchala ústy, aby nic necítila.

Zkusila nejdřív dveře v hale vlevo, ale byly zamčené.

Zřejmě jakási pracovna. I když by dovedla zámek odemknout, neměla teď čas zápolit s ním. Proto vystoupala po schodech nahoru tam, kde předtím měli své pokoje chlapci.

Byly tam celkem tři místnosti, každá s nezbytnou koupelnou v různých odstínech modré. Když se chlapci odstěhovali, evidentně tu proběhla čistka, protože na zdech nebyly žádné plakáty, nikde nestály žádné trofeje, prostě nic. V místnostech nezbylo naprosto nic osobního.

Stejně je prohledala. Prádelníky, krabice, pod postelemi.

Všude úpravno a uklizeno. Ve skříních náhradní deky, sotva nošené tenisky, v zásuvkách všechno dokonale poskládáno.

Nic tu nezbylo.

Chastity strávila několik dlouhých minut na posteli, než sebrala odvahu a vrátila se dolů do míst, k nimž měla odpor.

Minula příšerný obývací pokoj, jídelnu s nábytkem z třešňového dřeva, společenský salon, plný černé kůže a skleněných stolků. Došla až ke dvojitým dveřím vedoucím do ložnice.

Zatoužila zavřít oči. Jenže musí zjistit, kým její sestra posledních deset let byla. Musí pochopit, proč Faith zmizela, ačkoli si myslela, že to ví.

Zvlášť když uviděla ten obývací pokoj.

A jídelnu. Dokonalou a precizní, hotovou reklamu na Normana Rockwella. Hrozná lež.

To ale nestačí. Skutečné odpovědi budou ve Faithiných osobních věcech.

Jenže nenašla nic.

Dlouho jen stála a ohromeně hleděla před sebe.

Citrónová leštěnka na nábytek.

Citrónová leštěnka a parfém starší dámy. Zvláštní.

Ložnice, z níž měla takový strach, byla prostá jakékoli osobnosti. Uhlazená, v béžových tónech, jako by tu nikdy nikdo nebydlel. Nábytek byl drahý, textilie rovněž, na okně visel damaškový závěs, na ohromné posteli damaškový přehoz. Ale žádné barvy. Žádný kontrast. Prostě nic.

Když byla Faith v pubertě, její pokoj připomínal stan harému. Nad postelí se jí leskla zavěšená sárí a papírové lucerny, které vrhaly na strop červené světlo. Nadýchané polštáře, hromady alb a na stěnách obrazy krajinek. Únik a ochrana. Touha, kterou Faith ani jedinkrát nevyslovila nahlas.

Tady ale bylo jen ticho a prázdno. Chastity znervózněla.

Ložnice byla velká jako fotbalové hřiště, vlevo ve výklenku ten malý salonek, o kterém mluvil Max. Za ním zahlédla zrcadla, mramorový pultík a květiny. Faithina koupelna.

Z Maxovy na druhé straně byla vidět voda po holení Drakkar Noir a hnědé ručníky.

Postel byla velká, noční stolky skleněné. Na nich stál telefon, lampička, budík a několik fotografií chlapců. Taky tu byly dva peřiňáky a toaletní stolek, všechno z masivního vyřezávaného dubového dřeva. Na toaletním stolku stály kosmetické přípravky a lahvička s parfémem, pro starší dámu, v dokonalém uspořádání.

Chastity měla zvláštní pocit, že kdyby něco z toho zvedla, našla by na desce stolku nakreslenou značku.

Faith byla vždycky velmi pořádná, i v období nejprudší puberty. Jídlo si krájela na miniaturní kousíčky jako patolog a počítala kalorie.

Poté nahlédla Chastity do šatny o velikosti její vlastní koupelny, kde bylo vše dokonale uspořádáno podle barvy, velikosti a materiálu.

Panebože, podle materiálu! Vypadalo to tu jak v obchodním domě. Znovu ten pach parfému staré dámy.

Chastity nemohla uvyknout představě, že její sestra zestárla.

Zkontrolovala krabice se značkovými botami. Otevřela šperkovnici na jedné z polic, kde našla drahé náhrdelníky, náušnice a prsteny. A samozřejmě nezbytné perly. Každý jednotlivý kousek musel stát hotové jmění.

Vzala do dlaně šňůru perel, jako by z ní mohla vycítit sestřinu podstatu. Zvláštní, že si je nevzala na sebe, patřily k povinné uniformě dam z lepších vrstev. Na okamžik se jí zdálo, že to má hlubší význam, že tady něco nehraje. Pak je zas odložila. Jsou to perly. Ne křišťálová koule. Zavřela šperkovnici a začala otevírat zásuvky.

Utrpěla další šok.

Zrudla. Ona, Chastity Ann Byrnesová, která přišla o panenství před svými šestnáctými narozeninami, zrudla.

Všechno v domě i ve Faithině šatně bylo usedlé, klasické a nudné. Zato prádélko, které teď objevila, rozhodně ne.

Našla tu kalhotky s otvorem v rozkroku, síťované punčochy, několik červených kožených korzetů. Není to snad peří marabu?

Dobrý bože, pomyslela si. To já jsem závislá na sexu a nikdy jsem tyhle hrůzy nenosila. Jako ze školy markýze de Sade.

Rychle probrala ostatní zásuvky a poprvé si připadala jako voyer. Zajížděla rukou pod oblečení, prohledávala zásuvku jednu po druhé. Pak se vydala v místnosti hledat knihy, sbírky, vzpomínkové předměty. Vyšívání, časopisy.

Nic. Jako by byla v hotelovém pokoji, uspořádaném, bezvýrazném, zařízeném s pečlivou anonymitou. Faith v téhle místnosti doopravdy nežila, pomyslela si Chastity.

Nemohla by.

Ale kde tedy?

Otočila se k toaletnímu koutku, kam se šlo z ložnice.

Bude pokračovat tam, aby to už konečně měla všechno z krku. Pak odsud bude moci vypadnout a už se nevrátit.

Začala se cítit mnohem nepříjemněji, když se probírala sestřinou soukromou korespondencí. Přesto znovu nenašla nic. Na lesklém třešňovém stole ležela různá blahopřání a na nich Faithiným dokonale úpravným písmem poznámky o odepsání. Byly tu brožurky k různým charitativním událostem a školní noviny. Normální nekonfliktní věci.

Žádné účty. Žádné osobní poznámky či dopisy. Žádný zápisník, evidence úspor. Ani počítač.

Našla jen fialový telefonní diář, který vypadal, jako by ho někdo celý krasopisně přepsal. Žádné škrtance, žádné poznámky, žádné dodatky. Chastity ho strčila do kapsy.

Faithina kabelka. Určitě ji musela mít s sebou.

Prohledala stůl, ale našla jen obvyklé kancelářské potřeby.

Tužky, propisky, svorky na papír. Jedna zásuvka obsahovala pohledy seřazené podle událostí. Narozeniny, svatby, kondolence, Velikonoce.

Dobré nebe, copak někdo doopravdy posílá pohledy k Velikonocům?

Jediné, co se z celé místnosti o sestře dozvěděla, bylo, že nakupuje z katalogů. Celá spodní police knihovny jich byla plná. Zbytek zabíraly tlusté svazky vázané v kůži, jaké si většina lidí kupuje spíš jako dekoraci než na čtení.

Najednou zazvonil telefon.

„Haló?“

„Chastity? Tady Max.“

Usoudila, že přes všechno, co ji v životě potkalo, zřejmě zůstala v jádru katoličkou. Už jen při zvuku jeho hlasu se cítila provinile, že tu porušuje cizí soukromí. Což taky dělala, ale koneckonců to bylo na Maxovu žádost.

„Ano, Maxi? Děje se něco?“

Taky si najednou uvědomila, že někde v domě jsou i Maxovy soukromé dokumenty. Účtenky, výpisy od telefonní společnosti, výpisy z bankovních účtů a kreditních karet, o které ho požádala.

Neměla by se na ně ještě podívat, jen tak pro jistotu?

„Vracím se domů,“ říkal právě Max. „Mohli bychom se tam sejít, nevadilo by ti to?“

„Vůbec ne. Za jak dlouho tu budeš?“

„Hm, asi tak za čtvrt hodiny.“

Podívala se na hodinky a otočila se ke dveřím. Teprve tehdy si všimla malého stolku u zdi. Na kraji ležela lícem dolů zarámovaná fotografie.

„To mi vyhovuje. Zrovna jsem tu, Maxi.“

„Tak fajn. Zatím.“

S telefonem ještě u ucha sáhla po rámečku.

Když zjistila, čí fotografie tam je, upustila ho.

Je to jen fotka. S třesknutím přistála na podlaze lícem nahoru. Chastity už nemohla předstírat, že to neviděla. Na fotce byla ona, před dvaceti lety.

Vlastně to mohla čekat. Ve chvíli, kdy se rozhodla jít sestru hledat, měla vědět, že nakonec tu zatracenou fotku znovu uvidí.

Nebyla tam jen ona. Bylo jich tam všech pět, vychystaných na nějakou bohoslužbu v kostele, ve svátečním a s umělými úsměvy. Matka vypadala bledě a trochu připomínala králíka s hnědými vlasy a předkusem.

Faith se dívala do objektivu, jako by ho vyzývala na souboj.

Hope natolik obézní, že ji lékař poslal do léčebny pro poruchu ve výživě. Chastity, ta malá. Šestiletá a už s prázdným výrazem v očích. Vyděšená.

A její otec. Se širokými rameny, šedými vlasy a očima tak bledýma, že vypadal jako nějaké zatracené médium.

Usmíval se tím podivným malým úsměvem plným sebeuspokojení.

Podařilo se jí překonat vůni chloru a levandule, projít kolem toho neosobního nábytku. Přece se nenechá rozházet jednou fotografií. Uběhlo ještě deset let od zhotovení toho snímku, než se všechno rozpadlo. Přesto si ze všech společných fotografií zapamatovala právě tuhle. Byla na ní tak malá a nevinná a přece už jí v očích bylo znát zničení.

Ale nebude kvůli tomu zvracet.

Ne.

Polkla, zvedla fotografii a opatrně ji položila zpátky, tak jak ji předtím našla, lícem dolů.

Jenomže pak vešla do Faithiny koupelny. Neměla to dělat.

Moře mramoru. Les zrcadel. A v každém z nich odraz jejího otce. Bylo tu snad patnáct jeho různých fotografií, zarámovaných a vystavených na prázdné poličce. Faith je musela vyrvat z každého alba, jaké kdy jejich matka sestavila.

Uschovat, opatrovat a chránit. Takže se teď na ni s mírným pošklebkem díval z různých úhlů.

Tady, v koupelně. Kristepane, naproti vaně.

Chastity jen stěží stihla doběhnout k toaletní míse, než vyhodila všechno včetně ginu, co vypila večer předtím.

Vyzvracela se a pak se vyřítila z domu, jako by měl vzápětí explodovat.

Doběhla ven na trávník, když si uvědomila, že nemá kam jít. James je někde ve městě a obchází taxikáře. Měla mu zavolat, až bude hotová, jenže nechala kabelku s mobilem v domě, kam už ale dnes nevkročí, ani kdyby vypuklo tornádo a tohle byl jediný bezpečný úkryt.

Zhroutila se na pěstěný trávník, celá roztřesená.

Nezbývá než čekat.

Kristepane, jedna věc je popírat pravdu. Ale ponořit se dobrovolně do noční můry je něco docela jiného.

„Chastity?“

Chvíli měla pocit, že halucinuje. Zvedla hlavu a uviděla Maxe, který právě vystoupil ze stříbrného BMW, co parkovalo na příjezdové cestě. Ani nevnímala, že přijelo.

Max vypadal bezchybně a dokonale, horko ani pracovní vypětí se na něm nijak nepodepsaly.

Všimla si, že je zamračený.

„Jen jsem potřebovala trochu na vzduch,“ pokusila se o úsměv a snažila se přitom přijít na nějakou výmluvu, aby už nemusela zpátky.

Jenže Max mezitím došel ke dveřím. Chastity se znovu sevřel žaludek.

„Chtěl jsem, abychom se sešli tady,“ řekl a podržel jí otevřené dveře. „Volali mi z policie. Něco snad mají.“

Nadechla se a vešla znovu do mrazivé haly, paralyzovaná klimatizací, celým domem a vzpomínkami, které se snažila deset let pohřbít.

„Maxi,“ oslovila ho a strčila si ruce do kapes, „potřebuju se tě zeptat na pár věcí.“

„Jistě.“

Zamířil k ledničce v kuchyni. Tam to bylo cítit osvěžovačem vzduchu a kávou. Naštěstí.

Chastity se rozhlédla a pomalu se dávala dohromady.

Právě tehdy si všimla kalendáře na stěně a uvědomila si, co ještě nenašla ve Faithině pracovně.

Vypadá to, že by z ní byl opravdu úžasný detektiv.

Jeden lehce povědomý pach a okamžitě zapomene na všechno důležité.

„Faithin kalendář,“ řekla. „Nebyl u ní.“

„Kalendář?“ podivil se Max. „Má ho tady.“

Kalendář, který byl v podstatě prázdný a většinu listů zabíraly fotografie růží. Chastity zavrtěla hlavou. Max jí nalil ledový čaj. „Ne, myslím její osobní kalendář, diář.

Faith si potrpěla na organizaci tak jako snad nikdo, koho znám. Pořád si všechno zapisovala.“

Max se znovu zamračil. „No ano, má malý diář, který nosí všude s sebou.“

Chastity poněkud poklesla na duchu. „V kabelce.“

Max se zatvářil překvapeně. „Ano, samozřejmě.“

„Spolu s šekovou knížkou.“

„Ano.“

Přikývla. „Ještě jednu věc. Možná to bude znít vážně hloupě, ale v tomhle domě je tak uklizeno…“

Žádné neumyté nádobí, krabice od jídla, které se donáší domů, prostě nic, co by po sobě určitě zanechal muž, který je ztracen v myšlenkách a čeká, až se jeho žena vrátí.

Max se ostýchavě usmál. „Je to můj způsob, jak se s tím vypořádat,“ přiznal, „když nemůžu spát. Faith vždycky říkala, že nemá smysl, aby k nám chodila uklízečka, protože stejně po nocích myju záchod, když se snažím srovnat s tím, co jsem měl na sále.“

„Ty uklízíš, aby ses dostal ze stresu?“

„Je to takový můj úlet. Asi to bude tím neustálým operováním.“

„No pak se k sobě s Faith výborně hodíte,“ ujistila ho.

„Nedovedu si představit pořádnějšího člověka, než je ona.“

I tak jí tento zvláštní dům naháněl husí kůži. I bez pomyšlení na ty fotky.

Najednou zazvonil domovní zvonek. Max postavil sklenici a zamířil halou ke dveřím. Chastity se vydala za ním. Za dveřmi stáli dva muži v pomačkaných oblecích a se zbraní v pouzdře a Chastity si uvědomila, že je Max celou dobu čekal.

Nové zprávy.

„Detektiv Gilchrist, že?“ poznamenal Max a otevřel dveře dokořán.

Skutečně to byl ten upřímný mladík z Osmého okrsku, který zčervenal, když před ním vyslovila výraz oplodnění.

Muži vešli dovnitř.

„Ano, pane,“ přikývl Gilchrist. „Oceňuji, že jste si na nás našel čas. Toto je detektiv Dulane z Jeffersonovy čtvrti.“

Dulane byl ramenatý černoch středního věku se staromódními kostěnými obroučkami. Rozhlížel se pozorně kolem sebe, pak se zaměřil na ně dva.

Max si s nimi potřásl rukou a zavedl je k pohovce.

Chastity už se chtěla mezi ně vložit, tak silný byl její instinkt, že si na ty pohovky nesmí nikdo sednout.

„Tohle je má švagrová,“ představil ji Max. „Chastity Byrnesová. Už jste se setkali?“

„Ano. Dobrý den, slečno.“ Detektiv Gilchrist kývl na pozdrav. Druhý se na ni jen díval.

„Dobrý den,“ pozdravila.

„Napadlo mě, doktore Stantone, že byste nám mohl pomoci něco identifikovat,“ řekl Gilchrist. Zalovil v kapse.

Chastity zatajila dech, když vytáhl sáček s důkazem.

„No to mě podrž,“ vydechla.

„Dobrý bože!“ zasténal Max.

Byl to smaragd. Velký zelený smaragd, který se leskl jako vody Karibiku na slunci. Byl zasazený do zlatého prstýnku a obklopený několika podobně působivými broušenými diamanty.

Nádherné. Nezapomenutelné.

„Poznáváte ho, pane?“ zeptal se detektiv co nejjemněji.

„To je Faithin snubní prsten,“ vypravil ze sebe Max ochraptěle a napřáhl ruku, jako by se ho chtěl dotknout.

„Pane,“ pokračoval detektiv Gilchrist, „mohl byste mi vysvětlit jak to, že ho měla na ruce jiná žena?“

KAPITOLA 6

Zajímavé. To bylo vše, co Chastity napadlo. Stojí tu policista a ohání se snubním prstenem její sestry, který měla na ruce jiná, a ona ze sebe nedokáže vydolovat naprosto žádné pocity.

Žádný strach. Žádné zděšení. Žádný žal.

Protože člověk by čekal, že se žena jen tak nerozloučí s podobným klenotem, musí tu jít o víc než jen o nějaký Faithin výlet. A Chastity si dokázala pomyslet jen: zajímavé.

Byla to její sestra, ale neviděla ji deset let. Zjevně se až neuvěřitelně pokoušela obnovit život, který se Chastity snažila ze všech sil pohřbít v minulosti. Její sestra, která se provdala za muže, co vypadal přesně jako jejich otec. Otec, co byl pro své tři dcery horší než peklo.

„Co to tu vykládáte?“ vyskočil doktor Stanton na nohy.

„Jak to myslíte, že ho měla na ruce jiná žena?“

Zbledl tak, že se Chastity obávala, aby na místě neomdlel.

Věděla, že by mu měla dojít pro sklenici báječně vychlazeného čaje, ale nějak se nedokázala pohnout.

Gilchrist se podíval na prsten v sáčku, jako by ho viděl poprvé. „No, tak to je tedy záhada, pane.“ Zjevně se stal řečníkem dne. „Víte, našli jsme ho na ruce neidentifikovaného těla v Bayou Segnette, což je slepé rameno řeky v Jeffersonově čtvrti. Když detektiv Dulane rozpoznal prsten, o němž se psalo ve zprávě o pohřešovaných osobách, donesl ho k nám.“

Pokud to bylo možné, Max zbledl ještě víc, rysy stažené.

„Bayou Segnette? Jak by Faith mohla… Nechápu to.“

„Právě se vám to snažím vysvětlit, pane. Ta žena, co jsme našli, není vaše žena. Přinejmenším koroner si to nemyslí.

Vypadá mladší.“

„Vypadá?“ Chastity se nedokázala nezeptat. „To je sestře tak podobná, že si nejste jistí?“

Tentokrát detektiv Gilchrist nezčervenal. Škubl sebou.

„Ehm, chápejte,“ začal a přitom upíral pohled na prsten v sáčku, „ta žena už ležela ve vodě nějakou dobu a…“

Chastity přikývla. „Aha.“

„Tak jak to můžete vědět?“ zeptal se Max. „Faith ten prsten zbožňuje. Nikdy by se ho nevzdala.“

Chastity znovu zalétla pohledem k dekadentnímu a lákavému smaragdu a najednou měla jakési vnitřní tušení.

Faith se ho mohla vzdát. Viděla, jak je dokonalý, a zajímalo ji, kolik by ten prsten mohl stát. Kolik by za něj, například, mohla dostat žena, která se konečně rozhodla utéct z domova.

Mělo ji to napadnout už dřív, ale veškeré Faithiny drahocenné klenoty byly ve šperkovnici. Došlo jí to, až když uviděla tenhle smaragd.

Jenže jak se na to má zeptat?

„Jsou na prstenu nějaké identifikační značky, Maxi?“

zkusila to. „Třeba nápis?“

Max se na ni otočil, jako by neměla právo vyrušovat je.

„Naše iniciály. Datum naší svatby.“

Gilchrist přikývl. „Jsou tam. Kontrolovali jsme to.“

Chastity se posadila a přemýšlela, kdy by si s tím policistou mohla promluvit o samotě „Ale co to má znamenat?“ dožadoval se Max odpovědí.

Začal přecházet sem a tam. „Proč by ta ženská měla mít Faithin prsten?“

„No, to se právě snažíme zjistit. Eh, jen pro jistotu, nevadilo by vám, kdybychom si odsud odnesli něco, na čem by mohl být vzorek DNA vaší ženy? Třeba hřeben?

Kartáček na zuby?“

Další napjaté ticho. Pak se Max posadil.

„Její DNA. Takže si nejste jistí.“

„Nechceme udělat chybu, pane.“

Max rázně přikývl. Chastity zatajila dech. Bála se, aby ji neposlal do té koupelny najít hřeben. Naštěstí se zvedl a odešel sám.

Rychle se vzpamatovala. Potřebuje okamžitě zjistit pár věcí.

„Co ještě?“ zeptala se Gilchrista tlumeně.

Nervózně se ohlédl směrem, kde zmizel Max, pak na druhého detektiva, který konečně ožil.

„Oběť někdo střelil do obličeje. Je blond jako vaše sestra a je to v zásadě stejný fyzický typ. Ale…“

Pokrčil rameny a ona kývla. „Nezbylo jí dost zubů nebo něco takového?“

„Samozřejmě se spojíme s rodinným zubařem.“

Přikývla. „Víte ale jistě, že na ní není nic jiného. Žádné cedulky od oblečení, tetování a podobně. Chápejte, jak jsem si všimla, v tomhle městě mají nějaké tetování snad všichni…“

„Tělo bylo nahé,“ odvětil Gilchrist. „Žádné tetování.

Podle plosek chodidel se taky nedá nic zjistit, to víte…“

Z toho, co z nich zbylo.

„Ale nevypadá to, že by se jednalo o nějakou bezdomovkyni?“ ujišťovala se.

Byla to první věc, jaká se u neznámých obětí ověřovala.

Když měly špinavá a mozolnatá chodidla, bylo dost pravděpodobné, že nenosí normální boty. Identifikace pak byla snazší, ale v jistém směru i složitější.

„Ne, ale nechceme riskovat.“

„No jistě. Dělá ji koroner Neworleanské čtvrti?“

„Ne, koroner z Jeffersonovy. Jsme na západ od Orleanské a Bayou Segnette, kde oběť našli, je v naší jurisdikci.“

Přikývla. „Váš koroner pracuje se soudním patologem?“

„Máme tři,“ zněla odpověď.

„Mohla bych si promluvit s tím, který na tom dělá?“

„Jmenuje se Willis. Dám mu vědět, že se možná ozvete.“

„Děkuju. Ještě něco? Můžu něco udělat?“

Dulane pokrčil rameny. „Kdybyste z doktora Stantona ještě něco dostala, třeba by nám to pomohlo zjistit, kdo je ta žena…“

„Takže si nemyslíte, že to byla zlodějka?“

Povytáhl obočí. „Kdybyste něco takovýho ukradla vy, myslíte, že byste to nosila tak dlouho, aby vás s tím mohli zastřelit?“

Chastity se musela usmát, když si vzpomněla na váček s kameny pro štěstí, co měla v kapse. „Doopravdy? Vlastně ano. Přinejmenším tak dlouho, abych předstírala, že je můj, než budu nucena se ho zbavit, abych měla na nájem.“

Policista o tom chvíli uvažoval, pak kývl.

Chastity se ošila. „Ehm, detektive…“

„Tady.“ Max se vrátil s tyrkysovým hřebenem v ruce.

Dulane vytáhl další sáček na důkazy a vstal, aby do něj Max mohl hřeben vložit.

„Děkuju, že jste mi přinesl manželčin prsten, detektive,“

řekl Max Gilchristovi.

Ten se na něj podíval a vstal. „Je mi líto, pane, zatím vám ho nemohu vrátit. Je to důkaz.“

Maxův obličej přešel z bílé do brunátné barvy a Chastity si najednou docela dobře dovedla představit, jak hází tácem s operačními nástroji.

„Víte, jakou má ten prsten cenu?“ obořil se na detektiva zostra. „Rozhodně se ho nevzdám, jen aby se válel někde ve skladišti neworleanské policie!“

Detektivové nehnuli brvou.

„Je mi líto, pane,“ řekl Dulane a vzal si od Gilchrista prsten. „Nemáme jinou možnost. Slibuji vám, že na něj dáme pozor. A bude v Jeffersonový čtvrti, ne Neworleanský.

Přinejmenším prozatím. Rád vám tu nechám vizitku, kdybyste měl nějaké otázky.“

Chastity viděla švagrovu vzrůstající frustraci.

„Maxi,“ oslovila ho tím nejchlácholivějším hlasem, „opravdu ti ho nemůže dát.“

„Ale může, stačí, když zavolám jeho nadřízeným,“

ujistil ji s rozšířenými nozdrami.

„Ale to přece neuděláš, viď? Zvlášť když by to mohlo zmařit naši šanci najít Faith?“

Cukl sebou. Viděla, jak se vzpamatoval.

„Ano, chápu,“ přikývl. „Ještě něco?“

Dulane se trochu uvolnil. „Jak se jmenuje zubař vaší manželky?“

Max znovu zbledl a málem se zapotácel. „Ano.

Samozřejmě. Doktor Bradley. Doktor Simon Bradley.“

„Díky, pane. Určitě se vám ozveme.“

Max kývl. „Pak tedy, pokud dovolíte…“

Otočil se, odešel a nechal na Chastity, aby detektivy vyprovodila. Ta však zůstala stát na místě, dokud nezmizel v ložnici.

„Chtěla jste se předtím na něco zeptat,“ ozval se tiše Dulane.

Otočila se k nim a zjistila, že ji pozorují. Kupodivu ji to uklidnilo. Na policisty byla zvyklá. To ten dům ji vyváděl z rovnováhy.

„Ano,“ přikývla. „Ehm, vlastně mám jistý návrh.“

Oba povytáhli obočí. Chastity napadlo zeptat se jich, jak dlouho to procvičovali.

„Nechte ten prsten ocenit,“ řekla. „Hned teď.“

Gilchrist ztuhl. „Jestli nám nedůvěřujete…“

Zamračila se jako bouřkový mrak. „Jen klid, detektive.

Jde mi o tohle: nevím, co vám doktor Stanton řekl, když hlásil zmizení své ženy, ale existuje možnost, že utekla z domu. To už jsem vám říkala. Než jste přinesli ten prsten, pořád jsem nechápala, jak to udělala. Ale teď… Víte, ona…

Nebylo by to poprvé.“

Policisté na ni zírali.

„Prosím?“

Chastity sáhla do váčku, který jí přinášel uklidnění.

Nebyla si jistá, proč jim to neřekla dřív. Nebo proč to neřekla Maxovi.

Ne, věděla to. Protože se snažila předstírat, že k tomu a ostatním věcem vůbec nedošlo. Všechny ty šperky, co měla u sebe v ložnici. A ty perly navrch. Perly, které záměrně nechala minule doma ten den, co ji viděli naposledy.

Bože, pomyslela si. Jak to, že jsem to schéma nepoznala hned?

„Před deseti lety Faith a má matka beze stopy zmizely ze St. Louis. Nevzaly si kreditky, šekové knížky ani kartičku pojišťovny. Vím to, protože jsme je hledali. Místo toho si vzaly všechny matčiny šperky.“

Uprostřed noci, dřív než Chastity vstala z postele v levném bytečku, kde bydlela s dalšími pěti lidmi. Než je mohla zastavit, nebo se aspoň zeptat proč. To ale stejně věděla.

„Tím nechci říct, že můžeme vyloučit, že by jí někdo něco udělal,“ dodala. „Ale myslela jsem si, že byste to měli vědět.“

Dulane se ohlédl do chodby. „Myslíte, že mohla utéct před svým manželem?“

Tentokrát strnul Gilchrist. Koneckonců, Max mu zachránil otce.

„Ne.“ Vzdychla. „Tak to být nemusí. Jak už jsem vám říkala, detektive Gilchriste. Má matka zemřela a Faith s ní měla velmi blízký vztah. Rozhodně měla dokonale vypracovaný a vyzkoušený plán, jak to provést.“

Kupodivu se tichý Dulane usmál. Jemný úsměv.

„Co se týče toho mého návrhu,“ pokračovala Chastity.

„Asi by bylo dobré zjistit, kde ten prsten koupil.“

„Na Royal Street, u Leytona,“ odpověděl Gilchrist.

„Doktor Stanton mi to řekl, když jsme vyplňovali protokol.

Prý je to rodinný zlatník.“

„Nemohli byste mě vzít k tomu ocenění s sebou?“

zeptala se. „Pro případ, že by švagr mohl výsledek zpochybnit. Vypadá jako milý chlapík, ale ten prsten ho zřejmě dost bere.“

„Ačkoli je to dobrý návrh,“ začal Gilchrist a tváře mu zrůžověly, „a já nechci zpochybňovat vaše doporučení…“

„Které jste si, předpokládám, ověřil.“

„Ano. Přesto vás nemůžeme s jistotou považovat za objektivní.“

Mohli by, ale nevědí to. Zamyslela se. „A co Kareena Boudreauxová? Vadila by ona?“

Okamžitě se oba uklidnili.

„Kareena je praštěná,“ prohlásil Dulane. „Jednou projela ARO v nemocnici na skútru. Ale je to profesionálka.“

„Dobře, vím kde pracuje.“

Chastity jen zaběhla do ložnice, aby Maxovi řekla, že jede s policisty.

„Nechceš raději, abych ještě chvíli zůstala?“ zeptala se ho.

Ležel oblečený na béžové posteli, ruku přes oči, závěsy zatažené. V místnosti byla zima jako v márnici a Chastity poprvé napadlo, že jestli tahle místnost nenese známky Faithiny přítomnosti, není tu ani nic osobního, co by svědčilo o Maxově životě.

„Co máš v plánu?“ zeptal se bez pohnutí.

„Hledat Faith.“

„Tak dobře,“ řekl napjatě. „Asi bych teď byl radši chvíli sám. Díky.“

„Pak ti zavolám, ano?“

„Ano. Díky.“

Chastity, dítě zplozené a vychovávané v pocitu viny, zaplavily výčitky dřív, než vyšla z místnosti. Přesto se těšila, až se z toho domu dostane ven.

Nasedla na zadní sedadlo policejního vozu, když si uvědomila, na co se Maxe zapomněla zeptat.

„Hej, detektive, předpokládám, že jste nezjistili nic dalšího o té klinice umělého oplodnění, že?“

Téměř ji potěšilo, když znovu zčervenal.

Frankie Mae Savageová byla řidička taxi. Štíhlá elegantní žena s kávovou pletí díky kreolskému původu, s modrýma očima a kudrnatými vlasy, se dokázala pohybovat s dokonalou ladností a pod tichým úsměvem skrývala značnou inteligenci.

Frankie Mae řídila taxi už patnáct let a znala New Orleans lépe než policisté. A všichni znali její taxi. Bylo dokonale čisté, naleštěné a vyzdobené plastovými soškami, které turisté považovali za katolické svaté. Ti, kdo Frankie znali, ovšem věděli, že ačkoli dochází do katolického kostela sv. Agnes, praktikuje také jako kněžka voodoo.

Když taxikařila, vozila s sebou Eleguu, který připomínal svatého Michaela a vládl křižovatkám. Ibeyi, božská dvojčata, přinášela dobrou budoucnost a možnosti.

Uprostřed palubní desky stála panna Marie, jako ve správném katolickém voze.

Jenže když jste se Frankie zeptali, pověděla vám, že ta modrobílá madona je ve skutečnosti Yamaya, která vládne mělkým vodám oceánu a pomáhá rodině s obživou a plodností.

Doma měla Frankie oltářík plný dalších figurek, kde obětovala, zejména Yamaye, svému strážnému božstvu, každý den jí dávala meloun, krabí maso a melasu.

Právě teď její vůz parkoval před budovou, kde se odehrávala jakási konference, pro případ, že by někdo z účastníků sháněl průvodce a taxikáře v jedné osobě. Dívala se do ulice, poslouchala z rádia vážnou hudbu a myslela na to, jaké je horko.

Proto ji hezký James Guidry zastihl nepřipravenou.

„Jak se máš, Frankie?“

Věnovala mu sexy úsměv. Samozřejmě ho znala.

Nikomu neušly ty jiskřící zelené oči a černé vlasy. Nebo ta spousta hrozných jizev. Nabídla mu jednou, že pro něj vykoná obřad, ale odmítl, i když zdvořile. James byl nevěřící. Frankie se ale stejně celkem líbil.

„Dobře, Jamesi. Dobře. A co ty?“

Opřel se o dveře a nabídl jí cigaretu. Kývla a zapálila si.

„Já mám teď dost zvláštní rito. Vozím ženskou, co hledá svou sestru.“

Frankie se opřela. „Řekla bych, že jsou i horší.“

Přikývl a vyfoukl obláček kouře. „Divný je, že jak to vypadá, když viděli její sestru naposledy, zrovna nastupovala do taxíku.“ Sáhl do kapsy a vytáhl fotku.

„Nepoznala bys ji náhodou? Někdo ji vezl z Gallatoire’s v pátek před pár týdnama. Její rodina si o ni dělá starosti.“

Frankie nezaváhala víc než na zlomek vteřiny. Natáhla se po fotografii a prohlížela si ji, jako by nic takového nikdy neviděla. „A ptali se toho jejího manžílka, jestli neví, kde je?

Skoro dycky vykřikujou ‚kde je moje žena‘, když ji zrovna rozřezali na kusy ve sklepě.“

James se usmál a ona zatoužila oplatit mu stejným, i když to neudělala. „Tenhle manžel měl v tu chvíli zrovna na starosti asi padesát lidí v nemocnici. Je to nějakej velkej chirurg z Tulaneský. Nebralas ji, co, Frankie?“

„Já? Ne. V tý době bejvám většinou tady. Lidi z kongresáku chtěj většinou někam svízt na oběd.“

James potáhl z cigarety a kývl. „Nemohla by ses po ní poptat, Frankie? Udělala bys mi službu. Jmenuje se Faith Stantonová.“

„Jasně,“ slíbila Frankie bez mrknutí oka. „Pro tebe dycky, Jamesi.“

Dlouze se na ni zahleděl, jako by ji odhadoval, pak jen kývl, klepl do dveří na pozdrav a zamířil k dalšímu taxíku v řadě.

Frankie ho sledovala ve zpětném zrcátku. Byla na sebe velmi pyšná, že se jí podařilo tvářit tak klidně a nevzrušeně.

Počká na další rito, nebo až James obejde všechny ostatní v řadě, a zmizí odsud. Pak vyrazí obhlédnout si tu Faithinu sestru, co se tu tak najednou objevila. Měla z toho špatný pocit, mohlo by se stát, že se tím všechno pokazí. Což ona prostě nedovolí.

„No to mě podrž,“ vydechla Kareena užasle.

Stála ve fialových nemocničních kalhotách a laboratorním plášti v mramorem vykládaném interiéru Leytonova klenotnictví na Royal Street. Když vešli, zamířila rovnou ke kazetě s diamanty. Detektivové stáli spořádaně u přepážky a čekali na někoho z vedení obchodu. Chastity se nepodařilo najít nic, co by stálo méně než její roční nájem.

Tohle je Maxovo klenotnictví? Zjevně se dala v medicíně na špatný obor.

„No jistěže ho poznávám,“ řekla jim o chvíli později upravená bělovlasá dáma s profesionálním úsměvem, když napřáhla ruku k sáčku s důkazem. „Pocházel z Van Bronsonovy pozůstalosti. Nádherný broušený kolumbijský smaragd, zasazený do šestnácti deseticípých broušených diamantů v barvě F, čistoty WS. Bezchybný.“

„Mohl by se na něj podívat váš šperkař?“ požádal detektiv Gilchrist, jako by šlo jen o nějaký podpis.

Žena povytáhla elegantní obočí. „Z jakého důvodu?“

„Potřebujeme ocenění.“

Přikývla. „Jistě.“

Zjevně na takových místech nebylo zvykem vyptávat se.

„Nebyl tu prsten někdy v poslední době?“ zeptala se Chastity. „Myslím na vyčištění nebo tak něco.“

Od chvíle, kdy takto cenný kus opustí ony prosklené dveře s tepanými mřížemi, obchod už nadále nabízí kontrolu a údržbu, aby získal dobrou pověst.

Kývnutí. „Ověřím to. Malý moment.“

„Vidělas tu zelenou věc, holka?“ zeptala se Kareena a ukázala na náhrdelník, který až nepříjemně připomínal slimáka na obroučce. „Co to má, sakra, bejt?“

„To zelené je zelený turmalín,“ oznámila jí Chastity.

„Vedle jsou alexandritové náušnice a nádherný náhrdelník s

diamanty a tanzanity. Můžeš si vybrat, jestli si koupíš tohle nebo nový jeep Charokee.“

„Nekecej. Ty se v tom vážně vyznáš?“

„Stačí se po nocích dívat na televizi, Kareeno. Tam se dozvíš všechno.“

Kareena dál civěla na slimáčí náhrdelník. „To mě podrž.“

„Zdá se, že se v kamenech dobře vyznáte,“ pravila za nimi bělovlasá žena s o něco větším úsměvem, když se vrátila k pultu s lupou a destičkou v ruce.

Chastity jí úsměv oplatila. „Jen zbožná přání. Máte tu úžasnou sbírku.“

„Ano,“ přikývla dáma bez falešné skromnosti. „To máme. Nyní, co se týče toho prstenu, už jsme ho tu neviděli více než rok. Skutečně mě to překvapuje, protože doktor Stanton je náš pravidelný zákazník. Nedovedu si představit, že by chtěl zanedbat něco tak cenného.“

„Jak cenného, jestli se mohu zeptat?“

Další úsměv, tentokrát blahosklonný. „Na současném trhu by se takový prsten prodal za téměř šedesát tisíc dolarů.

Nejen že ten smaragd je přepychový, ale je na něm přinejmenším dvanáct diamantů vysoké kvality.“

Dulane zakryl svůj úžas lépe než Gilchrist, kterému uniklo ohromené „doprdele“.

Znovu nastalo ticho. Žena vytáhla prsten ze sáčku a zvedla lupu k oku. Věděla přesně, co najde, až prsten prozkoumá.

Najednou se napřímila. Vzhlédla.

„Kdo požádal o ocenění?“ zeptala se tiše.

Policisté ukázali na Chastity.

„Vy se skutečně v kamenech vyznáte,“ zamumlala žena.

Zavolala někoho zezadu a vzápětí přišel mladší rusovlasý muž. Neřekla nic, jen mu podala prsten a lupu.

Sklonil se. Všichni čekali.

Vzápětí se i on napřímil. Podíval se na ženu. Podíval se na destičku na pultu. Podíval se na čtyři návštěvníky za pultem.

„Jedinečná práce,“ řekl a podal prsten zpátky Dulanovi.

„Ale?“

Pokrčil rameny. „Je to původní zasazení. Značky ve zlatu jsou neporušené. Ale kameny jsou padělky nejvyšší kvality.“

Žena se na něj podívala. Gilchrist se podíval na Dulana.

Kareena se podívala na Chastity.

„Někdo ho vybral,“ konstatovala a všichni přikývli.

KAPITOLA 7

„Takže ty kameny někdo v průběhu minulého roku vyměnil,“ zabručela Chastity nevrle s pohledem upřeným do ginu s tonikem.

„To nám moc nepomůže,“ souhlasila Kareena.

Konečně našli bar, kde se hrál jazz, malý podnik na Frenchmen Street. Vlastně to bylo hned vedle. Seděli na chodníku před novou vegetariánskou restaurací, která byla levnější, méně narvaná a přitom dost blízko, aby tu byla slyšet skvělá sóla z klubů v ulici.

Dokonalé místo pro uvolnění a odpočinek.

Noc byla poctivě tmavá, měsíc jako by trochu tál ve vlhkosti, zatímco plul po nebi mezi domy. Na chodnících vládl čilý ruch.

„Určitě to musíš dělat?“ zeptal se James najednou se sklenkou whisky na cestě k ústům.

Chastity si uvědomila, že se chodidlem otírá o jeho nohu.

Zrudla studem.

„Promiň,“ zamumlala a odvrátila pohled. „Zlozvyk.“

Cítila jeho vůni, mýdlo, skotskou a cigarety. Viděla ostré rysy ve zdravé polovině jeho obličeje a dlouhé prsty na zdravé ruce.

Přísahala by, že tak zle na tom nebyla nejméně pět let.

Znovu podléhala svým nejhorším pudům.

Je to James, co ji tak vyvádí z míry? Je to město, které se mu tolik podobá, hezké, zjizvené a prohnané? Je to hledání sestry? Nebo jen ta zatracená teorie chaosu, která rozvrací všechno, co už měla pod kontrolou?

Napila se ginu. „Vážně jsi dneska nic nezjistil?“ zeptala se.

Zamyšleně upil dvanáctileté skotské, převalil doušek v ústech a potáhl z cigarety. „Dokonalé nic, což mi připadá podezřelý. Člověk by myslel, že někdo něco musel vidět.

Zvlášť když vyzvedával bohatou dámu od Gallatoire’s a vezl ji ke klinice umělého oplodnění.“

„Jak vlastně tvůj švagr snáší tu novinku s prstenem a mrtvolou?“ zeptala se Kareena.

Chastity pokrčila rameny. Gin ještě nezačal zabírat.

Ještě pořád byla rozpolcená, rozrušená, uvězněná mezi vůní toho muže a vzpomínkami.

„Chastity?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím, jak se má. Řekla bych, že taky neví, co to má znamenat. Kdo je ta mrtvola a jak přišla k tomu prstenu? Faith utekla, nebo ji unesli? Nebo utekla a něco zlého se jí stalo? Protože si nevzala svoje perly, řekla bych, že utekla.“

Moc ráda by si znovu podrobně prohlédla zbytek šperků v té lesklé mahagonové šperkovnici ve Faithině šatně. Co když tam jsou i další falešné kameny? Co když někdo strávil celé měsíce budováním zlatého hnízdečka, které by se nedalo vystopovat?

„Už jsi mu o těch kamenech řekla?“

„Jo. Řval jako šílenec. Prohlašoval, že to má na svědomí policie. Říkala jsem mu, že ti by neměli čas sehnat padělky takové kvality. Vzal si valium a šel do postele. A já tu sedím a lámu si hlavu, jak ji najdem bez policajtů, co si teď myslí, že prostě jenom utekla z domu.“

„Neznáte někdo nějakého zlatníka?“ zeptala se po chvíli. „Někoho, kdo by mohl vědět, kde se dají takové padělky pořídit?“

„Já možná jo,“ řekl James. „Poptám se.“

Přikývla. „Co jestli si Faith s tolika penězi koupila novou identitu? To určitě není nic těžkého.“

„V tom případě ji nikdy nenajdeme,“ konstatoval klidně James, jako by to bylo tak prosté.

Kdyby to tak bylo, Chastity měla dojem, že by jí to ani nevadilo. Koneckonců, rozhodně by dovedla pochopit, že chce někdo utéct před životem, v jakém byla Faith uvězněná. Už jen ty fotky v koupelně, to bylo patologické.

„Pořád říkáš, že podle tebe utekla,“ poznamenala Kareena.

Chastity upila a sledovala nějaký pár, který začal venku tančit uprostřed ulice.

„Nemělo by se mi tady tolik líbit.“

„Proč ne?“ chtěl vědět James.

„Podívej se na moje zlozvyky. Jsem tu chvíli a už se vůbec nekontroluju.“

Pomalu kývl. „Možná že kdybys byla tady, už by ti to nemuselo dělat takový starosti.“

„To sotva. Jsou to dost nešťastný zlozvyky, požárníku.“

Jeho výraz jí připomněl, že teprve před chvilkou odtáhla svou nohu od jeho. „Ale kdybys je zaměnila za šťastný, sestři…“

Tentokrát se podíval na nohu, která si teď podupávala do rytmu klavíru, co hrál naproti přes ulici.

„No jasně,“ odsekla. „Proč mě to jenom nenapadlo dřív?

Když se ti tu tolik líbí, proč jsi teda odsud odešel?“

„Vrátil jsem se.“

„To jsem pochopila. Ráda bych především věděla, proč jsi vůbec odešel.“

Podíval se ven, na kolemjdoucí. Pramínek kouře stoupal do vlhkého vzduchu.

„Staré zvyky. Staré svazky. Narodíš se tady a chytneš se do sítě. Svazuje tě rodina, stará očekávání, ještě starší problémy a nedá se to změnit, protože přes tu různorodost se tady doopravdy nic nemění. Jasně, když nejsi odsud, tohle nevidíš. Můžeš si měnit, co chceš, a nikdo to nezjistí. Nebo se o to nezajímá.“ Ukázal cigaretou. „Vidíš tamhletu ženskou? Tu vysokou s nádhernýma nohama? To je bejvalá prostitutka z Clevelandu. Tady žije s nějakým architektem a jeho dětma a jsou šťastný jak blechy.“

„Ale moje sestra utekla až sem, aby se nezměnila.“

Chastity zatoužila tohle město pochopit. Ale co kdyby se sem přestěhovala a dopadla jako Faith? Kdyby se zasadila do téhle bující džungle, jen aby vzkřísila k životu minulost, která ji tak zmrzačila? Taky by si doma vystavila fotky svého otce, aby jí připomínaly, co je zač?

„Co budeš dělat dál?“ zeptala se Kareena.

Chastity se pokusila nahodit mozek na funkční mód.

„Ta klinika pro umělé oplodnění. Zjistilas o ní něco?“

Kareena se naklonila blíž. „No jasně. Arlenova klinika je naprosto bez poskvrnky. Soukromá, dodržují do puntíku všechny zdravotní zásady. Absolutně bez problémů.“

„Ještě nějaké jiné?“

„Ve městě jich je šest. Proti jedné vznesl nějaký pár obvinění, že skladují údajné zárodky, když zároveň skladují biologický odpad. Taky jsem slyšela, že jinde zas dělají takový hnus, jako jsou aukce na dobré spermie a vajíčka a tak.“

„Aukce?“

„No jo, jako třeba vajíčko topmodelky a podobnej hnus.

Jedna z nich, Nový život, se pokusila proniknout na internetový obchod eBay, ale rychle je zkrouhli.“

„Ale Arlenova nic?“

„Aspoň co se ví.“

Chastity přikývla, pohled upřený do sklenky. „Jak daleko odsud je Bayou Segnette, jen tak mimochodem?“

„Asi šestnáct kilometrů po proudu,“ odpověděl James.

„Vozí tam autobusem turisty, aby viděli bažinu, aniž by do ní museli vlízt.“

Chastity o tom chvíli uvažovala. „Mám dojem, že s tím, kolik tu máte kolem vody, je vrah, co hodí tělo přímo do turistický atrakce, dost hloupej.“

„Nikdo neříká, že vrah musí být chytrý.“

„No, doufejme, že tenhle není. Možná se něco dozvíme od toho patologa z Jeffersonovy.“

Kareena se napřímila. „Kterej to dělá? Znám tam pár lidí.“

„To bych se vsadila. Jmenuje se Willis.“

Kareena si div neuplivla. „No nazdar, holka, to je hotový plýtvání protoplazmou.“

Chastity se okamžitě cítila hůř. „Chápu dobře, že ho znáš?“

Kareena zavrtěla znechuceně hlavou. „Máš kliku, že vůbec poznal, že je ta holčina mrtvá. Už se ho celý roky snažej vykopnout. Řekla bych, že má v záloze fotky ňákýho prominenta s kozou nebo tak něco.“

„Paráda. Takže jeho závěrům nemůžu věřit.“

„No, testy DNA nedělá on, takže ty by měly bejt v cajku, ale není to zrovna liška Bystrouška. Takže ty spadáš v jurisdikci St. Louis pod Mary Case? No tak ta když skončí s pitvou, tělo vypadá jako nějaká kánoe. Na to tady zapomeň.“

Chastity vzdychla. „Což znamená, že nakonec docela klidně mohli mít na stole Faith a my to nebudem vědět, dokud asi tak za měsíc nebudou hotové testy DNA. Prostě je to čím dál lepší.“

Kareena se klidně zazubila. „Na některý věci tady dole by sis měla zvyknout.“

Dopila a objednala si další drink, James si podupával a sledoval noční život.

„Pořád opakuješ, že tvoje sestra utekla,“ vzpomněla si znovu Kareena. „A napadlo tě to s tím smaragdem. Jak to?“

Chastity vzdychla. Mohlo jí být jasné, že Kareenu neoblafne. Přesto se jí nedokázala podívat do očí. Dívala se na ulici a na ty davy lidí, co jí neznají. A přitom vyprávěla Kareeně o onom dni před deseti lety, kdy přišla domů a našla tam jen prázdno.

Teď už ji oba pozorně poslouchali. Kareena vypadala jako sova. „Ale policie je hledala, nebo ne?“ zeptala se.

„No, ne moc dlouho. Byl tam vzkaz.“

Po tom, cos udělala, už tě nikdy nechci vidět.

Co udělala.

Žaludek se jí znovu sevřel a na zádech vyskočil studený pot.

„Co na to tvůj táta?“ zeptala se Kareena.

„No, ten už byl v tý době pryč.“

„Mrtvej?“

„Ano, mrtvej. Zůstala jsem sama.“

„Ale to ti přece nemohlo být víc než –“

„Šestnáct. Jo, jak ale vidíš, přežila jsem to.“

James si odkašlal a Chastity zjistila, že mu znovu klouže bosým chodidlem po lýtku. Už se ani nedokázala omluvit.

Prostě jen dala nohu pryč.

Usmál se. „Hej, chlápek s ksichtem Freddyho Krugera neunese moc komplimentů najednou.“

Ne, chtěla říct, nezkoušej na mě být hodný.

„Lovíš komplimenty?“ zeptala se místo toho.

Tančící pár na ulici už odešel, kolem prošel hlouček hihňajících se dívek. V horkém vzduchu pořád visela vlhkost jako těžký závěs, nefoukal žádný vítr. Chastity nemohla dýchat a bylo jí do pláče.

„Vážně se mi tu líbí,“ přiznala a v duchu hádala, jestli poznali, že z toho má strach.

„Tak tohle vyřešíme a pak se sem můžeš přestěhovat,“

navrhla jí Kareena. „Určitě ti tu najdem nějakou práci.“

Zavrtěla hlavou. „Stejně bych si s sebou zase vzala mozek.“

Nenamáhali se na to něco říkat.

„Víš, proč utekly?“ zeptala se po chvíli Kareena.

„Kareeno, přestaň,“ vložil se do věci James. „Nic ti do toho není.“

„Kromě jiného,“ pronesla Chastity obdivuhodně klidným hlasem na to, co se jí odehrávalo v prsou, „jestli jsi nezapomněla, matka je mrtvá a sestra pohřešovaná. Moc jsem si s nima nemohla pokecat od tý chvíle, co jsem tady.“

Kareena jen mávla rukou. „Co bylo v tom vzkazu, co ti nechaly? Co tam stálo?“

„Nic podstatnýho.“

„Ale jasně že to bylo podstatný. Trvalo ti deset let, než jsi je znova našla, a to jenom proto, že ti zavolal její manžel.“

„Zrovna moc jsem se je nesnažila najít, Kareeno.“ Lež, ale za ty roky ji měla perfektně nacvičenou. „Prostě jsme byli taková rodina.“

„Tak proč teda teď tvoje sestra utekla znova?“ nedala se Kareena odbýt.

„Protože matka právě umřela, to je všechno.“

„A?“

„Co a?“

„A proč teda tvoje sestra utekla?“

Chastity bouchla prázdnou sklenicí o stůl tak, že praskla.

„Utekla, protože moje matka dovolila svýmu manželovi, aby píchal svý tři dcery! I tak se o ni Faith starala až do její smrti. Tak proto.“

Zjevně se jí přece jen podařilo vypít moc ginu.

Zdálo se, že dokázala nemožné. Kareena Boudreauxová oněměla. Nemluvě o několika lidech, kteří šli právě kolem a zůstali jako přimražení na místě. Dokonce i zpěvák odvedle se zarazil.

Chastity cítila, jak se jí uprostřed hrudníku otevírá zející díra. Ruce se jí roztřásly a nějak nemohla nahmatat svůj sametový váček s kameny pro uklidnění. Nejradši by utekla pryč, ale pochybovala, že by ji nohy poslechly.

„Co jsem vám říkala?“ vypravila ze sebe a rozhlédla se po ulici. „Tohle město na mě nemá dobrý vliv.“

James s podezřele klidným a vzdáleným výrazem upil skotské. „Ber to takhle. Už je nemusíš nikdy v životě znova vidět.“

Překvapeně na něj pohlédla, ale jeho výraz se nezměnil.

Ničím jiným neprozradil nějakou reakci. Chastity ale usoudila, že své emoce dovede lépe skrývat než Kareena.

Ta jiskřička lítosti. Ten instinktivní odpor, když je člověk přinucen být svědkem něčí hanby.

Neměla sem chodit.

„Už jsem vám někdy říkala o teorii chaosu?“ zeptala se, hodila do sebe zbytek drinku a objednala si další. „Podle ní, právě když nějaký organismus uvěří, že se nachází v dokonalé rovnováze, je to těsně předtím, než se všechno vymkne kontrole. Já našla dokonalou harmonii minulý týden.“

Nedívala se, jak se tváří. Bylo snazší předstírat zájem o dění na ulici.

„Taky se v ní tvrdí, že organismus prochází chaosem k nové harmonii,“ doplnil James tiše.

Chastity se zasmála. „Obávám se, že to je jen zbožné přání.“

„Samozřejmě to není ta stejná jako předtím. Je to něco lepšího a silnějšího.“

„Aha, tak ne zbožné, ale šílené.“

Kareena se konečně vzpamatovala. „To mě podrž,“

vydechla, oči na vrch hlavy v náhlém pochopení. „Tys byla ta, kdo to na tátu prozradil, je to tak?“

Všechny ty barevné polštáře, sárí a plakáty v jejím pokoji, a přece nebyla Faith nikdy šťastná. Ani jednou.

Chastity si myslela, že kdyby zavolala policii, třeba by se to konečně změnilo.

Hloupoučká Chastity.

Vzala si od stále výkonnější servírky další gin.

„Takže odtud máš tu sexuální závislost,“ usoudila Kareena profesionálním hlasem, klidným a tichým, plným porozumění.

Chastity se musela držet, aby se nezhroutila. „Pateticky předvídatelné, co?“

Prostě další zneužívaná holčička, která se předvádí, volá o pomoc a získává si uznání jediným způsobem, jaký zná.

„A Faith?“

„Co já vím, neustále si namlouvá, že se nikdy nic nestalo.“

Kareena jen přikývla. James se vedle ní tvářil jako sfinga.

Chastity se otřásla a napila se.

„Říkalas tři dcery,“ řekla Kareena. „Co –“

„Vykašlem se na to, Kareeno,“ poznamenala Chastity s tvrdým úsměvem. „Vyhoď všechny ty otázky do popelnice s nápisem nefunkční rodina a nech to plavat.“

Přítelkyně se skutečně začervenala. „Jo, holka, máš pravdu. Kareena je vobčas trochu moc zvědavá.“

„Kdyby nebyla,“ opáčila Chastity jemně, „nebyla by tak dobrá ve svý práci. Jasný?“

Kareena se usmála, i když to postrádalo obvyklou bodrost.

„Jasný.“

Chastity ještě chvíli upíjela gin a snažila se dostat tělo do normálního stavu. Byla vděčná za nealtruistického Jamese. Prostě tam jen seděl rozvalený na židli a pozoroval dění na ulici.

„Víte co?“ řekla Chastity najednou a vstala. „Mám chuť si zatancovat. Šel bys se mnou, Jamesi?“

Z Kareenina hlasitého smíchu zaznívala úleva a nejistota.

„Holka, James nemůže tancovat nikde. Je bílej.“

James se zatvářil dotčeně. „Umím tancovat.“

„Jenom na to svý otřesný zydeco. Chceš si zatancovat, holka? Tak pojď s Kareenou.“

A tak šli vedle a tančili až do tří do rána. Nakonec za zpěvu „Blue Monday“ chytli taxi, které nebylo Jamesovo, a nechali se odvézt ke Kareeně. James odtamtud došel domů pěšky.

„Všechno v pořádku, Chaz?“ zeptala se Kareena, než se na chodbě u ní doma rozdělily.

Chastity se usmála, jako by si vážně celý večer báječně užívala. „Jasně, Kar.“

„Určitě? Víš…“

„Kar, už je to dávno. Jenom mě trochu překvapilo, když jsem to vychrlila před stovkou turistů ve Francouzský čtvrti.“

Kareena se nehýbala. Chastity se tedy znovu usmála.

„Vážně. Teď musím jít vyspat aspoň trochu toho ginu, protože za čtyři hodiny vstávám.“

Kareena tedy odešla. Zhasla a Chastity vešla do svého pokoje, kde už ji čekala postel.

Ve čtyři hodiny ráno nabrala třetí tlaková níže v Atlantickém oceánu dost síly, aby se z ní stal druhý hurikán roku.

Pod oficiálním jménem Bob už dosahoval rychlosti větru o rychlosti 90 kilometrů za hodinu. Meteorologové podél Východního pobřeží začínali odhadovat možný směr a dělat si starosti s Bobovým potenciálem. Televizní kanál s počasím vysílal na plné obrátky. Televizní kanál s počasím na hurikánech vydělával.

Mezi žaluziemi se do pokoje Elvise Costella prodraly první našedlé pruhy ranního světla. Do oken bušily dešťové kapky a větrák na stropě cvakal. Chastity, schoulená mezi pomačkanými pokrývkami, se znovu dotýkala hromádky kamenů, které se leskly mezi povlečením. Počítala je pořád dokola: jeden, dva, tři, čtyři, pět olivínů. Jeden, dva, tři akvamaríny. Jeden, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm citrínů.

Počítala je, třásla se a potila se na té malé posteli v tom zvláštním městě. A čekala.

Konečně zazvonil mobil, jak očekávala.

„Haló?“

„Už dlouho jste mi nevolala v takovou hodinu,“ ozval se klidný tichý hlas.

Chjastity vstoupily do očí slzy. „Já vím, ale říkala jste…“

„Od toho terapeuté jsou, Chastity. Co se stalo?“

Zavřela oči. Posbírala si své poklady do dlaně a začala terapeutce vyprávět o cestě, kterou podnikla, o uplynulém dni a o hledání sestry. Zejména o sestře.

Neřekla jí ale, že to poslední, co by doopravdy chtěla, je najít ji.

KAPITOLA 8

„Jak ti je, Maxi?“ zeptala se o čtyři hodiny později.

Sešli se v restauraci Whistle Stop, navštěvované různorodou paletou hostů, od policistů po podnikatele.

Servírky tu byly výkonné a rychlé a káva tak silná, že se v ní málem rozpouštěly lžičky.

Poprvé od chvíle, co se seznámili, vypadal Max hůř než ona. Bledý, přetažený, neoholený. Chastity potlačila nový příval výčitek svědomí. Možná měla zůstat s ním.

Stejně by to ale nedokázala. Jen stěží přetrpěla noc tam, kde byla.

Pohrával si s příborem. „Nevím, co mám dělat. Co si mám myslet.“

„Já to chápu. Nemáš nejmenší ponětí, kdo by ta žena, co našli, mohla být?“

Pokud to tedy není Faith.

Napřímil se, jako by ho urazila. „No jistěže ne.“

Chastity se opatrně nadechla. „A víš jistě, že se Faith v posledních týdnech nějak nezměnila. Nestalo se s ní něco, proč by sis myslel, že…“

Uhodil pěstí do stolu. „Má žena ode mě neutekla.“

Chastity nadskočila. Na chvíli se v restauraci rozhodilo překvapené ticho. Chastity se natáhla přes stůl a pokusila se Maxe chytit za ruku, uklidnit ho. Ucukl, jako by byla nakažlivá.

„Budeš ji hledat dál,“ žádal. „Nepřestaneš s tím. Teď nemůžeš.“

„Jistěže nepřestanu,“ ujistila ho. „Dneska se začnu vyptávat jejích přátel. Každého z jejího adresáře.“

Max na ni upíral hnědé oči. Zřejmě se vzpamatoval.

Dokonce se krátce usmál.

„Promiň,“ řekl a pokrčil rameny. „Nechtěl jsem na tebe vyjet. To jen… Ti policajti jsou přesvědčení, že utekla, viď?

Zvlášť teď.“

„Možná. Ale já hledat nepřestanu. Neboj se.“

Přikývl. „To mi stačí. Jestli můžu počítat s tebou, vím, že to bude dobré.“

Znovu se odmlčel. „Co bych ti ještě mohl povědět, Chastity?“ zeptal se, znovu ten jemný a usmívající se muž, jakého poznala na začátku.

Není divu, že ho mají na chirurgii rádi, jestli se dokáže z rozčilení vzpamatovat tak rychle.

„Chaz,“ opravila ho. „Můžeš mi povědět o Arlenově klinice.“

Jeho trpělivost znovu vzala za své. Ale bylo mu to vidět jen na očích. „O té už jsem ti řekl.“

„Ne. Jenom jsi mi řekl její jméno. Nejsem odsud, Maxi.

Nevím, co je zač. A určitě se z toho, cos říkal, nedalo poznat, že jde o kliniku umělého oplodnění. Jeden ze svědků v restauraci Gallatoire’s uvedl, že tam Faith chtěla jet.

Netušíš proč?“

V očích mu probleskl další záchvěv podráždění, těsně předtím než nasadil falešný úsměv. „No, není to tak, jak si myslíš. Máme přítelkyni, která nemohla otěhotnět. Faith jí darovala vajíčko. Na téhle klinice. Uvědomila si, že by bylo velmi hezké dělat tohle pro neplodné ženy. Takže asi tak během tří let občas nějaké darovala.“ Usmál se, jak se sluší na hrdého manžela. „Hrozně ráda dávala takové dárky. Ale když její matka tak onemocněla, přestala s tím. Nedovedu si představit, proč se tam chtěla vrátit.“

Chastity se zamračila. „Není už moc stará na to, aby mohla dávat vajíčka? Myslela jsem, že to jde jen do dvaatřiceti nebo tak nějak.“

„Na Arlenově klinice do pětatřiceti. A tvé sestře bylo minulý měsíc třicet čtyři. To byl taky důvod, proč s tím přestala.“

Chastity vzhlédla a dívala se na Maxe, jak pije kávu, naprosto jistý tím, co řekl. Měla by mu povědět pravdu i o tomhle?

Záleží na tom tolik, aby věděl, že jeho ženě bylo ve skutečnosti třicet osm?

Neměla tolik odvahy. Navíc to stejně nebylo tak podstatné.

„Mohl bys zavolat na kliniku a dát jim svolení, aby se mnou promluvili?“ požádala. „Jen pro případ, že tam Faith zase chodila.“

Pokrčil rameny. „Jistě. Taky zavolám do banky, abych zjistil, jestli nejsou nějaké pohyby na jejím účtu.“

Chvilku na ni velmi soustředěně hleděl. „Má žena by mě neopustila, Chastity.“

„Možná neodešla od tebe, Maxi. Možná prostě utekla před příliš velkým stresem. Ale určitě ji najdu, to ti slibuju.

Zjistím, jestli je v pořádku.“

Natáhl se a pohladil ji po ruce. „Nikdy jsem nepochopil, co se mezi vámi dvěma stalo.“

Podařil se jí náznak úsměvu. „Někdy ti o tom povím.“

Max si ji chvíli prohlížel a jeho výraz nic neprozrazoval.

„Stejně bych byl radši, kdyby ses ubytovala u nás. Je to tam mnohem bezpečnější. Mám pocit, že jsem za tebe zodpovědný.“

„Nedělej si starosti, Maxi.“

Vzala si kabelku a vstala.

„Zavolám ti někdy během odpoledne, ano?“

Dohodli se na tom a Chastity odešla, aniž by snídani dojedla.

Byl téměř čas na oběd. Melanie Magee to poznala, protože se malá paní Carrerová v první řadě začala vrtět.

Venku byl příliš jasný, příliš horký, příliš letní den a klimatizace v Metairieském domě pro seniory nestíhala.

Melanie byla pod kostýmem a líčením celá zpocená. Těm starým to samozřejmě nevadilo, nezbylo jim dost tělesného tuku, aby jim vyhovovalo méně než tropické vedro.

Zato ona měla tělesného tuku dost. Až moc, na průměrnou

zdravou

čtyřiadvacetiletou

postgraduální

studentku historie.

V tu chvíli ovšem převlečenou za Elvise.

„Díky moc, pane Eversi,“ zašveholila svým nejlepším elvisovským hlasem. „Takže teď vytáhneme další balónek a zjistíme, kdo vyhrál bingo, ano?“

Bingo s Elvisem. To byla její nejnovější brigáda, v rámci které dvakrát do týdne navštěvovala místní domovy důchodců v bílé kombinéze a zpívala „Blue Suede Shoes“.

Měla ovšem malé tajemství. Ještě jiný způsob, jak si vydělat peníze. Dokonce ani její přítel Kevin o tom nevěděl, protože to prozatím nebyla jeho věc. Navíc to nebylo nezákonné a rozhodně jí to pomohlo splácet půjčku podstatně rychleji než promenování v elvisovském kostýmu.

„Tak pozóór,“ zvolala nejlepším barytonem, na jaký se zmohla, a podržela ve vzduchu další balónek. „Už se celý třesu. Je to B 15.“

„Bingo!!“ Ze zadní řady se vykolébala paní Ignaciová.

Melanie už chtěla vzít mikrofon a ohlásit vítěze, když jí zazvonil pager. Rychle sáhla do boční kapsy a podívala se na displej.

Balík se objevil. Musíme se sejít.

„Do háje,“ zamumlala.

No dobrá, tak možná přece jen dělá něco trošku nelegálního.

„Co je to?“ zeptala se paní Ignaciová, která se nemohla dočkat oběda.

Melanie nasadila široký úsměv a pager schovala.

„Takže, paní Ignaciová, právě jste vyhrála deset dolarů a tenhle báječný krém na ruce. Elvis se teď s vámi loučí a vy běžte na oběd a nechte si chutnat.“

Když si co nejrychleji posbíral věci, odešel Elvis po svých.

Měl na práci cosi lehce nezákonného.

Zvenčí nevypadala Arlenova klinika jako žádné zdravotnické zařízení, jaké kdy Chastity viděla. Nádherný modro-bílo-zelený viktoriánský dům s věžičkami, velkou verandou s proutěným nábytkem a úchvatnými květinovými záhony podél chodníků.

„No, tak to vypadá zajímavě,“ zabručela Chastity, když James zastavil u chodníku za policejním vozem.

Dovnitř se vydala sama. Vešla do velké prostorné haly.

Všechno tu bylo v pastelových tónech, doplněno květinami, vysoké stropy, naleštěné dřevěné podlahy.

Naducané pohovky a stojací lampy.

Na vzdáleném konci stál u zdi recepční pult a za ním usměvavá žena přetékající výkonností a sebejistotou.

„Přišla jsem za doktorkou Sydney Petitovou,“ oznámila jí Chastity. „Jsem Chastity Byrnesová.“

„Jistě. Posaďte se.“

Chastity místo toho poodešla k oknu. Nebyl odtud velký výhled, celou budovu obklopovaly stromy. Další velkolepá iluze, skýtající soukromí. Koneckonců, umělé oplodnění je ryze soukromá věc.

Uslyšela rázné kroky a otočila se. Uviděla pohlednou brunetku v kostýmku a lodičkách. Byla to žena s krátkými hnědými vlasy a oválným obličejem. Doprovázel ji holohlavý lékař v laboratorním plášti, ten největší, jakého kdy Chastity viděla. Zuřivě gestikuloval.

Když si jí žena všimla, zářivě se usmála. Zato muž se zatvářil zděšeně. Chastity by přísahala, že na okamžik zbledl.

Žena přistoupila k ní.

„Slečno Byrnesová,“ oslovila ji a napřáhla ruku. „Já jsem Sidney Petitová.“

Chastity jí potřásla. Pevný stisk, suché dlaně. Uvolněný pohled. Evidentně schopná žena.

„Oceňuji, že jste souhlasila setkat se se mnou, doktorko Petitová,“ řekla. „Pokud jsem přišla nevhod…“

Doktorka se dál usmívala. „Ne, ne, v pořádku.“

Pokynula Chastity dál do útrob budovy.

„Přišla jste jistě kvůli Faith.“ Vzdychla a zavrtěla hlavou. „Moc rádi vám pomůžeme, jak budeme moci.“

Ano, Chastity viděla, že to tak myslí. Zato velký muž u recepčního pultu nevypadal zdaleka tak nadšeně.

„Eddie?“ zavolala na něj doktorka Petitová. „Tohle je Faithina sestra Chastity. Seznamte se, prosím.“

Eddie zaváhal, pak, jako by se vůči něčemu obrnil, se otočil s napřaženou rukou.

Doktorka se mile usmála. „Eddie Dupre, náš embryolog.

S Faith byli dobří přátelé.“

Jeho ruka byla vlhká, nedokázal se na Chastity podívat.

„Rád vás poznávám. Musím ještě… Eh…“

Doktorka Pettitová ho pohladila po rameni. „Eddie je dnes trochu rozrušený. Někdo se sem v noci vloupal.

Pokusil se dostat do jeho laboratoře. Od rána tu máme policii.“

„Chvilku tu s námi vydrž, Eddie,“ otočila se na doktora, pak zpět k Chastity. „Eddie pozval vaši sestru na svou každoroční hurikánovou párty.“

„Hurikánovou párty?“ zopakovala Chastity tupě a pomyslela si, že v tomhle městě nebere nikdo živly vážně.

„Nepřišla,“ oznámil jen Eddie. „Policie už se mě ptala.“

Odešel dřív, než se Chastity mohla na něco zeptat.

Doktorka Petitová zavrtěla hlavou. „Obvykle je Eddie velmi přátelský.“

„Pokud je Faithiným přítelem, pochybuji, že má o mě dobré mínění,“ konstatovala Chastity.

Doktorka si ji chvilku prohlížela. Zřejmě odolávala milionu otázek. „Co kdybychom šli ke mně do kanceláře, kde budeme mít trochu soukromí?“ navrhla nakonec.

Po cestě k výtahu se však zastavila. „Nechtěla byste, abych vás tu provedla?“ navrhla. „Možná by vám to pomohlo pochopit, co Faith dělala.“

Chastity nabídku zvážila, než kývla. „Ano, díky. Tam, kde pracuju já, moc informací o oplodňování nemáme. Jestli to bylo pro sestru důležité, pak to potřebuju vědět.“

Doktorka se otočila k dubovým dveřím. „Ano, velmi důležité. Za tu dobu, co sem chodila, jí všichni začali říkat Sestra milosrdná.“

„To sem chodila tak často?“

Doktorka znovu kývla a postrčila Chastity dveřmi dovnitř.

Tady pro ni bylo známější prostředí, ačkoli vše ve velmi luxusním a pohodlném duchu.

„Poprvé k nám přišla asi před třemi lety,“ navázala doktorka Petitová. „Jedna její přítelkyně nemohla počít.

Zkusila oplodnění in vitro, ale bez úspěchu. Její vajíčka zkrátka nebyla životaschopná. Faith jí nabídla svá vlastní a žena porodila nádherná dvojčátka. Pak se Faith zapsala do našeho registru dárců a byla velmi produktivní. Díky ní jsme měli deset úspěšných těhotenství.“

„Deset?“ zopakovala Chastity. „Není to hodně?“

„Ano. Obvykle žena daruje jen čtyřikrát nebo tak nějak.

Náš limit je dvacet. Ale Faith to brala jako své poslání a chtěla pomáhat, dokud to půjde.“

„Byla ve svém věku dost zdravá na to, aby to mohla dělat?“

„Jistěže. Samozřejmě chodila na vyšetření, prodělala psychologický pohovor.“

„Vážně? Jak důkladný?“ Vzhledem k jejímu dětství.

„Nu, je to pohovor po telefonu,“ vysvětlila doktorka.

„Ale velmi důkladný.“

Chastity na ni zírala. „Po telefonu?“

„Standardní postup. Samozřejmě navíc už dokázala, že z jejích vajíček může vzejít hodnotné těhotenství, taková jsou nejžádanější.“

„Eh, získáváte většinu dárkyň tímto způsobem? Dělají to pro přátele?“

„Ale ne. Je to jen jeden způsob. Některé ženy darují vajíčka, která zbudou po jejich úspěšném umělém oplodnění, nebo je začnou dávat pro ostatní. Taky hodně inzerujeme, hlavně v univerzitních tiskovinách. Našimi nejlepšími kandidátkami bývají vysokoškolačky.“

„Dobré nebe. Proč?“

Další úsměv, když zastavili před chirurgickým pracovištěm. „Jsou mladé a zdravé. Potřebují peníze. V

současné době má darované vajíčko hodnotu kolem pěti tisíc dolarů plus náklady a mladé ženě to zabere jen dva týdny času. Asi tak deset návštěv u lékaře, týden ultrazvuků a krevních testů pro ověření zdraví a připravenosti. Pár dnů, nic víc. Navíc je to možné opakovat každé dva měsíce.

Docela slušný obrat, nemyslíte?“

Chastity byla ohromená. „Pět tisíc? Tolik?“

Doktorka se usmála. „Je to otázka nabídky a poptávky, to víte. Zájem je velký a neustále roste. Kdyby byla vaše sestra mladší, mohla si vydělat hotové jmění. Nejen že je krásná, blond a modrooká, ale navíc výborně studovala a vynikala ve hře na klavír a v tenisu. Dovedete si představit, jak je to atraktivní?“

Dovedla. Byla se svou sestrou srovnávána celý život.

Tedy přinejmenším prvních šestnáct let.

„A co vy, jak jste si vedla ve studiu?“

Chastity se zasmála. „Bohužel, tou dobrou studentkou u nás byla Faith.“

Doktorka pokrčila rameny. „Přesto máte její krásu.

Rozhodně byste byla v kurzu.“

„Díky, ale dnes ne. Teď už toho mám na talíři dost.“

Doktorka jen přikývla a porozhlédla se po chodbě, která se rozprostírala před nimi. „Dobrá, takže ta prohlídka.“

Provedla Chastity po hypermoderně zařízeném pracovišti, operačními sály, laboratoří, ukázala jí také, jak se skladují zmrazená vajíčka.

„Jak dlouho je tu můžete mít?“ zajímalo Chastity.

„Šest až osm let. Ale jen šest od jedné klientky. A pouze pokud jsme si jistí, že jsou stoprocentně úspěšná.“

„Pak ale nějaká ničíte.“

„Pokud si to klient přeje.“

Chastity kývla. „Faith jich měla úspěšných deset.“

Má tu ještě další? Malá oplodněná miminka, která spí v zimě? Vadilo Faith pomyšlení, že jsou tu sama a nikdo na ně nečeká? Že zplodila děti, které nikdo nebude chovat a opatrovat?

Chastity by to rozhodně přineslo bezesné noci.

Ale toho se bát nemusí. Další následek jejího báječného dětství. Což byl další důvod, jak si najednou uvědomila, proč na sestru tak žárlí.

Nádhera.

„Faith tedy přestala dávat vajíčka, protože dosáhla mezního věku?“ zeptala se Chastity, dosud soustředěná na studené bílé nádobky.

„No, ne tak docela. Pojďme ke mně do kanceláře, tam si o tom promluvíme.“

„Proč tedy přestala?“ zeptala se Chastity, když se konečně usadila v pohodlném křesle naproti doktorce Petitové.

Doktorka si pohrávala s perem na pracovním stole. „Jak jistě chápete, dáváme klientkám hormony nejen kvůli stimulaci tvorby vajíček, ale také abychom sjednotili cyklus našich dárkyň a našich klientek. To může, samozřejmě, vyvolávat určité symptomy,

trochu

podobné

premenstruačnímu syndromu. Ale ještě se nám tu nestalo, že by měl někdo kvůli tomu nějaké velké potíže.

Výjimečně se ovšem mohou u dárkyně vytvořit cysty na vaječnících, neboli ovariální hyperstimulační syndrom. To může vyvolat nejrůznější obtíže od přehnaného premenstruačního syndromu až po poškození ledvin. Velmi důkladně takové věci sledujeme. To právě dělal Eddie dnes.

Ověřoval hladinu hormonů našich dárkyň, nejen aby zjistil, kdy je která připravená, ale také aby vyloučil zdravotní problémy.“

„Faith nějaké měla?“

Doktorka zavrtěla hlavou. „Nejsem ani přesvědčená, že to bylo těmi hormony. Obvykle, pokud se u dárkyně vyskytnou potíže, bývá to nějakým stresem. Peníze, rodina a takové věci. Věděla jsem, že její matka je velmi nemocná.

Ale v posledních několika měsících byla Faith čím dál nervóznější.

Její emoce byly nestálé a zdálo se, že na tom není dobře ani zdravotně. Ačkoli jsme u ní neobjevili žádné neblahé zvýšení hladiny hormonů a její dárcovství bylo úspěšné, museli jsme se rozhodnout, že to skončíme. Pro její vlastní dobro.“

Další zavrtění hlavou. „Minulý měsíc vypadala přímo vyděšeně. Podezíravě. Prostě to vůbec nebyla ona.“

O čemž se Max nezmínil. Všiml si toho vůbec? Nebo dávala Faith najevo své rozpoložení jen tady, před těmito ženami?

„Samozřejmě jsme si jí nepřestali vážit. Proto jsme si také dělali takové starosti s tím, co se s ní děje.“

„Jak na to reagovala?“ chtěla vědět Chastity. „Když jste jí to řekli?“

Doktorka Petitová vzdychla. „Málem mi zbořila kancelář.“

Faith? Faith že udělala něco takového? Chastity ji nikdy neslyšela byť jen zvýšit hlas.

„Řekla něco, čím by se vysvětlilo, proč je z toho tak rozčilená?“

Doktorka vypadala ztrápeně. „Všichni jsme se ji snažili pochopit. Dokonce jsme kvůli tomu měli několik schůzek.

Prostě řekla, že nemůže přestat, že jsme k ní krutí.“

„Mluvili jste s jejím manželem?“

„Ano. Domníval se, že to všechno zapříčinila smrt její matky. Říkali jsme si, že to tak nejspíš bude.“

„Ale až na těch posledních pár měsíců se nezdálo, že by měla nějaké jiné problémy?“

„Ne, jak jsem řekla. A máme o ní velmi podrobné informace, velmi důkladně jsme ji prověřovali.“

„Zjevně ne dost důkladně.“

„Slečno Byrnesová…“

Chastity se tiše usmála. Žádná konfrontace nebude, ale klinika neudělala dost, aby zjistila o Faith vše podstatné, a musejí to vědět. „Doktorko Petitová, kolik si myslíte, že je mé sestře let?“

„Promiňte?“

„Její věk.“

„I to jsme zvažovali. Teď je jí čtyřiatřicet. Takže nás napadlo, že na ni prostě dolehlo, že se blíží věková hranice pro dárcovství.“

Chastity udržovala klidný hlas. „Není jí třicet čtyři. Je jí třicet osm.“

Doktorka Petitová zatajila dech. „Prosím?“

„Mé sestře je třicet osm let. Narodila se v roce devatenáct set šedesát sedm. Jen mě překvapuje, že jste to neprověřili dvakrát.“

„Víte to jistě?“

„Znám ji déle než vás.“

Doktorka Petitová vypadala naprosto vyvedená z míry.

„Proč by lhala?“

Chastity pokrčila rameny. „Jestli tohle chtěla tak moc dělat, proč ne?“

„Ale nám ještě nikdo nikdy nelhal.“

„Jak to víte? Když se za to tolik platí, možná už nemůžete spoléhat na čestnost dárců. Zjevně údaje, které vám poskytnou, neprověřujete.“

Doktorka Petitová svěsila ramena. „Ne,“ připustila.

„Víte, důležité je především ověřit nemoci a genetickou historii, ale testy děláme před prvním odběrem, pak už jen na žádost dárce. Jak jsem řekla, vaše sestra už měla úspěšné těhotenství.

Byla ideální kandidátkou.“

„Ale to byla jen její vajíčka.“

„Ne, myslím její vlastní těhotenství.“

Chastity zavrtěla hlavou. „Je mi líto, doktorko, to se mýlíte. Faith nikdy těhotná nebyla. Obávám se, že vám lhala i v tom.“

Tentokrát nasadila trpělivý výraz doktorka. „Slečno Byrnesová, můj obor je gynekologie a porodnictví. Možná nedokážu poznat, kolik je ženě let. Ale rozhodně poznám, jestli lže, když říká, že už rodila. A vaše sestra v tomto ohledu rozhodně nelhala. Porodila dítě.“

KAPITOLA 9

Chastity vycházela z kliniky naprosto vyvedená z míry.

Jako by nestačilo, co se právě dozvěděla, potkala v hale dívku v bílé kombinéze. Vlasy měla vyčesané z čela, přesně jako Elvis.

Vyšla otupěle ven. Tady ji čekalo další překvapení. Na chodníku před pozemkem kliniky postával hlouček aktivistů, protestujících proti ženám, které se vzdají svých vajíček.

„Vím, jaké je tvé jméno!“ křikl jakýsi mladík s nápisem „Boží soud“ a ukázal na Chastity. Na sobě měl oblek a byl celý propocený.

„Ty víš, jaké je moje jméno, jo?“ zeptala se a pokusila se projít kolem něj. „Tak to mi musíš říct, ale dej si pozor.

Jestli řekneš ‚děvka babylónská‘, utluču tě tím tvým transparentem.“

„Myslel jsem, že už jsem to s tebou vyřídil,“ obořil se na ni s naprostou jistotou.

„Nemůžeme to nechat na jindy,“ navrhla Chastity unaveně a snažila se jít dál.

„Myslel jsem, žes viděla světlo. Ale ty ne a tvůj trest bude velký. Zkáza, velká bouře, hněv větru!“

Takže Bůh k němu promlouvá ústy hurikánu. Nádhera.

„Víš co, drahoušku? Já už si svůj trest odpykávám šestadvacet let. Nemáš mi co říct.“

Přesto ji zamrazilo. Ten malý psychopat jako by právě přešel po jejím hrobě.

„Mám pro tebe slovo Boží,“ nedal se odbýt a hnal se za ní.

„Pomsta je Jeho, uvrhne ji na hříšníky. I na tebe dojde!“

„Hodláš tu trávit čas zbytečným tlacháním, nebo si někde dáme oběd?“ zeptal se James, aniž by vzhlédl. Zjevně byl plně pohlcen sportovní stránkou novin.

„Mohla bych ho přesvědčit, aby z něčeho obvinil tebe, Jamesi. Třeba by ses potom tak nenudil.“

„Díky, ale nemám zájem. Jezdit s taxíkem po New Orleans je očistec sám o sobě.“

Chastity otevřela zadní dveře a vklouzla dovnitř. Po uplynulé noci s ním nemohla ani náhodou sedět vepředu.

„Tak kam?“ zeptal se.

„Na jídlo. Nepíšou v těch novinách, jak dopadli včera Cardinals?“

„Vyhráli. Prý je mrzí, žes u toho nebyla.“

„Máš oči Satanovy!“ křikl za ní onen mužíček.

„Hurá,“ ulevila si Chastity a opřela se. „Konečně něco, na čem se shodneme.“

Už chtěla zavřít dveře, když zaslechla jeho zmatené mumlání, jak se otočil a odcházel. „Minulý týden byla starší.“

„Všechno dobrý?“ zeptal se James.

Chastity se na něj ani nepodívala. „Bude tohle se zvláštní přirážkou?“

„Klidně mluv, sestři. Vypadáš, že ses na návštěvě moc nepobavila.“

„To tedy ne, hasiči. Nepobavila.“

Nedokázala setřást ten zatracený pocit předtuchy. I mezi těmi nejlepšími proroky bylo hodně šílenců. Něco jí říkalo, že byla skutečně odsouzena a tenhle výlet do New Orleans je její soukromou cestou do pekla.

Rozjeli se. Právě když se dostali na roh Magazine Street, Chastity se najednou vymrštila. „Do háje! Jamesi, otoč to!“

„Co je, něco jsi tam zapomněla?“ zeptal se a okamžitě zatočil do protisměru.

„Nevnímala jsem. Slyšel jsi, co právě ten blázen řekl?

Myslí si, že jsem Faith. Myslí si, že jí oznamoval Boží ortel.

A udělal to minulý týden.“

Než se dostali zpátky ke klinice, mužík v obleku už byl pryč.

„Prosím vás,“ oslovila Chastity jednu z laskavěji vyhlížejících žen na chodníku. „Nevěděla byste, kam šel? Je to důležité. Má sestra zmizela a on by o tom mohl něco vědět.“

„Bude u jedné z dalších klinik,“ odpověděla žena a opřela si o rameno transparent s nápisem Genetická monstra.

„Lloyd vždycky během odpoledne obejde všechny.“

„Připadám vám povědomá?“ zeptala se ještě Chastity.

Žena se na ni podívala, usmála se a zavrtěla hlavou.

„Bohužel ne.“

Nikdo jiný ji také nepoznával, takže Lloyd musel být jediný, kdo se pokoušel Faith obrátit na pravou cestu.

Všichni z protestujících ho znali, ale nikdo se k němu nijak zvlášť nehlásil. Chastity se dozvěděla jen tolik, že se jmenuje Lloyd Burgard, je upřímný, zbožný a závislý na digitální fotografii.

„Zjevně se snažil zachránit mou sestru teprve minulý týden,“ oznámila Jamesovi, když nasedla zpátky do vozu.

„A vypadá to, že to nebylo tady.“

„Co si o tom myslíš?“ chtěl vědět. Vyhodil nedopalek z okna a nastartoval. „Že vzal Boží pomstu do vlastních rukou?“

Kéž by ji jen z toho človíčka nemrazilo.

„Oni si myslí, že se dneska ráno pokusil vloupat do laboratoře a ukrást zárodky. Proto tu jsou ti policajti.“

„Moje obzory se rozšiřují s každou minutou. Co dál?“

Chastity se zamyslela. „Umíš na počítači?“

„Nezvládnu ani samoobslužnou váhu v zelenině.“

Vzdychla a sledovala z okna míjející výlohy obchodů, zatímco James mířil po proudu řeky. Bylo jí jasné, že si musí promluvit s Faithinými přáteli, jejichž adresy má s sebou v batohu, nejdřív ale obhlédne známé území.

„Víš, kde je úřad soudního lékaře pro Jeffersonovu čtvrt?“

Věděl. Bylo to zpátky přes řeku, což bylo Chastity značně proti mysli. Budova soudního lékařství uprostřed průmyslové čtvrti byla nová, čistá a dobře projektovaná.

Chastity litovala, že se stejně pozitivně nedá hodnotit i doktor Martin Willis. Byl to malý podsaditý mužík s chomáči ryšavých vlasů a očima jako bostonský teriér.

Stačil jediný pohled na něj a poklesla na duchu. Jeho chování ji pak dorazilo. Kareena měla naprostou pravdu.

„Cože to po mně chcete?“ žasl.

Chastity si dala záležet, aby uvedla všechny své tituly.

Opatrně se ho vyptávala na jeho nález ohledně té ženy ze slepého ramene. Chovala se uctivě, i když si o něm myslela své.

„Kompletní pitvu,“ zopakovala, ruce složené v klíně.

Seděla na velmi nepohodlné židli. Neřekla mu, že pitva pouze v oblasti hlavy, kterou provedl on, je k ničemu.

Zatraceně, i Stevie Wander by poznal, jak ta žena zemřela.

Ale možná by se dalo najít něco, co by jim prozradilo víc o tom, co ta žena byla zač.

Jako třeba jestli měla děti nebo ne.

„Má sestra měla jeden porod živého plodu,“ řekla.

„Ráda bych zjistila, jak je na tom ta žena.“

„To i já, slečinko. Ale mám na práci spoustu dalších věcí. Navíc proč se namáhat, když stejně čekáme na testy DNA?“

„Protože i v tom nejlepším případě to bude trvat aspoň tři týdny.“

Doktor Willis vstal. „Vrchní soudní lékař je s mým ohledáním spokojený. Vám musí stačit taky.“

A s tím odešel.

Chastity si zamnula čelo a vyrazila hledat Jamese.

„Víš, kde najít detektivy z oddělení vražd?“

„Jasně,“ přitakal a vzhlédl od novin. „Nastup si.“

A přejel s ní na druhou stranu parkoviště.

„Ano, slečno Byrnesová?“ řekl detektiv Dulane. Na zdi za svým stolem měl přilepený obrázek malovaný dětskou rukou a po stole rodinné fotografie. Chastity litovala, že případ její sestry nevede on.

„Jak velký boj svádíte s ústavem soudního lékařství?“

Následovalo napjaté ticho. „Promiňte…“

Chastity se zasmála a posadila se. „Ne. To vy. Já jen doufala, že byste mohl přesvědčit doktora Willise, aby dokončil pitvu té mrtvoly ze slepého ramene. Právě jsem za ním byla a vypadá to, že se nedotkl ničeho od krku dolů.

Jsem moc ráda, že zjistil, že ta dáma neměla v krvi drogy ani alkohol a že zemřela na dvojitý zásah do obličeje a nemá na nohou mozoly. Ale jistě by bylo milé dozvědět se, jestli například někdy rodila.“

„Vaše sestra…“

„Měla dítě, alespoň to tvrdí na té klinice umělého oplodnění, kde darovala svá vajíčka.“

„Vidím, že jste nelenila, slečno Byrnesová.“

„Neumím moc hořekovat a lomit rukama, detektive.

Tak co na to říkáte?“

Znovu následovalo ticho. „Zjistím, co se dá udělat.“

„Díky. Vím, že lezu do vašeho rybníčku, ale prostě nemůžu připustit, aby tohle nikdo nezjistil.“

„Ano, madam.“

„Děkuju, detektive.“

Všimla si, že on jí nepoděkoval.

Zbytek dne hledali společně s Jamesem osoby uvedené ve Faithině adresáři. Byly v abecedním pořadí, od Ardoinové po Cadrovou, kde museli skončit, protože už nebyl čas. Chastity se se všemi ženami chtěla setkat osobně, protože si přála vidět jejich reakci. James ji vozil k nim domů. Všechny byly dosti zámožné.

Byly to přesně takové přítelkyně, o jakých mluvil Max.

Faith se s nimi seznámila prostřednictvím nadačního výboru, nebo ve škole, kam chodili jejich chlapci. Pomáhaly jí plánovat charitativní události, turnaje v bridži a slavnosti Mardi Gras. Usmály se, když vyslovila její jméno, tvářily se zmateně, když se jich začala vyptávat. Žádná ji za posledního půl roku neviděla jinde než v restauraci Gallatoire’s. „To víte, její matka. Faith od ní nechtěla odejít.“

Čím víc to Chastity slýchala, tím méně se jí to zamlouvalo.

Znovu cítila mrazení v zádech, ačkoli zatím nedokázala pojmenovat jeho důvod. Ale něco se stalo ještě předtím, než sestra zmizela. Což jen potvrzovaly ty fotky v její koupelně.

Když se Chastity vrátila ke Kareeně domů, zatelefonovala detektivu Gilchristovi a požádala ho, aby se podíval na zoubek Lloydu Bourgardovi, pokud je to tedy jeho pravé jméno. Z jeho tónu bylo znát, že už Faith přeřadil do kategorie „utekla-od-manžela“, což mu ani nemohla mít za zlé. Ale něco jí tu nesedělo. A to něco jako by předznamenávalo blížící se katastrofu.

Musí se dozvědět o tom dítěti. Potřebuje zjistit, proč se Faith odstěhovala tak daleko a přitom na svém způsobu života vůbec nic nezměnila. A především jaké místo měl jejich otec ve Faithině koupelně.

Sešli se v zadní části Lafittovy kovárny, podniku v domě, který údajně býval skutečně kovárnou Jeana Lafitta.

Rozhodně vypadal na své stáří. Střecha byla propadlá, stěny

se olupovaly a dveře nedoléhaly. Jediné světlo tu vycházelo ze svíček na stolech. Ideální místo pro toho, kdo chce zůstat neviděn.

Seděli u drinků vzadu, kde bylo chladněji a temněji.

„Musíme udělat další krok.“

„Souhlasí s tím?“

„Na tom nesejde. Prostě to musíme udělat.“

„Proč?“

„Protože za Eddiem byla policie.“

„Za Eddiem? Proboha, proč?“

„Našli tělo. S tím prstenem na ruce.“

Tichý zvuk, připomínající pleskání ptačích křídel o mříže klece. „Nemůžou přece poznat, kdo to je.“

„Přijdou na to. A až to zjistí, budou nás podezírat jako první. Měla ten prsten.“

„Co navrhuješ? Abychom napochodovali k policajtům a řekli jim, co jsme udělali a proč?“

Nastalo nepříjemné ticho. Venku právě přecházela odpolední letní bouřka, takže lokál potemněl ještě víc.

„A proč ne?“

„Myslíš, že by nám věřili?“

Další ticho, zdůrazněné vzdáleným hřměním.

„Takže co teď?“

„Teď se vrátíme k věci.“

„A ta sestra?“

Smích. „Nech to na Eddiem. Říkal, že se o ni postará sám.“

„Udělá to?“

„Rozhodně to udělá někdo z nás. Nemáme na vybranou.“

KAPITOLA 10

Chastity se probudila do dalšího dusného rána. Venku bylo opět vlhko a horko, vítr zcela odumřel a slunce bez milosti pražilo.

Na malé televizce, kterou měla Kareena na lince v kuchyni, právě vyplňoval obrazovku velký vír. Hurikán Bob odpočívá u severního pobřeží Portorika. Neustále sílí a pomalu se mění v malý meteorologický zázrak. Opravdu velký hurikán uprostřed června.

Kareena byla vzrušená. Podle prvních odhadů se Bob přežene přes jižní Floridu a dál do Mexického zálivu. Pokud se proudění udrží, přiletí hurikán přímo do New Orleans.

„Tvrdil jsi, že se Faith rozhodla s dárcovstvím skončit,“

řekla do telefonu Maxovi. Seděla u Kareenina kuchyňského stolu a brala útokem zásoby Boudreauxovy kávy. „Na klinice mi ale řekli, že to oni ji museli požádat, aby přestala.“

Krátká odmlka. „Nechtěl jsem to takhle formulovat.“

„Měla problémy s depresí, Maxi?“

Další, delší odmlka. „Truchlila kvůli matce.“

„Chodila k psychologovi?“

„Ne, proboha. Říkala, že toho o jejich práci ví víc než oni sami. Koneckonců z psychologie měla bakalářský titul.“

„Takže nebere žádná antidepresiva?“

„Ne, už jsem ti to říkal. Jestli chceš, zkontroluj si její skříňku v koupelně.“

No ano. Koupelna. „Maxi, kdo dal do Faithiny koupelny fotografie mého otce?“

Maxe náhlá změna tématu vyvedla z rovnováhy.

„Promiň? Co to s tím má společného?“

„Nevím to jistě, ale mohlo by to být důležité. Kdo, Maxi?“

„No samozřejmě Faith. Pořád má otce moc ráda.“

Tím se vyprázdnil seznam otázek.

„Chastity?“

Zírala do moře limetkově zelené, jíž byly vymalovány stěny Kareeniny kuchyně. Vybavovala si milion drobných incidentů z dětství, na které nikdy nezapomene. Myslela na hustou směsici nedůvěry, hanby a soupeření, kterou její otec uvařil pro svou rodinu. Myslela na ubohou Hope, která v ní uvízla a utopila se v ní.

Myslela na to, jak dobře jí bylo ještě před týdnem. Díky rituálům a váčku s kameny se jí konečně podařilo zavřít většinu své minulosti pod zámek.

„Faith otce nenávidí,“ řekla a nebyla si jistá, jestli tomu sama věří. Faith byla vždycky tatínkova holčička. Hope s Chastity musely škemrat o jeho pozornost.

A škemraly.

„Ale ne,“ oponoval Max, „to se jistě pleteš.“

„Věděl jsi, Maxi, že měla dítě?“

„Ano, Chastity,“ řekl překvapeně. „Věděl. Bylo to ještě přede mnou. Omyl, kterého litovala.“

Omyl. Takové pěkné slovíčko pro něco, co muselo být pro Faith zničující.

„Proč jsi mi to neřekl?“

Zaváhal. „Mohlo by to něco znamenat?“

„Procházela emocionální krizí, Maxi. Všechno může něco znamenat. Byla s tím dítětem v kontaktu?“

„Ne. Nikdy o něj neprojevila zájem od chvíle, kdy mi o něm řekla. Pouze si myslela, že bych to měl vědět.“

„Ale nevíš, kdy se narodilo, nebo tak něco?“

„Ne, je mi líto.“

Kareena už pátrá po rodném listu, určitě ho najde.

„Ještě poslední věc, Maxi. Faithin adresář. Jestli se nepletu, není v něm nikdo z Arlenovy kliniky.“

Ani Eddie Dupre.

„No, moc se s nimi nestýkala, když přestala na kliniku chodit,“ odpověděl Max. „Považovala za důležité věnovat svůj čas matce. Neskončíš s tím.“ Nebyla to ani tak otázka, jako konstatování.

Vzdychla. „Ne, Maxi, neskončím.“

Ne když je do toho nějak zapletené mrtvé tělo. Ne když nemá odpověď na své otázky. A rozhodně ne, když se ty nezodpovězené hromadí.

Zavěsila, nasadila si sluneční brýle a připravila se na další den zbytečného vyptávání u žen ze společenské smetánky.

V New Orleans neměli centrální úřad pro vyšetřování vražd. Podle teorie, že „místní policisté znají své okolí nejlépe“ si každé oddělení řešilo vlastní případy. Jedinou výjimkou byl Osmý okrsek, Francouzská čtvrť, protože jakákoli vražda v jádru turistické oblasti byla potenciálním ožehavým problémem. Vraždy z Osmého se řešily na policejním ústředí na Duncanově náměstí.

Toto úterý představil důstojník z Osmého na popud detektiva Gilchrista zvláštní případ s tělem a prstenem s falešným smaragdem z Jeffersonovy čtvrti. Ohlásili případ hned v úterý, protože zahrnoval dosud pohřešovanou osobu, navíc s vysoce postaveným manželem a sestrou, která pracuje jako asistentka soudního lékaře a čmuchá kolem.

Byla to jen formální záležitost. V současné chvíli převládal názor, že ona pohřešovaná osoba zahodila svůj již bezcenný prsten, který tím pádem nepotřebovala, a ona mrtvola ze slepého ramene ho našla právě včas, aby si ho mohla nasadit na vlastní pohřeb. Poznámky byly zapsány, názory vyměněny, zavtipkovalo se. Případ přidělili seržantovi Obiemu Gaudetovi, jednomu z veteránů úřadu, jen pro pořádek, aby na spis mohli připsat nějaké jméno.

V Jeffersonově čtvrti vyslal detektiv Dulane do éteru vysílání o pohřešované osobě. Zkontroloval všechny kláštery ve městě, kde by mohli pohřešovat jeptišku.

Kontaktoval Times-Picayune, aby otiskli článek s prosbou o informace, které by mohly vést k identifikaci mladé ženy, nalezené v Bayou Segnette, co by mohla mít spojitost s paní Faith Stantonovou z New Orleans.

Teď byl čas zajít za doktorem Willisem. Chastity Byrnesová měla pravdu. Potřebují úplnou pitvu. Je tu příliš mnoho nezodpovězených otázek. Dulane vytáhl revolver ze zásuvky, zasunul ho do pouzdra a vydal se přes parkoviště.

Měl ohledně té mrtvoly podivný pocit. Měl ho i ohledně slečny Byrnesové. Nechtěl být tím, z koho udělá hlupáka.

„Děláš si legraci?“ vydechla Chastity, když James zastavil před neurčitou mramorovou budovou uprostřed hlučné a vulgární Bourbon Street. „Tohle že je Gallatoire’s?“

„Byli tu první,“ vysvětlil jí James.

Poslední tři dny strávili kontaktováním jmen z Faithina adresáře. Dnes měli mluvit se Susan Reevesovou, která viděla Faith nastupovat do taxi. A protože byl pátek odpoledne, doba obědů, věděli přesně, kde ji najdou.

Chastity na to neměla náladu. Právě telefonovala s Kareenou, která jí oznámila, že o dítěti, co by se narodilo Faith Marii Byrnesové, nejsou nikde žádné záznamy. Zato našla záznam o Lloydu Burgardovi.

„Je to paranoidní schizouš jak vyšitý. U nás na psychiatrii pobývá celkem často. Přestává totiž brát léky, protože se mu světci New Orleans snaží ukrást duši. Prostě blázen.“

„Mhm. Ještě něco?“

„Jo. Bob už není tropická bouře. Před hodinou ho povýšili na samostatný hurikán.“

Chastity se zachvěla. Poznala zlé znamení, když ho slyšela.

V takovém stavu vešla do restaurace Gallatoire’s.

Nebyla si jistá, co vlastně čekala. Naškrobené bílé ubrusy, měkké koberce, tlumenou konverzaci. Uvnitř to však daleko víc připomínalo cukrárnu. Byly tu vysoké stropy, dlážděná podlaha, zněl tu smích a hlasitý hovor.

Stěny pokrývaly tapety s květinovým vzorkem, stoly byly bez ubrusu a pohodlné.

Bíle oblečení číšníci právě stáli u jednoho ze stolů a zpívali „Hodně štěstí zdraví“. Vládla tu uvolněná a příjemná atmosféra.

„Je mi líto, slečna Reevesová právě odešla,“ řekla hosteska s váhavým úsměvem. „Promiňte, ale neznám vás náhodou?“

Chastity nasadila úsměv. „Jsem sestra Faith Stantonové.“

Hosteska ji pohladila po paži jako chůva. „No jistě. Je mi to moc líto. Policie se tu vyptávala, ale prostě jsme jim opravdu nemohli pomoci. Vypadala úplně v pořádku.

Vlastně lépe než dlouho předtím.“

Chastity zpozorněla. „Slyšela jsem, že od smrti naší matky se jí nevedlo dobře.“

„Začala být velmi… Tichá. Ale dál sem chodila, každý týden. Doktor Stanton se o to postaral.“

„Jídala s někým konkrétním?“

„Nu, to ne. Záleželo na konkrétním týdnu. Samozřejmě s paní Stantonovou. Matkou doktora Stantona. S přáteli a známými.“

„Je tu dnes paní Stantonová?“

„Ne. V létě sem nechodí. Teď je slečna Ellen v Itálii, ale je tu slečna Websterová, pokud byste si s ní přála hovořit.

Policie s ní mluvila.“

„Websterová. Byla tu, když sestra nastupovala do toho taxíku.“

„Ano. Sedí tamhle. Je moc milá.“

Paní Websterová byla velká asi jako kolibřík.

Šedovlasá, světlé oči, štěbetala jako mladičká debutantka.

Hladila Chastity po ruce celou dobu, co s ní mluvila. Ano, znala drahouška Faith. Ne, ten poslední den s ní neobědvala.

Ano, myslí si, že zcela jistě zaslechla slova klinika umělého oplodnění.

Která, to si nevzpomínala, ačkoli se o to velmi snaží od chvíle, kdy se dozvěděla, že drahoušek Faith zmizela.

„Nevzpomenete si, jestli jste náhodou neviděla řidiče toho taxi?“ zeptala se Chastity.

Slečna Websterová už vrtěla hlavou. „Byl černý, drahoušku. A na palubní desce měl sošky. Ale ty tam má tady u nás každý.“

Chastity odcházela s pozváním od slečny Websterové na čaj a přáním hodně štěstí, ovšem také s pocitem, že se nikam nedostala.

„Kolik taxíkářů je tu černých a mají sošky na palubní desce?“

James ani nevzhlédl, když bouchla dveřmi. „Nejmíň třetina.“

„Bezva. Potřebuju od tebe další službu.“

„Je klika, že jsem od přírody zvědavej. Co je to?“

„Potřebuju, abys chodil na ty rozhovory se mnou.

Unikají mi věci. Zapomínám. Právě jsem si uvědomila, že jsem si o Faith ani nepromluvila s Maxovou matkou.“

„Chceš to udělat teď?“

„Umíš dojet do Itálie?“

„Rozhodně to můžu zkusit.“

„Co kdybychom radši nejdřív vyrazili za tou Susan Reevesovou? Určitě to bude po cestě.“

Dům vypadal přesně tak, jak se dalo čekat, s kolonádami a ozdobami, obklopený velkými magnoliemi, duby, rododendrony, myrtovými stromy a jasmínem. Kolem byl pozemek obehnaný vysokým kovovým tepaným plotem, aby připomínal kolemjdoucím, kde je hranice mezi realitou a fantazií.

Susan Wade Reevesová sídlila v malém domku vzadu na pozemku. Chudší příbuzná. Domek měl jedno podlaží.

„Opravdu nevím, co bych pro vás mohla udělat,“ řekla, když se jí Chastity představila a vysvětlila důvod návštěvy.

Všichni tři se usadili v salonku, malém úpravném pokoji s bezcennými starožitnostmi a čerstvými květinami. Susan seděla na divanu, Chastity s Jamesem na židlích jako prosebníci před pánem. Chastity si nebyla jistá, jestli je to opravdu náhoda. Efekt ovšem kazilo chování Susan Reevesové. Vypadala… Tak nějak nervózně.

„Obědvala jste s Faith v restauraci Gallatoire’s,“

konstatovala Chastity.

Susan Reevesová se na ni otočila. „No ano, ale to je vše.

Pracovaly jsme spolu na nějakých charitativních projektech.“

„Neřekla vám něco zvláštního?“ vyptávala se Chastity dál. „Něco, co vám v tu chvíli možná nepřipadalo důležité?“

Susan Reevesová vyzařovala tu tichou sebekontrolu jako všechny ostatní, za nimiž byli. Vypadala elegantně, líčení střídmé. Vystupovala se samozřejmou sebejistotou.

Ale ruce měla pevně semknuté v klíně a úsměv na tváři připomínal masku. A nedokázala pořádně odtrhnout oči od Jamese.

„Opravdu si nevzpomínám, že by říkala něco konkrétního,“ prohlásila. „Probírali jsme prostředky pro jistý nadační fond a já jsem byla ráda, protože od smrti matky se do toho Faith poprvé pustila zase naplno.“

„Nezmiňovala, jaké má po obědě plány?“

„Ne. Nejsme si až tolik blízké. Jak jsem řekla, jen jsme probíraly společné projekty.“

„Chápu,“ kývla Chastity. „Řekla jste policii, že jste ji slyšela instruovat taxikáře, že chce domů.“

„Ano, slyšela.“

„Ale proč je tedy slečna Websterová přesvědčena, že slyšela, že chce Faith na kliniku umělého oplodnění?“

Susan Reevesová několikrát zamžikala. „Napadá mě snad jen to, že slečna Websterová v té době hovořila s několika lidmi najednou. Všichni se cítí povinni rozloučit se s ní, je to taková dáma.“

O tom Chastity nepochybovala. „Nevzpomenete si, jak vypadal řidič taxi? Nebo z jaké byl společnosti?“

Zdálo se, že se na chvíli zamyslela. „Ne. Je mi líto. I já se bavila s ostatními.“

„Víte něco o její práci pro Arlenovu kliniku?“

„Arlenova klinika?“

„Klinika umělého oplodnění tady ve městě. Faith tam občas pobývala.“

„Ne.“ Krátký upjatý úsměv. „Jak jsem řekla, znám ji jen z těch obědů. Je to opravdu jediná příležitost, při které vídám ostatní dámy ze svých společenských vrstev.“

„Opravdu? Jak to?“

Poprvé přišla přirozená reakce. Slečna Reevesová se zasmála. „Chcete slyšet pravdu, že, slečno Byrnesová? Jsem lesba. To je zkrátka určitým lidem proti srsti.“

„Mé sestře to nevadilo?“ zeptala se Chastity překvapeně.

Faith byla ta poslední, od které by to čekala.

Slečna Reevesová naklonila hlavu. „Upřímně řečeno, vadilo. Ale v Gallatoire’s obědvají i jiné ženy, nejen vaše sestra.“

Nu, alespoň v něčem se ohledně sestry neplete.

„Nenapadá vás ještě někdo, kdo by mi mohl poskytnout nějaké informace?“

Další úsměv, tentokrát suchý. „Škoda že ve městě není Maxova matka. Ta by vám dokázala říct všechno. Přímo tu rodinu sledovala.“

„Proč to?“

„Bez urážky, ale vaše sestra neodpovídala jejím představám vhodné manželky pro Maxe. Chtěla někoho s postavením. No, koneckonců takovou měl, že? Jeho první žena Arabella. Ta byla pro slečnu Ellen dokonalou snachou.

Jenže zemřela a Max si pak vybral sám.“

„Jak se zdá, víte toho o Faith víc, než si myslíte.“

Susan Reevesová zavrtěla hlavou s pěstěným účesem.

„To spíš o Maxovi. Vyrůstal nedaleko. Naše matky jsou dobré přítelkyně. A slyšela jsem všechno o tom, jak ubohá Arabella tak tragicky skončila.“

„Rakovina?“

„Deprese. Nešťastnou náhodou se předávkovala. Nebylo to velké překvapení, byla hrozně choulostivá.“

„Jak je to dávno?“

„No, chlapci byli ještě malí, takže asi tak deset let.

Nikoho to skutečně nepřekvapilo. Až na Maxe. Zvláštní, ne?“

Chastity měla znovu pocit, jako by hrála na honěnou.

„Určitě si tedy nevzpomínáte, že by Faith zmínila Arlenovu kliniku? Že by tam ten pátek chtěla jet?“

„Vzpomínám si jen, že neměla své perly. To mě zaujalo, protože jsem ji bez nich ještě nikdy neviděla. Byl to Maxův svatební dar. Vím to, protože nám všem slečna Ellen oznámila, že Maxovi nepřipadaly rodinné perly dost dobré.

Pravda ale je, že slečna Ellen nechtěla darovat rodinné perly podruhé.“

„Zeptala jste se na ně Faith?“

„Říkala, že si je nechala vyčistit a znovu navléknout.“

„Ale nic jiného? Nic zvláštního? Nic, co by naznačovalo, že má strach nebo nějaké problémy?“

„Ne. Jak jsem řekla, neměly jsme nic společného.“

Chastity si byla jistá, že tu je něco, co jí Susan Reevesová neřekla. Ale došly jí otázky. Vstala, aby se rozloučila, když se najednou rozlétly dveře. Chastity reakce Susan Reevesové neunikla. Vyskočila, vyplašená jako srna.

Do místnosti vběhlo malé děcko.

„Máma!“ zavřískla holčička a vrhla se Susan do náruče.

„Omlouvám se, slečno Reevesová,“ spustila drobná černoška a zavřela dveře. „Už jsem ji nedokázala udržet.

Hrozně chtěla za vámi.“

Chastity však ženu jen stěží vnímala. Upírala pohled na dvouletou světlookou holčičku, která se tulila ke své matce.

Dvouletou holčičku s téměř bílými vlásky a modrýma očima tak světlýma, že vypadala skoro jako slepec nebo médium.

Faithinýma očima.

KAPITOLA 11

Chastity ztěžka dosedla zpátky na židli. „Nechcete mi znovu zopakovat, jak málo jste mou sestru znala?“

Susan Reevesová se místo odpovědi soustředila na dcerku.

Holčička byla v růžovém tričku, kraťáskách, měla dva malé culíčky. Normální holčička. Veselá a šťastná.

„Myslím, že ne,“ řekla.

„Nechci vaší dcerce nijak ublížit,“ ujistila ji Chastity.

Susan Reevesová se dál usmívala. „Jste si tím jistá?“

„Nejsem si jistá ničím kromě toho, že se chci přesvědčit, že je má sestra v pořádku. A že nikomu úmyslně neublížím.“

Susan Reevesová upřela na Chastity ten patricijský pohled, po němž zřejmě většina nižších bytostí uctivě vycouvá pryč.

Jenže Chastity byla každý den v kontaktu s gangstery a neurochirurgy. Susan Reevesová uhnula pohledem jako první.

„Jistě si dovedete představit, co si myslela má rodina, když jsem jim řekla, že chci dítě,“ promluvila pak tichým hlasem.

„Zvlášť vzhledem k tomu, že má partnerka je tmavé barvy pleti. A taky lesba, samozřejmě. Matka protestovala, že by dítě bylo také tmavé a lidé by se začali vyptávat.“

Pokrčila rameny. „Nakonec jsme uzavřely kompromis. Já se postarala, aby bylo mé dítě co nejhezčí, nejsvětlejší a nejchytřejší, a matka souhlasila, že ji přijme do rodiny.“

Pomazlila se s holčičkou a odměnou jí bylo šťastné vypísknutí. „Kdo by mohl nemít rád tuhle malou berušku?“

Chastity se nezmohla na odpověď. Nemohla odtrhnout oči od malé holčičky. Faithiny holčičky, která tolik připomínala Hope, když byla malá. Před miliony let, kdy se ještě uměla smát.

„Má sestra zmizela, slečno Reevesová,“ řekla tiše, oči upřené na dítě, které Susan předala zpátky černošce v naškrobené bílé uniformě. „Potřebuju, abyste ke mně byla upřímná.“

„Maminka za chviličku přijde, beruško,“ slíbila Susan dcerce a počkala, než s ní chůva odejde.

Poté se téměř unaveně posadila.

„Opravdu jsem netušila, že Faith dává vajíčka, dokud jsem ji nenašla na seznamu dárců Arlenovy kliniky. No řekněte, slečno Byrnesová, kdybyste hledala tu nejsvětlejší a nejchytřejší holčičku, kdo by mohl být lepší než vaše sestra?“

„Patřila jste k přítelkyním, které si na klinice našla?“

„Ne. Vím, že tam nějaké měla, ale mezi námi to nebylo vhodné. Navíc jsem si ani nebyla jistá, jaký k tomu má postoj Max.“

„Max vypadá, že mu to nijak nevadí.“

Susan se zasmála. „Pravděpodobně si pokaždé vsadí na výsledek. Max miluje dobrou sázku.“

Chastity poněkud strnula. „Prosím?“

Susan jen pokrčila rameny. „Znám ho už celou věčnost.

Má to v povaze. Podle mě je přesně kvůli tomu kardiovaskulární chirurg. Jeho matka chtěla, aby se stal kardiologem, je to společensky přijatelné, ale Maxovi šlo podle mě o to riziko.“

„Vycházeli spolu s Faith?“

Susan pokrčila rameny. „Jen málokdy jsem je viděla spolu. Faith rozhodně nikdy nic nenaznačila.“

„A co klinika, proč jste o tom se mnou nechtěla mluvit?“

„Protože moje dcera je moje záležitost. Nikoho jiného.“

„A teď už byste mi něco řekla?“

Susan Reevesová se velmi chladně usmála. „Mám krásnou osmnáctiměsíční dceru a čtyři další jako ona na mě čekají, až se rozhodnu, že potřebuje sestry nebo bratry. S

Arlenovou klinikou jsem naprosto spokojena.“

„Faith s vámi nemluvila o svém spojení s ní?“

„Ne. Nebylo to vhodné.“

Chastity kývla a znovu si posbírala věci. „Díky za váš čas,“ řekla. „Pokud dovolíte, možná vám ještě zavolám.“

Susan Reevesová vstala. „Opravdu vám už víc říct nedokážu.“

Chastity s Jamesem ji následovali ke dveřím. „Nemohla byste mi třeba prozradit jména těch, se kterými se Faith na klinice spřátelila?“

Další zdržení.

„No, vím, že tam byla Willow Tolliverová. Je to jedna z těch, co věští dole na Jacksonově náměstí. Podle mě to byla dárkyně. A taky Eddie Dupre. Je to embryolog. Faith o nich obou mluvila.“

Chastity přikývla, nic víc už dělat nemohla. Bylo jí jasné, že ji Susan Reevesová neřekla všechno, ale nedalo se s tím nic dělat. Právě když došla k naleštěným mahagonovým vchodovým dveřím, naposledy se otočila.

„Neprozradila byste mi heslo na stránky dárců?“

Susan se zamračila. „Nepochybně je změnili.“

„I tak.“

Slečna Reevesová zavrtěla tmavovlasou hlavou. „Ne. Je mi líto.“

Chastity chvíli odolávala nutkání trvat na tom. Nemohla nikoho vinit za to, že chce ochraňovat. Proto kývla, jako by bylo všechno v pořádku, a podala Susan vizitku, kterou dávala rodinám obětí.

„Je tam číslo mého mobilu,“ řekla. „Kdybyste si náhodou na cokoli vzpomněla nebo zjistila něco, co by mohlo pomoct v hledání Faith. Prosím.“

Vzala ji po krátkém zaváhání. Chastity se otočila ke dveřím. Právě když chtěla vyjít ven, Susan ji oslovila.

„Možná byste měla vzít v úvahu bibli, slečno Byrnesová. To víte, všechno to plození.“

Chastity se zarazila. Otočila se k ní a zahlédla jí v očích záblesk čehosi, co promluvilo za její dceru a ženu, která jí ten dar dala.

„Děkuju.“

Poté s Jamesem odešli. Chastity byla ještě pořád myšlenkami u Susan Reevesové, proto si ani nevšimla, když James zastavil na kraji pozemku.

„Znáš někoho v černém sedanu?“ zeptal se.

Zmateně vzhlédla. „Cože?“

Ukázal na černý sedan, který stál o blok níž. „Podle mě nás sleduje.“

Ale právě v tu chvíli vůz nastartoval a zmizel v jedné z vedlejších ulic.

„Paranoia je za extra příplatek?“ zeptala se.

„Obezřetnost. Je v ceně.“

Bohužel ji to nijak neuklidnilo.

„Vezmi jinou verzi bible,“ navrhla Chastity, pohled upřený na obrazovku počítače. „A přejdi dál.“

Dělali to už několik hodin. Seděli u Kareenina kuchyňského stolu, dávali si kávu a sendviče a snažili se najít heslo ve velmi obsažné knize. Chastity se cítila dost pod psa a bylo to čím dál horší.

James seděl vedle ní a ona neustále odolávala touze vrhnout se na něj. Kdysi to pro ni byla naprosto normální reakce na stres. Tentokrát to ale bylo ještě horší, protože už to bylo dávno a protože James nebyl nějaká bezejmenná známost na jednu noc. Líbil se jí. Cítila se s ním téměř bezpečně.

Což byla další pošetilost. Bezpečí není víc než iluze.

Stůl byl prostřen nedělním porcelánem se zlatým okrajem, ubrus běloskvoucí a nažehlený. Chastity pozvala na oběd kamarádku Frances a všichni teď seděli pospolu, strnule a zdvořile jako rodina z televizního seriálu.

„Máš takové štěstí,“ usmála se závistivě Frances. „Tady u vás je to tak senzační a vaši jsou skvělí.“

Všichni se usmívali. Dokonce i Hope, která vypadala otřesně. Bylo jí patnáct a už z ní byla stokilová koule tuku.

Usmívaly se, i když věděly, že později, až bude Frances pryč a dveře zamčené, on se bude zase krást chodbou.

„Ano?“ přikývla Chastity s dokonale neutrálním výrazem, protože nevěděla, co by měla dělat jiného. „Máme štěstí.“

A cítila se zahanbená. Celá rozpálená, klaustrofobní a bezvýznamná.

„Zkus Genesis,“ ozval se James.

Trhla sebou a procitla.

„Chastity?“

Zavřela na okamžik oči. Odtáhla se trochu od Jamese, aby se mohla soustředit na to, co dělají.

„Jo, jasně. Co z ní?“

„Kapitola pět, verš první.“

„Jak to, že znáš tak dobře bibli?“

Záhadně se usmál. „Kdysi jsem měl hodně času na čtení.“

Chastity na něj upřela pohled. „Proč řídíš taxík, hasiči?“

Zdálo se, že ho to ani v nejmenším nerozházelo. „Chtěl jsem být hasič. Teď už to nejde. Tak dělám tohle.“

Měl pravdu, byla to První kniha Mojžíšova 5:1. Tak přesně znělo heslo Gen51. Začátek výčtu rodopisu Adamova. Jak řekla Susan Reevesová, všechno to plození.

Chytré heslo pro stránku kliniky umělého oplodnění.

A že to byla stránka. Uhlazená, komerční, připomínala módní katalog. Jako by ženy prodávaly kosmetiku a ne vajíčka. Byly tu rozzářené usměvavé obličeje, přísliby modrého z nebe za pouhých pět tisíc dolarů plus náklady.

Ne všechny byly krásné, ale každá měla nějakou „specializaci“. IQ, nadání, plodnost, blondýny, brunety, Hispánky, Afroameričanky, Asiatky. Všechny typy i velikosti.

Naskakovala jí z toho husí kůže.

Potřebovala ale najít sestru a některá z těch žen by jí snad mohla pomoct. Jako například Willow Tolliverová.

Našla ji na páté stránce.

Willow Amber Tolliverová měla údajně dvě děti a studovala na výbornou. Nadání na atletiku a umění. Kontakt možný přes Arlenovu kliniku.

Blondýna.

Světlá blondýna s úzkostnýma očima. Žádné tetování nebo poznávací znamení.

James neřekl ani slovo, jen všechno sledoval.

„Jsem to já,“ zeptala se Chastity, „nebo je neuvěřitelně podobná mé sestře?“

„Jo,“ kývl a postavil šálek s kávou. „Je.“

Sevřel se jí žaludek. Pokud Susan Reevesová nelhala, byla tahle žena s Faith ve styku. A to vypadalo na dost velkou shodu náhod. Jenže Chastity na shody náhod nevěřila.

„Jamesi,“ řekla, oči upřené na monitor, „myslíš si, že nám Susan Reevesová dala jméno té Willow schválně?“

„Myslíš, že chtěla, abys o ní věděla z nějakého důvodu?“

Chastity se nadechla. „Jako třeba protože Willow taky zmizela.“

James se podíval na obrázek, pak na ni. „Myslíš, že ona je to tělo, co našli v bažině?“

„Myslím, že nám Susan Reevesová neřekla všechno.

Anebo možná mluvila podle nějakého scénáře.“

„Jako když ti prozradila, že tvůj švagr hraje.“

„Všiml sis toho, viď?“

„Jo. Podle mě ho zrovna dvakrát nemiluje.“

Otočila se zpátky k monitoru. „Musím s ní ještě jednou mluvit. Ale nejdřív s Kareenou.“

„Willow Tolliverová,“ řekla o pět minut později.

„Třicetiletá běloška, blond, modré oči. Žádné jizvy ani tetování.“

„Z New Orleans?“ zeptala se Kareena profesionálním tónem.

„Určitě se odněkud přistěhovala. Můžeš taky zjistit, jestli Max Stanton hraje hazard? Jo a taky jestli Dulane požádal o další pitvu toho těla? Bude lepší, když se zeptáš ty, já už ho dost naštvala.“

„Jasně, nemám co na práci.“

„Koupím ti něco k pití, Kareeno.“

„No to si piš. Zvlášť když ti povím, že ten tvůj malej pomatenej aktivista žije se svou sestrou na St. Patrick Street, kousek od hřbitova Métairie. Ale to ti Kareena neřekla, to by taky bylo nelegální.“

„Díky, Kar.“

„Jo, ženou se sem bouře. Nikam nechoď, než přejdou.

Vždycky se po nich na chvíli rozvodní řeka.“

Nádhera. Další stres. Chastity se podívala z okna a uviděla na nebi tlusté černé mraky. „Rozvodní? Vy tu máte záplavy?“

„No jasně, holka, pokaždý. Počkej, až dorazí Bob. Pak teprve uvidíš, co je to povodeň.“

V televizi už se o ničem jiném nemluvilo, jen o tom zatraceném hurikánu.

„Večer si někam vyrazíme,“ slíbila Kareena. „Udělá ti to dobře.“

„Víš co? To beru.“

Chastity zavěsila a znovu upřela pohled na monitor.

„Mám dojem, že se to všechno čím dál víc vymyká kontrole.“

James jen pokrčil rameny. „Nečekalas snad, že najdeš sestru, jak ve WalMartu kupuje trička, ne?“

„Čekala jsem, že zjistím, že utekla. Ty ostatní věci to jenom komplikují.“

„Jak bezohledné.“

Věnovala mu zachmuřený pohled.

Napil se kávy. „Myslíš, že je naživu?“

„Faith? Nevím. Jak to vypadá, nevím už vůbec nic.“

„V tom případě musíme něco zjistit.“ Znovu se přisunul k monitoru a začal zkoumat obličeje na stránkách dárců. „Je tu Elvis, představ si.“

Chastity si opřela bradu o ruce na stole. „Dává vajíčka?“

„Dává. Je to ta holka, co byla včera na klinice.“

Chastity jen zavrtěla hlavou. „Ráda bych věděla, jaké přednosti má její genetický materiál.“

„Je chytrá, zrovna dělá doktorát z historie a politických věd.“

„No jo, tak má pár koníčků.“

James se jen usmál. „Taky vypadá senzačně v kombinéze.“

Trvá jí to moc dlouho, čubce. Co si sakra myslí, že dělá, takhle plýtvat časem? Jestli chce sestru najít, musí ven, na ulici. Musí se vyptávat. Musí se snažit.

Jinak nebude mít šanci ani on.

Byl si tak jistý, že se o to postaral.

Tak jistý.

A teď tohle. Nenáviděl nejistotu. Nenáviděl ji.

Nenáviděl je všechny.

Ale už je dobře. Konečně se vrátil na správnou cestu.

Jen se jí musí držet.

Déšť přešel, jako vždycky. Ulice byly ještě mokré a hluk dopravy připomínal vysoké vlny na pláži. V bílém domě s modrými verandami se nic nedělo. Ve svém černém autě konečně došel k rozhodnutí a nastartoval.

Kdyby to té čubce jenom netrvalo tak dlouho.

KAPITOLA 12

V šest hodin déšť ustal, vysvitlo slunce a na nebi se udělala duha. Vlhkost se nezmenšila, ale ulice se na slunci leskly a z povodní, které Kareena slibovala, zbyly jen louže.

Chastity seděla na zadním sedadle v Jamesově taxi na cestě k hřbitovu Métairie. Měla ohromnou migrénu.

Telefonovala s Maxem a ten nespolupracoval.

„Jsem vyčerpaný, Chastity,“ řekl, když mu nabídla nové informace. „Přišel jsem v poledne domů a zhroutil se. Ale zítra nepracuju. Nechceš se tu zítra stavit?“

Což by znamenalo, že bude muset ještě jednou do Faithina domu. „Dobře, Maxi.“

Zavěsila a vzápětí spolkla tři excedriny.

„Burgardův dům,“ oznámil James, když zastavil před zašlým nevzhledným domkem s vypelichanými stromy a propadlou verandou.

Vzdychla. „Doufám, že Lloyd je doma.“

Nebyl. Ale jeho sestra ano. Byla starší než Lloyd, hubená a napjatá, zdálo se, že z ní vyprchaly všechny barvy.

Neotevřela dveře víc než o pár centimetrů.

„Bratr tu není,“ opakovala schovaná ve stínech v chodbě.

„A nevěděla byste, prosím, kde je?“ zeptala se Chastity.

„Je to velmi důležité.“

Lillian ztuhla. Poznala katastrofu, když se jí objevila na prahu. Lloyd zase přestal brát léky. Způsobil nějaké problémy, možná byl násilnický. Další kolo. Znovu.

Chastity se napřáhla a dotkla se její ruky svírající dveře.

„Je mi to líto,“ řekla a myslela to upřímně. Přála si, aby Lloydova sestra porozuměla. Že s ní cítí, protože ví, co ji drží ve stínech.

Bratrovi démoni. „Opravdu nebudeme Lloydovi dělat žádné potíže, slečno Burgardová. To jen, že možná viděl mou sestru.“

Lillian jen kývla, protože měla na krajíčku.

Chastity tedy vytáhla další navštívenku. „Je tam mé číslo na mobil,“ informovala ji a v duchu si přála, aby jim Lillian řekla, ať neodcházejí. „Kdybych vám mohla nějak pomoct, zavolejte mi. Kdykoli.“

Další přikývnutí. Boj o sebeovládnutí.

„Má auto,“ vypravila ze sebe nakonec. „Mou toyotu Corollu. Neviděla jsem ho už tři dny.“

To nebyly dobré zprávy, v žádném ohledu.

„Nezmínil před vámi jméno Faith Stantonové?“ zeptala se Chastity.

Raněný výraz jejích očí mluvil za všechno. „Nic konkrétního,“ trvala na svém. „Jen si určitě myslel, že je to boží rozsudek. Že je to její vina, vina jí podobných.“

„To nic,“ uklidňovala ji Chastity. „Najdeme ho, slečno Burgardová. Vynasnažíme se mu pomoct.“

„Hledáme tvou sestru,“ připomněl jí James o pár minut později, když nasedli do taxíku. „Nestačí to?“

Zamnula si krk a vzdychla. „Ne, jestli je mezi nimi nějaké spojení. Kam bychom měli jít dál?“

„Můžu ti udělat krásnou vyjížďku po místních hřbitovech. Je tu Metaire, kde bývalo dostihové závodiště, Greenwood, Cypres Grove, kde hroby prorůstají stromy…, ten mám nejradši. Je tam stín a chládek, voní tam cypřiše a magnólie…“

„A jsou tam mrtvoly. Myslela jsem, že si Kareena dělá legraci, když říkala, že jsi posedlý smrtí. Nedělala, viď?“

James vypadal vážně uražený. „Nikdo by neměl odjet, aniž by viděl hřbitovy. Podle mě o tomhle městě vypovídají zdaleka nejvíc.“

„Možná až bude čas, hasiči. Jak jsi mi tak laskavě připomněl, musíme najít mou sestru.“

„A Lloyda Burgarda.“

„A Lloyda Burgarda. A Willow Tolliverovou a Eddieho Dupre.“

„Je vidět, že máš ráda napilno, sestři.“

Objeli i kliniky umělého oplodnění, ale jak se zdálo, déšť byl silnější než odpor. Nikdo venku nebyl. Eddie Dupre ten den už z práce odešel, zjevně ovšem nezamířil do svého domu na Royal Street. Další slepá ulička ve změti, která se neustále rozrůstala.

Chastity s Jamesem se dostali na Jacksonovo náměstí až po soumraku. Bylo pořád horko a mraky pluly nízko. Ve vzdálenějších ulicích zněla hudba a čilý ruch, ale tady, na kraji čtvrti, vládlo jakési tlumené ticho. Kostel byl bílý a působivý, svítil do šera.

Chastity se okouzleně zastavila. Nebyla příliš duchovně založená. Víry se vzdala ve chvíli, kdy přišla o panenství, dřív než mohla obojímu porozumět.

Ale jestli někde existují čáry a kouzla, pak tady.

„Willow?“ zopakoval starší potetovaný muž, který si je měřil zpod velkého slamáku. „Vrátila se domů, ne?“

„Do Biloxi,“ domnívala se žena u dalšího stolku.

Městské nařízení, které mělo omezit výskyt jasnovidců, je nahnalo na jednu stranu náměstí, naproti vchodu do kostela.

Potetovaný muž nabízel spojení s dušemi zemřelých a indiánské talismany. Žena oděná do květin a korálků inzerovala léčitelství. O Willow však víc nevěděla. Jak se zdálo, Willow přišla do jejich středu a pak z něj zase zmizela. Na tom nebylo nic zvláštního.

„Jestli chcete vědět, kam šla,“ řekla jim léčitelka, „zeptejte se Tante Edie, tamhle dole, na druhým konci. S

Willow se docela skamarádily.“

Chastity už se otočila, když ji žena varovala.

„Buďte opatrná.“

James se zasmál. Chastity zaváhala jen na okamžik, pak se vydala určeným směrem.

„Vidíš tuhletu kartu?“ bylo slyšet ze vzdáleného konce hluboký chraplavý hlas. „To je Smrt. Znamená to změnu.

Znamená to, že musíš změnit tu mrtvou část, tu práci, co tě zabíjí, ty troubo. Proč seš, zatraceně, účetní? Copak máš hlavu na čísla? Tak máš?“

U posledního stolku seděl jakýsi nešťastník v havajské košili a džínách.

„Ne, nemám.“

„Narovnej se! Vím, že seš jenom ryba, ale i ryba má páteř! Vrať se do školy. Najdi si práci ve výzkumu džungle, něco, kde nemusíš sedět v žádný kanceláři. A teď už padej!“

Osoba naproti němu Chastity pobavila. Byla to maličká žena, oděná do výrazných barev. Snědá, vrásčitá, tmavé oči, které se leskly v plameni svíčky, co stála jako jediná na jejím karetním stolku.

Před sebou rozložila klasické tarotové karty, velké, staré a opotřebované. Na prstech měla snad dvacet prstenů, které se leskly a blýskaly, když hýbala rukama. O stolek opřela kus kartonu s nápisem TANTE EDIE VŠECHNO VIDÍ.

„Jamesi,“ prohlásila hlubokým hlasem, aniž by vzhlédla, „potřebuješ zase vynadat? Nebudu ti opakovat, že na tom kopci s mrtvolama není tvý místo.“

James se jen usmál. „Chci tě s někým seznámit, Tante.“

„Copak, nelíbí se ti nebo co? Ty seš ale trapič, chlapče.“

Tante se usmála sama pro sebe. Pak vzhlédla.

A vstala.

„Co tu děláš zrovna ty?“ zeptala se a její dramatický tón znatelně polevil.

Chastity zamrazilo. „Znáte mě?“

Tante přimhouřila oči a naklonila hlavu ke straně. „Ne,“

připustila nakonec. „Ale znám tvé dvojče. Viděla jsem ji tu.“

Chastity se posadila na skládací křesílko, kde ještě před chvílí seděl mladík v havajské košili. „Je to má sestra,“

řekla.

Tante se sklesle posadila. „Takže je mrtvá, je to tak?“

„Má sestra?“

Žena vypadala skutečně sklíčeně. „Má Willow. Jste tu, abyste mi řekli, že je mrtvá.“

„To já nevím. Ztratila se?“

„Už se víc než dva týdny neobjevila. Prostě jeden den nepřišla. Říkala jsem to policajtům, ale víte, jak to chodí.

Ani jsem nevěděla jistě, jestli je to její pravé jméno.“

Vzdychla a zavrtěla hlavou. „Ale je mrtvá. Když se na tebe dívám, cítím to.“

Chastity nedokázala odtrhnout pohled od těch pronikavých tmavých očí. „Willow se přátelila s mou sestrou?“ zeptala se.

„Faith Stantonovou.“

„Vím, která to byla. Jednou sem přišla, po obědě s kamarádkami. Chtěla si na chvilku oddechnout od svý mámy.

Seznámila se s Willow a pomohla jí sehnat peníze, aby se mohla vrátit ke svejm dětem. Willow si myslela, že nad ní svítí měsíc.“

„Víte jistě, že se Willow nevrátila domů?“

„Do Biloxi. Ano. Její mobil je odpojenej.“

„Moje sestra taky zmizela,“ řekla Chastity.

Tante chvíli tiše seděla a jen se na ni dívala. Pak se najednou natáhla a beze slova vzala Chastity za ruce.

„Znalas někoho z Willowiných přátel z kliniky?“ zeptal se James.

Tante ani nemrkla. „Jo, pár jo. Jednu holku, co dělala show v Lotuslandu. Ale nevím, jak se jmenuje. Pak nějakýho Eddieho, co vypadá jako velkej Frankenstein.

Občas se staral, aby Willow měla co jíst. A pak Franku Mae, samozřejmě.“

James ztuhl. „Franku?“

Tante odtrhla pohled od Chastity a podívala se na něj.

„Jamesi, určitě už jsi s taxikáři mluvil. Copak jsi nebyl za Frankií Mae?“

„Říkala, že o žádných zmizelých bílých holkách nic neví,“ namítl James a rozhodně to neznělo potěšeně.

Tante se zazubila, ale vypadalo to děsivě. „Odkud myslíš, že vzala toho svýho malýho chlapečka? I když se modlíš k Yamae a všem ostatním, co vozí ve svým taxíku, stejně ti mimino nedají, když nemáš vaječníky. Franku je sebrali, když jí bylo dvacet.“

Chastity se otočila k Jamesovi. „Znáš ji?“

Neusmál se. „Znám.“

„Není to čirou náhodou černoška s krátkými vlasy a taxíkem plným sošek?“

„Tak nějak.“

Chastity kývla. Konečně jedna zodpovězená otázka.

„Víte ještě něco, Tante?“ zeptala se té drobné ženy. „Něco, co by pomohlo mou sestru najít? Třeba co ona nebo Willow řekly? Co by nedávalo smysl nebo nějak nesedělo?“

„Vím, jak to chodí, děvče. Ne, nepamatuju si na nic neobvyklýho. Snad jenom, že Willow říkala o klinikách s umělým oplodněním něco, co mě překvapilo. Ptala jsem se, jak to myslí, ale jenom zavrtěla hlavou. „Nejsou tam jenom hodní lidi, Tante,“ řekla jen. Já jí řekla, aby byla opatrná.“

Tante trochu zafuněla a zavrtěla hlavou. „Ale ona nebyla, co? Jo, taky jednou povídala, že tvá sestra nenávidí kamery.

Nedávalo mi to smysl, ale Willow zjevně jo.“

„Kamery? Na klinice?“

„To nevím, dítě. Vypadalo to, že by to s klinikou mohlo mít něco společnýho.“

Chastity se začínala motat hlava. Chtěla odejít, ale Tante Edie ji zjevně nehodlala pustit.

„Najdeš ji,“ poznamenala najednou bezvýrazně.

„Nevím, jestli to bude dobrý nebo špatný, ale najdeš ji. Ale je tu ještě něco…“

Chastity čekala. Tante se zamračila.

„Hm. Většinou musí člověk projít ohněm, aby se dostal na konec. U tebe je to voda.“

Chastity otevřela ústa, ale ani nehlesla.

„Musíš se popasovat se svým tátou,“ dodala Tante.

„Jestli ne, nemáš šanci.“

Chastity na ni zírala. „Jak to víte?“

Tante si odfrkla. „Copak jsi nečetla nápis? Co si myslíš, že tu dělám?“

„Omlouvám se. Asi to jenom nechápu.“

„Ne,“ souhlasila Tante. „To asi ne. Nevím jistě, jestli to zvládneš, děvče. Ale postav se mu. Víc udělat nemůžeš.“

Najednou mávla na Jamese. „A teď tohle děvčátko vezmi někam tancovat, chlapče. Ale ne do těch tvejch jazzovejch pajzlů, kde zpívaj jenom o smutku a ztrátách.

Vezmi ji někam, kde se tancuje na veselý písničky.“

Chastity roztřeseně vstávala, když se na ni Tante otočila zpátky. „A ty. Tenhle hoch ti může dát dobrý ya-ya, co chceš.“

Chastity se snad doopravdy začervenala.

„Neznáte náhodou nějakého Lloyda Burgarda?“ zeptala se rychle a snažila se nerozesmát.

Tante na ni vrhla zachmuřený pohled, jako by ji to urazilo. „To není legrace, děvče,“ ukázala na ni kostnatým prstem. „Balancuješ na okraji něčeho zběsilýho. Ale je jedno, jak se jmenuješ. Zasloužíš si dobrý chvíle. Nechej ho, dá ti je.“ Pak si odfrkla jako přehřátý kůň. „Teda jestli si eště pamatuje, jak se to dělá.“

Chastity nenechala Jamese, aby jí dal dobré ya-ya.

Ale bylo to těsné. Jen při pomyšlení na to se zpotila.

Zato se pokusila sehnat detektivy Gilchrista a Dulaneho.

Zavolala jim z náměstí, aby se s nimi podělila o informace, které získala. Všechny kromě poslední části toho, co jí Tante Edie řekla, samozřejmě. Ani ona na to raději nechtěla myslet.

U obou ale sehnala jen jejich záznamník. Proto jim nechala tři nominované: Willow Amber Tolliverovou jako možnou totožnost onoho těla ze slepého ramene, Lloyda Burgarda jako psychopata týdne a Arlenovu kliniku coby možného komplice v tom, co se děje, ať už je to cokoli.

Mohla si jen představovat jejich reakci. No, přinejmenším jim neřekla, že musí projít vodou, aby se vypořádala se svým otcem.

Třásla se celou cestu až do klubu Mulat.

Po prvním ginu zavolala Susan Wade Reevesové.

„Ano?“ řekla Susan po nezbytném úvodu.

„Willow Tolliverová,“ opáčila Chastity. „Věděla jste, že zmizela.“

Nemohla by to odpřísáhnout, ale byla velmi přesvědčená, že na druhém konci zavládlo mrtvé ticho.

„Musíme si promluvit, Susan.“

Další ticho, delší. Pak poloviční úsměv, plný nervozity.

„Dobře, Faithina sestro. Něco vám povím. Zítra v poledne na hřbitově svatého Rocha, Campo Santo. Někdo vás tam určitě nasměruje. Tam se sejdeme.“

„Proč zrovna tam?“ zeptala se Chastity.

Další smích. Tentokrát jistější. „Protože vám něco dám, ale něco si vezmu. Sbohem.“

A zavěsila.

„Zítra se máme sejít se Susan,“ oznámila Chastity. Dala telefon do kabelky a zahlédla sametový váček s kameny.

Potlačila naléhavé nutkání vysypat jeho obsah na stolek a kabelku zavřela.

„U ní doma?“ podivila se Kareena. „Můžu tentokrát s váma?“

„Na hřbitově svatého Rocha. Říkala něco o tom, že něco dá a něco si vezme.“

James se zasmál. „Tak svatý Roch. Jedno z mých oblíbených míst.“

„No jistě.“

„No, jestli je to hřbitov, nechám to děcka na vás.

Kareena má ráda jenom ty živý.“

„O svatém Rochovi je skvělý příběh,“ nabízel James.

„Kterej jí můžeš povyprávět zejtra, po cestě na hřbitov,“

nenechala se přemluvit Kareena. „Dneska večer jenom o živejch.“

„Amen,“ přidala se Chastity a objednala si další sklenku.

Hudba začala znovu hrát.

„Klinika umělého oplodnění,“ zamumlala si pro sebe a ochutnala nový drink. „Co by se mohlo na takové klinice asi dít, že to sestru vyděsilo natolik, že zmizela?“

Kareena se nad tím zamyslela. „No třeba byl jeden případ, kdy chlápek používal vlastní sperma místo sperma manželů. Chytili ho jenom proto, že od něj spousta těch dětiček chytila cystickou fibrózu.“

Chastity přikývla. „Sestra už byla na dárcovství moc stará. Možná to věděli celou dobu.“

„Špatný vajíčka. No, to je možný. A co dělají s těma vajíčkama navíc?“

„Strčí je v piksle pod dřez.“

„Najdi si o tom něco na webu,“ navrhla Kareena.

„Určitě tam najdeš někoho, kdo píše o tom, jak jsou tyhle kliniky zvrhlý.“

„Jo, to asi udělám. Možná se do toho pustím hned.“

„Ne, teď ne. Potřebuješ se trochu pobavit. Copak ti to Tante Edie neříkala?“

„Řekla, že mám projít vodou, abych se vypořádala s otcem. Nebudu poslouchat starou bláznivou ženskou.“

„Mně řekla, abych jí dal dobrý ya-ya,“ ozval se James.

Kareena zaryčela. „Přestaň jí nosit úplatky, Jamesi.

Tante řekla, že máš tancovat, holka. Tak si taky zatancuješ.“

Nejen že si zatančila, ale Kareena nakonec zazpívala na pódiu.

Chastity se přinutila užít si večer. Tancovala, smála se, mluvila o všem možném, nedůležitém, nechala se pohltit hudbou. Vdechovala Jamesovu vůni a snažila se ovládat a nepřikládat velkou váhu tomu, že, jak se zdá, James s ní tancuje rád.

Ale bavila se. Spřátelila se s lidmi, které v životě neviděla.

Dokonce skákala do louží.

Město se jí líbilo čím dál víc.

James měl pravdu. Musí najít jednu sestru a vyhnat ducha druhé. Musí se vypořádat s otcem a uchovat si příčetnost.

Ale právě teď, na pár hodin, může na všechno zapomenout a bavit se s přáteli.

Bíle nahozené zdi hřbitova sv. Rocha se zvedaly jako obrana před zmarem okolních ulic. Kovovou tepanou bránu hlídali andělé a u chodníku stál poslední model lexu.

Chastity doufala, že je Susanin. James zaparkoval za ním a vystoupil.

„Tohle je nádherný malý hřbitov,“ vykládal nadšeně.

Měl pravdu. Byl úpravný, plný klasických květy ozdobených neworleanských hrobek, korunovaný úzkou bílou kaplí vzadu.

V kapli byla nepříjemná tma. Chastity se to vůbec nezamlouvalo. Jen pár oken, vysoké zdi, žádný vzduch, vtělení hesla klaustrofobní. Uvnitř byly čtyři lavice a skleněná rakev s umučeným Kristem.

Nejpodivněji ovšem působil postranní výklenek. Vedla do něj zavřená branka. Výklenek byl klenutý a vzadu měl zamřížované okno. Po dešti navlhly stěny a malba se odlupovala. Čpělo to tu zatuchlinou.

Ale bylo tu ještě něco jiného. Záplava nejrůznějších předmětů jako na bleším trhu, upomínky od těch, kdo se obrátili na podivného světce, který něco dá, ale také si něco vezme.

Místnost přetékala pachem zoufalství.

„Kde je?“ zeptala se Chastity a nemohla se dočkat, až bude pryč.

„Vidíš tu armádu andělíčků na podlaze?“ zeptal se James, oči upřené na cosi vzadu v kapli. Chastity se na ně nechtěla ani podívat, na žádné andělíčky, ani na některou z těch hrozných soch.

Stály tam namačkaní jako cestující v kupé druhé třídy.

Svatý Roch, jak hádala, zachmuřený muž se psem. Pak nějaká velká žena v černém, která připomínala Kate Smitovou. A svatá Lucie.

Ale zůstal tam jen jeden andělíček. Opuštěný uprostřed prachu a špíny.

„Nevidím…“

Pak uviděla. Na zemi, za sochami.

Hromada křidélek. Hromada andělíčků na sobě, kteří se leskli v paprscích slunce, dopadajících dovnitř oknem.

Chastity chtěla instinktivně utéct. Stačil jí jen letmý pohled, aby poznala, že s nimi něco není v pořádku. Jsou na špatném místě, kam by je žádný prosebník nedal.

A pak uviděla tu botu.

Nohu.

Vyčuhující zpod buclatých cherubínků, nohu, která nepatřila žádné soše.

Najednou si to uvědomila. Ten povědomý zápach rozkladu. Tentokrát jí ale bylo jasné, kde se tu bere.

„Jamesi?“

„Líbí se ti ty sochy?“ zeptal se, aniž by vnímal. „Já mám nejradši tamhle Kate Smithovou. Pořád čekám, až začne zpívat ‚Bůh žehnej Americe‘.“

„Jamesi?“

Tentokrát to musel uslyšet, protože se otočil. Chastity ukázala. Teď už viděla i vlasy, už ne tak upravené, které vyčnívaly zpoza nohou Kate Smithové.

A krev.

Susan Wade Reevesová byla zavražděna a pohřbena přímo před nimi, pod hromadou andělíčků.

KAPITOLA 13

„Věděla jsem, že nemám plýtvat časem a cítit se šťastná,“ poznamenala Chastity.

Uběhly nejméně dvě hodiny. Slunce vykouklo zpoza mraků a teď pražilo na policejní vozy, které zablokovaly St.

Roch Avenue. Místo činu bylo ohrazeno žlutou páskou.

Vyšetřovatel prosektury přišel a odešel a policisté se nyní snažili ze změti asi tisíce různých artefaktů, které zaplňovaly malou kapli, získat nějaké důkazy.

James kouřil další cigaretu.

Susan někdo střelil do obličeje. Zmizela její kabelka, hodinky a mobilní telefon. Její vůz čekal na odtažení.

Hlídač ji, samozřejmě, znal. Susan sem chodívala celé roky. Dokonce tu jednou nechala andělíčka. Hlídač se ale dušoval, že ji neviděl od chvíle, kdy ráno v osm otevřel bránu.

Chastity bylo nanic. Ne kvůli mrtvému tělu. To byla součást její práce. Jakmile zjistila, že je to Susan, vběhla do niky, protáhla se kolem světců a klekla si, aby jí zkontrolovala puls. Žádný nenahmatala. Ohodnotila stav poranění, jako to dělala na ARO.

Nedošlo k žádnému zřetelnému souboji a Susan neměla na rukou ani na nohou známky zápasu. Oblečení měla upravené. Nikde natržené, všechno na svém místě.

Susan byla vyděšená.

Někdo ji strčil na zeď. Ve vlasech a na zádech měla stopy omítky a prachu. Na zdi bylo zřetelné místo, kde se odrazila kulka poté, co jí prošla mozkem. Okraje rány byly černé, což znamenalo, že byla střelena z bezprostřední blízkosti.

Ba co hůř, na tom, co jí zbylo z levé tváře, se našel jasný otisk ústí hlavně. Kůže se utrhla v téměř dokonalém půlkruhu.

Ten někdo Susan střelil, ale to mu nestačilo. Zahnal ji ke zdi a zatlačil jí zbraň zprudka do obličeje a to tak urputně, až kolem vznikly pohmožděniny.

Vrah u ní stál tak blízko, že mohl vidět, jak se jí rozšířily zorničky strachy. Mohl cítit její pot, slyšet přerývavý dech.

A pak, za přihlížení těch chladných světců z kamene, stiskl spoušť.

Susanina tvář byla pryč, od rtu k uchu. Zadní část hlavy měla na kaši, oči dosud hleděly do prázdna v ohromeném tichu.

Byla zastrčená za sochy a pohřbená pod andělíčky. A jednoho jí, jako podtržení celého aktu, někdo postavil přímo doprostřed čela.

„Prosím,“ obrátila se Chastity na detektiva z oddělení vražd Pátého okrsku, když dorazil. „Jen si promluvte s detektivem Gilchristem z Osmého. Ví, že hledám sestru.

Myslím, že mi slečna Reevesová chtěla sdělit nějakou zásadní informaci.“

Detektiv, unavený a otupělý chlapík středního věku, si zjevně nehodlal komplikovat život víc, než bylo nutné.

„Chcete mi říct, že slečnu Reevesovou zavraždili kvůli nějaké klinice umělého oplodnění.“

„Ano, má to s tím něco společného.“

„A nemá to nic společného se skutečností, že tohle je místo, kde by běloši neměli ani zastavit u chodníku?“

Přešlápl na zjevně bolavých nohách. „Už deset let dělám v oddělení vražd, paní. Ještě jsem neviděl, že by někoho zabili kvůli nějakému komplotu. Ne v týhle části města. Když hledáme pachatele, obvykle je ta nejjednodušší odpověď ta správná.“

I jeho ryšavý policejní knír byl propocený.

Chastity se napřímila. „Promluvte si s detektivem Gilchristem. To je všechno, co od vás chci.“

Nedokázala uvěřit jeho verzi. Gangster by Susan Reevesovou mohl zastřelit. Mohl by jí ukrást kabelku a prsteny. Mohl by ji vyděsit i pokusit se ji zakrýt čímkoli, co bylo po ruce, aby ji nenašli příliš snadno. Chastity si ale nemyslela, že by ztrácel čas umísťováním andělíčka přesně doprostřed jejího čela tak, aby na něj hleděly její zírající oči.

Co jí chtěla Susan Reevesová říct? Mohlo by to někoho ohrozit?

Seděla tam a dívala se na své ruce. Překvapeně si uvědomila, že se jí třesou. Žaludek měla na vodě a hlava se jí div nerozskočila. A znovu cítila Jamese. Jeho výrazný a dráždivý odér, který s ní dělal hrozné věci.

„Co když se na to vykašlem,“ navrhl James, ale nepodíval se na ni. „Dáme si dobrý ya-ya, jak navrhovala Tante Edie.“

„Ne, díky. Už jsem nějakou dobu neměla publikum.“

Zasmál se. Ona ne.

Susan Reevesová přišla ke svatému Rochovi prosit o dítě.

Dal jí dcerku.

A pak si zjevně něco vzal.

Chastity už se třásla celá. „Půjdem?“

„Nemůžeš se dočkat, až si promluvíš se švagrem?“

„Nemůžu se dočkat, až odsud vypadneme.“

„Slečno Byrnesová?“ oslovil ji detektiv, který došel zpátky k nim. Doufala pro jeho dobro, že už mu brzy skončí směna.

Zjevně mu došlo palivo. „Kdy jste naposledy mluvila s obětí?“

Nepohnula se. „Asi v devět včera večer.“

„Mhm.“ Detektiv kývl a zapsal si něco do notesu. „A sem jste dorazila kdy?“

„Asi dvě a půl minuty předtím, než jsme vám volali.“

Další přikývnutí. „Takže kolem poledne, ano?“

Chastity už se na něj nechtěla dívat, místo toho zašmátrala v kabelce a sevřela rozechvělou rukou sametový váček. Ucítila znovu pach té kaple.

Pořád lepší než chlor.

Ale ne o moc.

„Asi v poledne,“ odpověděl za ni James.

„Neviděli jste ani neslyšeli nic neobvyklého?“

Zahrnuje se do „neobvyklého“ i mrtvé tělo?

„Ne,“ řekl znovu James. „Nic.“

„A vy jste neviděl nikoho dalšího, kdo by dnes vešel do kaple na hřbitově?“ otočil se detektiv na hlídače.

Mužík sebou trhl. „Ne. Já… Ne. Zrovna jsem opravoval jednu hrobku tamhle vzadu. Je mi líto.“

Chastity tam dál jen seděla. V duchu měla velmi ošklivý pocit, že mohla smrti Susan Reevesové nějak zabránit.

Detektiv odešel za ostatními a po chvíli se vrátil. „Už můžete jít,“ oznámil jim a zavřel notes. „Vaše telefonní čísla mám.“

Hlídač vyskočil, jako by byl na pružinu. James s Chastity se pustili k východu mnohem vyčerpaněji.

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

James se trochu pousmál. „Nemám tohle říkat já?“

Dala si kabelku na rameno. „Jedem ke Kareeně.

Potřebuju trochu zelených zdí a kafe.“

„A další hurikánový zpravodajství.“

Zavrtěla hlavou. „Nepomáháš mi, Jamesi.“

„Ale pomáhám,“ řekl a došel k ní.

Položil jí ruku na rameno. Byl to jen dotek, nic víc.

Prchavý kontakt. A přece se otočila, jako by ji uhodil. Srdce jí bušilo jako splašené. Málem přistála na zemi, jak rychle se obrátila.

James na ni zíral, jako kdyby se právě proměnila v mlhu.

„Ne –“ Chastity zoufale zalapala po dechu. Znovu zavrtěla hlavou. Potlačila nutkání zvracet. „Promiň. Já jenom…“

Pochopil. „Nemáš ráda překvapení.“

Pokusila se usmát. „Ne taková.“

Ruka na rameni, závan horkého dechu na šíji. Krok do tmy.

Do vody. Nedokázala mu to vysvětlit, ani aby ho uklidnila.

Ale jen kývl a dal ruku pryč. „Nikdy se k tobě potají nepřikradu.“

Do pekla s tím, soucit v jeho očích ji málem dorazil.

Tak jen břitce kývla, poděkovala mu a vyšla zpocená ze hřbitova.

Kam jde?

Nemůže ji pořád sledovat. Nemá čas čekat.

Sílila v něm touha jednat, něco udělat, očistit se jí.

Protože ona ví.

Ví, kde je ta druhá. Ví, ale neřekne to, dokud ji nepřinutí.

Nemá čas.

Ví, že ho sledují. Viděl to. Ví, že ho brzy chytí, brzy.

Jak se zdá, jsou stejně netrpěliví jako on. Možná i víc. Viděl, co udělali, a oni to zjistí.

Poznají to a pokusí se ho zastavit.

Na tom nesejde. Záleží jen na tom, aby tohle dokončil.

Čubka.

Děvka.

Kurva.

Detektiv Dulane seděl a hltal hamburger, než se vydá na výslechy. Tak ho zastihl telefonát z prosektury.

„Chtěl jsi něco ohledně té plovoucí mrtvoly?“ zeptal se doktor Ross.

Dulane odložil hamburger a zalistoval ve spisech na stole.

Našel poznámky o mrtvé ze slepého ramene.

„Jenom jsem chtěl mít jistotu,“ řekl. „Udělali jste kompletní pitvu?“

Ross zafuněl. „Nemusíš se ptát. A dobře, že jsem to udělal. Teda dobře pro někoho, ne pro tu holčinu tady u nás.“

Dulane zpozorněl. „Copak?“

„Máš rád svatýho Judu?“

Dulane přestal zkoumat listiny před sebou. „No, asi je to prima chlapík. Proč?“

„No tak naše mrtvolka s ním měla dost důvěrnou známost.“

„Jak intimní?“

„Dost intimní, kdybych nebyl tak dobrej patolog, myslel bych si, že ho chtěla porodit.“

Dulane vykulil oči. „Svatýho Judu?“

„Jeho dvaceticentimetrovou repliku. Není to ta holka, co byla oblečená za jeptišku?“

„Údajně.“

„No tak na její známosti se svatým Judou není nic údajnýho.“

Než se Dulane spojil s Gilchristem, aby ho informoval, policisté z Jeffersonovy překřtili mrtvolu ze slepého ramene na Judy na počest svatého Judy. Soška byla odeslána k prozkoumání jako důkaz a Judy se vrátila do chladícího boxu, aby tu čekala na identifikaci.

Chastity netrvalo ani pět minut, než si uvědomila, že James v případě rozhovoru s Maxem nebude tak účinný jako při těch ostatních. Max se k němu choval jako k nějakému uklízeči, co porušil sterilní zónu.

„Chceš, aby tu byl, až budeme mluvit o tvé sestře?“

zeptal se nepřátelsky s přimhouřenýma očima.

„V tuhle chvíli toho ví víc než ty, Maxi.“

Přinejmenším už se Max přestal chovat jako turistický průvodce a začal být netrpělivý, nerudný a namyšlený jako správný chirurg.

„Susan Reevesová je mrtvá, Maxi.“

Zarazil se v půli cesty do kuchyně, tvář naprosto bez výrazu.

„Kdo?“

„Susan Reevesová. Vyrůstali jste blízko sebe. Byla zákaznicí Arlenovy kliniky. Zavraždili ji.“

Max zůstal na okamžik stát, jako by si informaci překládal z jiného jazyka. „Susan? Susan lesbička? Je mrtvá?“

To Chastity vyrazilo dech. „Cože?“

Max jen mávl rukou. „Tak si Susan sama říkala. Jak to myslíš, že je zavražděná?“

„Měla se s námi sejít a říct nám něco o Faith. Někdo ji zabil.“

Max se dostal do kuchyně, kde se sesul na jednu ze židlí.

„Nerozumím.“

Chastity ani James se neposadili. „Ani já ne, Maxi. Ale potřebuju se od tebe dozvědět víc o té klinice. O tom, co tam Faith dělala. O všech a o všem.“

Vzhlédl. „Myslíš, že ta klinika…“

„Myslím, že ta dívka, co ji našli ve slepém rameni, byla taky dárkyně vajíček.“

Okamžitě se napřímil. „Cože? Kdo?“

„Dívka jménem Willow Tolliverová. I ona zmizela.

Znal jsi ji?“

Vypadal zmateně, užasle. „Ne. Ne, to jméno mi nic neříká. Vypadala… Jako Faith?“

„Byla jí dost podobná.“

Upřel pohled na žulovou kuchyňskou desku. „Zjistilas toho hodně.“

„Ale ne dost. Nenapadají tě další jména? Někdo, o kom by Faith mluvila, nebo pozvala na návštěvu, volala mu?

Jediné jméno z kliniky, které jsme našli v jejím adresáři, bylo Susanino.“

„Vážně? Čekal bych, že zůstala v kontaktu aspoň s některými z těch lidí. Tolik to pro ni znamenalo.“

„Neříká ti něco jméno Frankie Mae?“

„Frankie… Frankie. Ne. Vzpomínám si jen na Eddieho, ale žádného Frankieho.“

„Ano, Eddie Dupre. Dělá na klinice embryologa. Viděl jsi ho někdy?“

„Ne, ale samozřejmě jsem si prověřil jeho doporučení, když se Faith rozhodla pro dárcovství. Prověřil jsem každého z té kliniky a všichni dopadli na jedničku.

Nedovedu si představit, že by s nimi něco nebylo v pořádku.“

„Dvě ženy spojené s klinikou jsou mrtvé, Maxi.“

Nepřítomně přikývl. „Ano. Ano, chápu. A kdo má být ten Frankie?“

„Ta Frankie. Řidička taxíku. Také klientka kliniky.

Někdo se domnívá, že viděl Faith nasedat do jejího taxíku to páteční odpoledne, kdy odcházela z Gallatoire’s. Určitě nemáš o Faith žádné další informace?“

„Ne. Snažil jsem se nad tím přemýšlet, ale nenapadá mě, kde by ještě mohla nějaké osobní údaje mít. Její věci už jsi přece prošla, ne?“

„Ano. Všechno, co jsem našla. Bez úspěchu.“ Snažila se uklidnit a soustředit se. „A co tvoje papíry, Maxi? Vadilo by ti, kdybych se podívala i na ně?“

Zmateně vzhlédl. „Kvůli čemu?“

„No, platíš účty. Možná by se něco našlo na výpisu z jejích platebních karet, na telefonním účtu. Dálkový hovor.

Opakovaná čísla. Něco takového.“

„Ale o tom bych věděl…“

„Nemusel bys.“

Další odmlka. Váhání. Pak, prudce jako vždy, Max vstal.

„Jistě. Když je to potřeba.“

Vyšel z kuchyně.

Dovedl je kolem těch děsivých pohovek do přední části domu ke dveřím, které byly předtím zamčené.

Vlastně ještě pořád. Max vytáhl svazek klíčů a sehnul se.

Chastity se za ním nejistě zastavila.

„Ty si zamykáš pracovnu?“ zeptala se.

Už tak to byl dlouhý den. Chtěla jet domů.

„Zvyk,“ konstatoval Max a otočil klíčem. „Když byli kluci malí, pokaždé mi udělali ve věcech hrozný nepořádek.“

Otevřel a Chastity vešla. James zůstal v hale.

Max hledal potřebné dokumenty, zatímco se ona dusila pachem chloru a levandule.

„Tak tady to je,“ řekl po chvíli. „Mobil.“

Podal Chastity výpis. Snažila se soustředit na telefonní čísla.

„Mohl bys označit ta, co znáš?“ zeptala se. „Já bych obvolala a prověřila zbytek.“

Potřebovala najít nějaký vzorec.

„Jistě,“ přikývl Max a vzal jí výpis z ruky dřív, než se na něj mohla pořádně podívat. „Ale poznávám všechna.

Jediné, které se tu hodně opakuje, je Chuckovo. Od té doby, co vaše matka zemřela, volal hodně často.“

Chastity začalo zvláštně zvonit v uších.

„Chuckovo?“ zopakovala hluše.

Max vzhlédl. „Ano, Chuckovo. Tvého otce.“

Chastity zamžikala. Uvědomila si, že se zase třese.

„Ne,“ prohlásila s jistotou. „To je nesmysl.“

„Jak to myslíš?“

„Nemohl volat. Faith by s ním nepromluvila.“

Max se zasmál. „Nepromluvila? Chastity, on je tu celou dobu, říkal jsem ti, že Faith má otce moc ráda.“

„Tady? Tady kde?“

„No bydlí tady. V New Orleans. Copak jsi to nevěděla?“

Hlasitější. Zvonění bylo hlasitější. Srdce jí bušilo jako kladivo do kovadliny.

„Myslel jsem, žes říkala, že je mrtvý,“ ozval se za ní tiše James.

„Já chtěla…“

„Podívej,“ řekl Max a vzal cosi ze stolu. „Vidíš? Tohle je ze slavností Mardi Gras.“

A tam byl. Usmíval se. Šedovlasý, výrazné rysy, pohledný. Měl vrásky a lehce zažloutlou pleť, jako by dlouho nebyl na slunci.

Charles Francis Byrnes.

Usmíval se na fotografii, kde držel Faith kolem ramen.

Chastity zalapala po dechu. Ucouvla. A pak udělala to jediné, co mohla.

Začala se smát.

Smála se a smála, dokud ji někdo neposadil a nestrčil jí hlavu mezi kolena.

KAPITOLA 14

Chastity vystoupila z taxíku na Bourbon Street. Všude kolem blikaly a svítily neony nad vchody do nejrůznějších klubů, kde kdysi hráli dobrý jazz nebo blues, dnes vystřídané cover verzemi špatného rocku.

Zaplatila taxikáři a zamířila na chodník. Nohy ji bolely z deseticentimetrových podpatků, síťované punčocháče se jí zařezávaly do zadku. Kožená minisukně, kterou si vypůjčila z Kareenina šatníku, jí sotva zakrývala rozkrok.

Vydržela celý den. Od chvíle, kdy ji James vysadil u Kareeny, nepromluvila ani slovo o tom, co se odehrálo u Maxe, ale ruce se jí třásly natolik, že si stěží dokázala odemknout.

Vydržela tak dlouho, než se jí podařilo dostat Kareenu z domu, aby i ona mohla vyrazit za svým.

Déle už to vydržet nedokázala.

V duchu se jí neustále promítaly scény ze soudní síně.

„Můžete nám vlastními slovy, slečno Byrnesová, popsat, jaký byl váš vztah s otcem?“

Tentokrát svědčila Hope. Faith už vypovídala. Nazvala Chastity lhářkou. Chastity ani nečekala, že by Hope řekla něco jiného. Koneckonců, ta chtěla mít jen klid. Seděla tam, shrbená, jako by doufala, že ji nikdo neuvidí, ruce semknuté v klíně. Oči měla sklopené, příliš vyděšená otcem, než aby se na něj dokázala podívat.

Ještě než Hope promluvila, Chastity si myslela, že její sestra využila poslední zbytky odvahy k tomu, aby vůbec dokázala dojít k té židli.

Očividně to tak nebylo.

Hope za celou dobu nevzhlédla. „Všechno, co Chastity řekla, je pravda.“

Ve filmech po takovém prohlášení propukne v soudní síni pozdvižení. Tady bylo slyšet jen ticho. Ohromené zaskočené ticho.

A zaúpění Hope.

Uprostřed 400 bloků na Bourbon Street našla saloon Big Dawg. Z reproduktorů vyhrávali ZZ Top a žena za pultem vypadala jako opotřebovaná sestra herečky Carol Channingové. Letitá vrásčitá ňadra měla zvednutá do neuvěřitelné výšky červeným korzetem, velké modré oči lemovaly lesklé modré stíny.

„Dáš si něco, zlato?“ zeptala se.

Chastity se vzpamatovala. „Každopádně,“ přitakala.

„Něco strašně alkoholického v tom největším kelímku s sebou, co v New Orleans máte. Jo, taky jedny tyhle korálky.“

Dostala korálky a navlékla si je na krk. Do ruky jí vtiskli koktejl Hurikán. Když pořádně upila, konečně se cítila náležitě připravená. Vyšla ven a vstoupila do vedlejšího vchodu obytného domu. Vyšla po schodech do třetího poschodí.

„Jamesi, otevři,“ nařídila a zabušila na dveře z překližky.

Třetí patro. Dokonalý výhled.

James otevřel jen v boxerských trenýrkách. Chastity si myslela, že je připravená na rozsah Jamesových starých ran.

Nebyla si ale jistá, jestli byla připravená i na zbytek.

Byl urostlý jako býk. Silná pevná stehna, trup plavce. A samozřejmě tetování, vysoko na pravém bicepsu. Doma vyrobené, obscénní a výstřední. Požární hadice jako falický symbol.

Chastity se zazubila. „No páni,“ řekla a vešla.

Ucouvl do obývacího pokoje a nechal ji projít. „Říkal jsem si, kdy se objevíš.“

Zastavila se a přejela mu prstem po hrudní kosti, těsně vedle nejhorších popálenin. „Nechceš snad tvrdit, že je do mě tak vidět, požárníku?“

Ani se nepohnul. „Tak trochu jsem tohle čekal. Ano.“

Vzdychla a začala přecházet po místnosti. „Ty teda víš, jak děvče ranit.“

Než zavřel, nahlédl do chodby. „Kde je Kareena?“

Chastity mávla rukou. „Ále, má rande. Nechtěla jsem jí to pokazit.“

„Takže neví, co se dneska stalo.“

„Zmeškala by rande. To jsem nemohla dovolit.“

„Nejsou tohle její věci?“

Chastity se zatočila kolem dokola. „Má skvělej vkus, co?“

Dřív než ji James mohl odradit, hodila kabelku na podlahu a začala procházet místnosti.

Byly tu dva pokoje, kuchyňský kout a malá koupelna.

Stará hnědá pohovka, tři velké zelené polštáře volně po podlaze, hi-fi věž, stůl pro dva a kovové židle. Na podlaze v ložnici ležela matrace a v oknech do ulice vlály obyčejné záclony.

Nic z toho Chastity nepřekvapilo, byl to klasický byt svobodného chlapa. Zato ji překvapil strop v ložnici. Strop, na kterém byla přímo dokonale vyvedená noční obloha, protkaná souhvězdími v přesném pořadí. Jako by tu vůbec nebyla střecha.

Chvíli jen užasle stála ve dveřích. „Nevěděla jsem, že jsi romantik.“

„Jezdil jsem na vandry.“

Stál za ní, u dveří do ložnice. Oknem sem pronikal hlas Bruce Springsteena.

„No, požárníku, slyšela jsem, že bys rád nějaké ya-ya.“

Zdálo se jí, že vzdychl. „Chceš mluvit o svém otci?“

Otočila se k němu s bušícím srdcem. „Ne, nechci mluvit o otci. Chci to, co dneska v noci dostává Kareena.“

Stál tam, v boxerkách, a podél těch děsivých jizev se táhly stíny. Neusmíval se. Chastity chtěla, aby se usmál.

Chtěla hluk, horko a pořádnou soulož. Natáhla se a položila mu ruku na levé rameno.

„Nemáš to i na těch důležitých místech?“ zeptala se.

Jizvy se mu táhly po celém boku, od lícní kosti po stehno.

Červené, syrové, různých odstínů.

„Myslel jsem, že tvůj otec je mrtvý,“ řekl.

Zasmála se. „Ne. Jenom jsem chtěla, aby byl. Namluvila jsem to sama sobě.“

Jedině tak se jí podařilo zůstat příčetná.

„Byl tu celou dobu?“

„Byl ve vězení. Patnáct až dvacet pět.“

Nikdy nevěřil, že ho odsoudí. Dokonce ani když ho odváděli v poutech. Ohlížel se na své dcery, jako by byl Johanka z Arku, která kráčí na popravu. Matka plivla Chastity do tváře.

„A když ho pustili?“ zeptal se James. „Co bylo pak?“

Začala znovu procházet bytem. „Předpokládalo se, že zmizí a nebude nás víc obtěžovat. Nebo spíš mě. Faith to zjevně jako obtěžování nepřipadalo.“

Znovu nemohla dýchat. Kdyby se totiž nadechla, ucítila by Jamese, a kdyby ho ucítila, musela by ho povalit na zem.

Potřebovala to. Okamžitě. Zpoceně, rozpáleně a zběsile.

Najednou si připadala jako malá holčička a Bůh. To nenáviděla ze všeho nejvíc.

„Pojď sem,“ řekl tiše.

Zasmála se hrdelním tónem. „Bylo načase.“

Došla k němu, vrhla se mu do náruče a on ji objal.

A pak zůstal stát.

Zvedla bradu, aby ochutnala polibek století. James se jí vyhnul jako profesionál.

„Co to má být?“ dorážela na něj. „Zenový sex?“

„Šššš.“

Objímal ji. Položil si jí bradu do vlasů, aby na něj nedosáhla ústy. Objímal ji tak pevně, že cítila zjizvenou tkáň. Cítila jeho sílu.

Past.

Najednou se jako o život snažila odtrhnout.

„Co to děláš?“ ptala se a škubala sebou jako v záchvatu.

„No tak. Jsem ochotná odhodit všechnu opatrnost. Jsem připravená vyhodit tvoje boxerky z okna. Co to s tebou je?“

James se ani nepohnul. Jen ji objímal. „Tohle pro tebe ještě nikdo neudělal?“

„Ne, když ho nechtěl vykouřit. Pusť mě!“

Došel s ní k pohovce a posadil ji na ni, pořád v pevném obětí. „Ne.“

Nevěděla, co má dělat. Cítila se jako pták chycený v síti.

Věděla, že jí srdce exploduje. Bylo jí do pláče a k čertu s tím, ona nikdy před nikým nepláče. Před nikým.

„Pusť mě.“

„Za chvíli.“

„Říkal jsi, že chceš sex!“ Ječela. Věděla to. Nemohla si pomoct. „Co má tohle, krucinál, být?“

„Sex si dáme, až to bude pro zábavu, sestři.“

„Sex není nikdy pro zábavu, požárníku.“

„Ne, jenom tys ho nikdy pro zábavu neměla. Sama jsi mi to řekla.“

Třásla se tak, až měla strach, že se rozpadne.

„Nemůžu…, neponižuj mě takhle.“

„To je útěcha,“ řekl jí tiše do vlasů. „Normální lidi to tak dělají v jednom kuse.“

Hystericky se zasmála.

„Já vím. Když to někdo poprvé udělal pro mě, jednu jsem mu natáhl.“

Pokusila se odtrhnout, ale nepustil ji. „Tys jednu ubalil Kareeně?“

Uchechtl se. „Jo. Poprvý, když mě uviděla po těch popáleninách. Nesnesl jsem, aby se mě někdo dotknul. Ne že to bolelo. Ale…“

Nikdo nechápal lépe než Chastity. „Jasně.“

„Ale znáš Kareenu.“

„Jo, znám Kareenu.“

Kareena se dotýkala, hladila, léčila celou svou bytostí.

Najednou si uvědomila, že se zklidnila. Že už se nesnaží vytrhnout. Chvilku si myslela, že to dokáže. Že si dovolí nechat se chlácholit jako normální člověk. Pár okamžiků bez hnutí držela.

Vtom se panika vrátila, ostrá a oslepující. Srdce jí bušilo jako splašené a dokázala myslet jen na útěk. Jakmile James polevil v ostražitosti, vymrštila se jako katapult.

„Díky, požárníku,“ vydechla a zakymácela se na vysokých podpatcích, jak se snažila najít rovnováhu.

„Vážně. Ale už musím.“

James vstal. Chastity ucouvla.

„Můžeš zůstat,“ nabídl jí. „Mám kabelovku.“

Ještě nikdo jí neřekl nic tak milého. „Jenom bych si kupovala něco, co si nemůžu dovolit,“ zasmála se rozechvěle.

„Tak tě odvezu ke Kareeně.“

„Nejsi jediný taxík ve městě.“

„Chaz…“

Podívala se na něj. Oči se mu leskly. Potlačila nový nával chtíče a ještě horší příval hanby, protože k ní vždycky přicházely ruku v ruce.

„Neboj se, požárníku. Chtěla jsem jít jenom sem, kde je bezpečno.“

Suše se usmál. „Ne tak bezpečno, jak bys myslela.“

Také se usmála, protože samozřejmě cítila, jak předtím ztvrdl při pouhém objetí. „Do hajzlu, Jamesi,“ vzdychla.

„Ale je, navzdory zákonům fyzické povahy. Promiň.

Neměla jsem tě tak využívat.“

Neměla se mu tolik odhalit.

Pokrčil rameny. „Nechceš si někam vyrazit, když už jsi na to oblečená? Chvilku počkej a můžem zajít dolů na Frenchmen Street.“

Otočila se, vyrazila ke dveřím, pak se zastavila. „Víš, je to fakt trapný. Člověk dosáhne určitýho věku a myslí si, že konečně dozrál. Jenže pak uvidím v jeden den mrtvou ženskou, po které zbylo dítě, které je groteskní shodou okolností má neteř, a čerstvou fotku otce a co udělám? Tak vidíš, požárníku, je na tom něco zralýho?“

„Ptáš se špatnýho člověka, sestři. Sám mám trauma z parkovacích míst.“

Zazubila se. „Počkám na tebe dole.“

Přikývl. „Řekni Carol, aby ti dala jeden Hurikán na mě.“

Zasmála se. „Vážně se jmenuje Carol?“

„Jo. Dřív dělala striptérku. Teď jí patří Big Dawg. Taky dělá skvělou kuřecí polívku.“

Chastity kývla a otevřela dveře. Pak udělala něco neuvěřitelně sentimentálního: otočila se a políbila Jamese přímo na jeho zjizvenou tvář. Vzápětí odešla.

Stála před vchodem do Jamesova domu a sledovala kolemjdoucí. Najednou ucítila na lokti něčí ruku. Poznala, že není Jamesova. Ani Superman by se nepřevlékl tak rychle. Chtěla se otočit, když do ní ten kdosi tvrdě vrazil.

„Hej!“ rozkřikla se a chtěla se obrátit. „Co to děláš?“

Útočník ji popadl a zatlačil do uličky mezi domy.

Snažila se neupadnout. Ve světle lamp zahlédla na okamžik jeho tvář. Zalapala po dechu.

„Proboha. Co tady děláš?“

Byl to Lloyd Burgard.

Pomatený Lloyd v obleku a kravatě, s bezchybným účesem. „Zmlkni,“ nařídil jí.

Pak s ní udeřil o zeď.

„Už nemůžu čekat… Ani chvíli,“ sípěl. „Musíš mi to ukázat.“

Chastity si odřela ruce o cihly a vymkla si v těch zatracených botách kotník. Navíc se polila Hurikánem.

Rychle začala uvažovat, i když to nebylo snadné, protože ji v posledních dnech zaskočilo příliš mnoho překvapení a za posledních pár hodin vypila příliš mnoho alkoholu.

„Ukázat ti co, Lloyde?“ zeptala se a otočila se ke zdi zády, aby mu viděla do očí. „Tvá sestra Lillian tě hledá,“

dodala ještě a snažila se o co nejklidnější přátelský tón.

Lloyd jí na to ale neskočil. „Copak to nechápeš?“ vyjel na ni a zatlačil ji ke zdi. „Uniklas svému trestu. Jak jsi to udělala?“

V uličce to páchlo močí a hnijícími zbytky jídla.

Chastity byla jen kousek od místa, kudy chodili lidé, ale nikdo jim nevěnoval pozornost. Musí se z té uličky dostat.

„Jak jsem udělala co?“ zeptala se.

„Unikla andělům smrti.“

Jen nakrátko její pozornost ochabla. Nebylo by to legrační, kdyby nebyl blázen? Najednou si uvědomila, že jí Lloyd říká něco důležitého, jen zakódovaného v jeho šíleném jazyce.

„Jací andělé, Lloyde?“

Mávl netrpělivě rukou. „Vytáhli tě z toho taxíku. Sám jsem to viděl a děkoval Bohu, protože jsem neměl sílu vykonat ortel sám. Ale ty jsi teď tady. Proč tu jsi?“

„Viděl jsi anděly smrti, jak mě vytahují z taxíku? Kde, na klinice?“

„Tam, kdes prodala své děti do otroctví. Sledoval jsem tě, když ses vracela. Ale oni –“

„Jací andělé, Lloyde? Jak vypadali?“

Chastity se snažila po nepatrných centimetrech přibližovat k hlavní ulici. Lloyd, pohlcen ve svém vlastním světě, si ničeho nevšiml.

„Kam mě vzali, Lloyde? Ti andělé?“

„Do auta. Do stříbrného auta.“

Lexus Susan Reevesové byl stříbrný.

„Neměla jsi na vybranou,“ pokračoval. „Vím to. Bůh na tebe konečně seslal svůj hněv a oni tě odvezli pryč, přímo jim před očima.“

„Komu před očima?“ zeptala se Chastity. Už byla téměř u cíle. Ještě dva kroky. „Lidem z kliniky? Bylo to na Arlenově klinice?“

Zamžikal a zamračil se. „Jasně že ne. Byl to Nový život.“

Chastity zůstala stát. „Nový život? Moje sestra nikdy v Novém životě nebyla.“

„Lhářko! Jak to můžeš říct? Vím to. Viděl jsem tě! Ale teď tě konečně mám a už mě nebudeš dál trýznit!“

Zareagovala jen o vteřinu pozdě. Měla to čekat. Na oddělení traumatologie už potkala hezkou řádku paranoidních schizofreniků. Měla sledovat jeho ruce.

„Lloyde…“

Uviděla nůž. Zaleskl se ve světlech neonů. Vykřikla ze všech sil.

Paží si chránila hrudník. Nůž ji zasáhl do zápěstí.

Snažila se urputně dostat pryč, ale Lloyd ji popadl za druhou paži a nikdo není silnější než šílenec.

Znovu hlasitě vykřikla. Trhl její paží a málem jí vykloubil rameno.

Nikdo ji neslyšel. Byla to Bourbon Street.

Viděla, jak se nůž znovu zvedl, a ucukla. Sjel jí po hlavě a rameni.

Znovu vykřikla. Znovu bodl. Žebro. Klesla na zem, rovnou do loužiček moči v Kareenině kožené sukni. Hlavu si jako dýni rozbila o cihly.

Lloydova silueta byla obklopena světlem neonů jako svatozáří a Chastity se nemohla pohnout.

„Pomsta bude má –“

Najednou se za ním vztyčila hora. Zahlédla stín, ale nedokázala zaostřit.

„Dej to sem!“

Hora se vrhla vpřed a zvedla Lloyda ze země. Chastity konečně zahlédla jeho obličej.

Eddie Dupre.

Kterého hledala celé čtyři dny.

Eddie se otočil k ní, aniž by Lloyda pustil. „Běž domů,“

zavrčel. „Proč nejdeš domů?“

„Sledoval jste mě?“ vymáčkla ze sebe.

„Sledoval jsem jeho.“ Zatřásl Lloydem jako krysou.

„Ohrožoval moje dětičky. Ale ty odsud zmiz, než tě potká něco mnohem horšího.“

Mnohem horšího, než je ležet v moči u Bourbon Street se třemi bodnými ranami?

Začala se smát, ale neužila si to, protože to najednou začalo hrozně bolet. A pak Lloyd sebral sílu a nakopl ji vší silou do hlavy.

Moč na ulici přestala Chastity dělat starosti.

KAPITOLA 15

„Mohla bych se, prosím, osprchovat?“ zeptala se Chastity znovu.

Byla schoulená do klubíčka v jedné z kójí v nemocnici Milosrdných na oddělení ARO. Celá bolavá, pozašívaná a pořád se jí točila hlava po tom kopanci.

„Smrdím jako chcanky,“ kvílela a myslela na to, jak bude Kareena zuřit, až uvidí, co potkalo její koženou sukni.

„To není můj oblíbený parfém!“

„Máš kliku, že nejsi cítit hlínou a kytkama,“ podotkl James, který stál za detektivem Gilchristem.

„Takže vás Lloyd Burgard sledoval až na Bourbon Street, aby vás pobodal?“ zeptal se znovu detektiv, v ruce zápisník a propisku. Měl pomačkaný oblek a vypadal unaveně.

„Prý mě sledoval už několik dnů,“ odpověděla. „Je trochu mimo, myslí si, že jsem má sestra.“

Tohle už měli za sebou. Chastity detektivovi zopakovala všechno, co jí Lloyd říkal. Zdůraznila, že možná viděl únos její sestry. Ovšem skutečnost, že Lloyd je právě ve svěrací kazajce a vříská cosi o soudném dnu, nijak u detektiva nepovzbudila důvěru v Lloydovy pozorovací schopnosti.

„Možná něco doopravdy viděl,“ nedala se Chastity odbýt.

Gilchrist zavrtěl hlavou. „Promluvím si s ním, až dostane sedativa. A i kdyby mluvil, jak poznám, že to je zrovna pravda? Nebo že vaši sestru neunesl on sám?“

Pokusila se zavrtět hlavou, ale okamžitě se s ní roztočila celá místnost. „Ne, to si nemyslím. Mluví jako svědek, ne jako účastník. Vzhledem k rozsahu jeho halucinací bych řekla, že by se rád přihlásil o zodpovědnost, kdyby Faith unesl on.“

„Taky tvrdí, že mu světci New Orleans posílali vzkazy prostřednictvím jeho toasteru.“

Pravda. Ale Chastity potřebovala, aby jí Gilchrist věřil.

Potřebovala, aby všechno skončilo dřív, než se dostane do mnohem horšího maléru.

„Opravdu nechcete vznést žalobu?“ zeptal se detektiv.

„Ne, když jde na léčení. Slíbila jsem to jeho sestře.“

„To bylo předtím, než se pokusil udělat si z tebe ražniči,“ připomněl jí James. Měl na sobě džíny a černé tričko, obojí ušpiněné, jak pomáhal Eddiemu zneškodnit Lloyda.

„Potřebuje se léčit, Jamesi. A co Eddie Dupre?“ zeptala se Gilchrista. „Mluvil jste s ním?“

„Ano. Tvrdí, že sledoval podezřelého. Prý si myslel, že se pan Burgard vloupal do jeho laboratoře a ukradl mu ‚Dětičky‘ a chtěl ho chytit při něčem nezákonném.“

Chastity se zamračila. „To vám nepřipadalo poněkud zvláštní, detektive?“

Gilchrist pokrčil rameny. „Náš Eddie je trochu posedlý sám sebou. Žehrá, že ho na klinice nikdo nebere vážně ve věci bezpečnosti těch… Dětiček.“

„Taky je to přítel mé sestry.“

„Vím. Už jsme to s ním probrali.“

Chastity si udržovala soustředění s velkými obtížemi.

„Ano? A co říkal? Se mnou nechtěl mluvit.“

„Že na jeho párty nebyla a že si prstenu na té mrtvole vůbec nevšiml.“

Chastity chvilku trvalo, než jí to došlo, což jen dokazovalo, jak je na tom bídně. „Mrtvole?“

Gilchrist se zatvářil překvapeně. Nabyla dojmu, že jí to vůbec prozradit nechtěl.

„Ta neidentifikovaná žena ve slepém rameni řeky,“

přiznal nakonec. „S prstenem. Objevilo se hlášení, že ji našli v ulici u jeho domu. Převlečenou za jeptišku. Byla tam na hurikánové párty.“

Chastity zamžikala. „Jeptišku?“

„Je to párty v maskách,“ pomohl jí James a snažil se nesmát.

Střelila po něm pohledem. „Jak to zrovna ty víš?“

Zazubil se. „Děláš si legraci? Je to slavná akce. Pokusil bych se tam dostat, kdybych měl čas.“

Chastity zafuněla a otočila se zpět k ošívajícímu se detektivovi. „Co se stalo po tom, co ji uviděli?“

Pokrčil rameny. „Než dorazil vyšetřující policista, tak…

zmizela. Později se objevila v té bažině.“

„Objevili jeptišku se smaragdem velkým jako kolo od vozu a pak ji ztratili?“

James se uchechtl. „Nemluv tak překvapeně. Nebo se takový věci v St. Louis nestávají?“

Věnovala mu další přísný pohled. „Prověřili jste Willow Tolliverovou, detektive?“

„Nic víc než hlášení o pohřešované osobě. Skladiště, kde se zabydlela, shořelo zhruba v době, kdy zmizela, ale nic uvnitř nebylo. Říkalo se, že odešla domů do Biloxi.“

„Já vím. Ale na Jacksonově náměstí měla přátele. Tante Edii. Nemůžete ji požádat, aby se pokusila o identifikaci?“

Gilchrist zavrtěl hlavou. „Není, co by identifikovala.

Nezbylo dost obličeje, žádné tetování, mateřská znamínka…“

Chastity vzdychla. „A byla už nějakou dobu ve vodě.

Ano.“

„Nuže,“ Gilchrist zaklapl notes. „Dám vám vědět, kdyby se cokoli objevilo.“

„Objevilo? Detektive, od chvíle, kdy jsme se setkali poprvé, zemřela další žena z kliniky a já byla napadena.“

„A máme toho, co to udělal. Co se týče té ženy ze hřbitova, mluvil jsem s vyšetřujícími detektivy z Pátého.

Nikdo v okolí neviděl nic neobvyklého. To znamená, že šlo pravděpodobně o loupežné přepadení, jak jsou i oni přesvědčeni. Zbytek bude zřejmě jen shoda náhod,“

konstatoval a pokrčil rameny. „Přesto je o Lloydu Burgardovi informuji, jen pro jistotu.“

Nebyla to shoda náhod. Chastity to věděla. Všichni se usilovně snaží ignorovat dokonale rozpoznatelný vzorec.

Litovala jen, že ho sama nedokáže rozluštit.

„Budete informovat taky detektiva Dulaneho z Jeffersonské?“ požádala Gilchrista.

„Ano, budu.“

„Vzala sis mý hadry!“ ozval se rozzuřený hlas.

Chastity se okamžitě cítila mnohem hůř. Detektiv Gilchrist toho využil a zmizel jako pára nad hrncem.

„No tak?“ pokračovala Kareena, ruce v bok.

Chastity se nezmohla ani na úsměv. „Myslela jsem, že si užíváš s nějakým Earlem.“

„Užívala bych si, kdybych nedostala asi osm zpráv na pager, že tu ležíš. A v mým oblečení!“ Kareena nakrčila nos.

„Pomočila ses v mým fajnovým ohozu?“

„Ne. Upadla jsem na Bourbon Street.“

Kareena vybuchla smíchy. „Ženská by si neměla brát jehly, když na nich neumí chodit.“

„Jenom jsem vyšla ze cviku.“

„Mohla ses zeptat, víš?“

Chastity se na ni nedokázala ani podívat. Jak by jí měla vysvětlit, co se stalo, když toho odpoledne uviděla fotku onoho šedovlasého elegána? Jak rychle se naprosto normální člověk sesype a skončí jako prostitutka na Bourbon Street.

„Nebylas tam,“ řekla jen. „Mrzí mě to.“

„To teprve bude, jestli mý věci smrděj jako ty. Vypadáš hrozně, holka.“

„Jo, já vím.“

„Nechají tě tu?“

„Ne, ani kdybych odtud měla odejít bosky.“

„To budeš muset stejně,“ informoval ji James.

„Zlomilas Kareeně podpatek.“

Kareena zavrtěla hlavou jako chůva. „Jak Kareena slyšela, mělas zatracenou kliku. Zkusil to hned třikrát.“

Chastity se znovu roztřásla. Pokaždé když zavřela oči, viděla ostří nože, lesknoucí se v neonových barvách.

„Takže koho chceš omrknout dál?“ zeptala se Kareena.

„Až se s tebou přestane točit pokoj a tak.“

Chastity zavřela oči. „Nikoho,“ zašeptala a přála si, aby to byla pravda. „Asi už nebudu prověřovat nikoho.“

Přesně to dělala další tři dny. Ležela schoulená do klubíčka v posteli v Kareenině domě a snažila se předstírat, že se poslední dobou vůbec nic nestalo.

Blížil se hurikán.

Ale na ni čekaly mnohem děsivější věci.

James nebděl u její postele. Místo toho začal hledat Franku Mae Savageovou.

James Guidry byl trpělivý člověk, naučil se to v tvrdé škole. Jakmile mu ovšem někdo záměrně zalhal, bylo po trpělivosti. Zvlášť když šlo o člověka, o němž si myslel, že mu může důvěřovat.

Věřil už jen velmi málo lidem, Frankie ale byla jednou z nich. Poctivá taxikářka, která nekradla, pomáhala starým dámám a vychovávala dobrou rodinu. James si jí vážil.

Jenomže mu lhala.

Zuřil.

A nemělo to nic společného s tím, že jaksi cítil zodpovědnost za tu zdravotní sestru, co přijela do New Orleans. Určitě to nebylo proto, že se ještě pořád třásl, když si vybavil okamžik, kdy vyšel z domu a uviděl, jak se ten pomatený idiot rozmachuje a míří černou botou na světlou hlavu Chastity Byrnesové.

Taková zuřivost patřila minulosti. James se kdysi dávno zapřísáhl, že už nikdy nedovolí, aby se ho zmocnil slepý vztek, kdy člověk jedná, aniž by napřed myslel.

Ovšem jak se zdálo, Frankie Mae neměla chuť se s ním bavit. Hledal ji tři dny. Pročesal stanoviště taxi, otravoval dispečerku v kanceláři, klepal na všechny dveře.

Zmizela.

Beze stopy.

Ani její sousedé, ani šéfové z dispečinku o ní neměli žádné informace. Prostě zmizela, jako by věděla, že ji James bude hledat.

KAPITOLA 16

„Kam jdeš?“ chtěla vědět Kareena.

Chastity na chvilku přestala bojovat s rukávem své jediné slušné hedvábné blůzky. Od útoku uběhl čtvrtý den a stehy ji svědily. Na temeni měla bouli o velikosti baseballového míče a všechno ji bolelo.

Tři dny se snažila nemyslet na sestru, ale nezabralo to.

Namlouvala si, že její otec není naživu, natožpak někde blízko.

Volala své terapeutce.

„Na pohřeb.“

Kareena povytáhla obočí. „Svůj?“

Chastity se konečně podařilo dostat obvázanou ruku do rukávu, i když to bolelo.

„Susan Wade Reevesové.“

Nastala chvíle ticha.

„Vážně?“

„Musím zjistit, co se stane s tou holčičkou. Susan říkala, že ji její matka nechtěla.“

Kareena vypadala zaskočeně. „No tak ty ji rozhodně nemůžeš mít.“

„To vím. Jenom… Cítím, že je tu ještě něco, co potřebuju zjistit.“

„James pro tebe hledá tu taxikářku.“

„Já vím. A nemůže ji najít. Možná na tom pohřbu něco zjistím.“

„A možná by ses měla zeptat svýho táty. Určitě nechceš vědět, kde ho najít?“

Chastity se záměrně soustředila na knoflíčky. „Ne.“

„Musíš si s ním promluvit, děvče. I Tante Edie to říká.“

„Tak ať si s ním promluví sama. Nepřiblížím se k němu, pokud nebudu mít pistoli. Nebo možná nůž. Ne, sekeru, jako Lizzie Bordenová. Potřebuju mluvit s Eddiem Dupre. S

lidmi z Nového života. S policajty. Ne se svým otcem.“

„Je v databázi sexuálních deviantů. Můžem ho najít.“

„Jestli ho najdeš, musím ho zabít.“

Jen při představě, že by ho měla znovu vidět, se roztřásla tak, že si nedokázala ani zapnout knoflíček.

„Ty jsi silnější, děvče,“ řekla Kareena tiše. „Kareena to pozná.“

Chastity se najednou cítila nesnesitelně unavená. Stará.

Její otec je tu. Nestvůra se vyplížila zpod postele a ona se mu musí postavit, přesně jak Tante Edie řekla.

Bože, toužila zalézt do té postele a přetáhnout si deku přes hlavu. Schovat se na dalších deset let. Na dvacet, než bude mrtvá a v bezpečí.

Jenomže v bezpečí by nebyla.

Ne, dokud se mu konečně nepostaví.

To proto se schovávala u Kareeny doma. Ne kvůli bolesti.

Měla strach.

Oslepující a zničující. Strach, že ta nejhorší noční můra začíná nanovo. Že tiché kroky, co slýchala v noci na chodbě, si jdou pro ni.

„Musím na ten pohřeb,“ řekla.

Kareena chvíli mlčela, pak kývla. „Půjdeme všichni.“

Udělali to. James si dokonce skutečně oblékl košili a khaki plátěné kalhoty, Kareena si vzala květované šaty.

Pohřeb byl důstojný, hlasy tlumené, emoce pod kontrolou.

Teprve když se smuteční hosté začali rozcházet k limuzínám, zahlédla Chastity malou světlovlasou holčičku s vykulenýma očima, zamlklou a zasmušilou. V náručí své černé chůvy.

Vypadala zmateně. Chůva plakala.

Nikdo jiný.

„Zatraceně, holka,“ vydechla užasle Kareena. „Už chápu, proč jsi z tý malý tak nervózní. Genetika je dost děsivá věc, co?“

„To je.“

„Co chceš dělat teď?“ zeptala se Kareena.

„Nevím,“ přiznala Chastity. Pořád nemohla odtrhnout oči od Susaniny dcerky.

„Co tu pohledáváte?“ ozval se najednou velitelský hlas zleva. Chastity hned po první slabice uhádla, komu patří.

Byla vysoká a vznešená, bruneta s pážecím sestřihem, zjevně z velmi drahého kadeřnictví. Královna. Měla Susaniny velké modré oči, jen ve starším obličeji, kolem krku povinné perly.

Susanina matka.

„Nemůžete si ji vzít,“ prohlásila žena a došla k nim.

„Nemáte na to právo!“

Chastity zmateně zamžikala. Zjevně si neměla brát ten poslední vicodin.

„Prosím?“

Susanina matka si stoupla těsně před ni a z očí jí šlehaly blesky. „Je to moje vnučka,“ zasyčela. „Je mi jedno, kdo jste, nebo jaká byla vaše role v tom všem. Vzdala jste se svých práv, když jste podepsala smlouvu. Margaret Jane je Susanina dcerka.“

Chvilku to trvalo, ale konečně Chastity svitlo. „Z toho, co Susan říkala, jsem si nebyla jistá, jestli ji chcete.

Margaret Jane.“

„Jestli ji chci? Kdo by ji mohl nechtít? Ale to už jsem vám řekla naposledy, když jsme se viděly.“

„Má sestra,“ řekla Chastity a snažila se zůstat klidná.

„Myslíte mou sestru Faith. Byla za vámi?“

Tentokrát se zatvářila zmateně paní Reevesová.

Prohlížela si ji přimhouřenýma očima, přesně jako stará

dáma, co odmítá nosit brýle. „No jistě, omlouvám se. Ty vaše oči…“

Chastity kývla. „Ano, já vím. Ale nejsem Faith, jmenuju se Chastity Byrnesová. Jsem Faithina sestra.“ Vždycky je dobré zdůraznit základní fakta. „Jsem tu, protože má sestra zmizela a mí přátelé mi ji pomáhají najít.“ Vzala Kareenu a Jamese za loket ve snaze najít oporu. „Tohle je Kareena Boudreauxová, zdravotní sestra z nemocnice Milosrdných.

A tohle James Guidry, její bratranec, který nám také pomáhá.“

Paní Reevesová si je odtažitě prohlížela. „Ale co to má s námi společného?“ zeptala se pak.

Chastity se nadechla a snažila se soustředit. „Říkala jste, že jste sestru viděla. Mohla byste mi povědět, kdy to bylo?“

„Proboha. Přede dvěma týdny? Deseti dny? Nemluvila jsem s ní, chápejte. Jen jsem ji viděla. U Susan.“

Chastity zatajila dech. „Vypadala v pořádku?“

To paní Reevesovou zmátlo. „No to samozřejmě nevím.

Prostě jen přijela. Dovezla ji nějaká mladá dáma.“ Najednou se usmála. „Vlastně jsem si jí všimla jen proto, že ta mladá dáma připomínala Elvise Presleyho. Byla celá v bílém.“

„Susan vám neříkala, proč tu sestra byla?“

Paní Reevesová zamžikala. „Susan měla své vlastní přátele. Já nikdy nevyzvídala.“

Což uťalo konverzaci.

„A teď, pokud mě omluvíte…“

„Paní Reevesová.“ Chastity napřáhla ruku a dotkla se toho luxusního rukávu. „Prosím, je to velmi důležité. Zkuste si vzpomenout. Mluvila jsem se Susan, ale nestihla mi pomoct. Ona…“

Paní Reevesová pořád vypadala odtažitě, jako by Faithin problém neměl se Susan nic společného. Chastity cítila, že je třeba její odpor zlomit.

„Susan se se mnou měla setkat na hřbitově svatého Rocha to ráno, kdy… kdy zemřela.“

Paní Reevesová zatajila dech. „Bylo to loupežné přepadení.“

„Ne, madam. Já si to nemyslím.“

Povytažení obočí. „Myslíte si, že je mrtvá, protože s vámi chtěla mluvit?“

„Obávám se, že je mrtvá, protože měla něco společného se zmizením mé sestry. Také mám opravdu strach, že je sestra ve stejném nebezpečí.“

„Ale proč?“

„To zatím netuším. Vím jen, že byly obě spojené s Arlenovou klinikou. Susan mi něco chtěla říct a je mrtvá.

Navíc věřím, že i další žena, která sestru znala z kliniky, je také mrtvá.

Dokud Faith nenajdu, nebudu vědět, jaké je mezi těmi vraždami spojení.“

Velmi nerada viděla, jak bledá a malá najednou Susanina matka vypadá. Přesto se paní Reevesová ani nezapotácela.

„Susan by nikdy neudělala nic nezákonného. Nikomu by neublížila.“

„To jistě ne.“ Chastity jí podala svou navštívenku.

„Pokud byste si na něco vzpomněla, zavolala byste mi, prosím? Víc nežádám.“

Žena vizitku beze slova přijala a otočila se k odchodu.

„Paní Reevesová,“ oslovila ji ještě Chastity. „Susan svou holčičku moc milovala. Jsem ráda, že ji budete mít vy.“

V očích staré paní se zaleskly slzy. Napřímila se a strnule kývla.

„Ráda bych vám dala i svou navštívenku,“ řekla Kareena tiše a podala jí vizitku. „Pokud bych vám mohla jakkoli pomoct, kontaktujte mě, prosím.“

Chastity měla dojem, že paní Reevesová už toho víc nevydrží. Záda měla tak napřímená, že to vypadalo, jako by se jí měla každou chvíli zlomit páteř. Ale kývla a navštívenku přijala. Poděkovala. A odešla.

„Myslíš, že je šance, aby nám pověděla ještě něco?“

zeptala se tiše Chastity.

„Podle mě už tak řekla víc, než chtěla.“

Chastity kývla. „Asi už můžeme jít.“

James neřekl ani slovo.

„Tak Elvis?“ zafuněla Kareena. „Nebyla s ním i Marilyn?“

„Ale jedna holka, co vypadá jako Elvis, tu je,“ ozval se konečně tiše James. „Je to dárkyně vajíček. Na Arlenově klinice.“

Kareena zůstala zírat. „No to mě podrž.“

„Faith byla za Susan před deseti dny,“ opakovala si Chastity.

„Za Susan, která je teď mrtvá,“ doplnila Kareena.

Právě když vycházely ze hřbitova, prošla kolem nich mladá žena černé pleti. Když však zahlédla Chastity, zastavila se a zůstala zírat.

„Cos jí udělala?“ obořila se na ni hysterickým hlasem.

„Susan ti pomohla a teď je mrtvá.“

Polovina lidí kolem se otočila. Chastity nezaváhala.

Popadla ženu za paži a zamířila s ní do ústraní.

„Jmenuju se Chastity Byrnesová. Jsem Faithina sestra.

Té Faith, která vypadá docela jako Susanina holčička.“

Žena se jí vytrhla a prohlížela si ji. „Omlouvám se.

Spletla jsem se.“

„To je docela normální. Vy jste Susanina družka?“

Další slzy, boj o sebekontrolu. „Jane Brightwellová. Co udělala vaše sestra Susan?“

„Moje sestra zmizela, Jane. Snažím se ji najít.“

Jane ztuhla.

„Nemohly bychom někam zajít?“ zeptala se Chastity tiše.

Jane zavrtěla hlavou. „Ne. Musím rychle k Reevesovým, abych si zajistila místo v životě Margaret Jane, jinak už nebudu mít další možnost. Navíc stejně nic moc nevím.“ Vzdychla a otřela si oči. „Susan se nesvěřovala se vším. I Margaret Jane byla spíš její dítě než moje. Vím ale, že se snažila vaší sestře pomoct. Ji jsem viděla jen jednou.“ Náhle se usmála. Smutně.

„Bože, víte, jak se jí podobáte? Jí a Margaret Jane?“

„Vím,“ přikývla Chastity a snažila se přemoci frustraci, která ji pohlcovala. „Pohled na tu malou mě poslal o deset let zpátky v čase. Ale Jane, neřekla vám někdy Susan, proč sestře pomáhala?“

Tázaná zavrtěla hlavou.

„Zmínila jen jedno,“ řekla. „Kdyby prý bylo na ní, zavřela by tu kliniku umělého oplodnění vlastníma rukama.

Prý využívá ty, kdo se nemohou bránit. Myslím, že to s vaší sestrou nějak souviselo.“

„Arlenova klinika?“

Jane se napřímila. „Jistěže ne. Ti byli báječní. Nový život. Podle mě s nimi měla Faith něco společného. A to něco bylo opravdu zlé. Vím, že o ni Susan měla strach.“

Nový život. Už ten název slyšela v poslední době podruhé. Lloyd Burgard tvrdil, že Faith zmizela právě odtamtud.

A Chastity na shody náhod nevěřila.

„Bála se něčeho Susan sama?“

Tmavé oči ještě víc potemněly. „Minulý týden.

Nemohly jsme se setkat. Volala jsem jí. Říkala, že nemůže mluvit. Že prý se zapletla do něčeho, co se vymyká její kontrole. Prý mi to poví později, až přijde na to, co má dělat.“ Jane se znovu snažila ovládnout. „Jenže už neměla příležitost.“

Chastity vytáhla další navštívenku. „Kdybyste mě potřebovala,“ řekla a vtiskla ji Jane do ruky. „Najdeme sestru a zjistíme, proč Susan zemřela. To vám slibuju.“

Slibovat bylo snadné. Chastity to znala z práce, běžná rutina. Bude vám líp. To přejde. Uděláme, co budeme moct, abychom vaši sestru-bratra-matku-syna zachránili.

Tomuhle slibu však sama věřila.

Jane nasadila poněkud nepřesvědčivý úsměv, ale přikývla.

„A teď už radši běžte bojovat o svou dceru.“

Když Chastity s Jamesem a Kareenou nasedli do taxíku, Chastity se předklonila. „Jak seženeme informace o klinice Nový život?“

Kareena se na ni otočila z předního sedadla, ve tváři nesouhlasný výraz. „Nejsi náhodou unavená, děvče? Právě jsi vylezla z postele.“

„Jsem vyřízená, Kareeno, ale jak to vypadá, potřebuju o té klinice opravdu něco zjistit.“

Kareena jen vzdychla.

„Koho připomínám?“ zeptala se najednou Chastity.

Kareena zamžikala. „Petra Pana?“

„Jdi do háje. Vypadám jako má sestra. Copak jste si nevšimli, kolik lidí se na mě vrhá, protože si myslí, že jsem Faith? Co kdybych zkusila výstřel naslepo a napochodovala do té kliniky? Nemyslíte, že bych mohla vzbudit zajímavé reakce?“

„Takhle?“

„Ne.“ Chastity se rozechvěle nadechla. „Vypadala bych jako Faith. Má celý šatník, který právě teď nepoužívá. A nádherné perly, co leží smutně doma.“

James na ni upřel pohled. „Ty by ses vrátila do toho domu?“

Chastity napadlo, že asi vidí pot, který jí z ničeho nic vyrazil na čele. „Jo, asi budu muset.“

„To se ani nezeptáš jejího manžela?“ podivila se Kareena.

„Nejsem si jistá, jestli mi říká všechno.“

James jí věnoval další pohled. Pak se otočil a nastartoval.

„Jamesi?“ šťouchla ho Kareena do žeber.

„Ano?“

„Naše holčina se vrátila, co?“

„Něco vám ale řeknu,“ ozvala se zezadu Chastity.

„Buďto Faith vypadá vážně dobře, nebo já hrozně. Chápejte, je mnohem starší než já.“

Policii nakonec zavolala Lloydova sestra. Lloyd Burgard strávil poslední čtyři dny na izolaci na psychiatrii, nejprve ve svěrací kazajce, pak pod sedativy, a nakonec, dnes, už jen vyčerpaný a tichý. Každý den, když nekvílel, že má poslání, které musí naplnit, prosil o svůj fotoaparát. Ten přístroj pro něj totiž suploval paměť z období, kdy podléhal sebeklamu.

Sestry nakonec usoudily, že to ničemu neuškodí, a zavolaly Lillian, aby mu fotoaparát přinesla.

Lillian našla fotoaparát ve svém autě v přihrádce na rukavice. V autě, které si musela vyzvednout na policii, protože ho odtáhli kvůli nepovolenému parkování ve Francouzské čtvrti. Znala jeho vášeň pro focení, sama mu dokonce fotoaparát koupila a naučila ho s ním zacházet.

Také kontrolovala, co bratr vyfotil, aby měla představu, co zase prováděl, když byl mimo.

Ten den si prohlížela na displeji fotografie. Slečna Byrnesová, jedna za druhou. Jak jde, jak mluví, jak sedí v restauraci. Viděla ony protestující před klinikou umělého oplodnění, viděla také jakéhosi velkého holohlavého muže.

A nakonec uviděla i tu vraždu.

Samozřejmě kapli poznala. Vždyť byla sama za svatým Rochem a prosila o pomoc pro Lloyda. Nechávala tam květiny a křišťálový růženec svatému kolem krku.

Na fotografii ale byly světcovy nohy. A Lillian neměla pochyby, co za nimi leží.

Proto zavolala policii.

„Je mi to moc líto,“ šeptala nehezkému a zdvořilému detektivu Gilchristovi, který s ní mluvil poté, co Lloyd napadl slečnu Byrnesovou. „Bojím se, že bratr udělal něco hrozného.“

Detektiv se podíval na snímek a vzdychl. Nepochybně to byla Susan Wade Reevesová, zastrčená za sochami svatých jako odpadky. Na podlaze byla krev a její oči zíraly do objektivu.

„I mně je to líto, slečno Burgardová,“ řekl a byla to pravda.

Chastity Byrnesová ho žádala, aby nechal Lloyda Burgarda hlídat dobře dvanáct hodin před vraždou a on ji ignoroval.

Nechtěl se doopravdy příliš zaměřit na zmizení její sestry, byl si totiž jistý, že utekla z domu. Jenže měl přinejmenším dohlédnout na Lloyda Burgarda. Slečna Reevesová by tak nemusela zemřít.

Teď má aspoň odpověď pro slečnu Byrnesovou. Jen doufal, že ji uspokojí a vrátí se domů. Ovšem počítat se s tím nedá.

Koneckonců, její sestra se ještě pořád nenašla.

Klinika Nový život nepůsobila tolik rodinným dojmem, zato byla prvotřídně vybavena po technologické stránce.

Připomínala spíš průmyslový park než zdravotnické zařízení.

Chastity to místo připadalo lákavé asi jako zubařská ordinace.

„Chceš, abychom šli dovnitř s tebou?“ zeptala se Kareena.

„Ty pojď,“ rozhodla Chastity a naposledy zkontrolovala své vzezření a perly v Kareenině zrcátku. „Potřebuju oporu.“

„No, nemusíš mít strach, vypadáš přesně jako tvá sestra,“ ujistila ji Kareena.

Chastity vzdychla. „Taky jsem jako ona cítit.“

Parfém staré dámy. Měla pocit, že se brzy zalkne. Byla unavená, všechno ji bolelo, a když se podívala do zrcátka, uviděla svou starší sestru.

Měla na sobě Faithiny tmavě modré hedvábné šaty, kožené lodičky a perlový náhrdelník. Cítila se jako v pasti.

„Jdeme, ať to máme za sebou dřív, než Faith ty krásný šaty pozvracím.“

„Chceš říct, než tě zavřou, žes jí čmajzla šperky,“

utrousila Kareena.

„Nevzala jsem všechny. Jenom jsem pečlivě vybrala podezřelé kusy, abych je donesla na ocenění. Budou zpátky dřív, než si Max všimne, že zmizely.“

„Ale všimne, když tě chytí v těch perlách.“

„Jestli zrovna teď nemá práci v Novém životě, o čemž pochybuju,“ řekla Chastity, „tak se toho bát nemusíme. Tak jdem.“

Vystoupily z taxi a zamířily ke klinice. Chastity cítila na zádech studený pot. Bylo tu horko, dusno a hluk kvůli dopravní špičce.

Jakmile vešly dovnitř, octly se v jakési technologické oáze. Byly tu světlé dřevěné podlahy, barvy sladěné do hnědé a modré, nábytek moderního designu a z reproduktorů se linula tichá hudba. Oplodnění dvacátého prvního století.

Když tu byla minule, nikdo ji nepoznal. Recepční byla mladá, hezká a poněkud prostoduchá.

Dnes seděla za recepčním pultem další taková, modrooká blondýna. Vzhlédla od časopisu a věnovala Chastity prázdný úsměv.

„Dobrý den. Můžu vám nějak pomoct?“

Nic. Žádné poznání. „Eh, Faith Stantonová,“ řekla Chastity.

Dívka okamžitě vstala. „Och, tak to vy jste paní Stantonová. Všichni o vás měli velký strach. Počkejte chvilku.“

A odešla.

„No, tak to by bylo,“ ulevila si Chastity a zamnula si bolavou šíji. „Tady dělají ty aukce na vajíčka, ne?“

„Jo,“ potvrdila Kareena. „Normální lidi s velkým zadkem a malou pusou tu prostě nemají šanci, co?“

Chastity pokrčila rameny. „Je to zboží, Kareeno. Jako žrádlo pro kočky.“

„Rozhodně bych nerada myslela na svý děti jako na kočičí žrádlo, holka.“

V tu chvíli se rozlétly dveře za recepčním pultem.

„Paní Stantonová, proboha kde jste byla? Vaše klientka se už nemůže dočkat. Měla jste přijít už dávno. Zvlášť když už jste obdržela polovinu odměny.“

Chastity zvedla oči k brunetě, které mohlo být po třicítce.

A byla příliš hubená a příliš energická. Na jmenovce na perleťově šedém laboratorním plášti stálo Mary Websterová, vrchní sestra.

Mary Websterová se jí podívala do očí a na místě se zastavila.

„Vy nejste paní Stantonová.“

Chastity se napřímila. „Ne, jsem její sestra. Chastity.“

Sestra se opravdu rozhlédla. „A kde je paní Stantonová?“

„To se právě snažím zjistit. Už je to téměř čtyři týdny, co zmizela, a jak se zdá, patříte k lidem, kteří ji předtím viděli. Dává tu u vás zřejmě vajíčka.“

„Prodává tu svá vajíčka,“ zabručela Kareena.

Mary semkla nelibě rty. „Je v tom nějaký problém?“

„Kromě toho, že překročila věkovou hranici a lhala o tom?“ nadhodila Chastity.

Reakce byla velmi výmluvná. Vrchní sestra nebyla vůbec překvapená.

„Je mi líto,“ pravila škrobeně. „Náš vztah s klienty je přísně důvěrný. Nemohu vám vůbec nic říct.“

„Ani kdy jste ji viděla naposledy? Nebo jestli působila nějak sklíčeně, vystrašeně? Její vajíčka mi jsou ukradená, slečno Websterová. Ale vypadá to, že ji její manžel nemůže najít.“

Oči slečny Websterové se rozzářily. „No ano, doktor Stanton. Mělo mě to uhodit do očí hned, samozřejmě.“

„Uhodit do očí?“ podivila se Chastity.

„Ano. Mohla jsem to poznat hned, že nejste paní Stantonová.“ Slečna Websterová se vítězoslavně usmála.

„Faith Stantonová sem nikdy nechodila bez manžela.“

KAPITOLA 17

Tentokrát zůstala zírat Chastity. „Prosím?“

Mary Websterová už se neusmívala. „Pokud jste sestra paní Stantonové, měla byste to vědět.“

„Doktor Stanton sem vodil svou ženu?“

„Nikdy nepřišla bez něj.“

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

„Má asistentka s ní mluvila na konci května, aby jí oznámila, že má novou klientku. Čekáme ji už nejméně týden. Byli jsme starostí bez sebe.“

„Ale zdála se být v pořádku?“

„No ano, proč by neměla?“

Max tu byl s ní? Max svou ženu doprovodil na místo, kde prodávali její vajíčka jako zemědělský produkt? Místo, kam Faith možná jela ten poslední den?

„Vyptával se tu na ni doktor Stanton?“

„Jistěže ne. Samozřejmě jsme s ním mluvili. Ale nemá důvod sem bez ní chodit.“

„Popište mi ho, prosím,“ požádala Chastity. „Doktora Stantona.“

Sestra se zatvářila zmateně. „Pohledný muž. Výrazné rysy, šedé vlasy.“

Chastity se najednou špatně dýchalo.

„Kolik je vám let?“ zeptala se sestra z ničeho nic a znovu nasadila úsměv.

Chastity chvíli trvalo, než se vzpamatovala.

„Promiňte?“

„Jste ideální kandidátka, chápejte. Přesně takové genomy hledáme.“

„Ne, děkuji. Nemám zájem.“

„Ani za dvacet tisíc? Vaše vajíčka by se na aukci dozajista na tuto cenu vyšplhala. Jste krásná, a pokud jste příbuzná s paní Stantonovou…“

„Dvacet tisíc?“ ozvala se Kareena. „Dolarů?“

Sestra se znovu usmála. „Přírodních blondýn už moc není.“

„Ne,“ zopakovala Chastity. „Opravdu.“

„Rozhodně bys to mohla aspoň promyslet,“ naléhala Kareena. „Představ si, co by se dalo dělat s dvaceti tácama.“

Chastity se otočila na sestru. „Faith dostávala dvacet tisíc za vajíčko?“

Zjevně tou otázkou překročila míru. „Je mi líto,“

prohlásila slečna Websterová, znovu profesionálně odtažitá.

„Tato informace je samozřejmě důvěrná.“

Víc už z ní nedostaly.

James na ně čekal v autě. „Tak co?“

„Potřebujem něco k jídlu,“ prohlásila Chastity a vlezla si na sedadlo.

„A alkohol,“ doplnila Kareena. „Všimla sis, že ta namyšlená nána nechtěla Kareeniný vajíčka? Nemá vůbec vkus, husa.“

„Tvoje vajíčka jsou určitě úžasný, Kar,“ uklidňoval ji James.

Kareena se uchechtla. „Dali by Chastity za ty její dvacet tisíc. Kareena by spíš musela platit jim.“

„Dvacet tisíc?“ užasl James.

Chastity se musela rozesmát. „Kareeno, slibuju, že kdybych si to rozmyslela, vezmu tě pak na cestu kolem světa. Můžeme teď vyrazit někam, kdy bych si mohla sundat ten Faithin obleček?“

„A taky ke klenotníkovi, aby odhadl ty cetky, co jsi sestře čmajzla.“

„Nečmajzla. Vypůjčila. Vrátím je hned, jak zjistíme, jestli jsou pravý.“

„Tak to radši uděláme co nejdřív. Nebo si Zázračnej Max usmyslí, že si zrovna chce ty perly vyzkoušet, a zjistí, že chybí. A pak už budeš nosit jenom pruhovaný pyžamo.“

Zázračný Max.

„Ne,“ řekla Chastity najednou a napřímila se.

Uvědomila si, že se ještě nepůjde převléknout. „Napřed potřebuju jít do Maxovy ordinace. Kde to je, Kareeno? Víš to?“

Kareena na ni zůstala civět. „Jeho ordinace? To chceš nakráčet k němu a vypadat přitom jako jeho žena?“

„Ano. Chci. Chci vědět, proč mi neřekl o té klinice Nový život.“

Kareena zavrtěla hlavou. „Vsadila bych se, že chceš, abych tam šla s tebou.“

„Ber to jako dobrodružství.“

Čekárna u Maxovy ordinace nebyla nijak honosná, byly tu nepohodlné židle, pastelové plakáty a staré časopisy. A samozřejmě recepční za skleněným okénkem.

Oči se jí rozzářily, když odsunula okénko a uviděla Chastity ve Faithině oblečení.

„Ale ne, paní…, počkejte. Vy nejste paní Stantonová.“

„Ne,“ potvrdila Chastity, která už neměla dost trpělivosti, aby byla vlídná. Max jí lhal a ona chtěla vědět proč. „Nejsem paní Stantonová, jsem její sestra. A potřebuju mluvit se svým švagrem. Okamžitě.“

„Ordinuje,“ odmítla žena.

„To jistě. Tak mě musíte nacpat mezi pacienty. Řekněte mu, prosím, že jsem tady.“

Recepční zmizela. Chastity to vzala jako pozvání a otevřela dveře do vnitřní svatyně.

„Víš jistě, že je to dobrej nápad?“ zeptala se Kareena a následovala ji. „Za ty perly tě klidně může dát zavřít.“

„Určitě nebude zuřit ani z půlky tak jako já,“ ujistila ji Chastity.

V Maxově ordinaci zrovna žádný pacient nebyl, takže vešla rovnou dovnitř. Seděl za mahagonovým stolem a jeho reakce byla přesně taková, jak Chastity doufala. Stačil jediný pohled na ni ve Faithině uniformě a vyskočil.

„Co to má být?“ dožadoval se vysvětlení.

„Doktore Stantone, mrzí mě to –“ omlouvala se recepční.

„To je v pořádku, Nancy,“ řekl, aniž by z Chastity spustil oči. „Zavřete dveře, prosím.“

Dveře nakonec zavřela Kareena a zaujala pozici těsně před nimi. Chastity se usadila na židli naproti Maxovi.

„Chci se tě zeptat, proč jsi mi nic neřekl o Faithiných návštěvách kliniky Nový život,“ uhodila na něj.

Max se sesul zpátky na židli. „Návštěvách? Jakých návštěvách? A co je to zač, ta klinika?“

Je překvapený, pomyslela si. Ale ne zmatený.

Povytáhla obočí. „Vypadá to, že od chvíle, kdy ji vyhodili z Arlenovy kliniky, začala Faith prodávat vajíčka v aukcích na klinice Nový život. Vlastně by tam zrovna teď měla být, aby začala hormonální přípravu pro novou klientku.“

„Tahle klinika?“ Zasmál se a odbyl ji mávnutím.

„Nebuď směšná. Tam bych ji nikdy nepustil. Kdo ti namluvil, že tam chodila?“

„No přece oni. Proto jsem se taky takhle vymaškařila.

Potřebovala jsem vidět jejich upřímnou reakci, až vejdu. Na chvilku si mysleli, že jsem Faith, a začali se rozčilovat, že neplním své povinnosti, když už mi klientka zaplatila půlku částky. Mám dojem, že to bylo deset tisíc dolarů.“

„Deset…“

Chastity z něj nespouštěla oči. Najednou se jí vybavily ty zamčené dveře u něj doma. Dveře, za kterými leželo všechno důležité.

„Když odešla z Arlenovy kliniky, byl jsem si jistý, že už nepokračuje,“ trval Max na svém. „Chceš snad tvrdit, že místo toho začala chodit do Nového života? Proč by to měla dělat?“

Chastity rychle ztrácela trpělivost. „No, teď ta zajímavá část, Maxi,“ řekla a naklonila se blíž. „Faith tam nikdy nechodila sama. Sestra z Nového života mi obdivně říkala, že tam paní Stantonová nikdy nepřišla bez manžela.“

Max znovu vyskočil. „O čem to, sakra, mluvíš? Nikdy bych jí nedovolil na takové místo ani vkročit, natož abych ji tam sám vodil!“

Chastity se přinutila ke klidu. „Tak jak to, že tě ta sestra dokonale popsala? ‚Pohledný, výrazné rysy, šedé vlasy‘.

Nepřipomíná ti to nic? Nechtěl bys mi říct, proč ses o tom zapomněl zmínit?“

„Nebuď směšná. Řekl jsem ti, že jsem tam nikdy nebyl.

Zjevně došlo k nějakému omylu.“

Chastity mu oplácela zachmuřený pohled. „Myslím, že není zas tak snadné splést si tě, Maxi.“

Chvíli jen zíral. Pak zavrtěl hlavou a trpělivě vzdychl.

„Chastity, no tak,“ řekl. „Nejsi přece tak tupá.“

Povytáhla obočí. „Špatná odpověď.“

Znovu vzdychl. „Byl to tvůj otec,“ prohlásil. „Víš moc dobře, jak jsme si podobní.“

Chtěla Maxe překvapit. Místo toho se všechno obrátilo proti ní. V mžiku ztratila sebejistotu. Rovnováhu.

„Ne,“ hlesla. „Neřekl bys něco takového, kdybys znal celou pravdu. Pochopil bys, že by se s ním Faith takhle nestýkala. Nikdy by mu takhle nedůvěřovala.“

Max se usmál a bylo to nesnesitelné. „Jistěže to vím.

Myslíš snad, že by mi Faith zatajila něco tak důležitého?

Odpustila mu, Chastity. Udělala krok dál. Mám dojem, že ty ne.“

Chastity si nebyla jistá, jestli se jí podaří vstát. Roztřásla se a po zádech jí stékal pot. „Tys to věděl?“

„Samozřejmě.“

„Proč jsi mi nic neřekl?“

Pokrčil rameny. „Faith už to hodila za hlavu. Neviděl jsem důvod zmiňovat se o tom.“

Chastity musela potlačit chuť rozesmát se. „Půjdeš se mnou na tu kliniku?“ požádala ho a tiskla k sobě kabelku, jako by to byl záchranný člun na Titaniku. „Půjdeš se mnou promluvit si s nimi?“

Max povytáhl obočí. „O to bys měla požádat otce, Chastity.“

„Žádám tebe, Maxi. To je to nejmenší, co můžeš udělat, abys svou ženu našel.“

Najednou vypadal smutně. „Musíš se s ním jednou setkat. A taky se musíš vyrovnat s tím, cos udělala, jinak se z toho nikdy nedostaneš.“

„Co jsem udělala?“

Jak se mohli tak odklonit od tématu?

„No ano, Chastity. Zabilas Hope.“

„Cože?“ vypravila ze sebe.

„Cože?“ zopakovala za ní Kareena užasle.

Max neuhnul pohledem. „Je to pravda, že? Faith mi to řekla. Zabilas Hope.“

A bylo po všem. Chastity vyskočila. Zalovila v kabelce, hledala váček s kameny, jako by mohly pomoct.

Jen kývla. „Ano,“ řekla. „Asi ano, viď? Díky, Maxi.“

„Chastity…“

Ale Chastity nečekala. Už toho bylo dost a ona byla ještě pořád oblečená jako Faith a nemohla dýchat. Prošla kolem Kareeny a vyřítila se z ordinace.

Možná by se dostala až do taxi, kdyby byly výtahy rychlejší. Kdyby nebyla tak rozjitřená, že se rozběhla dolů po schodech. Kdyby se netřásla tak, že pustila váček.

Zakopla a kameny se jí rozsypaly po betonových schodech.

Voda. Nehybná rudá voda.

Tupé rozostřené oči těsně pod hladinou, věčně zírající.

Nesnesitelná drtivá tíha nevyhnutelnosti.

Podlomily se jí nohy a dosedla na schod. To ale nevadilo.

Musí posbírat své kameny.

„Je ti dobře, holka?“ zeptala se Kareena. „Jsi celá bílá a vypadáš hrozně.“

Chastity kývla. „Jo. Vydrž chvilku.“

„Ukaž, pomůžu ti to posbírat…“

„Ne!“ Odstrčila Kareenu, pak znovu zalapala po dechu.

„Musím to udělat sama.“

Kareena zacouvala. Chastity opatrně uklidila každý kámen do bezpečí. Uklidňující cvičení. Chvíli to trvalo, ale konečně jí zase začínal fungovat mozek. Spočítala citríny a v duchu si přitom přehrávala celou tu scénu, která se právě odehrála, když si najednou uvědomila, že tu něco nehraje.

Něco nesedí.

S posledním akvamarínem v prstech vzhlédla.

„Neodpověděl mi.“

Kareena ji pozorovala. „Cože?“

Žaludek se jí sevřel. „Ještě jsme neskončili.“

„Mně to teda rozhodně jako skončený připadalo.“

Ale Chastity zavrtěla hlavou. „Ne. Rozptýlil mě.

Požádala jsem ho, aby se mnou šel na tu kliniku, a najednou jsme mluvili o Hope…“

Zhluboka se nadechla. Byla čím dál víc přesvědčená, že jí Max prostě zamával před očima rudým praporem a že to udělal schválně.

„Promiň,“ řekla a vyškrábala se na nohy. „Mám tu nedokončené jednání.“

Ačkoli se ještě pořád chvěla, vrátila se nahoru a vtrhla bez zastávky do Maxovy ordinace. Dosud tam seděl sám, naštěstí pro všechny zúčastněné.

„Neodpověděl jsi mi,“ vyhrkla bez úvodu. „Půjdeš se mnou na tu kliniku?“

Ztuhl. „Pořád mi nevěříš,“ obvinil ji.

Přesně tuhle odpověď čekala. Ale proč najednou dostala takový strach?

„Pojď se mnou, ať nezůstanou žádné pochybnosti.“

„Mám objednané pacienty, Chastity. Nemůžu odejít.“

„Zavoláš tam a dáš jim svolení mluvit se mnou?“

„Já tam se svou ženou nebyl. Nemám právo dávat někomu nějaké svolení.“

„To oni nevědí.“

„Poznají to, jakmile uslyší můj hlas. Už jsem ti říkal, promluv si s otcem. Teď už musím pracovat. Promluvíme si zítra. Zítra tam zajdeme. Dokonce vyzvedneme tvého otce.“

Chastity se obrnila proti přívalu paniky, jež to prohlášení vyvolalo. „Máš jeho adresu, Maxi? Mého otce.“

Zatvářil se podrážděně, ale naškrábal něco na papír a podal jí ho.

„To si to jen tak pamatuješ?“ podivila se.

„Je to dům, co mi patří.“

„To jsi udělal pro mého otce?“

„Udělal jsem to pro svou ženu.“

Chastity už neměla co říci. Vzala si adresu a odešla na nejistých nohách.

„Říká ti tahle adresa něco?“ zeptala se Kareeny, když podruhé scházely po schodech dolů.

Kareena hvízdla. „Rozhodně tvýmu tátovi neudělal žádnou velkou službu. Je to tady ve městě. Dost hrozný místo.“

Chastity přikývla. „Fajn, nechce se mi chodit do špatný čtvrti. Prostě to dám policajtům a bude to.“

„Nepůjdeš za tátou?“

„Ne. Nemám sekeru.“

„Protože nechci, aby ses přestěhovala do vězení. Vážně jsi zabila svou sestru?“

„Ano.“

„Určitě ne. To poznám.“

„Ale ano. Zabila jsem Hope.“

Chtěla jít do kina. Uběhlo pět dnů od chvíle, kdy otce odvedli v poutech ze soudní síně. Pět dnů od chvíle, kdy jí matka oznámila, že teď bude její povinností hlídat Hope, protože to kvůli ní sestra vstala a ponížila se na veřejnosti.

Jenže Chastity hlídala Hope celý život a byla už unavená.

Bylo jí šestnáct a chtěla do kina.

„Hope byla malířka,“ řekla nahlas a posadila se na schod. „Vyprávěla jsem ti o ní?“

Kareena si sedla vedle. „Nevyprávěla jsi mi nic.“

Chastity hleděla před sebe. „Akvarely. Malovala pobřeží moře, modré nebe a nadýchané obláčky. Děti na písku. Asi to zní hrozně kýčovitě, ale byly nádherné.

Malovala je takové, jako sama chtěla být.“

Kareenin hlas byl k nesnesení jemný. „Co se stalo?“

Chastity zavrtěla hlavou. „Můj otec se stal. Hope byla ta dcera, co přibírá na váze. Klasika jako z učebnice. Měla sebevražedné sklony a byla zamlklá. Nejvíc po tom soudu, kde vstala a řekla všem, co jí otec udělal.“

Ucítila to, jakmile do toho strašného domu vkročila.

Chlor a levandule. A něco horšího. Něco, co přetékalo zmarem.

„Hope? Hope, kde jsi?“

Hope ležela v klidné rudé vodě. Zírala do prázdna, z otevřených zápěstí vytékaly poslední zbytky krve. Vlasy se vznášely rozprostřené na hladině jako mořské řasy.

Dodnes ten obrázek vídala ve snech.

„Prostě jsem to vzdala,“ řekla Chastity. „Už jsem nemohla a vzdala jsem to. Byla moje povinnost hlídat ji.

Postarat se, aby přežila noc.“

„A ona nepřežila.“

„Šla jsem do klina. Vlezla si do vany a podřezala si zápěstí.“

Ochraptěle se zasmála. „Ve vaně.“

„Vědělas, že to udělá, když jsi odcházela?“

Chastity se podívala na Kareenu a zjistila, že ji pozoruje.

„A víš co? Nejsem si jistá.“

Kareena se nepokusila Chastity objímat. Jen jí položila ruku na paži. „Už ses natrápila dost, holka.“

Chastity se děsivě zasmála. „Na něco takovýho se nikdy netrápíš dost, Kar.“

„Tvoje máma hned pak odešla?“

„Deset dnů nato.“

Kareena zavrtěla hlavou. „A tobě bylo šestnáct.

Rozhodně sis užila svý.“

Chastity seděla na tom studeném schodě a znovu okoušela známý koktejl výčitek svědomí, lítosti a ztráty.

Vzteku a frustrace. A Max to poznal.

Ne, tak to nebylo. On na to spoléhal.

„Takže ty si myslíš, že Max tohle všechno ví?“ zeptala se Kareena.

Obě se otočily nahoru. „Jo, přesně to si myslím. Mám dojem, že mi škube řetězem, aby odvrátil mou pozornost někam jinam. Neudělal to poprvé.“

„Proč?“

Zatajila dech. „To bych taky ráda věděla.“

Kareena kývla. „Myslíš, že v tom Max jede? Jako v těch vraždách a ostatních hnusech?“

Chastity o tom přemýšlela. „Ne. Nevidělas jeho obličej ten den, co přišli policajti. Byl doslova šedý šokem. Ale začínám si myslet, že se tu děje něco, o čem chce, abychom se nedozvěděly.“

Kareena vstala a napřáhla k ní ruku. „Tak musíme vyrazit. Zjistíme, jak to je s těma šperkama, a pak si skočím pokecat s holkama z Tulaneský. Jestli něco není v pořádku se slavným chirurgem, někdo to vědět musí.“

Chastity se neochotně zvedla. „Díky, Kar. Vážně si toho cením.“

„Zatraceně, holka, neděkuj mi. Tohle je největší zábava, jakou si Kareena užila od Mardi Gras.“

Vycházely z budovy, když Chastity zazvonil mobil.

„Ano?“

„Detektiv Gilchrist.“

No konečně, pomyslela si. „Ano, detektive.“

„Chtěl jsem vám říct, slečno Byrnesová, že jste měla pravdu.“

Chvíli tápala. „V čem?“

Mluvil unaveně. „S Lloydem Burgardem. Vypadá to, že má vášeň pro digitální fotografii.“

„Ano?“

„Jeho sestra za námi přišla. Zdá se, že Lloyd vyfotil tělo Susan Reevesové.“

To Chastity vyrazilo dech. „Prosím?“

„U svatého Rocha. Právě jsme zažádali o povolení k prohlídce jeho domu a jeho vozu. Říkal jsem si, že byste to měla vědět.“

Ne, pomyslela si. Ne, tak to není. Nepůsobí to správně.

Schizofrenici postupují podle předvídatelného vzorce. Tohle nesedí.

„Ne,“ řekla nahlas. „On ji nezabil.“

„Ne?“ zopakoval detektiv bez nadšení.

„Cvoci jsou velmi předvídatelní, detektive. Jejich zbraň odpovídá jejich sebeklamu a ten se nemění. Kdyby Lloyd zabil Susan, udělal by to nožem. Jako napadl mě.“

„Tohle jsem udělal jen jako laskavost pro vás,“

připomněl jí.

„A já si toho vážím, detektive. Upřímně doufám, že najdete tu pistoli, co Susan zabila, a tu, co zabila Willow Tolliverovou. Ale nebude to u Lloyda.“

Krátká pauza. „Slečno Byrnesová…“

„Povězte mi jedno, detektive. Kdyby se moje sestra jen bála nějakého blázna, co obtěžuje u klinik umělého oplodnění, proč by nezavolala policii?“

Povolení k prohlídce domu Lloyda Burgarda a automobilu jeho sestry bylo vydáno o hodinu později. Akce se ujal Pátý okrsek, ale Anthony Gilchrist se osobně dostavil také. Stál vedle Lillian Burgardové na přední verandě, zatímco uvnitř probírali oblečení, zásuvky, počítače. Našli stovky fotografií nevinných předmětů, důležitých jen pro Lloyda samotného, novinové výstřižky, lékovky a plyšového medvěda, který ho zřejmě uklidňoval, když mu bylo nejhůř.

Objevili také dva další nože zastrčené pod jeho matrací a zubaté nůžky v kapse u bundy. Žádnou střelnou zbraň.

Nic, co by ho spojovalo s vraždou Susan Reevesové, kromě fotografie jejího těla za sochou svatého Rocha.

Policisté z Pátého si s tím příliš nelámali hlavu. Byli přesvědčení, že dřív nebo později něco najdou. Jakmile se Lloyd vzpamatuje tak, aby se s ním dalo mluvit, dostanou to z něj.

Detektiv Anthony Gilchrist si ale najednou nebyl tak jistý. Ba co hůř, měl ošklivé podezření, že pokud Lloyd Burgard Susan Reevesovou nezabil, možná viděl toho, kdo to udělal.

KAPITOLA 18

Odborná expertíza potvrdila Chastitino podezření.

Všechny šperky byly falzifikáty, ačkoli velmi umně zhotovené. Až na perly.

Poté je James odvezl k domu Stantonových, aby mohla Chastity šperky i vypůjčené oblečení vrátit na místo. Když vyšla z domu, James právě zaklapl telefon.

„Volala Frankie Mae,“ oznámil.

To Chastity zaujalo. „Ta taxikářka? Co chtěla?“

„Prý si s námi někdo zítra ve tři promluví. U slepého ramene Svatého Jana.“

Zamžikala. „My půjdem ke slepému rameni na setkání s královnou voodoo? Není to trochu přehnané, dokonce i na New Orleans?“

James se suše usmál. „Je kněžka, ne královna.“

Druhý den ráno se měla odehrát plánovaná schůzka oddělení vražd v Cold Case, kde bude důstojník z Pátého prezentovat vraždu Susan Wade Reevesové jako jeden ze šesti případů toho týdne. Tony Gilchrist se s výsledky prohlídky u Lloyda Burgarda a pitvy, co mu postoupil detektiv Dulane z Jeffersonské, sešel se seržantem Obiem Gaudetem u snídaně v restauraci naproti Cold Case, aby celý případ shrnuli.

Doufal, že Obie bude mít stejný názor jako on. Doufal také, že by Obie mohl trochu zatopit ústavu soudního lékařství, který se nenamáhal zaslat ani předběžnou zprávu o ohledání Susan Reevesové.

Potřeboval se o všechny informace s někým podělit.

Neustále ho pronásledovala Chastity Byrnesová a lechtání v žaludku, které říkalo, že by mohla mít pravdu. Zvláště proto že právě přeskočil obvyklý postup a nařídil, aby Lloyda Burgarda v nemocnici Milosrdných hlídali pro případ, že by vrahem nebyl on, jak si všichni ostatní myslí.

Obie Gaudet byl nejlepší. Téměř legenda, on sám dokonce zasvěcoval Gilchrista do policejního řemesla. Měl velmi černou pleť, úzké oči a široký nos, ochraptělý hlas díky přemíře vypitého ginu, špatně dýchal kvůli přemíře vykouřených cigaret, a usmíval se jako šestnáctiletý hošík.

„Takže jedna ženská zmizela, další oblečená za jeptišku se našla v bažině –“

„Když se objevila v bažině, nebyla oblečená jako jeptiška,“ opravil ho Gilchrist.

„Ale když ji našli, měla poměr se svatým Judou. To ti nepřipadá jako shoda náhod?“

„V New Orleans? Kdo to má, sakra, vědět?“

Obie kývl. „Mhm. A pak je tu mrtvá lesba z lepší společnosti, oblečená jako mrtvá ženská –“

„S perlami.“

Obie povytáhl obočí. „Měla pořád svoje perly?“

„Její kabelka a hodinky zmizely, ale perly jí zůstaly. Nic z těch ukradených věcí se nikde neobjevilo.“

Obie kývl. „A útok na ženskou, co se na ty ostatní vyptává. Takže ty si nemyslíš, že by s tím ten psychopat měl něco společnýho.“

„S tím posledním útokem ano. Ale to ostatní?“ Gilchrist jen pokrčil rameny. „Nerad bych, aby všichni došli k předčasnému závěru.“

„Prostě si myslíš, že je to všechno provázaný.“

Gilchrist znovu pokrčil rameny. „Minimálně by se to mělo vzít v úvahu.“

Obie vytáhl třetí camelku. „Tak fajn. Zopákni mi to, zvlášť ten kus, jak tomu klukovi kradou svatí duši, tu mám nejradši.“

Gilchrist tedy vyprávěl a Obie naslouchal. Nakonec kývl a típl cigaretu do šálku od kávy. „Rozhodně zajímavý.

Člověk z toho má svrbění, je to až moc velká shoda náhod.

Ale rozhodně si myslím, že to není tak komplikovaný, jak si myslíš.“

„Proč?“

Obie se zazubil. „Copak jsi neslyšel? Blíží se hurikán.

Až přijde sem, nikdo ve městě nezůstane.“

James zaparkoval na Wisner Boulevardu, který vedl podél městského parku. Na druhé straně se táhlo slepé rameno řeky, sv. Jan. Chastity si představovala, že to tu kdysi bylo divoké a záhadné, dnes tu však stály krásné domy a na druhé straně udržovaný park.

Slunce pálilo a vodní hladina byla nehybná. Z okolí byly slyšet sekačky na trávu, v parku si hrály děti.

Přesto na Chastity při prvním pohledu na Frankie Mae dýchl závan okultismu.

Stála u svého taxi, vysoká a štíhlá, s vrozenou majestátností. Na sobě měla bílé tričko a splývavou květovanou sukni, která jí sahala až ke kotníkům. Zápěstí jí zdobily náramky, na krku visely korálky. Vlasy měla krátké a obličej nadpřirozeně klidný, v očích moudrost dávných věků.

Chastity měla dojem, že úbor je určen především turistům.

Ty oči však nelhaly. Frankie Mae je k ní otočila s méně než přátelským výrazem.

„Proč jsi tady?“ zeptala se klidně.

Chastity povytáhla obočí. „Jestli se nepletu, chtělas, abych přišla.“

James šel s ní, poněkud napjatě. „Doufám, Frankie, že nám máš co říct. Nerad bych si myslel, žes mi lhala pro nic za nic.“

„Lhala jsem, protože jsou důležitější věci než zvědavost téhle holky.“

„Ta holka je tady, kdyby něco,“ ozvala se Chastity. „A chce vědět, co s tím máš společného. Chce vědět, co se stalo její sestře.“

Frankie na ni upřela kočičí pohled.

„Proč to chceš vědět?“ zeptala se. „Deset let ses s ní nenamáhala setkat.“

Chastity se poněkud uvolnila. Tahle reakce nebyla nic nového. „Ale ne. Tos špatně pochopila. Sestra před deseti lety zmizela a nenamáhala se setkat se mnou. Jestli s ní jsi v kontaktu, což bych řekla, že jsi, tak to určitě víš.“

„Vím jen to, že bych moc ráda slyšela dobrý důvod, proč jsi přijela sem dolů.“

„Protože znám sestru líp než ty. Jestli potřebovala utéct, mohla bych jí pomoct.“

„A co její manžel?“

„Co s ním?“

„Přijelas za ním.“

„Požádal mě, abych mu pomohla Faith najít. Začala jsem hledat, ale zjistila jsem hodně věcí, které se mi nelíbí.

Nepřestanu hledat, dokud Faith nenajdu. Dokud nebudu sama pro sebe vědět, že je v pořádku. Jestli o mou pomoc nestojí, v pořádku. Ale musí mi to říct sama.“

Frankie si ji dlouho jen prohlížela. Chastity počítala vteřiny. Cítila pach stojaté vody, tlejícího listí a rozkladu.

Konečně Frankie kývla. Zjevně došla k rozhodnutí.

„Běž domů.“

Chastity zamžikala. „Cože?“

Frankie mávla rukou. „Vrať se do svýho města nahoře na řece. Jeď hned. Jeď a už se nevyptávej. Dostaneš odpovědi.“

„To sotva.“

Frankie ztuhla. „Prosím?“

„To ti řekli duchové? Nebo sošky, co vozíš v autě? Je mi líto, ale nikam nejedu, dokud mi neřekneš, kde je Faith.

Chci vědět, proč zmizela, a chci vědět, co s tím máš společného.“

Frankie se napřímila v ukázce moci a důstojnosti, která na Chastity rozhodně zapůsobila. „Ne. Nemůžu. Musíš mi důvěřovat, Chastity Byrnesová. Slibuju u Yamayi, svého hlavního boha, který opatruje naše rodiny a životy, že nebudeš zklamaná. Jestli hned odjedeš.“

Chastity potlačila chuť se přít. „Má sestra?“

„Je v pořádku. Dá ti vědět, co se děje. Ale teprve až odjedeš domů.“

„Proč? Co s tím máš společného ty?“

Frankie jen zavrtěla hlavou. „Odpovědi najdeš u sebe doma. Už jeď. Stejně chceš odsud vypadnout, než přijde hurikán. Jak jsem slyšela, máš strach z vody.“

Chastity uvažovala. Odhadovala. Rozhodovala se. A kupodivu usoudila, že téhle ženě, kterou zná dohromady asi pět minut, může důvěřovat.

„Faith je v bezpečí?“

„Ano. Ale jenom jestli odjedeš.“

Pomalu kývla. „Tak dobře. Ale vím, kde tě najít, a nebojím se tě.“

Frankie Mae se poprvé usmála. „Jestli mě budeš potřebovat, jsem tu.“

„A co Eddie Dupre a ta holka, co se obléká jako Elvis?

Oni taky?“

Frankie poprvé vypadala překvapeně. „Eddie Dupre?

Co s tím má společného?“

Chastity si ji prohlížela.

„Myslela jsem…“ Teď se tvářila pohrdavě a Chastity doufala, že se tak nikdy nebude tvářit po vyslovení jejího jména. „Eddie Dupre se mnou nemá nic společnýho, ani ta, co se obléká jako Elvis. To mi věř. A teď už jeď domů.

Nechej tu všechno být a jeď.“

„A co Susan Reevesová, ta s tebou něco společného měla?“

Z Frankiina výrazu čišel upřímný zármutek. „Ano. A teď je mrtvá, proto musíš odjet.“

Chastity jí věřila. Odešli za Jamesova bručení, že hledal Frankie tři dny úplně zbytečně.

„Zabalím si za čtvrt hodiny. Jestli se mi podaří najít volné místo v letadle, do večera budu doma.“

„Možná už je pozdě. Před hurikánem začíná panika,“

varoval ji James.

„Ale ne, všichni budou chtít pryč až na poslední chvíli.

Aspoň na Floridě to tak je každý rok. Mysli pozitivně, Jamesi, dostaneš zaplaceno.“

Hádala, jestli slyšel to zachvění hlasu. Nemohla se dočkat, až se vrátí domů. Ale, i když to bylo šílené, chtěla zůstat.

Chtěla mít u sebe Kareenu jako domácího bůžka, který by ji ochraňoval. A James?

Ale k čertu s Jamesem. Neměla tak blízko k žádnému muži v životě. Což jen svědčí o zatmění mozku, kterým právě prochází.

Navíc se blíží hurikán.

„Co doktor Stanton?“ zeptal se James a nastartoval.

Zavrtěla hlavou. „Zavolám mu ze St. Louis. Nechci svůj návrat ničím ohrozit.“

„Myslíš, že tvá sestra je tam?“

„Rozhodně bych řekla, že to Frankie naznačovala.“

James kývl.

Chastity se zazubila jako osvobozené rukojmí. „A to se ani nemusím setkat s otcem.“

Sledoval ji.

Díval se z parku dalekohledem, aby ho neviděli. Bylo mu jasné, co říkají. Věděl, že přišel čas postarat se o ni.

Příliš riskoval. Ale cítil ostrou příchuť vzrušení.

Očekávání.

Ta čubka už brzy zaplatí za to, o co se pokusila.

Co dělají dohromady.

Protože jemu bylo jasné, co má v plánu.

Jenže netuší, že je o krok před ní.

Nemohl se dočkat, jak se bude Chastity Byrnesová tvářit, až ho uvidí. Až jí přiloží pistoli k obličeji a opře se o ni celou vahou.

Nejdřív ale musí vyřídit ještě něco jiného.

Chastity trvalo dvacet minut, než si sbalila a vyšla z domu.

Kareeně, která byla právě v práci, nechala vzkaz a Jamesovi zaplatila ze svěřenského fondu po babičce. Pak se od něj nechala odvézt na letiště, kde si koupila letenku s čekáním na první neobsazené místo.

Nedostala příležitost využít ji.

Celý úterní večer nebylo v žádném letadle volno.

Vzdala to v jedenáct, když z letiště odletěl poslední spoj toho dne.

Vrátila se ve středu brzy ráno. James s Kareenou ji doprovázeli. Seděla v čekací hale a modlila se, aby někdo zrušil let v náhle přeplněných spojích. Řekla Kareeně, aby se vrátila do práce, což ta odmítla udělat. Vypnula si mobil, aby jí Max nemohl zavolat.

Čekala.

A letadla odlétala bez ní.

Pak, kolem poledne, se rozezvučel Kareenin telefon.

Celou dobu hovořila francouzsky, takže Chastity nerozuměla ani slovo. Když skončila, měla ve tváři vepsanou katastrofu.

„Jamesi,“ řekla a vypnula telefon, „máme problém.“

Vzhlédl bez valného zájmu od časopisu.

„To byl můj kamarád od policajtů,“ řekla Kareena.

„Hledají tě.“

Povytáhl obočí. „Kvůli čemu?“

Vzdychla. „Hledal jsi Frankie Mae Savageové, že jo?“

Chastity se zježily chloupky v zátylku.

„Jo.“

„A včera jsi s ní mluvil u slepýho ramene Svatýho Jana?“

„Jo.“

Chastity už nechtěla slyšet víc. Zatoužila rozběhnout se k nejbližšímu letadlu, než přijde to nejhorší.

Ale jako vždycky to nestihla.

„Frankie je mrtvá, Jamesi,“ vydechla Kareena. „Našli ji před hodinou tam u řeky.“

KAPITOLA 19

Vletu ve 12.45 bylo volné místo. Ale Chastity už na letišti nebyla, aby se o něj přihlásila. Právě nastupovala s Jamesem a Kareenou do auta. Vraceli se do města.

Výjev u slepého ramene byl nepříjemně známý, všichni herci už se objevili na jevišti. Byly tu policejní vozy, vlající žlutá páska. Na silnici jim přišel naproti detektiv, kterého Chastity neznala. Tentokrát byl na scéně Třetí okrsek.

„Pane Guidry?“ oslovil detektiv Jamese, v ruce nezbytný notes. „Jak jste se o tomhle dozvěděl?“

Kareena se vložila do věci. „Jsem Kareena Boudreauxová,“

prohlásila

se

širokým

úsměvem.

„Christophe Paissant mi zavolal, že budete chtít asi s Jamesem mluvit. Nejste Louis Sanchez? Mariův mladší bratr?“

Chastity poslouchala a přitom si v duchu prohlížela celý ten výjev. Hned vedle řeky, právě na místě, kde den předtím stáli, se technici shlukli kolem čehosi v trávě. Něčeho, co, jak věděla, musí být Frankie Mae.

Jeden z techniků ještě vyfotil posledních pár snímků a vstal. Opodál vyčkávali oranžově odění vězni s pytlem na mrtvé tělo a pokuřovali. Do toho zněl z parku křik dětí a bzučení sekaček na trávu, zrovna jako včera.

„Ano,“ řekl detektiv Kareeně. „Jsem Mariův bratr.

Oceňuji, že jste sem přijel, pane Guidry, ale radši bych si s vámi promluvil na stanici.“

Zdálo se, že se James nedokáže od místa činu odvrátit.

Měl podezřele strnulý postoj. „Třetí okrsek?“ zeptal se. „To sotva. Promluvíme si tady.“

Detektiv Sanchez se ohlédl. „Bylo by to mnohem pohodlnější.“

James si odfrkl. „Nemám rád místa obehnaná ostnatým drátem, detektive. Můžete si myslet, že jsem vybíravý. Rád vám odpovím na otázky, ale tady.“

Detektiv vzdychl. „Pro tuto chvíli.“

Chastity to mělo trknout hned, ale nesoustředila se.

Někdo se pohnul a ona uviděla, co se skrývalo za ním.

Frankie ležela na zádech, obličejem vzhůru, ruce rozhozené, jako by chtěla dělat andělíčky ve sněhu. Neměla na sobě oblečení voodoo kněžky, jen obyčejné džíny a tričko. Vypadala menší, už ne tak důstojná. Koutky úst měla povislé, oči otevřené a matné. Pravá tvář jí chyběla.

Pak si Chastity všimla toho, co leželo kolem ní v trávě.

„Co je to?“ přerušila detektiva. „Rozdupané na zemi kolem ní.“

Všichni se podívali tím směrem.

„Je to to, co si myslím, Jamesi?“ zašeptala Kareena.

James dál hleděl na tu spoušť. „Obětiny,“ řekl. „Ryba, kukuřičné placky a melouny. Snad pro Yamayu?“

„Jenže je to všechno rozdupané a rozházené kolem,“

podotkla Chastity.

Zkáza přilákala nejen mouchy, ale i vosy, které hlasitě bzučely v horkém slunci a sedaly si na rozmačkané potraviny, i na Franku. A také na cosi, co měla na čele. Malý látkový sáček, roztržený, takže se z něj vysypal obsah podobný vločkám, které poletovaly ve vánku. Umístěný záměrně, přesně jako andělíček u Susan Reevesové.

Chastity bylo najednou zima.

„Co to má na čele?“

James se nepohnul. „Vidím modrá zrnka. Můžete nám, detektive, říct, co to je? Nemohla by to být levandule s heřmánkem? Magnoliové květy?“

„Cítil jsem levanduli,“ přiznal tiše detektiv.

James kývl. „Modlitební sáček za plodnost a harmonii.“

„Víte toho o takových věcech hodně, pane Guidry.“

James pokrčil rameny. „Často jsme se s Frankií bavili. I s dalšími, co praktikují voodoo.“

„Tohle ale není rituální vražda, detektive,“ vložila se do toho Kareena. „Kdyby ano, nebyla by zastřelená. A byly by tu jiné věci. Svíčka, hlína z hrobu, možná i rozbitá vejce, ale ne melouny. To je mírumilovná obětina. Tohle je záměrné znesvěcení něčeho, co jí bylo svaté.“

Chastity nepřestávala myslet na ty andělíčky.

Susan Reevesová se modlila ke svatému Rochovi, aby jí dal dítě.

Frankie Mae k Yamaye.

„Matka slečny Savageové tvrdí, že jste ji hledal, pane Guidry,“ řekl klidně detektiv. „Že jste působil dost rozrušeně.“

James na něj upřel pohled. „Ne tak rozrušeně, abych rozbíjel melouny.“

„Mluvil jste s ní včera?“

„Já s ní včera mluvila,“ opravila ho Chastity. „Hledám svou zmizelou sestru a mysleli jsme, že by o tom Frankie mohla něco vědět.“

„A věděla?“

„Řekla mi, abych se vrátila domů do St. Louis, že najdu odpovědi tam.“

„To vás rozrušilo, pane Guidry?“

James zůstal nehybně stát, jako by chtěl zmizet. „Ne.

Vysvětlila to naprosto uspokojivě.“

„Můžete mi říct, kde jste byl dnes ráno? Asi tak v šest hodin?“

Chastity zahlédla děs v Kareenině obličeji, který mluvil sám za sebe. Uvědomila si, že jí unikla přinejmenším polovina konverzace.

„Chcete vědět, jestli jsem nesledoval Franku Mae a nezastřelil ji, protože udělala to, o co ji slečna Byrnesová požádala, a dala jí informace o sestře?“

„Chci vědět, jestli jste se nepřestal ovládat, protože vám to trvalo tři dny.“

James se usmál, ale bylo to ještě děsivější než strnulost.

„Ne, detektive. Nepřestal jsem se ovládat už sedm let.

Ale o tom už asi všechno víte.“

Chastity se posunula ke Kareeně. „Co se to tu, sakra, děje?“ šeptla.

„Vydrž minutku,“ odpověděla stejně tiše Kareena, aniž by přestala sledovat svého bratrance.

Který právě soupeřil s detektivem v tom, kdo první uhne pohledem.

„Spal jsem,“ řekl James. „Většinou po večerech pracuju a nerad vstávám brzo. A než se zeptáte, ano, spal jsem sám.“

„Vlastníte pistoli, pane Guidry?“

„Víte moc dobře, detektive, že bývalý vězeň žádnou mít nesmí.“

„Legálně ne.“

„Nemám pistole rád. Ale to byste měl taky vědět. A slečnu Savageovou nikdo nezabil holýma rukama.“

Chastity se znovu otočila ke Kareeně. „Budete mi muset něco vysvětlit,“ sykla.

Kareena se k ní otočila a opětovala její pohled. „To, co se kdysi stalo, nemá nic společnýho s tím, co dělal pro tebe.

Navíc teď máme docela jiný starosti.“

Měla pravdu. Chastity se nadechla a ucítila závan levandule. Sevřel se jí žaludek. Levandule a k tomu pach ryby a kovový zápach krve a vnitřností.

Frankie Mae.

Uvědomila si, že navzdory tomu nepořádku na místě činu tentokrát nevidí vztek. Bylo to pohrdání. Ovládnutí a degradace. Záměrné znesvěcení, jako by smrt sama o sobě nestačila.

„Detektive?“ ozvala se, pohled upřený na rozbitý meloun u nohou oběti.

„Ano, paní?“

„Nemůžu vám dosvědčit, kde byl pan Guidry dnes ráno, ale s naprostou jistotou vám můžu říct, že s touhle vraždou nemá nic společného. Tady vůbec nešlo o to, že by se někdo přestal ovládat.“ Zhluboka se nadechla, začínala se jí točit hlava. „Někdo tím chtěl něco říct.“

Všichni se otočili k ní.

„Kdo vůbec jste, paní?“ zeptal se detektiv.

Chastity si zamnula čelo. Opravdu litovala, že v New Orleans nemají centrální úřad pro vyšetřování vražd. Pak by stačilo, aby prokázala svou totožnost jednou. „Chastity Byrnesová. Jsem asistentka soudního lékaře ze St. Louis a zdravotní sestra. Hledám v New Orleans sestru.“

Povytáhl obočí. „Tak asistentka soudního lékaře…“

Kareena se zamračila. „To vám jistě nevadí, Louisi.

Rozhodně ne, jestli stojíte o dobrý vztahy s asistentkou z nemocnice Milosrdných.“

Málem se usmál. „Ručíte za ni, Kareeno?“

„Jinak bych tu nebyla.“

Přikývl a otočil se k Chastity. „Co jste mi chtěla říct?“

„Je to trochu komplikovanější,“ připustila. „Ale před týdnem došlo k jiné vraždě na hřbitově svatého Rocha.

Susan Wade Reevesová.“

„Dostali jsme zprávu,“ potvrdil. „Ano.“

Přikývla. „Našli ji v podobném stavu, střelenou do obličeje z těsné blízkosti. I kolem ní byly znesvěcené symboly její osobní víry. Jeden měla přímo na čele, jako by vrah chtěl, aby to bylo to poslední, co uvidí. Promiňte, že se ptám, ale nemá Frankie na zbytku tváře dokonalý oblý otisk hlavně? Odsud to nevidím.“

Detektiv zpozorněl. „Jak to víte?“

„Protože přesně tak našli Susan Reevesovou. Podle mě je zabil stejný člověk a udělal to tak, aby je pokořil. Možná pokořil jejich zoufalství. Obě hledaly ve víře útěchu ve své neplodnosti. A obě také docházely na Arlenovu kliniku.“

„Jak jste na to přišla?“

„Protože sestra, kterou tu hledám, je také ve spojení s klinikou.“

Detektiv na ni chvíli hleděl. „Věděl jste o slečně Reevesové, pane Guidry?“

„Byl jsem u toho, když ji slečna Byrnesová našla.“

Detektiv chvíli mlčky stál. Pak cvakl propiskou a vrátil ji do náprsní kapsy. „Myslím, že bychom měli raději všichni zajet k nám na stanici.“

James zbledl.

Chastity se cítila hrozně. „Myslela jsem, že tím pomůžu.“

Detektiv osobně odvedl Jamese k vozu a usadil ho dozadu.

James měl pravdu. Byl tam ostnatý drát.

Jako bradavice v hezkém obličeji představovala stanici Třetího okrsku neudržovaná stavba na Esplanade, u stejného slepého ramene, kde ležela Frankie Mae. Zdi budovy porůstal mech a naproti přes ulici měli hřbitov.

V nehezké žluté oprýskané budově tu sídlilo několik oddělení včetně dopravního.

Kareena zaparkovala Jamesovo taxi mezi policejní vozy a vedla ji dovnitř.

„James nesnáší zamčené dveře,“ podotkla. „Od Jolietu.“

„Což mi máš vysvětlit.“

Kareena jen mávla rukou. „Kareena si myslela, že ti to řekl. I když sakra nemám páru proč. Nikdy o ničem nemluví. Rozhodně ne o těch nešťastnejch pěti letech.“

„Ve vězení.“

„V Jolietu.“

Kareena počkala, než došly do čekárny.

„Asi sis myslela, že má James ty popáleniny z práce, co?“

Chastity ztěžka dosedla na židli. „Jo.“

Kareena zavrtěla hlavou. „Má je z vězení. Nebyl tam moc oblíbenej, náš James. Prostě typickej potížista. Ale hlavně tam vůbec neměl bejt.“

„Jak to?“

Kareena vzdychla a vrhla oslnivý úsměv na jednoho z detektivů, který šel kolem.

„Jedna z ženskejch od nich z hasičárny měla zlýho manžela. Parchanta, co ubližuje lidem, chápeš? James se o toho dobytka postaral, aby konečně zjistil, jaký to je, když dává rány někdo tobě.“

„Za pár facek se nikdo nedostane do Jolietu.“

„Ale jo, když má ten dotyčnej smůlu, upadne a zrovna hlavou na ostrou ocelovou dveřní zarážku. Měl z toho subdural velkej jak Texas a hezký místo na hřbitově. James dostal deset až patnáct let za vraždu. Odseděl si pět, z toho dva strávil v nemocnici po tom požáru u něj v cele.“

„Který někdo založil?“

„James se pustil do jednoho z vůdců gangu kvůli klukovi, co se nemohl bránit. Takže ten vůdce usoudil, že James potřebuje lekci. Proto nesnáší zamčený dveře. Prostě potřebuje vědět, že se dostane ven.“

Chastity cítila, jak se jí na prsou usadila další obrovská tíha. „Jasně.“

Vzpomněla si na strop v jeho ložnici. Zabolelo ji pro něj srdce tak, jak ani trochu nechtěla. Toužila mu pomoct.

Zbavit ho alespoň části té nedůvěry a osamělosti, ačkoli moc dobře věděla, že zrovna ona je k tomu víc než nevybavená.

Proto postrádal altruismus.

K čertu se vším.

„Prosím, jen mi řekni, že tihle poldové nejsou tak líní, aby vraždy přišili jemu jen proto, že už seděl a že je po ruce.“

Kareena se zamračila. „Jestli nechtějí, aby jim Kareena udělala ze života peklo, tak se neopováží.“

Chastity začala přecházet sem a tam.

„Zítra se očekává první série bouřek, Bobova předsunutá hlídka. Nechceš, aby tě Kareena odvezla zpátky na letiště, abys ještě stihla vypadnout? Hledat svou sestru?“

Chastity o tom nemusela ani přemýšlet. „Ne, dokud odsud Jamese nepustí.“

Napadlo ji ovšem, že jestli Frankie naznačovala, že najde Faith v St. Louis, možná už tam byla. Proto vyndala mobil a zkusila zavolat Moshice.

„Kde sakra vězíš?“ obořila se na ni lékařka. „Bereš vůbec někdy telefon?“

„Nezlob se, prosím tě. Snažila jsem se ti taky dovolat, ale pokaždý jsem chytla jen záznamník.“ Což ji samozřejmě neomlouvá.

„Víš vůbec, že se na vás žene hurikán?“ pokračovala Moshika. „Měli jsme o tebe strach.“

„Promiň, Moshiko, je to tu trochu… Komplikované.

Ano, vím že se blíží hurikán. Než vypukne, budu už v letadle domů, slibuju. Ale chci tě o něco poprosit.“

„Mimochodem, tvýmu pejskovi se daří dobře.

Vzpomínáš si, ne? Lilly, co tři dny nežrala, když jsi odjela.“

Chastity vzdychla. No ano, další výčitky. „Brzo se vrátím, Moshiko. Ale chtěla jsem tě upozornit, že by mě mohl do té doby hledat někdo, kdo vypadá jako já.“

„To jsem se ti snažila zavolat. Už tu byla.“

Chastity ztuhla. „Cože? Kdy? Jak je to dlouho? Víš, kde se ubytovala?“

„Byla tu před týdnem, Chastity. Už je pryč.“

Chastity zůstala civět do prázdna. „Před týdnem?“

„Ano, před týdnem. Napochodovala k nám na oddělení s tím, že je tvá sestra Faith, kterou jsi ty odjela hledat. My se ji snažili zadržet. Ale odešla. Nevypadala moc nadšeně.

Asi jsi měla být tady, ne tam.“

Bože, pomyslela si Chastity. Mohla jsem se tomu všemu vyhnout. Možná mohla předejít všem těm vraždám a nedostat Jamese do potíží. Navíc by se nemusela nikdy dozvědět, že se její otec dostal z vězení.

„Nechala mi na sebe nějaké spojení?“

„Ne. Když jsem jí řekla, žes jela do New Orleans, zase zmizela. Jo, a nadávala přitom jako špaček. Použila výrazy, který dokonce ani já neznám.“

„Faith? Faith že mluvila sprostě?“ Faith, která Chastity pokaždé myla pusu, když se dopustila toho prohřešku.

„Fajn, tak poslouchej, Moshiko. Teď zrovna jsem tu tak trochu uvízla, ale kdyby se Faith ještě ukázala, zavolej mi, prosím. Dám ti číslo kamarádky Kareeny Boudreauxové.

Hlavně ať znova nezmizí.“

„Nemám žádný zvláštní schopnosti, Chaz.“

„Máš magnetickou osobnost, Moshiko.“

Rozloučily se a Chastity měla ještě horší pocit než předtím. „Byla tam. V St. Louis.“

Kareena kývla. „Jo, slyšela jsem.“

„Hledala tě. Třeba se teď vrátí sem.“

Chastity se posadila, přemožená tím, jak se jí všechno vymyká z ruky. „Jak to zjistíme?“

„Co se poptat Eddieho Dupre?“

„To nevím. Vypadalo to, že s ním Frankie nemá nic společnýho.“

„Dobře, tak Elvise. Tu můžem najít.“

Chastity vzdychla. „Obávám se, že budeme muset.“

Kareena kývla. „Až odsud Jamese dostanem.“

Nakonec ho odtamtud dostal Obie Gaudet. O několik hodin později, kdy ještě pořád obě seděly v čekárně, sem černý policista přišel a představil se.

„Vy jste ta dáma, co otřásla neworleanským policejním sborem?“ zeptal se a usmál se jako mladíček.

„Ano,“ přitakala unaveně. „To asi jsem.“

„Já jsem seržant Obediah Gaudet z oddělení Cold Case,“ představil se a usedl vedle ní. „Pomáháme místním oddělením vražd, když je třeba. Detektiv Gilchrist mě seznámil s vaší teorií.“

„Pan Guidry je ještě pořád podezřelý?“

„Je tu pár otázek, na které se ho místní detektivové chtějí poptat. Já vycházím z informací detektiva Gilchrista.“

„Už má James právníka?“ chtěla vědět Kareena. „S

náma nikdo nechce mluvit a Jamesův poslední právník bydlí v Illinois.“

„Myslím, že nemá. Vesměs při výslechu sedí a zírá před sebe.“

„Byl z něčeho obviněn?“

„Nic jsem neslyšel.“

Kareena vzdychla a vytáhla telefon. „No nic, je čas, abych se do toho vložila já.“

Poodešla, aby si zavolala. Gaudet se otočil k Chastity.

„Podle mě je mezi těmi vraždami spojitost,“ řekla.

„Zdá se, že tu určitá podobnost je,“ souhlasil. „Podle předběžné balistické zkoušky šlo u Susan i Frankie o zbraň stejné ráže, ovšem jestli to byla totožná zbraň, to se dozvíme teprve po pitvě, která bude zítra. Také měla na tváři otisk hlavně, přesně jak jste řekla.“

„Vyšly po pitvě Susan Reevesové najevo nějaké další informace?“ zeptala se Chastity.

Gaudet povytáhl obočí.

„Detektiv Gilchrist vám jistě řekl, že jsem asistentka soudního lékaře,“ vysvětlovala unaveně. „Proto jsem obeznámená s náležitostmi.“

„Zřejmě ne s náležitostmi tady u nás.“

„Neproběhla úplná pitva?“

„Bez výsledků. Někam se jim… Eh, zatoulaly.“

Zůstala na něj zírat.

„Už jsem na to někoho přidělil,“ ujistil ji. „Ale myslím, že v tom stejně nebude velký rozdíl. Vyzvedla jste podstatné podobnosti.“

„Neztratí i výsledky pitvy Frankie?“

„Brzy budeme něco mít, slečno Byrnesová.“ Vytáhl policejní zápisník a začal v něm listovat. „Já osobně bych si přál, aby se to dalo připsat našemu příteli Lloydu Burgardovi. Bylo by to pro všechny jednodušší. Bohužel ten už teď nikoho nemohl zabít.“

Přikývla. „Doufám, že až bude pořádně pod medikací, mohl by nám něco říct. Možná viděl, co se stalo Susan.“

Gaudet vzhlédl. „Myslel jsem, že to víte.“

Kolikrát se člověku může obrátit žaludek, aniž by přišel o oběd? „Vím co?“

„O Lloydu Burgardovi. Je mrtvý.“

„Prosím?“

Gaudet ohodnotil její reakci a uvolnil se. „Je mi líto.

Myslel jsem, že by někdo mohl…“ Zavrtěl hlavou. „Oběsil se ve svém pokoji, včera v noci.“

Chastity nedokázala promluvit. Nemohla se zbavit vidiny pomateného Lloyda. Hubeného, paranoidního, hledajícího spásu.

„Myslel jsem, že to víte,“ zopakoval Gaudet.

Zavrtěla hlavou. „Určitě šlo o sebevraždu?“

„Prošetřujeme to.“

Kývla.

„Musel něco vidět,“ prohlásila pak. „Musel.“

„I kdyby ano, stejně to nebyl schopen jasně popsat.“

A teď je mrtvý.

V nemocnici.

Charity napadlo, kolik asi lékařů, zainteresovaných v tomto malém vyšetřování, tam smí? Okamžitě si jí při tom zrychlil puls.

„Kdyby vám to nevadilo,“ řekl seržant, „rád bych si s vámi promluvil o tom, co se děje.“

Odvedl si ji do jedné z vyšetřovacích místností a ona mu znovu vyprávěla celý příběh. Tentokrát ji však konečně někdo poslouchal. Gaudet ani nemrkl, když zmínila kliniky umělého oplodnění. Navíc Max zjevně nezachránil život jeho otci, protože si jeho jméno zapsal vedle ostatních bez jediného zaváhání.

Chastity uvažovala, jestli by si mohla dovolit ještě jednou doufat.

„Takže si myslíte, že vaše sestra je tady a v nebezpečí.“

„Pokud měla něco společného se Susan Reevesovou a Frankií Mae Savageovou, pak ano.“

Naklonil hlavu. „Nenapadlo vás, že i vy byste mohla být v nebezpečí? Zdá se, že jste v příliš těsném spojení s velkými krutostmi, pokud už jste dokonce nezjistila, kdo za tím stojí.“

Kupodivu předtím takovou možnost skutečně nezvážila.

Byla rozčilená kvůli tomu, co potkalo Susan, Franku a teď i Jamese, vyděšená z otce a hurikánu, takže ji to nenapadlo.

Jenže teď je mrtvý i Lloyd Burgard. Mezi ní a všemi zavražděnými existuje zjevné spojení.

„Vlastně to spíš vypadá, že jsem nejvíc nebezpečná lidem kolem sebe,“ hlesla.

Včetně Jamese a Kareeny.

Snad by se měla vrátit domů. Nechat to policii. Počkat, až Faith kontaktuje ji, jestli to někdy udělá. Chtěla. Mohla by tak ochránit Kareenu i Jamese.

Měla však zlé tušení, že je Faith ve skutečném nebezpečí.

Faith, která se ukrývá, která se dotkla Susan, Frankie a Willow předtím, než je někdo zavraždil.

Willow.

Najednou ztuhla. „Byla převlečená za jeptišku.“

Seržant vzhlédl. „Prosím?“

Chastity na něj upřela zděšený pohled. „Willow Tolliverová. To tělo ve slepém rameni. Když ji viděl Eddie Dupre, byla oblečená jako jeptiška. Ráda bych věděla, jestli by to mohl být nějaký vzkaz. Jako ten andělíček a voodoo obětiny, chápete?“

Gaudet se na ni chvíli díval. Pak začal znovu listovat v notesu. „Ještě pořád neproběhla identifikace.“

„Je to moje sestra?“

„Ne.“ Věnoval jí ten konejšivý pohled. „Tahle žena byla mladší, i když už měla děti.“

„Ano, dvě. Vsadila bych se, že to byla Willow.“

Kývl. „Podívám se na to.“

Chastity si najednou něco uvědomila, co ji mělo trknout hned.

„Bože,“ vydechla, „sestra Milosrdná. Tak lidi z kliniky říkali Faith.“

Seržant se napřímil. „To jste nám předtím neřekla.“

„Máte ponětí, kolik směrů tahle věc nabrala?“

Sladce se usmál. „Vítejte v mém světě. Tak mi povězte, co si o tom myslíte.“

Pokrčila rameny. „Willow vypadá jako moje sestra. Co když si někdo myslel, že je to Faith? Pak by to mohlo znamenat, že všechny tři zabil stejný člověk. Ráda bych věděla, jestli jí nenašli na tváři otisk hlavně.“ Pak vzdychla a zamnula si nos. „Tedy jestli jí nějaká tvář zbyla.“

„Nezbyla.“ Znovu se podíval do notesu. „Eh, vaše sestra. Nevíte, jestli měla nějaký vztah ke svatému Judovi?“

„Svatému Judovi? Patronu zoufalých? Proč?“

„Protože u toho, ehm, těla ve slepém rameni našli sošku svatého Judy.“

Chastity zavrtěla hlavou. „Ne, to nemyslím.“

Ale jistá si nebyla.

„Asi si půjdu promluvit s několika lidmi z těch klinik,“

usoudil seržant Gaudet. „Rozhodně v tom hrají nějakou roli.“

„Takže si nemyslíte, že tady spřádám vlákna do paranoidního vzorce?“ zeptala se.

Ještě chvíli upíral oči do notesu. „Možná. Ale možná taky ne. Říkáte, že Nový život využívá sporné praktiky?“

„Ano. Taky mám dojem, že Faith platili hotově. Byla bych překvapená, kdyby se nezjistilo, že tam dochází k nějaké účetní gymnastice.“

„A co Arlenova klinika?“

Chastity vzdychla. „Nezjistila jsem nic závadného, ale kdo ví? Já jsem si jistá jen tím, že ten vrah se zřejmě zaměřil na ženy, co zoufale touží po dítěti. Navíc byly všechny ve spojení s Arlenovou klinikou. Přinejmenším dvě z nich říkaly hrozné věci o Novém životě. Kdybych mohla sehnat Eddieho Dupre, možná bych se dozvěděla víc.“

Gaudet zavřel notes. „Jak jsem slyšel, chtěla jste odletět domů, do St. Louis.“

„Ano, chtěla.“

Zatvářil se ustaraně. „I když opravdu nerad říkám ženě, že nemůže utéct před hurikánem, máme tu přinejmenším dvě vraždy, v nichž figurujete.“

Chastity zalapala po dechu. „Znamená to snad, že nemůžu odjet?“

Pokrčil rameny… „Chcete přece, aby se to vyřešilo, ne?“

Chtěla svého psa. Chtěla si zalézt pod svou krásnou pohodlnou postel v St. Louis. Chtěla utéct co nejdál, aby už ji otec nikdy nemohl najít.

Zjevně si o tom může leda nechat zdát.

„Tady máte moji navštívenku,“ řekl jí Gaudet. „Kdyby vás cokoli napadlo, dejte mi vědět. Já udělám totéž. A prosím, buďte opatrná.“

Podala mu vlastní vizitku. Měla by se cítit lépe, konečně jí policie naslouchá.

Jenže necítila.

Zabralo jí dvě alkoholické hodiny, než pochopila proč.

Jamese nepustili dřív jak před soumrakem. Právník, který se konečně objevil, vypadal jako z filmu. Na sobě měl bílý oblek, motýlka, byl menší než Chastity a kulatý jako melounek.

Uměl dokonale francouzsky a překypoval cajunským šarmem.

Za čtvrt hodiny Jamese pustili. Ten, s neuvěřitelně strnulým držením těla a naprosto bezvýrazným obličejem dovolil Kareeně, aby ho vyvedla ze dveří a dotáhla až do baru Big Dawg, kde pokračovala s Chastity v úsilí totálně ho opít.

Právě tam, na barové stoličce, s pohledem upřeným na sedmdesátiletá ňadra barmanky Carol, Chastity pochopila, co nesedí na její teorii, že ty tři zabil někdo, kdo chce zatajit nekalé praktiky na klinikách umělého oplodnění.

„Je to osobní,“ řekla do ginu.

James se na ni podíval a na chvíli přestal likvidovat veškeré zásoby skotské ve městě. „Cože?“

Podívala se mu do očí. Představila si, že s ním zamčené dveře dělají totéž, co s ní chlor a levandule.

Nechtěla, aby kvůli ní musel něčím takovým procházet znovu. Nechtěla ublížit jemu, Kareeně, ani Faith. Nechtěla, aby ještě někdo zemřel.

Pokusila se odvést řeč jinam. „Měl jsi to hvězdný nebe i na stropě v cele?“

Nehnul brvou. „Ve vězeňský knihovně byla výborná sekce věnovaná astronomii.“

Seděla nalevo od něj, tváří v tvář těm děsivým popáleninám.

„Promiň,“ řekla.

James se otočil k ní. „Proč? Tys po mně přece nechtěla, abych zmlátil toho chlápka.“

„Ale chtěla jsem po tobě, abys zase riskoval.“

Chvíli si ji zachmuřeně měřil. Pak se kupodivu usmál.

„Nebuď hloupá. Tentokrát za to dostanu zaplaceno.“

Napřáhla se a vzala ho za znetvořenou levou ruku.

Ucukl. Ale neodtáhl se.

„Co je osobní?“ zeptal se. „Říkalas, že je to osobní.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Tenhle případ už se tě netýká.

Nemůžu to dělat, Jamesi. Už vás dva nemůžu dál ohrožovat.“

„A jak chceš najít sestru?“

Sestru, kterou deset let neviděla, na rozdíl od těchhle dvou, co jí bez vyptávání pomáhali.

„Je mi to jedno. Pojedu domů.“

Samozřejmě nepojede. Ale to on vědět nemusí.

Jenže to poznal. Zavrtěl hlavou. „Klidně mě nechej řídit, stejně nepřestanu hledat.“

„Proč?“

Jeho úsměv byl poněkud pokřivený. „Protože ten, co to udělal Frankie, mě nasral.“

Zatajila dech. „Ty vraždy,“ řekla pak. „Byly osobní, Jamesi. Nezdá se ti?“

„Jak to myslíš?“

Mávla rukou. „Ty ženy nebyly jenom zavražděné, byly pokořené. Někdo znesvětil jejich nejvroucnější víru. Nešlo jen o to, aby je zabil. Chtěl ukázat, že jsou bezcenné.“

James zamžikal.

Chastity se naklonila blíž. „Střelil je rovnou do obličeje.

Byl u nich tak blízko, že mohl cítit jejich strach. A pak je v klidu poslal do pekla.“

Čím víc o tom mluvila, tím větší měla strach. Protože ona k těm ženám nějak dovedla vraha. Aniž by o tom věděla.

Ale jak?

„A co Eddie Dupre?“

Chvilku to zvažovala. „No dobře, ten by možná…“

„Možná?“

Pokrčila rameny. „Nevím, prostě se mi nezdá, že by byl takových věcí schopný.“

„A u koho se ti zdá, že ano?“

Ještě nebyla připravená vyslovit to. Zvlášť v baru a muži, který je opilejší než ona. Některé věci by se měly říkat jen za denního světla.

Pokud vůbec.

„Zítra Eddieho najdeme, jestli je to to poslední, co můžeme,“ řekla jen.

Přesně to udělali. Druhý den ráno se vydali hledat Eddieho.

Na okamžik se zdálo, že by se Chastity přece jen mohla nakonec spolehnout na něj, protože když dorazili k němu před dům, už tam stál policejní vůz.

Ale nebyla tu jen policie. Kolem domu byla žlutá páska, hemžilo se to tu techniky a ostatními nezbytnými policisty.

Než se mohla Chastity začít obávat o Eddieho život, vyšel ze dveří. Za loket ho vedl seržant Gaudet.

Eddie byl v poutech a dohadoval se s ním. K domu dorazil přenosový vůz, na ulici se hromadili zevlouni.

Uprostřed stál anton zásahové jednotky.

Specializované na nebezpečné látky, jako je toxický odpad a podobně.

Dva příslušníci v ochranných oblecích právě prošli kolem nich.

„Neubližujte jim!“ zavřískl Eddie a po tvářích mu tekly slzy. „Neubližujte mým dětičkám!“

Právě tehdy Chastity uviděla, kam policisté ze zásahové jednotky míří. K malému autíčku, které stálo v půli Eddieho trávníku, jako by se snažil dostat rychle pryč. Kufr už mělo otevřený.

V něm byly vidět dvě kovové nádoby, stejné jako ty, co viděla na Arlenově klinice. Ty se zmrazenými zárodky.

Eddie si očividně nosil práci domů.

Mohl by být vrah? Dokázal by skutečně vypátrat ženu, jako je Frankie Mae, a zabít ji?

Chastity v to upřímně doufala. Protože když uviděla Eddieho v poutech, uvědomila si, že jediná skutečná možnost je nemyslitelná.

KAPITOLA 20

Nebo by měla být nemyslitelná.

Ten den ráno se Chastity probudila do dalšího dusného dne. James byl v kuchyni a v televizi vysílali další varování ohledně hurikánu. Bob už laškoval se stupněm 4 a v televizi se neustále střídaly záběry příprav na pohromu.

„Jedeme dneska ráno za Eddiem?“ zeptala se Chastity s předstíraným nezájmem a nalila si kávu.

„Je skoro odpoledne,“ podotkl James, oči upřené na obrazovku.

„Můj taxikář tu nebyl.“

Její taxikář vypadal, jako by se právě vynořil z jedné z těch hrobek, které ho tolik přitahovaly.

„Blíží se hurikán, nechceš odjet domů?“ zeptal se.

Střelila po něm pohledem. „Nemůžu, stejně jako ty.

Máme na krku ty vraždy. Myslela jsem, že bývalí vězni nemůžou mít taxikářskou licenci.“

„Pro získání licence stačí prokázat bydliště a znalost angličtiny.“ Pokrčil rameny. „Samozřejmě se hodí, když je tvůj strýc konstábl.“

„No jistě.“

„Proč se tak bojíš vody?“

Ztuhla. Zalapala po dechu. Sáhla po kabelce a nahmatala v ní váček s kameny.

Zrovna se ho chtěla zeptat, proč ho děsí zamčené dveře, když jí zazvonil mobil. S třesoucíma rukama přijala hovor.

Nemusela se dívat na displej, věděla, kdo to je.

„Ano, Maxi.“

„Volám ti už dva dny!“ obořil se na ni.

„No, tak tady mě máš.“

„Jsi v pořádku? Dneska ráno jsem se ve zprávách dozvěděl o té další vraždě. Té taxikářky.“

Chastity vyšla z kuchyně a zamířila do obývacího pokoje.

Zastavila se u okna s pohledem upřeným na nezajímavou oblohu. „Ano, Frankie Mae. Ale já jsem v pořádku.“

„To jsem rád. Co na to policie?“

Chastity zaváhala. Jeho hlas zněl najednou tak rozrušeně.

„Nevím, Maxi. Proč by mi měli něco říkat?“

„Bylas tam. Viděl jsem tě ve zprávách.“

Nádhera. „Neřekli mi nic.“

Tentokrát se odmlčel Max. „Pověděla ti něco o Faith?“

zeptal se nakonec. „Víš už, kde je?“

Chastity najednou začala být zima, ačkoli bylo v pokoji jako v sauně. „Ne, bohužel, Maxi.“ Zavřela oči. „Musím ti něco říct, zrovna jsem ti chtěla zavolat. Zítra odlétám domů.“

To ho rozhodně zaujalo. „Odlétáš?“

„Nemůžu tu zůstat, když se blíží hurikán.“

„Ale to nesmíš! Slíbilas, že najdeš Faith! Co jestli je v nebezpečí? Co jestli ji nenajdeš, než bude hurikán tady?“

„Je mi líto, Maxi. Pak se vrátím, ale teď prostě ne.“

Slyšela, jak přerývavě frustrovaně dýchá.

Cítila, že už mu víc říct nesmí. Že už mu nevěří, zvlášť po té poslední schůzce. Po tom, co si o něm myslí.

Ty vraždy byly osobní.

Vypovídaly o touze po moci, ovládání a tyranii.

V čemž byl Max mistrem, jak se ukázalo. Umí dokonale manipulovat ženami tím, že využívá jejich slabin.

Neměla jediný důkaz, který by domněnku potvrzoval, kromě toho, že se ji už několikrát pokusil záměrně odklonit od určitého směru vyšetřování. Že měl pod zámkem informace, které by potřebovala nejvíc.

Byl tak překvapený, když uviděl ten prsten. Tak ohromený.

Ale ví, jak to udělat, aby dostala strach.

„Než odjedeš,“ ozval se jeho naléhavý hlas, „mohla by ses tu se mnou sejít? Je tu něco…, co bys měla vědět. Co by tvůj názor mohlo změnit.“

„Co je to, Maxi?“

„Ne. Takové věci se nedají říct do telefonu. Přijeď ke mně, Chastity.“

„Ne. To nemůžu.“

Ne v tom domě. Ne tam, kde je svrchovaným pánem.

„Někde! Sejdeme se někde jinde!“

„Tak v restauraci Whistle Stop? Tam, co jsme se už jednou sešli?“

„Ne. V restauraci ne, nechci, aby na nás lidi civěli. A ani ty, až zjistíš, o co jde. Co u mě v ordinaci?“

Zírala z okna. Myslela na to, jak dokonale umí Max ovládnout situaci. A o kolik by to bylo horší, kdyby byl na vlastní půdě.

„Jacksonovo náměstí,“ rozhodla. „Sejdeme se na Jacksonově náměstí.“

„Ne, Chastity. Počasí…“

„Na Jacksonově náměstí, Maxi. Budu tam ve tři.“

Až si zjistí ještě pár věcí.

„Chastity, tvůj otec. Měla bys vědět –“

Držela se zuby nehty. „Povíš mi to ve tři, Maxi. Na Jacksonově náměstí.“

Chvíli s tím bojoval, nakonec se vzdal. „Dobře, tak ve tři.“

Ukončila hovor a zůstala chvíli stát.

„Lhala jsi mu,“ konstatoval James ze dveří kuchyně.

Pokrčila rameny. „Potřebuju zjistit pár věcí, aniž by mi přitom dýchal za krk. Potřebuju zjistit přesně, proč chce, aby se jeho žena vrátila.“

„Myslíš, že od něj utekla?“

Chastity zatajila dech. „Možná. Vím jenom, že nedůvěřuju Maxovým motivům. Znova začal o otci, přesně ve chvíli, kdy jsem s ním nesouhlasila. Vypadá to, že je v tom fakt dobrý. Takže by mě zajímalo: když proti mně používá otce, co používal proti Faith?“

Tehdy jí to došlo. „Bože.“ Zachvěla se. „Můj otec.

Myslela jsem si, že mě chce Max znovu jenom rozptýlit, když mluví o otci. Ale co jestli ho chce přivést s sebou?“

„Tak Maxovi zavolej a zeptej se, jestli chce otce přivést.“

„Ne.“ Hlava se jí roztočila. Na zádech jí vyskočil pot.

„Ne, nemůžu.“

„Proč se tak bojíš vody?“

Neotočila se. Dál se dívala na oblohu, tak jako asi James ty roky v malé cele. Dlouho jen tak stála.

Celou věčnost před touhle konkrétní otázkou utíkala.

Utratila majlant za léky a za terapii. Kapající voda a smích.

Dušení. Svět mizí přes film vodní hladiny.

Stáhl se jí žaludek. Objala si ramena a řekla Jamesovi pravdu.

„Otec měl v ložnici u nás doma velké jacuzzi. Bylo to…

Jeho hřiště. Říkal si Poseidon.“ Chvíli nemohla pokračovat,

hrdlo stažené, prsty zaťaté do paží. „Myslím, že doopravdy se mu tam tolik líbilo, protože když se některá z nás nechtěla podvolit, podržel nám hlavu pod vodou, dokud jsme neposlechly.“ Zdálo se jí, že se topí, téměř každou noc, celý život.

„Matka tu vanu každý den drhla chlorem.“

I teď cítila chlor a levandulové sáčky, které matka strkala do zásuvek se spodním prádlem.

„Máš pravdu,“ promluvil James po chvíli. „Musíme tě odsud dostat, než přijde hurikán.“

Kývla a otočila se. „Pojďme zjistit, jestli najdeme Eddieho Dupre,“ řekla.

O čtvrt hodiny později zastavili u toho malého domku a našli tam policisty, kteří právě tahali Eddieho z verandy.

„Počkejte!“ křikla na seržanta Gaudeta.

„Neví, kde je vaše sestra,“ zavolal na ni Gaudet přes ostatní policisty. Přesto kývl tomu, který hlídal, aby nikdo nevstupoval za žlutou pásku, že ji a Jamese může pustil.

„Pane Dupre, prosím,“ žadonila Chastity. „Nevíte nic?“

„Vím jenom to, že jsem jí zachránil dětičky a ona na mě ječela,“ odpověděl Eddie se zachmuřeným pohledem.

No dobře, nebude to tak rychlé, jak doufala. „Jste Faithin přítel –“

„Byl jsem,“ opravil ji a vypadalo to, že se rozpláče.

„Chtěla mě prásknout!“

Chastity si nebyla jistá, jestli má tolik času, aby se ho vyptávala, o co šlo. Gaudet jí však poskytl informace.

„Vypadá to, že Eddie nedokáže unést zničení jakýchkoli zárodků.“

„Dětičky,“ namítl Eddie. „Jsou to dětičky.“

Gaudet trpělivě kývl. „Podařilo se mu odnést embrya z většiny klinik ve městě a schoval je u sebe v kuchyni pod dřezem. Jenom mě fascinuje, že si toho nikdo nevšiml.“

„Chtěli je zavraždit!“ zaprotestoval Eddie. „Musel jsem něco udělat!“

„Ale proč jste tak zuřil na Lloyda Burgarda, když mu vlastně šlo o totéž?“ zeptala se Chastity.

„Protože neměl páru o tom, co dělá. Mohl by zabít stovky dětí, kdyby poškodil ty skladovací nádoby.“

Chastity se rychle ohlédla na Gaudeta. „Ale jestli tak zuřil na Faith…“

Gaudet jen zavrtěl hlavou. „Bohužel. Jeho alibi v době obou posledních vražd je neprůstřelné. Navíc nalezení té jeptišky nahlásil on sám.“

„Byla to opravdu Willow Tolliverová?“ zeptal se Eddie.

„Myslel jsem, že se vrátila do Mobile.“

„Do Biloxi,“ opravila ho Chastity instinktivně. „Ale i jestli jste s Faith nemluvil, Eddie, neslyšel jste o ní něco?

Nevíte, kam šla? Nebo proč?“

„Ne, nic. Myslel jsem, že odešla, protože už toho měla dost. Stačí se podívat jenom na ten honosný zásnubní prsten, co nikdy nesundala z ruky, aby člověk pochopil. Už víte, že je to dokonalý padělek, co nemá žádnou cenu, ne?“

„Vím.“

„Tak víte i to, že hraje. Bože, nikdy jsem ho neměl rád.

Faith mohla být tolikrát sama matkou a on jí to nedovolil.“

Chastity ztuhla. „Jak to myslíte, Max? Nechal ty kameny v prstenu vyměnit? Aby pokryl svoje dluhy z hazardu?“

Eddie zafuněl. „Myslela jste snad, že to udělala ona? To sotva. Vždyť měl její matku bezpečně uklizenou u Svatýho kříže a držel ji Faith nad hlavou jako Damoklův meč. Nikdy by se neodvážila udělat něco, co by matku ohrozilo. Protože on by ji okamžitě zabil, kdyby se rozzuřil.“

Chastity najednou nemohla dýchat. Právě zjistila, jaký měla Faith důvod utéct. „Bála se Maxe? Eddie, bála se ho?“

„Jako kdyby vám na tom záleželo. A vůbec, nedovolím, abyste jí ublížili.“

Eddie Dupre přestal mluvit. Seržant Gaudet ho odvedl pryč.

„Myslím, že je načase, abychom se zastavili v domově důchodců u Svatého kříže,“ vymáčkla ze sebe Chastity.

Kdyby domov seniorů jen viděla, nikdy by ji nenapadlo, že by na posledních dnech její matky mohlo být něco v nepořádku. Šlo o krásné místo s udržovanými zahradami a halou, která připomínala hotel.

Jenže Chastity udělala ten krok navíc a Max ztratil další body. Našla totiž sestru, která se o Mary Rose Byrnesovou v posledních letech jejího života starala.

„Její dcera Faith?“ zopakovala drobná žena s unavenýma hnědýma očima. „Ne, je mi líto, nemám na ni žádné spojení. Moc jsme ji nevídali, ačkoli tu její matka byla. Celé tři roky.“

Chastity zůstala strnule stát. Měla snad tohle čekat? „Co tím chcete říct?“ zeptala se stejně. „Sestra matce obětovala život.“

Žena nevypadala příliš překvapeně. „Možná by byla chtěla, ale on ji nenechal.“

„On?“

„Její manžel. Dovolil jí sem jezdit jedině společně s ním a to nebylo často. Zvlášť ke konci. Ona sama auto neměla.

Ani peníze na taxi. Nemohla matce donést ani takové ty drobnosti, které umírání usnadňují. Velice ji to trápilo.“

Chastity poznala strach. Znala i pocity viny, frustrace, bolest. Přesto ještě nikdy nezažila takový druh vzteku, jaký jí právě teď lomcoval. Na Maxe. Na sebe.

„Jste si jistá?“ zeptala se stejně.

„Ano, jsem. Obávám se, že vaši matku neměl moc rád.“

Sestra se otočila, jako by se bála, že se Max vynoří někde zpoza rohu. „No, jak to vypadalo, tak ani vaši sestru.“

„Měla jsem sem jet hned na začátku,“ rozčilovala se Chastity, když nasedala do Jamesova taxi.

James nastartoval. „Snad.“

„Ne. Rozhodně. Dobytek jeden!“

„Max?“

„No jistě, Max. Věděl, jak těžké pro mě bude sem přijet.

Věděl, že se budu snažit tomuhle místu vyhnout. Počítal s tím. Myslím, že si potřebuju znovu promluvit se seržantem Gaudetem.“

„Protože Max nepovoloval své ženě návštěvy u matky?“

„Protože všechno, co mi řekl, je lež. Protože je to vzorec, jaký jsem měla poznat už dávno. No tak, hasiči, je to přece dokonalý příklad týrání manželky. Faith neměla auto.

Nemohla nikam, kam ji on neodvezl. Žádné styky s přáteli, kromě jednoho oběda za týden, na který ji odvezl a z něhož ji vyzvedl, což jen dokreslovalo zdání dokonalé rodiny z horních vrstev.“

„Znáš tyhle věci líp než já.“

„Ano,“ přitakala smutně. „Je to moje práce. Vycítím týrání stejně jako tři dny starou rybu.“ Párkrát se nadechla, najednou bojovala se slzami. „Jak se zdá, jedinou výjimkou je můj vlastní švagr.“

„Jen podle toho, co řekla ta sestra? Třeba se k ní nechoval hezky. Možná lhala.“

„Možná. Ale já si to nemyslím. Používá i typické výrazy, Jamesi. Celou dobu. Moje rodina. Můj dům. Moje žena. Nazývá jí Faith, jedině když si dává pozor. Jinak o ní mluví jako o svém majetku. A stejně se choval i ke mně, zatraceně.“ Objala kabelku. „A já ho nechala.“

„Vypadá to, že tohle tě rozhodilo víc než ten zbytek.“

„Dokážu odpustit hodně věcí, hasiči. Ale nedokážu odpustit někomu, kdo využívá slabosti druhých, aby je mohl ovládat.“

„Neřekl bych, že jsi slabá, sestři.“

„Nikdy jsi nebyl v mé hlavě, hasiči.“

Kývl. „Pravda. Tak co teď?“

Chastity nevěděla. Měla nepříjemný pocit, že byla záměrně svedena ze správné cesty a že to může mít pouze jediné vysvětlení. Bála se, že si s ní hrál jako s loutkou, a ona na to přišla pozdě.

Nenáviděla tenhle pocit nevyhnutelnosti. Vědomí, že ať udělá cokoli, konec bude stejný.

„Potřebuju si promluvit s policií,“ řekla.

„Musíš hlavně zavolat Maxovi a říct mu, že nepřijdeš.“

„Ne, to ne. Myslím, že s ním musím mluvit.“

„Ale z toho, co jsi právě řekla, to vypadá, že on je ten, kdo vraždil.“

„Je to surovec. Umím si se surovci poradit.“ Ignorovala hlodavý pocit uvnitř. „Navíc budu na veřejném prostranství za denního světla, kde je kolem spousta lidí.“

„Uprostřed bouřky. Jsi si jistá?“

„Rozhodně vím jistě, že potřebuju zjistit, co mi chce říct,“ prohlásila. „Pak zavolám policii.“

Jacksonovo náměstí bylo v podstatě prázdné. Chastity s Jamesem dorazili o chvíli dřív. Ze stromů kapalo a z rozpálené země stoupala po dešti pára. Za řekou ještě hřmělo, ačkoli déšť už ustal.

Chastity se rozhlédla a zjistila, že všichni jasnovidci zmizeli. Na chvíli zalitovala, že tu nevidí Tante Edii. Třeba by jí mohla povědět, jak setkání s Maxem dopadne.

Jenže když přestali chodit turisté, nebylo proč tu vysedávat. Všichni místní měli plné ruce práce s opevňováním svých domovů, nebo se v autech snažili dostat přes jezero Pontchartrain, než udeří hurikán.

Chastity otřela vodu z lavičky naproti kostelu a posadila se. James poodešel.

Uviděla Maxe jako první. Ve značkovém obleku, kravatě a s naleštěnými polobotkami kráčel, jako by šel nemocniční chodbou, kde má všechno pod kontrolou. Muž, který je atraktivní díky prošedivělým vlasům a ostře řezaným rysům.

Přijel s ním i ten druhý s šedými vlasy?

Uvidí svého otce?

Ta představa ji natolik vykolejila, že Max došel až k ní, než si uvědomila, že přišel sám. Ulevilo se jí tak, že se na lavičce málem rozpustila.

Došlo k vraždám, její sestra zmizela a ona je nejvíc zděšená tím, že by mohla vidět svého otce. Rozhodně nastal čas na návrat domů.

Max se soucitně usmál. Věděla, že zahlédl Jamese.

Všimla si, jak ztuhl. Neřekl však nic, jen se posadil na druhý konec lavičky.

„Není ti nic?“ zeptal se a naklonil se blíž.

Potlačila nutkání odtáhnout se. „Ne, není, Maxi. Musím přiznat, že jsem ráda, že si policie konečně začala všímat, co se děje.“

Nenápadně se ho snažila pozorovat. Mohl by být skutečně tak sadistický a skrývat to?

Na vlastní kůži však poznala, že i největší zrůda může vypadat hezky a působit mile.

Usmál se a pohladil ji po ruce. „Policie se do toho konečně pustila? To je skvělé. Myslel jsem, že ti nic neřekli.“

„Řekli mi, že si myslí, že vražda Susan a Frankie spolu souvisí. Právě prověřují ty kliniky umělého oplodnění.“

„To jsem rád. Měl jsem o tebe strach. Opravdu vůbec netušíš, kde by Faith mohla být?“

Nu, přinejmenším v tom bude upřímná. „Ne, opravdu ne. Počítám, že ani tys nic nezjistil?“

„Ne. Ani ťuk. Dokonce jsem volal tvému otci jen pro případ, že by ho kontaktovala. Mimochodem na tu kliniku ji skutečně odvedl on. Řekl mi to.“

Nevěřila mu. Všimla si, jak zpozorní, když začne mluvit o jejím otci. Nic výrazného, žádná dychtivost, jen zvědavá strnulost, jako by čekal, jaká bude její reakce.

Podívala se na něj, ačkoli pořád cítila nutkání ohlédnout se přes rameno. „Díky za informaci. To je to, cos mi chtěl říct?“

Max si otřel čelo a upřel pohled na své pěstěné ruce v klíně. Ruce chirurga.

„Víš určitě, že nemůžeš zůstat?“ zkusil to ještě.

„Nežádal bych tě, kdybych nebyl tak zoufalý.“

„Ty to nechápeš,“ řekla. „Mám problémy jen přejet most přes řeku. Bouřku a záplavy bych prostě nevydýchala.“

„Ještě to tu není. Ještě den nebo dva. Já vím, že jsme blízko, že ji brzy najdeme.“

„Ne, Maxi. Prostě nemůžu.“

Odvrátil pohled, jako by sbíral sílu. Vzdychl. Co asi udělá?

„Nechtěl jsem být ten, kdo ti tohle poví,“ začal, ale nedíval se na ni.

Neřekla na to nic. Jen po očku kontrolovala, jestli je James na dohled. Zůstával její kotvou. Měla děsivý pocit, že ji bude potřebovat.

„Předpokládám, že ses vždycky ptala, proč od tebe sestra utekla. Proč se ti neozvala.“

Zabralo to, poslouchala ho se vší pozorností.

„Předpokládám, že mi to povíš.“

Vzhlédl a z očí mu čišela sklíčenost. „Já nevím, jak to říct. Ale musíš pochopit, že udělám cokoli, abych svou ženu našel.“

Svou ženu. Už je to tu zas. Chastity tiskla v rukou kabelku.

„Víš, že měla dítě,“ řekl.

Zamžikala. „Ano.“

„Já jsem se dozvěděl, kdy ho měla.“

Čeká nějakou reakci, uvědomila si. Neposkytla mu to uspokojení. Jen ho sledovala.

„Mělas pravdu, Chastity,“ pokračoval. „Tvé sestře je třicet osm. Kdybych to byl věděl, možná by mi to došlo.

Nebo bych měl aspoň podezření. Zvlášť když vím, co je tvůj otec zač.“

Zamžikala. „Můj otec? O čem to mluvíš? Co s tím má společného?“

Tentokrát vyčkával Max.

Chastity ho nezklamala. Uvědomila si, že na něj zírá s otevřenou pusou a z tváří jí vyprchala krev. „Chceš říct, že měla dítě s mým otcem? Proto tenkrát utekla?“

„Ne, nebyla těhotná tenkrát. To dítě už měla předtím.“

Znovu ji pozoroval, dokonce se mu nepatrně zachvělo chřípí. „Měla ho o šestnáct let dřív.“

Měla bych něco cítit, napadlo Chastity. Nevyhnutelnost té chvíle?

Kroky na chodbě zastavující se přede dveřmi k ní do pokoje.

„Faith není tvá sestra, Chastity. Je to tvá matka.“

KAPITOLA 21

Nad řekou zuřila bouře. Někde zatroubilo auto, vítr ohýbal větve stromů. Začalo znovu pršet. Chastity viděla Jamese, který stál těsně mimo doslech. Téměř slyšela, jak jí buší srdce.

Max lže.

To byla první souvislá myšlenka, co ji napadla. Musí lhát.

Jenže Faith byla o dvanáct let starší než ona. Vždycky působila tak vzdáleně. Odmítavě. Jako kdyby jí Chastity něco vzala, ačkoli nikdy nepřišla na to, co by to mohlo být.

Faith, Hope a Chastity.

Víra, naděje a cudnost. Jaký to nový význam!

Měla to být tichá obžaloba jejich matky? Její neúčinný tah proti muži, který ovládal jejich životy, a dceři, co ji nahradila v jeho loži? Poslední odmítnutí?

Faith byla o dvanáct let starší a najednou všechno dávalo smysl.

„Je mi to líto, Chastity,“ řekl Max a naklonil se blíž.

„Nechtěl jsem ti to říkat tady, venku…“

Pokusil se ji vzít za ruku. Ucukla, jako by ji uštkl had.

„Chápu, Maxi.“

Udělal to schválně. Chtěl ji ranit.

Neměla by se cítit raněná? Neměla by zvracet?

Matka jí nikdy nedala najevo jakýkoli cit. Ani jednou za těch šestnáct let. A pak, když se Chastity postavila muži, co jí ublížil, co jim ubližoval všem, matka jí plivla do tváře a odešla. Se svou pravou dcerou.

Jaký to najednou dává smysl!

„Jak jsi to zjistil?“ zeptala se strnule.

Max pokrčil rameny, aniž by jeho ostražitost byť na okamžik polevila. „Tvá matka. Když umírala. Je mi to líto, Chastity. Vím, že se tím všechno mění.“

Znovu ta jeho ostražitost. Záblesk očekávání v očích.

Čekal, dychtivý její reakce.

Měla zvrácený pocit, že se chce nakrmit strachem, úzkostí a zoufalstvím.

Podívala se na něj, poprvé imunní vůči jeho taktice.

Pobavená jeho pokusem rozhodit ji.

„Vlastně to nemění vůbec nic,“ konstatovala a zaměřila se na sochu generála Jacksona uprostřed náměstí. „Všechno se pro mě změnilo ten den, kdy jsem přiznala, že mi otec potápěl hlavu pod vodu, zatímco mě znásilňoval. A že když to udělal poprvé, byly mi čtyři roky.“ Nadechla se a přinutila ke klidu. „Vždycky mi to připadalo stejné, jako když někdo vytáhne ubrus zpod křišťálových sklenic, jenže se mu ten trik nepovede. Všechno sklo spadne na zem a rozbije se na milion střepů. Už nikdy se nedá slepit. Tak jsem se cítila ten den. Ale tohle?“ Pokrčila rameny a otočila se zpátky k němu.

„Tohle mě vlastně ani nepřekvapuje, jak bys snad čekal.“

Zahlédla zklamání? Náhlý záblesk vzteku?

Vytáhl na ni nejtěžší kalibr a ona ho klidně obešla.

Seděl tam a pořád čekal, až se zhroutí. Aby jí mohl nabídnout pomoc, útěchu. Převzít kontrolu.

Pokud mu najde svou sestru.

Ne, ne sestru.

Svou matku.

Jenže Chastity zareagovala jinak.

Susan Reevesová, Willow Tolliverová a Frankie Mae zemřely, protože se snažily pomoct její sestře utéct od manžela, který ji týral. Jsou mrtvé, protože je Max Stanton zavraždil.

A jestli mu dá své podezření sebeméně najevo, zabije i ji.

„Díky, žes mi to řekl, Maxi,“ promluvila konečně a zatvrdila se. „Opravdu. Hodně to vysvětluje. Ale přesto nemůžu zůstat. Zavolám ti, jakmile se do New Orleans vrátím, slibuju.“

Roztomilá věcička, kterou se naučila během výcviku na soudním lékařství. Jediné sliby, které platí, jsou ty skládané pod přísahou. Přinejmenším při jednání s podezřelým.

„Ale Chastity –“

Ale Chastity vstala. Neprozradí mu, že má nohy jak z rosolu, které ji sotva udrží. Neprozradí mu, jak je vyděšená a jak je jí najednou zle při pomyšlení, s kým tu seděla. Že potřebuje Jamese jako tonoucí záchranný kruh.

„Díky, Maxi. Zavolám ti.“

A s tím odešla.

„Tvýho otce jsem neviděl,“ řekl jí James tiše, když se k ní připojil.

„Nebylo ho tu třeba,“ ujistila ho Chastity, oči upřené na fasádu kostela. „Max si myslel, že je na mě dost vyzbrojený i bez něj. Asi teď nevidíš, co dělá?“

James se otočil a pokývl, jako by se chtěl rozloučit.

„Jenom tam stojí a dívá se za tebou. Vypadá tak trochu…“

„Zaraženě?“

„Jako šelma.“

Chastity se otřásla. „Toho jsem se bála. Odvezeš mě na letiště?“ zeptala se bez zastavení.

James na ni upřel pohled. „Myslel jsem, že neodlítáš.“

„Taky ne. Ale potřebuju, aby si to myslel Max.“

Už se chtěl znovu otočit, pak si to ale rozmyslel.

„Myslíš, že nás bude sledovat.“

„No jo, přesně to si myslím.“

Blížili se k místu, kde James zaparkoval. „Pak si myslíš…“

„Řeknu ti, co si myslím, až po cestě na letiště.“

James musel poznat, v jakém stavu jsou její kolena, protože ji vlastnoručně usadil do auta.

Chastity byla pořád ohromená, že jí trvalo tak dlouho, než pochopila. Zuřila, že se nechala vodit za nos. Musí najít sestru. Musí ji dostat z New Orleans. Musí najít důkaz, že Max ty ženy povraždil jen proto, že se snažily pomoci jeho manželce. Aby zanechal jasný vzkaz.

Nezastavíš mě.

Neporazíš mě.

Nikdy už tě nesmí napadnout, že bys mohla být chytřejší nebo silnější než já.

„Všechno dobrý?“ zeptal se James.

Teprve tehdy si uvědomila, že ji posadil na přední sedadlo.

Natáhl tu strašnou znetvořenou ruku a pohladil ji po paži.

„Nedělej to,“ obořila se na něj a ucukla.

Odtáhl se.

„Ještě pořád pracuju na tom s útěchou,“ přiznala. „Teď si nemůžu dovolit rozbrečet se.“

James kývl. Připoutal se nastartoval. „Fajn. Tak jedem.“

Třásla se a potila, převalovala na jazyku skutečnost, že Faith je její matka, jako by to pomyšlení získávalo jinou chuť a konkrétnější tvar.

„Tak co myslíš?“ zeptal se James, když vyrazili. „Je Max vrah?“

Dívala se na míjející domy. „Max je vrah. A já si vůbec nejsem jistá, jestli ho někdo někdy chytí.“

„Co řekl, že tě to přesvědčilo?“

„Řekl mi, že Faith je moje matka.“

Málem narazil do auta před nimi. „Cože?“

Chastity se pořád dívala z okna. „Vážně to hodně vysvětluje.“

„Ale to by jí tenkrát muselo být…“

„Dvanáct. Rozhodně to vysvětluje, proč jsme nikdy neměly dobré vztahy.“

Ubohá Faith. Ubohá dvanáctiletá holčička, s břichem, vyděšená a uvězněná na tom hrozném místě.

Poprvé od chvíle, kdy se seznámili, si James zapálil v autě.

Chastity si málem taky řekla o jednu.

Na letišti si koupí gin a pak zavolá seržantu Gaudetovi.

A potom se vrátí do města na pokraji hurikánu.

„Vypadá to, jako by tě to tak trochu uklidnilo,“ podotkl James.

Pokrčila rameny. „Jak jsem řekla i Maxovi, nejsem tak překvapená, jak bych měla být. Jenom lituju, že jsem to nezjistila už dávno. Všechno by mohlo být jednodušší.“

Střelil po ní nevěřícným pohledem. „Jednodušší?“

Zmohla se na úsměv. „Hodně z chování v naší rodině teď dává smysl, chápej.“

James zavrtěl hlavou. „No prosím a já měl trauma, že jsou mí příbuzní rodeoví klauni.“

Uchechtla se. „Sakra, to by mě taky dostalo. Incest je nechutnej. Ale klauni jsou vážně děsiví.“

Zastavili se u Kareeny tak dlouho, aby mohla předstírat, že si balí věci. Pak se vrátila do taxíku a připojili se k proudu aut, v nichž se obyvatelé města snažili zoufale dostat pryč, než udeří pohroma.

Na silnici to vypadalo hrozně, nárazník na nárazníku, do toho brázdily oblohu blesky.

„Vůbec se mi to nelíbí,“ mumlala Chastity.

„Tak zavři oči,“ navrhl jí James. „Stačí, když se budu dívat já.“

„Když se nebudu dívat, mohlo by mě něco překvapit.“

„Mně vždycky připadalo, že na tom nesejde, jestli se díváš nebo ne.“

No, na tom něco bude. „Máš pravdu,“ připustila po chvíli.

„Není v tom rozdíl. Je to jenom iluze kontroly.“

Ale někdy je iluze to jediné, co člověku zbývá.

O hodinu později už Chastity vlekla svůj batoh letištní halou. V jedné ruce svírala mobil. Bylo tu sotva slyšet slovo, hala praskala ve švech, jak se všichni chtěli dostat pryč.

Postavila se do fronty na bezpečnostní prověření.

Nehodlala riskovat, zvlášť poté co James po cestě zahlédl Maxovo BMW jen čtyři vozy za nimi. Právě si koupila další letenku.

„Slečno Byrnesová?“ ozval se jí do ucha hluboký hlas.

„Promiňte, seržante,“ omluvila se. „Nějak jsem se zamyslela.“

„Musíme to vyřídit rychle, nemám moc času. Brzo nás všechny odvelí.“

„Ani nevíte, jak nerada to slyším.“

„Ani já nejsem nadšený. Chtěla jste mi povědět, jak váš švagr zabil ty ženy.“

Pověděla mu naprosto všechno. Naslouchal v naprostém tichu.

Někdo do ní narazil a ona se otočila jako na obrtlíku.

Byl to však jen starý indián, který se překotně omlouval.

Přísahala by však, že v dálce zahlédla šedé vlasy. „Jsem o tom přesvědčená.“

„Vaše teorie má ovšem jednu slabinu, slečno Byrnesová,“ upozornil ji Gaudet. „Váš švagr ty vraždy nemohl spáchat. Má alibi na obě dvě.“

Chastity se zastavilo srdce. „Jaké alibi?“

„V obou případech měl ten den ráno operaci.“

„Ověřil jste to?“

„Říkal jsem vám, že to udělám.“

Přikývla. Vlastně se jí svým způsobem ulevilo.

Přinejmenším ji bere vážně.

„Díky, seržante.“

Alibi. Proč na to nepomyslela?

Protože Maxe nepodezírala. Maximálně by ho měla za manžela, od kterého utekla žena.

Jenže on byl naprosto precizní, všechno má dokonale zorganizované a upravené. Byl ten typ vraha, co si vraždy plánuje jako posvátné oběti. Jistěže má alibi.

„Zkontroloval jste taky, jestli ty operace dokončil?“

zeptala se, rozčilená sama na sebe, že vyplýtvala tolik času špatným směrem. Chtěla jen, aby ho chytili, aby byla její sestra v bezpečí.

Její matka.

Na tom nesejde.

Seržant chvíli mlčel. „Co tím chcete říct?“ zeptal se pak.

Chastity se snažila uspořádat si myšlenky. „Tulaneská nemocnice je fakultní. Není nic neobvyklého, když vyučující chirurg nechá studenty a aspiranty odvést tu nejhorší práci.“

Seržant zafuněl. „No, to se hned cítím bezpečněji.“

„Někdy se to naučit musejí, seržante. Jde o to, jak důkladný dohled od Maxe měli právě v té kritické době.“

Byla si jistá, že seržant tlumeně zaklel. Musela se zazubit.

„Někdy to v zápisu ani není, že chirurg operaci nedokončil.

Jestli to ověříte z vaší strany, řeknu Kareeně, aby to zkontrolovala z té své, ano?“

„Kareeně Boudreauxové?“ zeptal se.

„Ano. Vyhovuje?“

„Kareena je správná ženská,“ ujistil ji seržant.

„Profesionálka, s velkou empatií. Má krásné oči.“

Chastity se málem rozesmála. Neměla ponětí, co to s tím má společného, ale co na tom, ksakru? „Pošlu to dál, seržante.“

„To udělejte. Budu čekat, až se mi ozve. Mezitím se vás chci na něco zeptat. Neviděla jste někdy toho doktora v černém autě? V sedanu?“

Zaváhala. „Černé? Ne, má stříbrné BMW, proč?“

Byl to on, za kontrolou zavazadel? Hlídá, jestli opravdu odletí?

„Ano. BMW 745. Jeden svědek uvedl, že u hřbitova svatého Rocha viděl v době vraždy Susan Reevesové černý sedan.“

Zježily se jí chloupky v zátylku. Měla velmi zlé tušení, že za bezpečnostním pruhem stojí skutečně Max. Že ji nějak může slyšet.

„Nebylo to auto Lloyda Burgarda?“

„Ne, nebylo. Ten měl auto bílé a parkovalo hned za tím černým.“

Což znamená, že Lloyd vraždu pravděpodobně skutečně viděl. Snadno by mohl Maxe identifikovat. A teď je mrtvý, stejně jako Frankie, Willow a Susan.

„Asi jste nezjistil –“

„Jestli někdo viděl z Lloydova pokoje vycházet šedovlasého lékaře někdy v době jeho úmrtí? Ne, obávám se, že nikdo nic neviděl. Určitě jste neviděla černé auto?“

Postoupila ve frontě. „Ne. Nemohlo by být registrované na sestru?“

„Ne, to není.“ Další nepříjemná odmlka. „Váš přítel jezdí v černém taxi.“

„Každý z té čtvrti by poznal poslední model sedanu od jeho taxíku, seržante.“

„Volal dispečerovi taxislužby a žádal, aby se s ním Frankie Mae sešla.“

„Ne, to neudělal. To byl někdo jiný.“

„Těžko to prokázat.“

„Zjevně jste pročítal jeho záznamy, seržante. Opravdu si myslíte, že Frankie zabil?“

Tentokrát se žena před Chastity otočila. Ta se jen usmála. „Zkoušíme scénář,“ šeptla a doufala, že si žena nevšimne, jak se potí.

„Ne, slečno Byrnesová. Nevěřím. Ale jsem jediný. Jen jsem vám to chtěl říct.“

„Pak musíme chytit pana doktůrka, že?“

„Jak myslíte.“

„Pomůžete mi?“

Další dlouhé ticho, během něhož se posunula o několik kroků vpřed. Nakonec seržant vzdychl. „Dává to větší smysl než cokoli, co jsme zatím vymysleli. Pověděla byste mi něco o těch ženách, co se mnou podle vás nebudou mluvit?“

Musela se usmát. „Už jsem se bála, že se na to nezeptáte.“

Pověděla mu všechno, co se dozvěděla. Dokonce mu dala i heslo na dárcovské stránky Arlenovy kliniky, jen pro jistotu.

„Tak dobře,“ řekl pak. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Děkuju, seržante. Vím, že je těžké tomu věřit. Oceňuji, že jste mě poslouchal.“

„Ano. Doufám jen, že nejste…“

„Podjatá? Krátkozraká?“

„Nedefinoval bych to zrovna takhle.“

„Nemýlím se, seržante. Jen se bojím, že mi trvalo moc dlouho, než jsem na to přišla.“

Už se chtěla rozloučit, když ji seržant znovu dostal.

„Ještě jedna věc, slečno Byrnesová.“

„Ano?“

„Proč jste mi neřekla, že váš otec je Charles Francis Byrnes?“

Veškerá vyrovnanost, kterou si držela vší silou, vzala rázem za své. Dokonce se ohlédla, jestli za sebou neuvidí Chucka. A zábavné na tom bylo, že ji skutečně někdo pozoroval.

Stál u detektoru kovu, šedé vlasy, oči chladné a ostražité.

Ale ne její otec.

Max.

Přinutila se odvrátit a soustředit se na postup ve frontě.

„Proč se ptáte na mého otce?“ zeptala se Gaudeta a uvědomila si, že ztlumila hlas do šepotu.

„Prověřil jsem si vaši minulost a samozřejmě jsem se dočetl i o tom soudu. Byla tam jeho fotografie. Jsou si s vaším švagrem neuvěřitelně podobní, nemyslíte?“

Musela se ovládnout, aby se neotočila znovu. „Ano, seržante. To jsou.“

„Nemohl by to být váš otec?“ zeptal se. „Ten muž, kterého hledáme?“

Zavřela pevně oči. „Ne, seržante. Můj otec je oportunista a predátor. Ale nemyslím, že by dokázal takhle naplánovat vraždy.“

„Povíte mi proč?“ zeptal se.

Voda. Voda, smích, panika.

A

samozřejmě zahanbení. Rudé všepohlcující

zahanbení, které nikdy neodeznělo.

„Ne, seržante. Já… Eh, snad později.“

Ne na letišti. Ne na veřejnosti. Ne nikde.

„Dobrá, slečno Byrnesová. Chápu.“

Málem se rozesmála. Maxovi se navzdory vší snaze nepodařilo rozházet ji a seržantovi málem ano jedinou nevinnou otázkou. Protože to slyšela. Ten záchvěv lítosti v jeho hlase.

Myslí si, že chápe, proč je jí stydno dělit se s ním o informace o otci.

Jenže nechápe. Protože neví, co u soudu neřekla. Co ještě neřekla živé duši. Neví, co ji ve čtrnácti poslalo na ulici.

Měla vztek na Maxe. Bála se, že by mohl ublížit jejím přátelům. Ale neděsil ji. Ne tak, jako ji děsil vlastní otec. A nechtěla, aby někdo věděl proč.

Nechtěla, aby někdo věděl, že její otec, který jí z nocí udělal peklo na zemi, způsobil ještě horší věc, než že ji naučil, aby se ho bála.

Naučil ji, aby ho chtěla.

KAPITOLA 22

V poledne dalšího dne se brána pohřebního domu Clements otevřela pro poslední rozloučení s Frankií Mae Savageovou. Nad městem zuřila další bouře, stromy se ohýbaly ve větru a v ulicích stálo dobře dvanáct centimetrů vody.

Chastity si musela vzít jeden xanax navíc, aby vůbec dokázala nasednout do Kareenina vozu. Všude kolem voda.

„Možná by sis měla vzít ještě něco,“ doporučila jí Kareena suše. „Aby tě nepohřbili omylem místo ní.“

„Díky, Kar, žes mě sem dovezla.“

„Jamese by nenechali ani projít dveřmi. Navíc, copak myslíš, že by si Kareena tohle nechala ujít?“

Vešly dovnitř. Místnost vypadala typicky, jak to v pohřebních domech bývá: bílé dlážděné podlahy, holé stěny.

Frankiina rakev byla zavřená a pokrytá modrými a bílými svícemi, na podlaze ležely květinové věnce a pugéty.

Několik z truchlících mělo na sobě tradiční bílé roucho voodoo místo klasických černých obleků.

V místnosti vládl žal a to hlasitý a procítěný. Rozhodně pořádné poslední rozloučení. Chastity napadlo, o co přirozeněji působí tahle tryzna oproti chladnému a dokonalému obřadu za Susan Reevesovou.

„Vidíš někoho, s kým by se dalo mluvit?“ zeptala se Kareeny a přála si, aby necítila zodpovědnost za hoře, které se tu odráží ode zdí. Kareena však sledovala probíhající voodoo rituály a nevnímala.

„Myslíš, že by se mnou mluvila její matka? Podle mě je to ta, co úpí v první řadě.“

„Určitě chceš začít u ní?“ zeptala se Kareena.

„Ne, nechce,“ ozval se za nimi čísi hlas.

Chastity se otočila a zjistila, že za ní stojí drobná snědá žena v bílém.

„Tante Edie,“ užasla. „Co tu děláte?“

Stařena se štěkavě zasmála. „No, to se vážně ptá ta pravá. Zrovna jsem se tě chtěla zeptat na to samý.“

Chastity zamžikala. „Snažím se najít svou sestru. A dokázat, kdo zabil Frankie.“

Tante Edie si ji soustředěně prohlížela. „Vzala sis k srdci mou radu?“

„Jakou?“

Žena vzdychla. „Nevzala. Vypadala bys o hodně uvolněnějc. Skoč po tom mladíkovi, on ti neublíží.“

„Jo,“ vložila se do toho Kareena, „ale ona by mohla ublížit jemu.“

Tante Edie se na ni otočila s přimhouřenýma očima.

Kareena se ušklíbla. „Vím, kdo jste. Viděla jsem vás na náměstí.“

„A nemělas odvahu přijít ke mně jako ostatní a požádat o čtení z ruky. Nemám na tebe čas.“

Kareena se zasmála. „Mais, jo, přijdu za váma,“ řekla.

„A pak uvidíme, kdo se koho bojí. Ale nejdřív tohle dokončíme, ne?“

Tante se otočila k Chastity. „Tak tak. Musíš to dokončit.

Cos chtěla dělat zrovna tady?“

Chastity neuhnula pohledem. „Požádat o všechnu pomoc; jakou můžu dostat.“

„K čemu?“

„Musím najít sestru, než ji najde její manžel.“

Tante Edie si ji dlouho měřila. „Frankie si myslela, žes sem dolů přijela, abys tomu jejímu manžílkovi pomáhala.“

„To je pravda. Ale to jsem ho neznala. Teď ho musím zastavit, než zabije někoho dalšího.“

V ženiných očích se objevily potlačované emoce. „Máš důkaz, že je to on? Že to on zabil Franku a mou malou Willow?“

Kdyby měla dost času, možná by z těch očí měla strach.

„Pracuju na tom. Ale nejdřív musím pomoct sestře do bezpečí. Pak se postarám, aby Max dostal, co mu patří.“

Kupodivu se Tante Edie usmála. „O to se nemusíš bát,“

ujistila ji. „Dostane, co mu patří, není třeba čekat, až to

vyřeší policajti. Udělal zlý věci dítěti Yamayi a to ona rozhodně nepřehlídne.“

„Yamaya se nestará o pomstu,“ namítla Kareena. „To není její způsob.“

„Patří jí mělké vody,“ odsekla Tante Edie. „Takové, jako se teď vylévají z bažin před hurikánem. Zdá se mi, že si pro něj přichází.“

„To přichází Hurikán,“ přela se Kareena. „Všichni vědí, že hurikány patří Oye. Ne Yamaye.“

„Ale, takže se vyznáš?“

„Víc než ty, jak to vypadá.“

Chastity už to nechtěla dál poslouchat. „Tohle je sice ohromně osvícenecká debata,“ přerušila je, „ale nijak mi to v hledání sestry nepomůže. Navíc, Tante, když jsem s vámi mluvila naposledy, neměla jsem dojem, že byste byla věřící.“

Stařena blýskla křivými žlutými zuby. „Neotáčím se zády k žádný moci, děvenko. Nikdy nevíš, kdy náhodou zakopneš o pravdu.“

Pravda, pomyslela si Chastity pochmurně.

„Já teď ale potřebuju zakopnout o svou sestru,“ opáčila a nutila se k trpělivosti. „Myslíte, že by tu někdo mohl pomoct?“

Tante Edie si ji ještě chvíli prohlížela, očividně ji odhadovala. „Podej mi ruku.“

Chastity se vůbec nechtělo. Stařena si odfrkla. „Nemáš moc času děvče. Chceš ho dál ztrácet?“

Chastity se tedy obrnila a položila ruku do té vrásčité drobné dlaně.

Tante Edie se jí nedívala na ruku. Dívala se jí do očí.

Ostatní přihlíželi. Dokonce i Kareena zmlkla a zírala.

Deset úderů srdce.

Dvacet.

Chastity se snažila zůstat klidná.

A pak, z ničeho nic, ji Tante pustila. „Luscious, pojď sem, drahoušku.“

Chastity ucouvla a popadla dech. Přišla k nim vysoká elegantní žena.

„Ano, Tante?“

„Doprovoď tyhle dvě na toalety, ano?“

Kareena otevřela ústa. Chastity ji nakopla. Pak se otočila a zjistila, že Luscious je žena pořádně urostlá.

„Na toalety?“ ujistila se.

Luscious povytáhla dokonale nalíčené obočí. „Je v tom nějaký problém?“

Chastity jen zavrtěla hlavou. Luscious kývla a mávla jako turistický průvodce.

„Tamhle dozadu. Jsou tam odpočívací pohovky a opravdový ručníky, je to tam moc pěkný.“

Když ostatní viděli, že Tante Edie vydala svůj souhlas, pokračovali nerušeně v konverzaci.

„Představte si,“ řekla Luscious, „že jsem byla na Eddieho párty, když se našla ta jeptiška. Je to všechno hrůza, co?“

„Ano, to je. Nemohly bychom si o tom promluvit?“

Luscious se náhle zastavila v tmavé chodbě a mávla rukou.

„No, nejsi tak docela můj typ, kotě, ale klíďo. Po mým překvapení.“

„Překvapení?“

Všechny tři stály před zavřenými dveřmi, za nimiž se rozhodně nenacházely toalety.

„No jasně, číčo. Copak nevíš, že umím čarovat?“

Chastity docházela trpělivost. „Promiň, ale –“

Luscious naráz otevřela dveře a mávla rukou. „Vbila!“

A Chastity uviděla, co je uvnitř.

Kareena zareagovala jako první. „No to mě podrž,“

vydechla kamarádce za zády. „Už se nedivím, že si tě s ní každej plet.“

Chastity se nehýbala. Nedokázala ani zavřít ústa. Stála tam a žasla.

Polkla, zalapala po dechu, pak se málem posadila na podlahu a rozvzlykala se.

„Faith?“

Její sestra vstala z pohovky. „Co tady děláš?“ zeptala se.

Faith. Dokonalá profesionální škrobená Faith. Vždycky se zdálo, že má všechno pod kontrolou. Upírala na Chastity rozzlobený pohled, jako by jí právě narušila soukromou chvilku.

Ale byla tam.

A nevypadala ani o den starší, než když ji viděla naposledy. Vlasy měla zrovna tak blond a pas útlý, i v opraném červeném tričku Mardi Gras, které jí zřejmě nepatřilo, a džínách, které jí neseděly.

„No?“ pokračovala Faith. „Co tu chceš? Copak ti neřekly, aby ses vrátila domů?“

Chastity zamžikala. „Potřebovala jsem se přesvědčit, že jsi v pořádku.“

„Jsem v pořádku. A teď se, sakra, vrať domů.“

Nehýbaly se, žádná z nich. Stály naproti sobě v otevřených dveřích, strnulé, nejisté, vyvedené z míry.

Chastity si nebyla jistá, co čekala, až sestru konečně najde.

Usmíření? Přijetí? Útěchu?

Nedostalo se jí ničeho. Cítila jen strach a netrpělivost.

A vztek.

Poslední dva týdny ji zoufale hledala, a Faith ji přivítá, jako kdyby ji vyrušila z domácího úkolu.

Nevěděla, na co se zeptat jako první. Tak se samozřejmě zeptala špatně.

„Vážně bych ti měla říkat mami?“

Přinejmenším se jí dostalo nějaké reakce. Ačkoli jiné, než by chtěla.

Faith ztuhla a na obličeji jí byla najednou znát všechna ta léta. Pokrčila rameny.

„Nedovolili mi jít na potrat.“

Tak to je rozhodně hned lepší.

A před publikem.

Chastity si nebyla jistá, co všechno má ještě vydržet.

„Proč jsi jela do St. Louis?“ zeptala se otupěle.

Faith znovu pokrčila rameny. „Potřebovala jsem odsud vypadnout. Susan napadlo, že by Max nikdy nečekal, že pojedu za tebou.“ Zasmála se a snažila se dívat kamkoli, jen ne na ni. „Nikdy by mě nenapadlo, že by tě mohl kontaktovat.“

„Proč ses vrátila?“

„Kam jinam bych měla jít? Nikoho jiného neznám.“

Kdyby Chastity nebydlela ani ne čtyřicet kilometrů od místa, kde prožila ty nejhorší noční můry, možná by měla o Faith horší mínění. Ale Faith do svých osmadvaceti nikdy neodešla ani z domova a pak jedině proto, že ji odvlekla matka. Chastity tudíž příliš nepřekvapilo, že se vrátila zpátky tam, kde to zná.

„Nenapadlo tě počkat tam na mě?“ zeptala se stejně.

Faith se zatvářila rozčileně. „Přijelas sem pomáhat Maxovi. Co jsem si měla myslet?“

„Měla sis myslet, že bych udělala cokoli, abych zabránila chlapovi týrat bezmocnou ženu. Koneckonců, moc dobře víš, že už jsem se o to jednou pokusila.“

„Vím jenom, že jsi zničila všechno –“ Pak ale zmlkla, jako by řekla příliš.

Chastity ale dobře věděla, co zůstalo nevyřčeno. Slyšela to mnohokrát během těch týdnů po otcově odsouzení, kdy matka bloumala po domě a nevěděla, co má dělat, když tu najednou nebyl její manžel, aby jí to říkal.

Tak nějak ale doufala, že po deseti letech by Faith mohla pochopit, že to byla jediná možnost, jak je zachránit.

Faith se v očích objevily slzy a začaly jí stékat po tvářích.

Nikdy se jí nepodařilo vymanit z týrání. Chastity ano.

A najednou se octla ve Faithině náruči.

„Je mi to líto,“ řekly obě najednou a objímaly se.

„Nevěděla jsem, co mám dělat,“ přiznala Faith rozechvěle.

„Jak ses sem dostala?“ zeptala se Chastity a odtáhla se, aby sestře otřela slzy. „Hledala jsem tě všude. Víš, že jsem viděla Margaret Jane?“

Faith se nakrabatilo čelo. „Já s ní nemůžu být. Tolik mi připomíná Hope.“

Chastity se zasmála. „Přesně to napadlo i mě.“ Zavrtěla hlavu, znovu přemožená. „Bože, musíme si toho tolik říct.

Ale nejdřív se odsud musíme dostat.“

Faith se odtáhla. „Ne. Čekám tu na přítele.“

„To jistě, Faith, ale myslím, že mám lepší nápad.

Potřebujeme spolu být samy. A tady to nejde.“

„Můžete ke Kareeně,“ ozvalo se za nimi a Chastity si najednou uvědomila, že je tu s ní její přítelkyně.

„Kareeno Boudreauxová,“ usmála se a otočila, „ráda bych ti konečně představila svou sestru Faith. Faith, tohle je moje kamarádka Kareena, která mi tě pomáhala hledat.“

„Tak teď konečně chápu, proč ti nabízejí tolik za tvý vajíčka,“ utrousila Kareena. „Vypadáš přesně jako holky, o kterejch se chlapům zdá, co?“

Faith vypadala poněkud ohromeně.

„Nevšímej si toho,“ mávla Chastity rukou a rozechvěle se zasmála. „Je hořká, protože nikdo nechce vajíčko s hnědýma očima. Jen mi pověz, Faith, chodilas tam o vlastní vůli? Řekni, že darovat vajíčka byl tvůj nápad.“

Její obličej se znovu stáhl. „Na začátku ano.“

Chastity kývla. Srdce ji bolelo pro tu ženu, která si pořád nedokázala připustit, že ji manžel týral a zneužíval.

„Kdo tě vzal do Nového života, Faith?“

Zamžikala. „To byl Maxův nápad. On… No, potřeboval peníze. Však víš.“

„Na hazard. Jo, vím to.“

„Rozhodně je to pěkně mazanej prevít,“ prohlásila Kareena s trochou obdivu. „Nikdo v Tulaneský o tom neměl páru.“

Faith se usmála, ačkoli pochmurně. „Nikdo neví nic, co si Max Stanton nepřeje.“

Najednou pohladila Chastity po rameni. „Neměla bys tu být,“ řekla. „Měla bys být doma.“

„Proč?“ zeptala se Chastity. „Nikdy jsi mi to neřekla, ani tvoje kamarádky.“

Faith povytáhla obočí. „Které jsou mrtvé.“

Zdálo se jí to jenom, nebo v jejích slovech znovu znělo odsouzení? Bude vždycky všechno její vina?

„Já vím, Faith. Byla jsem u toho. Ale můžeš mi pomoct, aby to přestalo. Jen mi řekni, co se děje.“

Chastity napřáhla ruku, aby Faith jemně postrčila na cestu k autu a do bezpečí, když se za ní ozvaly rázné kroky.

„Cos to udělala?“ obořila se na ni krákavým hlasem Tante Edie, která se protlačila kolem překvapené Luscious.

„Cos to udělala?“

Všichni se otočili.

„Je tady,“ štěkla Tante na Chastity. „Tys ho sem přivedla!“

Legrační bylo, že Chastity to ještě nedošlo. Nechápala, co tím Tante Edie myslí.

Faith ovšem ano.

„Ty mrcho,“ sykla a ucukla stranou. „Ty zrádná mrcho, udělalas to znova! Věděla jsem, že ti nemůžu věřit!“

Chastity se otočila a uviděla, jak Faith hmátla po ranečku na pohovce. Poznala v sestřiných pohybech útěk a pochopila.

„Max.“

Vzápětí jí došlo, že si to Faith vysvětlila špatně.

„Copak, přijel moc rychle?“ zeptala se jedovatě Faith.

„Jak dlouho jsi mě tu pro něj měla zadržet?“

Popadla kabelku a nacpaný sportovní vak a otočila se k Tante Edii. „Pomoz mi. Jak se dostanu ven?“

„Ne,“ namítla Chastity a napřáhla se k ní. „Já –“

Faith znovu ucukla. „Táhni do pekla! Pomáhalas mu!“

Zorničky měla rozšířené a v obličeji byla bledá jako křída.

„Tudy, děvče,“ řekla Tante a táhla Faith za sebou.

Chastity ji chtěla chytit, ale Tante Edie ji pleskla přes ruku jako kapesního zlodějíčka. „Už jsi udělala dost, nemyslíš? Tak jdeme, Faith, proklouzneš zadním východem.“

„Ne!“

Chastity se pustila za nimi dveřmi do postranní uličky.

Chtěla Faith dohonit, ale Luscious ji zezadu popadla a držela ji, než Faith nastoupila do auta Tante Edie a rozjely se pryč.

Chastity zůstala stát v dešti a dívala se, jak zadní světla mizí v dálce. Její sestra, ne, matka, kterou našla po deseti letech, právě zmizela.

KAPITOLA 23

„Děvče,“ ozvala se Kareena a došla k ní, „i my musíme pryč. Nesmí nás tu najít.“

Chastity se nemohla pohnout. Měla za Faith běžet. Měla se jí chytit a nepustit ji.

Jak mohla Faith uvěřit, že by pomáhala Maxovi?

„Chastity?“

Otočila se a zjistila, že ji kamarádka drží za paži.

Déšť pomalu ustával, ale ona už byla stejně promočená skrz naskrz. A Kareena zrovna tak.

„Musím za ní, Kar.“

Kareena se ohlédla do prázdné uličky. „Nechytneš ji, holka.“

„Jak si mohla myslet, že jsem ho sem dovedla?“

„Má strach. Ale jestli hned nezmizíme, ten chlap zjistí, že jsi pořád ve městě.“

Chastity se konečně vzpamatovala. „Kristepane, Kareeno,“ zvolala, „musíme odsud.“

Kareena se zaškaredila. „Mais no jo, holka. Proč jsem na to nepomyslela?“

Chastity se pomalu vydala ulicí, pohled ještě pořád upřený směrem, kde zmizela její sestra. Šok pozvolna opadával, dostávala vztek.

Ne, přímo zuřila.

Riskovala všechno, i vlastní příčetnost, aby sestru našla.

A ona jí to má za zlé. Znovu ze všeho obvinila ji.

Nic se nezměnilo. A už asi ani nezmění.

„Když je Max tady, přinejmenším to znamená, že není doma,“ usoudila.

Kareena se zarazila, jen kousek od svého vozu.

„Nechceš se do toho domu vrátit!?“

Pokrčila rameny. „Jestli nemůžu odvést svou sestru, můžu aspoň sehnat důkazy, aby už nikomu neublížil. Mám silné podezření, že jsou všechny u něj doma.“

„A co jestli přijede domů dřív?“

Chastity se ušklíbla. „Vsadím se, že bys dokázala vymyslet způsob, jak ho udržet v nemocnici.“

Kareena po ní střelila pohledem.

„A taky bys mezitím mohla zavolat tomu roztomilému Obiemu Gaudetovi a říct mu, koho jsme dneska viděly. A kde. Jo mimochodem, říkal, že máš krásný oči.“

To upoutalo Kareeninu pozornost. Věnovala Chastity zářivý úsměv. „Je to velkej fešák.“

Chastity si odfrkla. „Obie? Ten už má dost najeto.“

„Jo, ale Kareeně by nevadilo chvilku se projet.“

Nasedly do auta.

„Měla jsem běžet za ní,“ mumlala si Chastity sama pro sebe.

Kareena nastartovala a vyjely na cestu. „Měla zůstat tam, kde je. Teď už jedem, než se tu stane něco horšího. A podle toho, jak se věci poslední dobou vyvíjejí, už nic horšího nechci vidět.“

Kareena nemusela ani lhát, aby Maxe dostala do nemocnice. Chastity seděla u ní v kuchyni necelých čtyřicet minut, když jí kamarádka zavolala, že si v Tulaneské nemocnici vyžádal lékaře skutečný pacient.

Chastity vytáhla Jamese ze židle, kde sledoval hurikánové zpravodajství.

„Víš jistě, že to není protizákonný?“ zeptal se, když o něco později odemkla vstupní dveře od Maxova domu.

„Není na tom nic protizákonnýho, stejně jako naposled, když jsme tu byli,“ ujistila Jamese. „Nezapomínej, že klíče a bezpečnostní kódy mi dal sám Max. Navíc zrovna on chtěl, abych se tu porozhlídla, což přesně dělám.“

Zůstali stát uvnitř a rozhlédli se kolem. Chastity potlačila obvyklý nápor nevolnosti.

„Člověk by čekal, že tu aspoň někde bude prach,“

poznamenal James.

Prach ale nikde nebyl. V tom domě vůbec nebyl život.

Byl sterilní jako operační sál.

Bože, jak to tam nenáviděla.

„Tak jak se chceš dostat do té pracovny, Houdini?“

zeptal se James.

Poprvé se v tomhle domě usmála. „Život na ulici má svý výhody, hasiči. Stačí sponka do vlasů a deset minut a dokážu otevřít i policejní stanici.“

Úsměv opětoval. „Nepřestáváš mě překvapovat, sestři.“

Najednou ji napadlo, že by nejdřív mohla najít odpověď na jednu z otázek seržanta Gaudeta. Vydala se ke dveřím, které vedly do garáže, do níž se za celou dobu ještě nepodívala.

Jistě nebude mít takové štěstí, přece by švagr nenechal důkaz tak na ráně. Na druhé straně, Max netuší, kolik toho policie zjistila, navíc je extrémně sebevědomý.

Prošla domem a James ji beze slova následoval.

Otevřela dveře do garáže a zatajila dech. Přece to nemůže být tak snadné.

Rozsvítila a zjistila, že pro jednou může.

Max skutečně vlastnil ještě druhé auto. Stálo v garáži, ukryté pod ochrannou plachtou, hned vedle prázdného parkovacího místa, kde stávalo stříbrné BMW. Došla k němu a nadzvedla kousek plachty.

Byl tam. Zánovní kadilak Seville.

Černý.

„Předpokládám, že to něco znamená,“ konstatoval James.

„To znamená, že máme první důkaz,“ prohlásila Chastity a vytáhla mobil.

Chtěla Gaudeta informovat co nejdřív.

„Má v garáži černý sedan,“ vychrlila bez úvodu, když se ohlásil.

„Já vím, že tam jste v souladu se zákony, slečno Byrnesová.“

„Když člověk dostane klíče, bezpečnostní kódy a rozkaz hledat informace, zákonnější už to být ani nemůže, seržante.

Chcete poznávací značku?“

Seržant si ji zapsal do počítače. „Ellen Mayhew Stantonová?“ řekl po chvíli.

„Jeho matka.“

Gaudet znechuceně zafuněl. „Už chápu, že jsme ho nemohli najít.“

„Tráví léto v Itálii,“ informovala ho Chastity.

„Na povolení k prohlídce ale pořád potřebujeme ještě něco.“

„Zavolám vám.“

„Jistě vám nemusím připomínat, abyste byla opatrná, slečno Byrnesová.“

„To nemusíte, seržante. Ale stejně díky.“

Kdyby nic jiného, ten objev jí dal zvláštní pocit moci, díky němuž byl návrat do domu snazší. Měla pravdu a poprvé nabyla dojmu, že to dokáže.

„Klobouk dolů,“ poznamenal James o pár minut později, když se ozvalo tiché cvaknutí, provázející otevření zámku.

Chastity se narovnala, vrátila do kapsy sponku do vlasů a otevřela dveře. „Je to Maxova chyba. Ovládal tenhle dům natolik, že ho nikdy ani nenapadlo instalovat víc než jen obyčejný zámek.“ Chvíli zůstala stát na prahu a rozhlížela se.

Nikde žádný alarm. „Ale měl pravdu. Předpokládám, že se nikdo v téhle rodině neodvážil vejít sem bez jeho svolení.“

„I tohle je legální?“ zeptal se James vedle ní.

„Ty dveře byly otevřený, hasiči. Překvapuje mě, že sis toho nevšiml.“

Zdálo se, že se nic v pracovně nezměnilo. Chastity to ani nečekala. Maxe by nikdy nenapadlo, že je v ohrožení, tak proč by se namáhal?

Chastity odsud minule vystrnadil pouhým vytasením fotografie, kde byl i její otec.

Došla k ní a položila ji lícem dolů. Nejradši by ji hodila do koše, ale měla rozum.

V místnosti byl psací stůl, počítač a kartotéka.

Přenechala stůl Jamesovi a začala se probírat dokumenty v kartotéce.

„Je posedlý dokumentací,“ prohlásila o chvíli později, když listovala složkami s domácími a pracovními účty. Byly tu také poplatky za školné a zdravotní záznamy jeho synů.

„Možná,“ připustil James, „ale podle mě má to nejdůležitější v počítači. Nenašel jsem tu nic, jako je adresář nebo pracovní kalendář.“

„A co účty za telefon?“

„Zmizely. Vypadá to, že od chvíle, kdy jsme tu byli naposled, zmizely všechny papíry.“

„Jenže tentokrát asi heslo do počítače v bibli nenajdeme,“ vzdychla Chastity. „No nic, najdi, co můžeš.“

Našli jedno auto. Účet za mobilní telefon, který si Chastity vzala pro případ, že by pomohl rozbít to domnělé alibi. Pak zprávu od pojišťovací společnosti, že se pojistka Faith navyšuje o milion dolarů. Možná ne motiv k vraždě, ale rozhodně poleva na dortu.

Našli smlouvu, kterou Max podepsal s klinikou Nový život, v níž se říkalo, že jeho manželka bude poskytovat vajíčka za cenu stanovenou v aukcích. A objevili celou tlustou složku se záznamy veškerých katalogových nákupů, co Faith během uplynulých pěti let uskutečnila.

„To je na tomhle hnusu závislá, nebo co?“ divil se James.

Chastity si vzpomněla na všechny katalogy ve Faithině pokoji a zavrtěla hlavou. „Ne. Podle mě to byl jediný způsob, jak mohla nakupovat. Max ji nenechal jít do obchodu jako normálního člověka. Rozhodně by jí nedal volnost s kreditní kartou. Měla by moc svobody.“

„Tvoje podezření.“

Vzdychla. „Jo, je to jenom podezření, žádný důkaz. Ale viděl jsi ty šperky? Drahé a za poslední dva roky jich bylo čím dál víc. To jsou dárky na omluvu.“

„Dárky na omluvu?“

„Ano, to je klasický cyklus týrání. Konkrétně ta část, kdy manžel prosí za odpuštění. „Podívej, lásko, co jsem ti koupil, abys viděla, jak mě mrzí, že jsem ti musel ublížit. I když to, samozřejmě, byla doopravdy tvoje vina.“ Moc ráda bych viděla Faithinu zdravotní dokumentaci. Ale už teď můžeme prokázat, že ty drahokamy vyměnil on.“

„To pořád není důkaz vraždy.“

„Tak jdeme hledat dál.“

O deset minut později otevřela Chastity složku nadepsanou Milliken-Powers. Jméno jí nic neříkalo, takže ji chtěla přeskočit, ale složka byla tak tlustá, že ji zaujala.

Otevřela ji a překvapeně ztuhla.

„Možná nemám kouřící pistoli,“ řekla napjatě a ruce se jí přitom trochu chvěly, „ale myslím, že jsem právě našla něco velkýho.“

James vzhlédl od zásuvek stolu. „A to?“

„Víš, co je zač firma Milliken-Powers?“

„Soukromí detektivové. Dělají všechno možný, co se týká rozvodů a alimentů.“

Chastity se usmála. „No fajn. Tak snad konečně máme, co jsme hledali.“

„Co je v tom?“

Ukázala mu obsah složky. „Max si je evidentně najal, aby sledovali všechny přátele, které si jeho žena našla.

Obzvlášť ty z Arlenovy kliniky. Zprávy jdou nejmíň tři roky zpátky.

Max věděl všechno o Susaninu vztahu ke svatému Rochovi, i že se Frankie modlila k Yamaye.“

Ukázala na konkrétní část spisu o Frankie.

„Jako obětiny má Yamaya nejraději kantaloupeský meloun, med a jakékoli ryby, rituál se zahajuje ovesnými vločkami.“

Přesně totéž se našlo u Frankiina těla.

James jí vzal složku z rukou a začal jí listovat.

„Je tu i tvoje sestra,“ řekl tiše.

Chastity se podívala a zjistila, že Max neponechal nic náhodě. Bylo tam všechno, každé zvrácené rodinné tajemství, každá zatracená podrobnost. Její poruchy zažívání, posedlost známkami, strašný děs z vody. Svědectví u soudu.

Všechno.

Materiály ve složce byly sedm let staré. Max s Faith se vzali před šesti.

James jí podal další listiny. „Informace o Willow.

Osmnáct měsíců staré, je tam i adresa toho skladiště, co vyhořelo.

Řekl bych, že tohle už na povolení k prohlídce stačí.“

„Dobře,“ kývla Chastity. „Tak toho parchanta dostanem.“

Zavolala Gaudetovi, ale znovu sehnala jen záznamník.

„Seržante, připravte se na prohlídku. Našli jsme tu v Maxových dokumentech adresu toho skladiště, co vyhořelo.

Taky název soukromé vyšetřovací agentury, která mu obstarávala informace o Faith a všech jejích přátelích.

Agentura Milliken-Powers. Informace, které tu o nich měl, odpovídají podrobnostem těch vražd. Zavolejte mi, prosím, a řekněte, že to stačí.“

Zeptala se Jamese, jestli má vzít listiny s sebou, nebo je nechat na místě.

„Nech to tady,“ doporučil jí. „Máš jméno detektivní agentury. Ti můžou všechno dosvědčit.“

„Tak dobře. Ale štve mě pomyšlení, že by mezitím mohl všechno zničit.“

„Jestli se odsud dostaneme včas, nebude vědět, že je to třeba.“

„Našel jsi ještě něco?“

„Jenom poslední výpis z kreditních karet.“

„Nějaká podezřelá aktivita?“

„Žádný obchody se zbraněma nebo s ovocem, jestli narážíš na tohle.“

Chastity zvedla hlavu, protože si něco uvědomila.

„Zbraň…“

James vzdychl. „Podívám se.“

Nenašel ale žádnou pistoli.

„Asi ji má v tom zatraceným BMW,“ usoudila Chastity.

Najednou jí zazvonil mobil. „Ještě pořád jsi v tom domě?“

Zeptala se Kareena spěšně.

„Jo, proč?“

„Protože už není tam, kde měl být.“

Chastity se rozhlédla. Ještě toho potřebovali tolik prohledat. „No dobře,“ řekla stejně. „Už jdeme.“

„Jo, ještě něco, jen aby ses cítila líp. Holky říkaly, že v poslední době bylo čím dál těžší Stantona sehnat. A ten zákrok, co měl dělat to ráno, kdy zabili Franku, šlo o klinickýho pacienta. Opravdu chudýho. Víš, co to znamená?“

Chastity pocítila zadostiučinění. „To je cvičiště pro aspiranty. Takže u toho nebyl, viď?“

„Ne, když nepočítáš ‚Dobrý den, kdo je dneska na řadě s řezáním‘.“

„Zavolej tomu svýmu krásnýmu policajtovi. My odjíždíme.“

Právě s Jamesem kontrolovali, jestli je všechno na svém místě, když telefon zazvonil znovu.

„Už jdu,“ řekla Chastity, aniž by se podívala na displej, kdo volá. „Přísahám.“

„Chastity?“

Ztuhla. „Faith?“

Její sestra vzdychla. „Promiň. Nechtěla jsem tě z toho obvinit. Prostě jsem jenom zpanikařila.“

Chastity zjistila, že se usmívá. „Já vím, to nic. A Faith?

Už je skoro po všem. Myslím, že jsme konečně sehnali důkazy, které jsme potřebovali. Chtěla bych, abys –“

„Důkazy? Jaké důkazy? Snažili jsme se o to celé týdny.“

Chastity se zasmála. „No, není to tak těžké, když má člověk čas trochu se porozhlídnout v Maxově pracovně.“

Čekala, že se sestra zasměje. Nebo ji pochválí. Místo toho nastalo zaskočené ticho.

„V jaké pracovně?“

„Té u vás doma. Mimochodem, musím ti říct, že jestli jsi to tady zařizovala ty –“

„Jsi v domě? Jsi tam teď?“

„No jo.“

„Uteč! Rychle uteč! Kristepane, Chastity, má tam všude kamery. Asi už ví, co děláš!“

„Faith –“

„Uteč!“

A pak zavěsila.

Chastity chvilku jen zírala na hluchý telefon. „Prý jsou tu všude kamery.“

No ano, Tante Edie říkala, že Faith nesnáší kamery.

James napřáhl ruku. „Tak pojď, jdeme.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, potřebuju tu složku, jestli ví, že jsme tady, tak je zničí.“

Rychle se otočila a otevřela zásuvku. Sáhla po složce Milliken-Powers, která bude Maxovým hřebíčkem do rakve.

Myslela si, že má ještě dost času. Ulice jsou přece přeplněné kvůli blížícímu se hurikánu.

Jenže se přepočítala.

Pochopila to ve chvíli, kdy zaslechla zvláštní tupé zadunění a otočila se. James ležel na zemi.

Za ním stál Max a držel pistoli. Ráže 45 mm s hlavní o velikosti kanónu. Mířil jí rovnou do obličeje.

„Pozdě,“ pronesl s klidem.

Srdce se jí rozbušilo. Tiskla k sobě složku a snažila se netřást.

Nesmí ukázat slabost.

Max popošel ode dveří. „Tak jdeme, Chastity.“

Dokonce se usmál. „Tu složku klidně můžeš vzít s sebou.“

Obcházela stůl, pak překročila bezvládného Jamese, který ležel na zemi a krvácel z rány na hlavě.

„Co chceš, Maxi?“ zeptala se.

Nepřestal se usmívat. „Chci Faith. Ale to jsi věděla.“

„Ano, to věděla. Snažila jsem se najít ti ji.“

„Lhalas mi, Chastity. Řeklas, že odlétáš z města.“

„Nedostala jsem se do letadla, Maxi. Všechno bylo obsazené.“

„Aha.“ Byla u něj tak blízko, že cítila jeho kolínskou a antibakteriální mýdlo. Viděla, jak má rozšířené zorničky.

„Jejda,“ vyhrkla najednou a podívala se dolů. Čímž ho přiměla udělat totéž.

Podívat se dolů na tak dlouho, aby stihla jednat. Vrhla se na něj a levou rukou odstrčila pistoli. Pak sevřela pravou pěst a klouby ho vší silou udeřila do nosu.

Cosi zapraskalo. Max zařval. Složka spadla na zem, když do něj narazila.

Sáhla po pistoli, ale ta odletěla pryč. Věděla, že další šanci už nedostane. Musí utéct ven, aby sehnala pomoc.

Jinak Jamese nezachrání.

Max byl ještě pořád sehnutý a mezi prsty se mu řinula krev. Chastity do něj znovu vrazila. Pak se otočila, aby vyběhla do haly a ven z domu.

A zůstala jako solný sloup.

„Chastity?“

Stál tam její otec. Chtěla utéct. Chtěla křičet, aby ji někdo zvenčí uslyšel a přišel jí na pomoc. Chtěla se bránit.

Ale pohled na šedovlasého muže ji přimrazil na místě.

Stála tam dost dlouho na to, aby se Max vzpamatoval.

Neudeřil ji ale do hlavy. Sevřel ji pažemi a přitiskl jí k nosu sladce vonící látku.

Éter.

To sedí.

To byla její poslední myšlenka.

Ne, poslední myšlenka byla, že její otec nakonec vyhrál.

KAPITOLA 24

První souvislá myšlenka, kterou Chastity měla, bylo, že bude zvracet. Druhá, že cítí vodu. Třetí, že ji někdo táhne za nohy. Po schodech. Hlava jí narazila do jednoho z nich a roztočila se ještě víc.

Pokusila se pohnout, ale zjistila, že je svázaná. Ruce za zády, nohy k sobě.

Neměla ale roubík.

„Do hajzlu,“ zasténala a pokoušela se potlačit nutkání zvracet. Byla promáčená, promrzlá a všechno ji bolelo.

Táhli ji po dřevěné podlaze a hrubý povrch ji dřel do nedávno zašívaných ran na zádech. Jsou někde uvnitř.

Právě chtěla otevřít oči, když ten, kdo ji táhl, pustil její nohy na zem. Tehdy ucítila přes pach éteru kolínskou.

Drakkar Noir.

Max.

Otevřela oči a zjistila, že je sehnutý nad ní.

„Měl jsem být anesteziolog,“ prohlásil spokojeně a trochu zadýchaně. „Bylo to dokonalé načasování.“

„Určitě jsi hrdý,“ vypravila ze sebe a v duchu hádala, co by asi udělal, kdyby se mu vyzvracela rovnou do obličeje.

Pak to uslyšela. Ten zvuk.

Voda.

Do stěn bušily kapky deště, okna se otřásala v poryvech větru, které byly ještě prudší než předtím. To celé provázelo dunění a třaskání hromu.

Chastity sebou trhla jako po elektrickém šoku. „Co to sakra…“

Max se usmál jen kousek od jejího obličeje. „Líbí? To je můj dárek jenom pro tebe.“

Konečně se jí podařilo rozhlédnout kolem. Už nebyli v Maxově domě. Byly tu holé dřevěné stěny a podlahy, pohovka a dvě křesla a kávový stolek. Dvě okna, dveře.

„Kde to jsme?“ nemohla se nezeptat, ale její hlas zněl tence a pisklavě.

Zasmál se. „Už jsem myslel, že se nezeptáš. Tuhle lahůdku jsem schovával pro Faith, ale víš co? Zasloužíš si ji víc.

Vlastně to tady patří jejímu příteli. Lovecký srub Barataria. Čtyři stěny a záchod, co se splachuje do bažiny.“

Zavřela oči. „Jak milé.“

Strčil do ní nohou. Otevřela znovu oči a zjistila, že má rudý a oteklý nos. Aspoň něco.

„Ještě jsem neskončil,“ vyštěkl.

„Pardon.“

„Musíš vědět, kde jsi. Tohle je lovecká chata, postavená nad bažinou. Jenomže hladina je dnes o něco vyšší. Asi tak za šest hodin tu všechno zmizí. Voda to spolkne. Poetické, že?“

Chastity se pokusila nadechnout. „Proč?“

Chladně se usmál. „Spravedlnost. Jsem rád, že zemřeš pravděpodobně nejhorším způsobem, jaký si dovedeš představit.“

Pokusila se zůstat klidná. „Takže o tom víš?“

„Jistě. Faith na tom není o nic líp, abys věděla. Stěží se dokáže osprchovat. Ale to už ji dlouho trápit nebude. Díky tobě jsem ji konečně našel.“

Pod podlahou slyšela šplouchání vody. Max měl pravdu, její noční můra právě ožila.

„Kde je James?“ zeptala se.

„Za tebou. Možná ti to uniklo, protože jsi byla v bezvědomí, ale neslyšelas, jak jsem vystřelil? Zasáhl jsem ho do toho zdravého ramene. Zkrátka dnes nemáš svůj den.“

Chastity se pohnula, aby uviděla Jamese v malé kaluži sražené krve pod pravou paží. Nebyl svázaný, ale zřejmě to ani nebylo třeba. Byl v bezvědomí, ale ještě dýchal.

„Jeho jsi taky uspal?“

„No jistě. Trocha éteru a trocha versedu a všechno je možné. Dal jsem mu o něco silnější dávku. Na jeho utrpení mi nezáleží tolik jako na tom, aby nemohl svědčit proti mně.“

„Někdo určitě slyšel ten výstřel v domě, Maxi. Proč nezmizíš, než na to přijdou a zavřou tě?“

Max se skrčil a pohladil Chastity po vlasech. „Jediný, kdo by něco mohl slyšet, je sousedka a ta nic neřekne. Myslí si, že jsem nepochopený muž, jehož manželka pro něj není dost dobrá.“

„Pícháš s ní, co?“

„Ale no tak, nemluv tak ošklivě.“

Chastity měla pocit, že nemůže dýchat.

„Už budu muset,“ řekl Max a znovu ji pohladil. „Mám schůzku se svou ženou.“

„Nevíš, kde je,“ oponovala mu. „Sakra, ani já to nevím.“

„To sice ne, ale vím, kde bude. Zavolal jsem jí hned potom, co jsem tě uspal. Její číslo jsem našel u tebe v přijatých hovorech, chápej. Není to zázrak, ta moderní technologie? Ví, že jestli se se mnou nesejde v šest hodin u nás doma, zabiju tě. Myslí si, že jsi tam.“

„Nepřijde.“

„Ale přijde.“

„Proč v šest?“

Max se zasmál. „Copak sis nevšimla, jaká je na silnici zácpa?“

„A ty si myslíš, že nezavolá policii?“

Max vykouzlil ten nejoslnivější úsměv. „Vím docela jistě, že nezavolá.“

Viděla mu v očích vítězství. „Mohl sis ušetřit čas a nechat mě tam, kde jsem byla.“

„Mohl jsem tě taky zastřelit jako ty ostatní, ale chci, abys viděla, co se stane těm, kdo se mi pokusí postavit, Chastity.“

Napřímil se a oprášil si kalhoty. „Ještě jsem ti neřekl o tvém otci, takže: ano, pomohl mi. Nechtěl. Vlastně poté co sem dovezl taxi tvého přítele, strčil ti do kapsy klíčky. Teď stojí venku a čeká na mě. Proto neví, že jsem ti je zase vzal.“

„Takže ti nechtěl pomoct?“

„Dokonce i on, jak se zdá, má nějaké hranice. Ale stejně jsem mu nedal na výběr. Když se dostal z vězení, požádal mě o pomoc s počítačem, který jsem mu dal. E-mail, internet a takové věci. Malá rada, Chastity. Nikdy nedovol někomu, komu docela nedůvěřuješ, aby se ti hrabal v počítači, zvlášť když máš co skrývat. A protože jsem zjistil, že váš otec nepřestal se svým… koníčkem, obstaral jsem si tak důkaz, že utrácí za dětskou pornografii. Jestli půjde znova do vězení, bude to na doživotí. Takže je velmi povolný.“

„Policie už ví, žes to byl ty, Maxi,“ zkusila to Chastity.

„Našla jsem to auto i důkazy, jméno detektivní agentury.“

„No nevadí. Než někdo stihne něco udělat, budu už dávno na pláži v zemi, kde nevydávají hledané osoby, a budu si užívat za ty peníze, které sis myslela, že jsem utratil v hazardu.

Moje žena bude ležet v neoznačeném hrobě někde, kde ji nenajdou aligátoři jako její drahou přítelkyni Willow.

Dokonce mám v kufru lopatu.“

„Poučil ses ze svých chyb, co?“

Vítězoslavně se zasmál. „Chyby? Děláš si legraci?

Tahal jsem její tělo v močálech skoro týden, aby ji někdo našel. To jsem si ještě, pochopitelně, myslel, že je to Faith, a potřeboval jsem alibi. Ne, tentokrát po sobě uklidím. A moc rád Faith povím, že jsem ji našel jen díky tobě.“

Tentokrát už mu návnadu nespolkla a neřekla na to nic.

Maxovi to ale nijak zvlášť nevadilo. Vstal a naposledy se usmál. Pak vyšel ven a zamkl za sebou.

Nechal ji uvnitř samotnou, s raněným mužem.

Ve vodě.

Měl pravdu, vymyslel dokonalou pomstu.

„Zatracenej hajzl,“ ozvalo se za ní.

Rychle se převrátila. „Jamesi?“

Jeho úsměv byl chabý, ale byl tam. „Už jsem myslel, že nevypadne. Nedáme si ya-ya?“

Zasmála se, ačkoli jí bylo do breku. „Měl bys být v bezvědomí.“

Odfrkl si. „Zjevně nikdy neošetřoval pacienty s popáleninama. Moc na mě ty sajrajty nepůsobí.“

Trochu se mu pletl jazyk a měl poněkud rozostřený pohled, ale byl při vědomí. A trpěl kvůli tomu, že pro ni riskoval.

„Bože,“ hlesla, „je mi to tak líto. Kvůli mně jsi tady, kvůli mně tě postřelil, kvůli mně se za chvíli utopíš.“

„No, zatím jsem se ještě neutopil.“

Působil tak klidně. Chastity se zhluboka nadechla. „Asi bys mě nedokázal rozvázat,“ zeptala se a snažila se, aby se jí nechvěl hlas.

Zdálo se, že o tom přemýšlí. „Můžu to zkusit.“

„Musíme sehnat policii, Jamesi. Zabije Faith.“

„No jasně že ji zabije. O to mu přece šlo celou tu dobu.“

Sklo v okně zařinčelo pod dalším náporem větru.

„Jamesi, prosím.“

Pokoušel se vztyčit na ztuhlé levé paži. „Už jdu na to.“

Obrátila se tak, aby jí dosáhl na zápěstí.

„Tak dobrá zpráva je, že náš kamarád nikdy nechodil ke skautům,“ ozvalo se za ní. „Špatná, že umí dobře střílet.

Nemám v tý ruce vůbec žádnou sílu.“

„Jenom věděl, kam tě střelit. Je to chirurg.“

„Pravda.“

Další poryvy větru, déšť.

„No tak, soustřeď se.“

„Soustředím.“

„Jo, ale já nemyslel na vodu.“

Jednou rukou tahal za provaz a Chastity cítila, jak jí cosi teplého kape na zápěstí.

„Jak moc krvácíš?“ zeptala se.

„Dost na to, abych si zničil pěkný tričko. Drž.“

„Držím.“

„Třeseš se jako osika.“

„Jenom si zkus představit, jak by ti bylo, kdyby tam venku hořel oheň, Jamesi.“

Chvíli bylo ticho. „Jo. Máš pravdu.“

Trvalo mu to snad věčnost. Chastity se snažila nehýbat, ale pokaždé když se srub zakymácel, trhla sebou a Jamesovi se provaz vymkl z ruky.

„Je mi to líto,“ opakovala dokola a potlačovala slzy.

A pak, najednou, byla volná. Paže ji silně bolely.

Uviděla krev.

„Do hajzlu, hasiči. Musíme ti tu díru ucpat, než mi tu omdlíš.“

„Jo,“ řekl o něco slabším hlasem. „To asi musíme.“

Ležel na zemi, obličej bledý jako stěna. Byl zpocený a lapal na dechu.

„Je tu blízko nějaká nemocnice?“ zeptala se a instinktivně mu zkontrolovala puls.

James ani neotevřel oči. „Dneska se do žádný nedostanem. Všechny auta jedou na druhou stranu.“

„Možná, ale někde přece budou policajti. Seženeme pomoc.“

Rozvázala si nohy a zavrtěla zdřevěnělými prsty. Pak vstala a potlačila nevolnost.

Prohledala srub. Našla dvě čistá bílá trička a láhev Jacka Danielse. Trička roztrhala na obvazy, pak aplikovala Jacka.

Půl na ránu, půl do pacienta. James sykal bolestí, když se snažila o co nejlepší tlakový obvaz. Rána vedla těsně pod ramenem, kulka prošla skrz. Nezasáhla hlavní tepnu, ale Chastity usoudila, že to byl záměr.

Max chtěl, aby byl James jen tak slabý, aby musel bezmocně sledovat, jak se topí. Vyškrábala se na nohy a došla k oknu. Zaúpěla. Srdce se jí zastavilo.

Voda.

Nic víc vidět nebylo, voda vyplňovala celý horizont, stoupající, zpěněná, smrtící.

„Jsme v pasti,“ zasípěla.

Jamesovi se podařilo zvednout, ačkoli se musel přidržovat nábytku. „Na druhý straně,“ řekl. „Je tam taxík.“

Chastity se rozběhla k jeho oknu a uviděla venku taxi.

Obklopené vodou.

Vypadalo jako hausbót. Za ním vykukovaly jen ostrůvky země a o něco dál písek. Ještě o kus dál se táhla řada stromů.

Jinak tu nebylo nic, jen bažina.

Voda.

„Auto není člun,“ namítla roztřeseně.

James jí položil ruku na rameno. „Zatraceně, sestři, tohle není voda. Vodu uvidíš, až uhodí hurikán. Jak ale nastartujeme bez klíčků?“

Nepřestávala se třást. „Zámky nejsou moje jediná specialita.“

„Nemáme moc času,“ připomněl jí jemně.

„Tak dobře.“

Usadila Jamese na jednu ze židlí a začala znovu prohledávat srub. Během několika minut našla věšák na kabáty a šroubovák. Vrátila se k oknu, kde předtím s Jamesem stáli. Věděla, že nemají moc času. Popadla jednu židli a prohodila ji skrz.

„Ulevilo se ti aspoň trochu?“ pousmál se ztěžka oddechující James.

„Dveře jsou zamčený a není čas hrát si se zámkem,“

pokrčila rameny a začala odstraňovat zbývající střepy.

„Vykopla bych je, ale otevírají se dovnitř.“

„Mohlas to okno normálně otevřít.“

„Ne v týhle náladě.“

James se začal zvedat, ale Chastity ho zadržela. „Zůstaň tady. Vrátím se pro tebe.“

Prolezla rozbitým oknem na verandu. Tam se zastavila a chvíli přemáhala paniku. Všude kolem zuřily živly. Kůly, které nesly plošinu, na níž srub stál, se zakymácely.

Uvnitř má Jamese a času je málo. Sebrala veškerý vztek na Maxe, který v ní hlodal, a rozmáchla se. Pak, jako hrdinka, vyrazila dveře do srubu. Ještě ji nikdy nic neuspokojilo tak jako zvuk tříštícího se dřeva.

Anebo možná jeho smích. „Prostě miluju silný ženský,“

uvítal ji, když vešla.

Navzdory všemu se musela zazubit. „Stačí menší dopal, a co to s něžnou dívkou udělá.“

Vytáhla ho ze židle, jednou rukou objala kolem pasu a druhou popadla provizorní nástroje, co uvnitř našla. Pak Jamese vyvedla na úzkou verandu a z ní dál do vody.

„Ty povedeš, já budu podpírat,“ řekla a zavřela oči.

„Ale no tak, právě jsi zdemolovala dům. Tohle dokážeš.“

Přesto se jí podařilo projít vodou až k autu. Opřela Jamese o kapotu a ohnula háček na kabáty. Zasunula ho podél okna u řidiče a odemkla. Trvalo to sice nějakou chvíli, ale podařilo se.

„Hmm,“ poznamenala, „už mi to nejde jako dřív.“

„To je hanba.“

Zazubila se. „Ostuda.“

Dostala Jamese do vozu. Dokonce ho připoutala. Pak sáhla po mikrofonu jeho vysílačky. Zbytečně.

Vysílačka zmizela.

„Bože,“ vydechla zaskočeně. „On ji sebral.“

James zavrtěl hlavou. „To zas bude vyřizování s pojišťovnou.“

„Takže musíme přece jenom hledat pomoc jinak.“

Chastity na okamžik zavřela oči a přinutila se soustředit na to, co musí udělat.

Skvělé na tomhle typu aut bylo, že člověk nemusel ztrácet čas lovením drátů a jejich překřižováním. Stačilo jen vrazit šroubovák do hřídele volantu a uvolnit zapalování.

Pak se šroubovák použil jako klíč do zapalování.

Motor zaburácel a Chastity se přinutila zhluboka dýchat.

„Tante Edie říkala, že budu přinucená projít vodou.

Neříkala, že jí budu muset projet.“

„Aspoň si neumáčíš nohy.“

Už se zase třásla. „Víš jistě, kudy máme jet?“

„Jasně. Jeď podél těch stromů. Za nima je hlavní silnice.“

Snažila se. Do auta se valila kolem prahů voda. Upírala oči na stromy jako na záchranný bod. Skoro nedýchala.

„Jde ti to dobře. Už jsme skoro na silnici. Slyšíš?“

„Slyším jenom hlasy v hlavě.“

A najednou tam byli. Dvouproudá silnice. Oba pruhy byly plné aut, kamionů, přívěsů a všechno to mířilo stejným směrem. Přesně jako ve všech katastrofických filmech, které kdy Chastity viděla.

„Co budeme dělat teď?“ vydechla zničeně.

James chvíli uvažoval. „Doufal jsem, že jsme blíž k městu. Ale myslím, že jsme kus za Bayou Savage. Jeď ještě chvíli tam, co ostatní. Uvidíme, jestli mám pravdu.“

Chastity bylo do pláče. „Nikdy se nedostaneme zpátky do města včas.“

„Neklesej na mysli, sestři. Jestli se nepletu, nejsme až tak daleko od severního konce jezera. Za pár kilometrů budou ostatní pokračovat na sever a my na západ.“

„A co kdybych někoho zastavila a poprosila, jestli mi půjčí mobil?“

„Tak fajn.“

Zkusila to. Vystoupila a začala bušit na dveře vozů v zácpě. Chovali se k ní, jako by žebrala o peníze. Po pár minutách už se všichni okolo pozamykali.

Pak jí zastavila dvojice ve volvu.

„Prosím,“ žádala je, když stáhli okénko. „Potřebuju zavolat policii.“

Muž zavrtěl hlavou. „Snažili jsme se telefonovat posledních dvacet minut. Okruhy jsou přetížené.“

Chastity se málem sesula k zemi a rozplakala. „Můžete to zkoušet dál? Prosím. Je tu v sázce lidský život. Volejte devět-jedna-jedna a chtějte, aby detektiv Gaudet z Cold Case vyrazil na River Bend Estate Road, číslo 41. Řekněte mu, že jestli tam nebude včas, bude Faith Stantonová zavražděna.“

„Zavražděna?“ opakoval muž podezíravě a nejistě.

Chastity se jen stěží ovládala. „Na mou čest,“ dušovala se.

„Prosím. Zkoušejte se tam dovolat.“

Okénko se zavřelo. Muž měl oči vytřeštěné, ale kývl.

Chastity nasedla zpátky to taxi.

„Doufám, že opravdu zavolá,“ vzdychla a nastartovala.

„Podle mě jsi ho vyděsila. Vypadáš trochu šíleně.“

„Neříkej. No, ostatní nepomohli, tak ať uhnou z cesty.“

Šlápla pořádně na plyn a začala si razit cestu mezi ostatními. Jamesův rozložitý a starý automobil měl jednu výhodu pro tyhle situace: prorazil si cestu, kam bylo třeba.

Všichni na ně troubili, ale jí to bylo jedno. Potřebovala se dostat zpátky do města a jinak to nešlo.

James se uchechtl. „Teď zavřu oči já, sestři. Tvoje jízda mi nahání husí kůži.“

Zasmála se. „Tos mě ještě neviděl na volný silnici.“

Znovu mohla dýchat. Byli na relativně suché půdě.

Zůstával jen jeden problém.

„Kde jsou, sakra, všichni policajti?“

James se ztěžka opíral o dveře. Pokusil se pokrčit rameny.

„Měli by přece řídit dopravu,“ rozčilovala se. „Musíme někoho sehnat na pomoc Faith.“

„Budu se dívat po telefonních budkách.“

Jeli dál a pořád nikde neviděli žádného policistu. Když přejeli další kovový most přes slepé rameno, které ústilo do moře, James najednou zpozorněl. „Tady odbočíme.“

A tak konečně unikli té strašné zácpě. Chastity dupla na plyn a rozjela se ulicí podél severní strany jezera jako o závod. Pořád žádní policisté. Nikde ani noha.

„Kde všichni jsou?“ sténala a řídila vůz mezi poryvy větru, které na otevřeném prostranství zesílily.

„Jedou na druhou stranu.“

„Ale neměla by tu hlídat Národní garda nebo tak něco?“

„Prý sem dorazí kolem šesté večer.“

Málem se rozesmála. „To je jako nějaký kosmický vtip, ne? Spiknutí, které mě má konečně připravit o zbytky zdravého rozumu.“

James se zazubil.

„Byl s ním můj otec,“ řekla a zhluboka se nadechla.

„Můj otec.“

„Já vím, slyšel jsem to.“

„Nemůžu uvěřit, že jede s Maxem. Navzdory všemu.“

„Proč ne? Copak není vtělení toho nejhnusnějšího pekla?“

„To je, ale vždycky jsem měla dojem, že Faith má z nás nejradši. Prostě nemůžu…“ Zavrtěla hlavou. „Jenom doufám, že zmizí, než se tam dostaneme. Vraždícího psychopata snad zvládnu. Ale rozhodně si nejsem jistá, jestli zvládnu otce.“

„Možná tam policie bude dřív.“

„Jestli ji seženeme. Tahle věc jede jako tank.“

„Můžem přesednout do jinýho taxíku.“

„Žádný tu nejsou, Jamesi. Jenom déšť a stromy.“

Zdálo se ale, že bouře polevuje, vítr už nezněl tak démonicky a ani déšť už nebyl tak prudký.

„Jak daleko pojedeme?“ zeptala se.

„Už jsme skoro tam.“

„Skoro kde?“

„Tam, kde najdem policajta.“

„A to je?“

Chvíli trvalo, než James odpověděl. Chastity se na něj po očku podívala, jestli neomdlel, když zvedl popálenou paži.

„Tamhle.“

Uviděla návěstí. Vytřeštila oči.

„Kde tamhle?“ zeptala se znovu ohromeně.

James ukázal. „Jeď podle toho ukazatele. Slibuju ti; že tam bude policajt.“

„Silnice přes jezero Pontchartrain? Je to to, co si myslím?“

Voda. Všude samá voda.

A jediný most, 40 kilometrů dlouhý.

„Je. Ale když je takový vítr, budou u vjezdu policajti a budou odklánět dopravu. Mám dojem, že most zavírají, když vítr přesáhne určitou rychlost.“

„Tak fajn.“

James měl pravdu. Před nájezdem na most stálo policejní auto s majáčkem na střeše. Za ním zahlédla Chastity nepřetržitou kolonu vozů, které sem přijížděly z druhé strany. Zatím nikdo nic nezavřel.

Chastity se udělalo zle. Jak někdo dokáže přejet přes tak obrovskou vodní plochu, kde není vidět na druhý konec? Co kdyby most spadl? Co kdyby do něj narazila loď? Co kdyby je vítr sfoukl do vody?

„Dobře,“ řekla a soustředila se na policistu. „Konečně seženeme pomoc. Až s ním promluvím, jak se pak dostaneme zpátky?“

„To nemůžeme.“

Zastavila uprostřed silnice. „Cože?“

„Jezero se táhne přes šedesát kilometrů, Chastity. Most je dlouhý jen třicet osm.“

„Říkal jsi, že most zavírají.“

„Možná jsem zapomněl říct, že při hurikánu ne, protože je to jedna z únikových tras.“

Zavrtěla hlavou. „Já přes tenhle most nepojedu.“

Podíval se jí do očí. „Pak se k sestře nedostaneš včas.“

„Policie ano!“ odsekla. „Proto jsme je přece hledali!“

„A jestli se tam nedostanou?“

Otevřela ústa. Pak je zavřela. Přesně na tohle myslela poslední půl hodiny.

„Má dost velký náskok, Chastity,“ připomněl jí James.

„Policajti mají dost starostí s hurikánem. Nemáme na vybranou.“

„Vždycky je na vybranou,“ zavrčela.

Ale ne vždycky je člověk je schopen nést následky takové volby.

Vůz tam stál tak dlouho, že si jich policista všiml a vystoupil.

A Chastity dál seděla, oči upřené na nekonečnou vodní plochu, a potila se.

Musí se dostat k sestře. Zachránit ji. A pak se postavit otci.

Vypnula motor.

„Ne.“

James se na ni podíval s nerozluštitelným výrazem. Pak se otočil k policistovi. Zavrtěl hlavou. „Tak je po všem.“

Ano, pomyslela si. Má pravdu. Po vší té námaze, bolesti, utrpení, právě dosáhla svých hranic.

Její sestra je pořád v nebezpečí, ale ona nedokáže jít dál.

Je po všem.

KAPITOLA 25

Ve voze bylo mrtvé ticho.

„Mlčíš, protože ti došly argumenty?“ zeptala se Chastity. „Nebo jsi v bezvědomí?“

„Rozhodla ses,“ řekl James prostě.

Otočila se a uviděla ho zhrouceného na dveřích, s čerstvě prostřelenou paží v klíně. Obvazem prosakovala krev.

Znovu se rozpršelo a začal foukat vítr. Chastity měla stažené hrdlo. Konečně si všimla policisty, který zůstal stát opodál, ruku na služební zbrani.

Za ním se nad silnicí tyčily tři nájezdy. Policejní vůz blokoval jediný otevřený pruh. Druhé dva byly zabarikádované oranžovými kužely. Za tím se přes jezero táhla silnice za horizont. Chastity se znovu udělalo zle.

„Jestli řeknem tomu policajtovi, co se děje, pomůže nám,“ navrhla. „Pak bychom tu klidně mohli zůstat.“

James se nenamáhal otevřít oči. „To mohli.“

A James pak klidně může vykrvácet na předním sedadle svého taxíku.

„Na téhle straně jezera jsou určitě taky nemocnice.“

„Určitě.“

„A stejně, co bych zmohla proti vrahovi? Nemám ani pistoli. Sakra, vždyť nemám ani slušný pilníček na nehty.

Nanejvýš bych ho mohla nakopnout.“

„Hezky jsi zapracovala na jeho nose.“

„Jo, to je pravda, viď?“

„Každopádně sebou musíš hodit. Je skoro půl pátý a i přes ten most by to nějakou chvíli trvalo.“

„Dobře,“ přikývla. „Dobře. Rozhodla jsem. Promluvíme s tím policajtem. Pak oni zachrání Faith a my můžem jet okolo. Ano?“

„Jasně.“

„Navíc nemám na mýtné přes most. Ty máš?“

„Asi ne.“

Znovu kývla.

James se zavrtěl. „Chastity?“

„Do hajzlu,“ zasténala a vypnula motor.

„Jdu za tím policajtem,“ řekla.

James se usmál, oči stále zavřené.

Policista stál kousek od nich. Chastity se snažila soustředit na něj. Pozoroval je. Popojela k policejnímu vozu, jako by chtěla projet na most. Pak zastavila. Ruka se jí třásla, když spustila okénko a dovnitř vnikl studený vítr.

Policista došel zamračeně k nim. „Myslím, že není nejlepší nápad vydat se dnes po mostě, madam,“ řekl hlasitě, aby překřičel vítr. „Bouřka je čím dál silnější a vítr jakbysmet. Navíc byla vyhlášena evakuace města. Míří sem hurikán, copak jste to neslyšeli?“

„Slyšeli,“ řekl James, protože Chastity pořád upírala pohled na jezero.

Policista se naklonil blíž a uviděl, jak James vypadá.

Zostražitěl. „Nechcete mi říct, co se děje?“

„Doufám, že nestojíte o delší verzi,“ vypravil ze sebe James. „Na to asi nemám čas.“

„Potřebujeme vaši pomoc,“ promluvila konečně Chastity.

Chtěla vystoupit, ale policisté v tom většinou vidí agresivní chování. Potřebovala jen, aby zatelefonoval.

„A to proč?“

Jak mu má několika slovy vysvětlit, v jaké situaci se nacházejí?

„Potřebuju se spojit s neworleanskou policií. Má sestra je v nebezpečí. Její manžel se ji chystá zabít a je třeba zastavit ho.“

„A jak to víte?“

„Řekl nám to.“

„Zhruba ve chvíli, kdy mě střelil,“ podotkl James.

„Podívejte,“ naléhala Chastity a podívala se na policistu, „zeptejte se na mě detektiva Obieho Gaudeta z Cold Case. Řešili jsme ten případ spolu. Jenže dneska se všechno zvrtlo a už nezbývá moc času. Sestra má být v šest hodin na River Bend Estate Road číslo 41 a její manžel tam na ni bude čekat. Chce ji zabít, přísahám.“

„A vy jste?“

„Jmenuju se Chastity Byrnesová. Má sestra se jmenuje Faith Stantonová a její manžel je Max Stanton. Prosím…“

„Máte nějaký průkaz totožnosti?“

„Ne, to nemám. Švagr mi sebral kabelku. Mě i Jamese uspal a odvlekl nás do bažin, kde jsme měli zemřít.“

„A vám se náhodou podařilo nastartovat tohle auto?“

„Je to můj taxík,“ řekl James tiše a sáhl do kapsy. Pak se zarazil. „Sebral mi peněženku.“

„Aha.“ Policista se napřímil. „Můžete, prosím, vystoupit z auta?“

„Tak se podívejte na licenci vzadu,“ navrhl James.

„Prověřte si poznávací značku.“

Policista se tam skutečně podíval, ruku na pistoli.

„Žádná značka tam není. Vystupte si.“

James vzdychl. „Obávám se, že to nedokážu.“

„Nemohl byste zavolat seržantu Gaudetovi?“ prosila Chastity. „Potvrdí vám všechno, co jsme řekli.“

„Ano, paní. Vystupte si.“

Chastity najednou nemohla dýchat. Budou si tu s tímhle policajtem hrát na slepou bábu, zatímco Faith zemře a James vykrvácí. To nemůže dopustit.

Neměla čekat tak dlouho.

Prudce zatočila volant, aby minula policistu i jeho vůz a dupla na plyn. Projela rovnou oranžovými kužely, které blokovaly druhý nájezd. A už se řítila po mostě.

„Panebože,“ zakvílela, když v zadním zrcátku viděla, jak policista běží k vozu. „Jsem podezřelá na útěku.“

„Aspoň si nemusíš dělat starosti s mýtným.“

„Vynahradím jim to někdy příště.“

„No,“ konstatoval James obdivuhodně klidně, „aspoň jsi ho rozhodně zaujala. Ověří si naší historku.“

„Až po tom, co mě zavře někam do cely.“ Chastity se snažila soustředit na cestu, ale i tak viděla vodu, protože ta teď byla všude.

A za ní policie. Policista stál vedle vozu a mluvil do vysílačky.

„Nejede za námi,“ řekla.

„Zavolá těm na druhý straně, aby nás zastavili tam.“

„Aha.“

„Snad do té doby zavolají Gaudetovi.“

„No, přinejmenším seženeme pomoc.“

Právě tehdy si Chastity uvědomila, co udělala. Byla už několik kilometrů na mostě, řítila se nad vodou k tomu nekonečnému horizontu.

„Panebože,“ zaúpěla a noha jí sklouzla z plynu. „Co jsem to udělala?“

„Nechej oči otevřený, sestři.“

Skutečně je zavřela a auto jelo dál.

Potila se jako postižená malárií a třásla ještě víc. Jede po vodě. Je v pasti, voda je všude kolem.

To nedokáže.

„Nemůžeš řídit?“ prosila Jamese k neuvěření pisklavým hláskem. „Prosím.“

James se zmohl na zavrtění hlavou. „Ani kdybych měl obě ruce. Píchnul mi nějaký svinstvo, jsem ještě pořád napůl mimo. Nedokážu ani přečíst značky.“

Chastity zaúpěla a znovu zavřela oči. Pomalu zastavili.

„No tak, musíme se dostat přes tu vodu, než nás spolkne.“

Vítr byl ohlušující. Chastity cítila, jak kýve autem. Byla jí zima. Tričko měla promáčené.

„Utíká nám čas, Chastity.“

Nadechla se. „Dobře,“ prohlásila a otevřela oči. „Když se nedá jet zpátky, pojedem dopředu.“

„Přesně tak, kotě.“

Uvedla vozidlo znovu do pohybu a zamířila po úzké silnici. Snažila se, ale oči se jí pořád stáčely k vodě. Hrudník měla tak stažený, že se nemohla pohnout.

„Nejeď moc rychle,“ řekl klidně James. „Zvlášť ne po tom mostním oblouku. Fouká tam hroznej boční vítr.“

Soustředila se na to, aby jela rovně. „Mhm.“

Ticho.

„Možná ale přece jen můžeš trošku přidat. Musíme ještě něco udělat a rychlostí třicet kilometrů za hodinu se tam nedostaneme včas.“

Chastity znovu přidala plyn. Auto se kymácelo ve větru.

„Jak je to daleko do města?“ zeptala se.

„Ještě třicet čtyři kilometrů. A pak sedm k Mississippi.“

Další most. Chastity kývla, oči upřené na silnici, která se táhla zdánlivě do nikam.

„Mám jeden sen, co se mi pořád vrací,“ řekla. „Jedu po mostě, přesně jako je tenhle. Přes tolik vody, že polyká celej svět.

Jenže se ukáže, že ten most nevede až za vodu. Když dosáhne horizontu, prostě se láme rovnou do tý vody a já tam jedu a nedokážu tomu zabránit.“ Má snad na tvářích slzy? „Řekni mi, prosím, že tenhle most vede až na druhou stranu.“

„Vede až na druhou stranu. Dostaneme se tam.“

Chastity se hystericky zasmála. „Musíme. Potřebuju tě odvézt do nemocnice.“

„Až se postaráš o Faith.“

„Jo.“

Znovu se rozpršelo. Chastity rozsvítila světla a pustila stěrače jako ti, kteří je míjeli z opačné strany.

„Už jsi přemýšlela o tom, co uděláš, až se tam dostaneme?“ zeptal se James se zavřenýma očima.

Chastity o tom chvíli uvažovala.

„Nevím,“ připustila. „Máš v tomhle autě ráčnu?“

„Nemám, někomu jsem ji půjčil a už jsem ji neviděl.“

„A co neviditelný plášť? Musím vymyslet, jak se do toho domu dostanu.“

„Pořád nám zbývá trocha času, je pět hodin a deset minut.

Možná se nám podaří odchytit ji dřív, než tam vejde.“

„Možná.“

Stoupali po jednom z vyšších oblouků mostu, pod nímž, jak se Chastity domnívala, projíždějí lodě. Vítr zuřil.

Chastity se držela pevně volantu, ačkoli se jí potily dlaně, a vzdorovala mu. Nenechá se shodit do vody.

„Budeme mít moment překvapení,“ pokračoval James slábnoucím hlasem.

„Jo, dokud se v tý vilový zástavbě neukážem v černým taxíku.“

„Chceš ho nechat za plotem a přelézt ho?“

„Podle toho, co říkala Kareena, je ta zástavba nad bažinou. Než se vrátím, mohl bys mi odplout i s autem.“

Snaží se ji rozptýlit. Poznala to. A na chvíli to téměř zabralo.

Téměř.

Znovu se jí sevřel žaludek. Téměř cítila, jak ji otec potápí pod hladinu. Děsil ji víc než celá voda.

Protože bez něj by voda byla jen mokrá.

Jenže takhle se z ní stala živoucí dravá věc a Chastity byla strachy bez sebe.

„Dávej pozor,“ okřikl ji James.

Upřela oči zpátky na silnici.

„Jde ti to dobře.“

„Ne, nejde.“

„Nedovolíš přece, aby Max vyhrál.“

Oživlá noční můra. Nikde ani kousek pevné půdy.

Žádná záchrana. Jen rozbouřená šplouchající voda a kvílení větru.

Těžké ženoucí se mraky.

Voda.

Bude zvracet.

„Dohajzlu, dohajzlu, dohajzlu…“

Hodiny.

Jede celé hodiny. Rovnou do tmy, která drží New Orleans jako rukojmí. Rovnou vstříc hurikánu, který užírá pobřeží.

Zadržovala dech, dokud se jí před očima nedělaly hvězdičky, pak zas lapala po vzduchu jako ryba.

Otírala si zpocené dlaně o kalhoty, aby vzápětí znovu sevřela volant. Poslouchala Jamese, který slábl s každou minutou.

A jela dál.

Přinejmenším ta hrůza z nekonečného mostu přehlušila hrůzu z otce, pomyslela si Chastity. Prostě na ni nezbylo místo.

Zatím.

„Jak jsme na tom s časem?“ zeptala se.

„Jeď rychleji.“

A pak to uviděla. Jako Oz z makového pole se vynořil první kousek země z Atlantického oceánu.

New Orleans.

Uviděla domy, zvedající se na obzoru jako zázrak.

Oči se jí zalily slzami. Nemohla uvěřit, že to dokázala.

„Kam pojedu, až tam budeme?“ zeptala se a hlas jí přeskakoval.

„Exit šest set deset.“

„Dobře.“

„Jestli tě předtím nezastaví policajti.“

Na to mezitím docela zapomněla.

„Neboj se,“ uklidňoval ji James. „Jestli pojedeš dál, vyrazí za tebou.“

„Co jestli po nás budou střílet?“

„Tohle je New Orleans. Tady policajti doopravdy nic netrefí.“

„To doufám,“ zasmála se rozechvěle.

Kupodivu tam však žádní policisté nečekali, jen prázdná silnice, vinoucí se do Métairie, kde jeli všichni opačným směrem a ulice se znovu plnily vodou.

Chastity sjela z Causeway Boulevardu na Desátou východní s pocitem, že teď už dokáže všechno.

Právě projela svou noční můrou a překonala ji.

„Možná to stihneme,“ řekla.

O čtyřicet minut později už věděla, že nestihnou.

Dostali se k Maxovu domu. Poté co zdolala jezero Pontchartrain, podařilo se jí přejet po mostě přes Mississippi jen s mírným chvěním. Hnala se ulicemi jako o závod, aby Faith stihla odchytit včas.

Teprve když vymačkala bezpečnostní kód u vjezdu do plotem obehnané vilové čtvrti, pochopila, že štěstí už vyčerpali.

Brána se neotevřela. Chastity se rozhlédla kolem a zjistila, že se nikde nesvítí.

„Výpadek elektřiny,“ hlesla na špatné straně kovové brány.

„Dokážeš to přelézt?“

„Jak moc ti záleží na tomhle autě?“

James jen vzdychl a zavřel oči. Chastity prorazila tepaný kovový plot jako tank. James i nadále odmítal otevřít oči.

„Rozbíjení věcí se ti začíná nějak moc zamlouvat,“

podotkl jen.

„Ber to tak, že policie aspoň nebude mít problém nás najít,“ zasmála se nervózně.

Pak zatočili na ulici, kde stál dům Stantonových.

Chastity zadoufala, že jim ještě trocha štěstí zbývá. V ulici nestálo žádné auto.

Ale Max tam byl. Poznala to, když dojeli k domu.

Dveře garáže byly zatažené jen napůl. Zřejmě vypnuli elektřinu, právě když parkoval.

Alespoň že tu Faith ještě není.

Už chtěla otočit taxi a rozjet se jí naproti k bráně do vilové zástavby, když se vítr utišil. Jen na tak dlouho, aby bylo slyšet výstřel.

A výkřik.

KAPITOLA 26

Instinktivně chtěla vyskočit z auta a rozběhnout se k domu. Uvědomila si však, že by to ničemu nepomohlo.

Nemá zbraň, zato má Jamese, který krvácí na sedadle spolujezdce.

A nemá ponětí, co se uvnitř v domě děje. Z místa hned vedle garáže ani neviděla na vstupní dveře.

„Chastity…“

Nemohla odtrhnout pohled od pootevřených vrat do garáže. Odtamtud by ji od vnitřních prostor domu dělily jen jediné dveře a v kufru BMW má Max lopatu, jak jí sám pyšně oznámil. Ještě pořád neví, že je tady.

„Kdyby sem někdo šel, přejeď ho, Jamesi,“ vyhrkla, jako by to mohl dokázat.

Otevřela dveře a rozběhla se deštěm do garáže. Uvnitř se rozhlédla, v rychlosti prohledala malé šuplíčky pracovního ponku, ale našla tu jen hřebíky a šroubováky.

Dokonce nemá ani kladivo. Všechno mělo jen budit zdání klasického manžela kutila.

Pak tedy lopata. Přistoupila k vozu a zjistila, že Max konečně udělal chybu.

Nechal auto odemčené. Chtěla sáhnout dovnitř a stisknout tlačítko pro otevření kufru, když zaslechla z druhé strany dveří vedoucích do domu hlasy. Zarazila se a zděšeně čekala, že se otevřou.

Neotevřely.

Naklonila se k nim a uslyšela ženský hlas. Faithin.

Přece jen ještě není pozdě. Znělo to zoufale, ale ještě je naživu.

No jistě, Max by ji nezabil v domě, kde by zbyly důkazy, ačkoli chce utéct. Přinutí ji nasednout do auta v garáži.

Počká tam na něj.

S lopatou.

Nadechla se a otřela si ruce o kalhoty. Rychle otevřela kufr a vytáhla z něj lopatu. Zamířila ke dveřím do domu.

Právě když k nim došla, zaslechla bouchnutí jiných dveří.

Předních.

„Pomoc!“

Faith.

Otočila se na podpatku a vyrazila ke dveřím z garáže.

„Vrať se sem, ty pitomá čubko! Nikam nepůjdeš!“

Faith běžela přes trávník jako o závod a křičela přitom.

Max zjevně nehodlal sejít z verandy.

„O co se snažíš!“ křikl. „Nikdo tu není. Všichni odjeli z –“

Následovalo ohromené ticho, přerušované jen vrzáním podrážek na mokrém trávníku.

„Ty parchante!“ zařval Max. „Kde ses tu vzal?“

Moment překvapení zjevně právě skončil.

Chastity se sehnula, vykoukla pod vraty garáže a uviděla Faith, která se vrhla k taxíku.

„Pusťte mě dovnitř!“ zavřískla.

Krvácela z rány na hlavě a promáčené oblečení se jí lepilo k tělu. Třásla se, klela a lomcovala dveřmi na straně řidiče.

Max stál o tři metry dál s pistolí v ruce a užasle na taxi hleděl.

Nu, to dlouho nevydrží.

Přinejmenším mě ještě neviděl, pomyslela si Chastity.

Možná se jí přece podaří ho překvapit. Proklouzne za něj a udeří ho do hlavy lopatou a pak znovu. A po něm se pustí do otce, protože, jak věděla, ten tu taky někde bude.

Bez něj by to nebylo úplné.

Chastity se sehnula.

Nepohnula se, dokud nebyl zády k ní. Pak se znovu rychle ohlédla k verandě, jestli se tam neobjevil její otec, a vyklouzla ven.

„Co si myslíš, že uděláš, Faith?“ vysmíval se Max.

„Utečeš?“

Faith se konečně podařilo otevřít dveře taxíku. James ještě pořád seděl zhroucený na sedadle spolujezdce, oči napůl zavřené. Max zpomalil a sehnul se, aby se podíval dovnitř. Na svou ženu. Na sedadle řidiče.

„Kde je?“ zařval a narovnal se.

Zjevně si uvědomil, že tam Chastity není.

Ta se tři metry za ním právě narovnala, lopatu v obou rukou. Faith v taxíku něco zaječela. Očividně právě zjistila, že v zapalování nejsou klíčky. Jeden z těch okamžiků, kdy se život na ulici vyplácí. Faith ten taxík nastartovat nedokáže.

Přinejmenším ale uvnitř našla alespoň částečnou ochranu.

Chastity neměla žádnou. A Maxovi pomalu začalo docházet, že na příjezdové cestě není sám. Začmuchal, jako by ze vzduchu cítil její pach. Pootočil se.

Chastity už nečekala. Rozmáchla se a zároveň se rozběhla k němu.

Max mávl pistolí.

„Ty jsi ta nejotravnější –“

Uslyšela výstřel. Pak cinknutí a lopata jí málem vypadla z ruky.

Zasáhl lopatu a kulka se odrazila a zasáhla ji.

Jak hloupé, pomyslela si. Levá ruka. Střelil ji do levé ruky, takže spolu s Jamesem budou ladit.

Málem ji to zastavilo.

Ale ne docela. Ještě to nezačalo bolet. Věděla, že to přijde rychle, takže musí jednat hned. Musí ho zastavit, jinak ji zabije.

James se pokoušel otevřít dveře od vozu, jako by jí mohl pomoct. Slyšela Faith ječet, jako by to k něčemu bylo.

Max znovu zamířil a usmíval se přitom. Přesně ten úsměv muže, který si je jistý, že ho žádná žena nezastaví.

Přesně ten úsměv, co Chastity nenáviděla.

Max si myslí, že ho neporazí. Jenže ji nezná. Netuší, že právě přejela most přes jezero Pontchartrain.

Pochopil, když se rozmáchla.

K čertu s krvácející paží. K čertu s deštěm a větrem, i hromy a blesky. Chastity se rozmáchla a Max, s prstem na spoušti, myslel, že má dost času.

Ozvalo se zapraštění kostí. Pistole odlétla a přistála u garáže. Max zařval, bolestí i vztekem. Skočil po ní.

Chastity se zapřela a vrazila mu srdce lopaty do prsou jako kopí. Znovu zařval a upadl dozadu. Doufala, že mu přerazila alespoň pár žeber.

Znovu se rozmáchla lopatou se vší silou, která jí zbývala.

Udeřila ho ze strany do hlavy tak tvrdě, že upadl a odvalil se z trávníku do ulice.

„Páni,“ vydechl James z vozu. „Nakonec jsem tě ani nemusel zachránit.“

Chastity, promáčená, roztřesená a najednou zasažená hroznou bolestí, se zasmála. „Faith!“ křikla. „Vrať se dovnitř a zavolej devět set jedenáct.“

„Já… Nemůžu!“ kvílela Faith schoulená na sedadle.

Chastity odhodila lopatu a sáhla po pistoli. Málem omdlela bolestí, ale tíha zbraně v ruce byla uklidňující.

„Nic ti neudělá, Faith,“ slibovala Chastity. „Mám pistoli. Proti pistoli nic nezmůže.“

„Už jsi někoho střelila?“ zeptal se James pořád se zavřenýma očima.

„Je to pětačtyřicítka, Jamesi. Stačí namířit jen zhruba.

No tak, Faith! Já musím hlídat Maxe. Musíš zavolat pomoc.“

Nechtěla přiznat, že se sotva drží na nohou. Naprosto nechápala, jak to James dokázal tak dlouho. Z ruky jí stékala krev a mísila se s dešťovou vodou.

Přesto pořád svírala pistoli a mířila jí bezvědomému Maxovi na hlavu.

„Faith, dělej!“ křikla.

Faith naříkala. Chastity viděla, že má v obličeji podlitiny a na několika místech krvácí. Třásla se. Ale konečně se vyvlekla z bezpečí vozu a vydala se k domu.

„Neměla bys zjistit, jestli ještě žije?“ navrhl James.

„Tak blízko k němu nejdu.“

Nebylo třeba. Má pistoli a Max ne. Faith sežene policii.

Přejela přes vodu. Cítila sílící pýchu. Dokázala to.

„Je mrtvý?“ ozval se nový hlas.

Otočila se jako na obrtlíku a udělalo se jí zle. Hrdlo se jí stáhlo a najednou jí bylo znovu pět let. Byla malá, roztřesená a vyděšená.

Měla v ruce pistoli a přece se cítila bezmocná.

Ve dveřích do domu stál její otec.

S Maxem to bylo jednoduché. S otcem ne.

„Chastity?“

Teprve když uslyšela Jamesův hlas, uvědomila si, že míří přímo na otce.

„Chastity, nechceš ho zastřelit.“

Jistěže ne. Chce se jen chránit. Poprvé ve svém mizerném ubohém životě zabrání, aby se jí dotkl.

Stál tam v bílém tričku a černých kalhotách, pořád pohledný a zdánlivě naprosto neškodný jako tenkrát. Proto také porotě trvalo plných pět dnů, než ho odsoudila za týrání a zneužívání vlastních dětí.

Nejvíc ji děsily jeho ruce se širokými prsty a pečlivě ostříhanými nehty, které ji zatlačovaly pod vodu. Držely jí hlavu pod hladinou a zatímco jí tekla voda do nosu, do úst a dusila ji, jen se smál.

Jestli ho někam střelí, pak do levé ruky.

Faith doběhla k němu a přitom ho pohladila po rameni.

Chastity pocítila nový pocit zrady.

„Chastity?“

Otec ji sledoval, v očích nevěřícný výraz.

„Chastity,“ ozval se za ní James, „někdo musel sehnat policii.“

Neotočila se k němu. Ale slyšela to. Houkačky. Blížily se.

Konečně celé to fiasko skončí.

Její otec tam pořád stál.

„Chtěl jsem ti pomoct,“ řekl téměř plačtivě. „Chtěl jsem tě zachránit.“

Faith se zastavila a otočila se. „To není pravda.“

„Chastity,“ opravil ji. „Chtěl jsem pomoct Chastity.

Prostě jsem nemohl dovolit, aby ji tam tak nechal.“

„Ale nechal jsi ho, aby do mě bušil jako do boxovacího pytle?“ zaječela Faith.

Podíval se jí do očí. „Snažil jsem se.“

Kupodivu právě tehdy přišel o svou moc. Chastity na něj dál mířila, když vtom to řekl.

Zvedl ruce jako ten, kdo se vzdává, a začal fňukat.

Teprve tehdy si uvědomila, jak je patetický.

Utíkala před ním celý život, před zrůdou, které se utéct nedalo. A přitom je to jen neschopný zbabělec. Týral děti, protože se nedokázal postavit dospělým.

Nikdy nebude jiný. Ale ona přejela most přes jezero Pontchartrain.

Zrovna se rozhodla, že zbraň svěsí, když Faith vykřikla.

„Chastity!“ zařval za ní James.

Slyšela to všechno zároveň. Otočila se, vypálila a zasáhla Maxe přesně ve chvíli, kdy se vztyčil, aby se na ni vrhl. Zapotácel se a chytil se za bok.

„Věř mi, že mě zrovna teď nechceš naštvat,“ prohodila téměř konverzačním tónem.

„Tys ho střelila!“ zavřískla Faith a rozběhla se zpátky po trávníku.

Max se zamračil, jako by tomu nemohl uvěřit. „Ty…

Pitomá… Čubko…“ Pak upadl zpátky na zem.

„Jo,“ přitakala Chastity, „ale právě teď ta pitomá čubka drží pistoli.“

Opájela se pocitem, že pro tentokrát má konečně navrch ona.

Chvíli tam jen tak všichni stáli, než se ozvalo skřípění brzd, bouchání dveří a cvakání provázející odjišťování zbraní.

„Slečno Byrnesová?“ ozval se známý hlas. „Jste to vy, s tou pistolí?“

Policie. Obie Gaudet.

„Tak vás někdo přece sehnal, seržante,“ vydechla, pořád tváří v tvář svému otci, který držel ruce vzhůru.

„Sehnal. Honili jsme vás přes město jako Bonnii Parkerovou, slečno Byrnesová.“

„Nesmysl, seržante. Jen jsem vozila raněného muže v rozbitém taxíku.“

„Právě jste střelila člověka.“

„Ano. Ale jak vidíte, střelil mě první. A Jamese. Taky bil mou sestru.“

„Ano? Ten muž, na kterého míříte, je váš švagr?“

„Ne, seržante. Ještě jste se nesetkali, ale zřejmě ho poznáváte z fotografie. Tohle je můj otec, Charles Byrnes.

Můj švagr leží v příkopu. Možná byste mu měli sehnat sanitku. Nemluvě o Jamesovi.“

„A pro vás taky, slečno Byrnesová.“

Pokrčila rameny. „Dobře. I pro mě.“

„V příkopu nikdo není,“ namítl kdosi.

Všichni se tam podívali a byla to pravda. U obrubníku zůstala krvavá louže, ale ne Max.

„Mám dojem, že jsem ho před chvilkou viděl, jak se snaží přelézt tamhleten plot,“ oznámil jeden z policistů.

„Pak byste ho možná měli chytit,“ navrhla Chastity.

Nepohnula se. „Má spoustu peněz v zemi, kde nevydávají zločince, a je podezřelý přinejmenším ze tří vražd, nemluvě o únosu, napadení a vydírání.“

„Tak co koukáte, Paissante?“ ozval se Gaudet. „Běžte po něm.“ Pak se otočil k ní. „A co vy, slečno Byrnesová?

Můžeme pro vás něco udělat?“

Kývla, oči upřené na bledého a roztřeseného otce. „Ano.

Asi bychom odsud měli vypadnout, než tu bude hurikán.“

„Copak jste neslyšela zprávy?“ zeptal se Gaudet. „Už je to tu. Většina hurikánu zasáhla pobřeží o něco níž a pak se odklonila na západ. Navíc zeslábl na dvojku.“

Chastity se začala smát. Dokonalé zakončení.

„Nechcete mi dát tu pistoli, než tihle ostatní pánové znervózní?“ zeptal se Gaudet. „Pak sem můžeme pustit záchranku.“

„Jasně. Ale než necháte otce jen tak odejít, seržante, možná byste měl vědět, že když prohledáte počítač tady nebo u něj doma, najdete důkaz, že si stahoval pořádné dávky dětské pornografie. Čímž, jak jsem si jistá, končí jeho výlet z vězení.“

Faith se otočila na otce. „Co že jsi dělal?“

„Lže, holčičko,“ přísahal otec. „Slíbil jsem, že už to neudělám.“

„Nechala jsem tě u sebe doma,“ zavřískla Faith. „Slíbil jsi mi to!“

Chastity konečně spustila zbraň. Nakonec ji nebude potřebovat. Policisté se uvolnili. Otec k ní udělal dva kroky, ve tváři zuřivý a zároveň vyděšený výraz.

„Proč jsi mi to udělala, Chastity? Proč!“

Stála tam a jen zírala. Proč to ona udělala jemu? Bože.

Do hrdla se jí dral smích. Bylo by tak příhodné vysmát se mu do obličeje, aby viděl, jak jím pohrdá.

Nebylo ale třeba. Faith to udělala za ni. Lopatou.

Nikoho nenapadlo zastavit ji. Ani když viděli, jak se rozmáchla. Chastity viděla, jak ta ohromná lopata míří otci na obličej, a konečně se rozesmála. Pomyslela si, že zřejmě nikdy neuvidí nic tak zábavného, jako byl jeho výraz těsně předtím, než dostal ránu.

EPILOG

Křičela jako herečka ze špatného filmu. Křičela jako hokejová fanynka. Křičela jako žena, která právě poprvé v životě okusila čtyřhvězdičkový orgasmus. Křičela a James, zpocený a zadýchaný, se usmál.

Na stěnách blikalo světlo neonu. Zdola se dovnitř nesly oknem zvuky středeční noci na Bourbon Street.

Chastity se vyčerpaně sesula mezi pokrývky a stulila se mu pod levou paží. Pravou zahojenou jí odhrnoval vlasy z tváře.

Spokojeně se zasmál.

„Tohle,“ prohlásil, „bylo dobrý ya-ya.“

„To každopádně,“ dala mu za pravdu.

„Zůstaň tady a můžeš to mít, kdy se ti zachce.“

„Zůstanu tady a stane se ze mě prostopášná holka.“

Začal ji znovu hladit. Ucítila překvapivé chvění.

„Ale byla by z tebe sakra pěkná prostopášná holka.“

Chastity se usmála. Zvláštní. Leží tu na posteli s taxikářem, který seděl ve vězení, a cítí se milovaná.

Nikdy v životě se milovaná necítila.

Jamesovi se to podařilo s jednou zdravou rukou a polovičním úsměvem.

Ovšem James s tou jednou rukou dokázal i spoustu jiných věcí.

„Ale zrovna teď nemám nic lepšího na práci,“ řekla.

Zamyslela se. „Pořád nemůžu uvěřit, že se Max utopil ve dvaceti centimetrech slané vody. To není normální.“

„To je spravedlnost. Tante Edie ti to říkala.“

Ještě stáli na Stantonovic trávníku, když to zjistili.

Oznámila jim to Kareena. Dorazila hned za záchrankou.

„Kdes byla?“ zeptala se jí Chastity, která tou dobou seděla na trávě. Přestalo pršet. Její otec seděl v policejním voze a Jamese napojili na infuzi.

„Zachraňovala jsem lidi, jako správná zdravotní sestra!

Ten hurikán mě stejně zklamal. Čekala jsem, že kolem budou lítat baráky a tak.“

„Dojeď se podívat na tornádo, jestli to chceš vidět.“

„Právě jsem viděla utopenýho chlapa,“ konstatovala.

„Hned za tím plotem.“

I Obie Gaudet se otočil. „Utopeného člověka?“

Kareena se usmála jako šelma. „Je dočista po něm, seržante. Co děláte dneska večer? Nechcete jít tancovat?“

„To určitě chci, slečno Boudreauxová. Ale nejdřív bych rád slyšel o tom utopeném muži.“

Kareena si dala ruku v bok. „Překvapuje mě, že vám to vaši hoši ještě neřekli. Vypadá to, že před váma někdo utíkal, a upadl do vody asi půl kilometru odsud. Viděla jsem je, jak ho vytahujou.“

„Poznala jste ho?“

„Vypadal dost jako Max Stanton.“

„Já ho zabila?“ užasla Chastity.

„Ne, holka, jenom jsi ho načala. Utopil se v bažině. Je to taková poetická spravedlnost, ne? Vypadá to, že si pro něj nakonec stará Yamaya přece jenom přišla.“

Kareena mezitím začala chodit s Obiem Gaudetem a paní Ellen Stantonová odjela po pohřbu jediného syna do Itálie i se svými vnuky.

„A co ta práce, kterou ti Kareena sehnala?“ zeptal se James.

„Vyšetřovatelka prosektury? Copak si vážně myslíš, že to v takovémhle městě nechají dělat ženskou?“

„Máš doporučení všech z Cold Case.“

Usmála se. „Jo. To od nich bylo vážně hezký.“

„A představ si, jak hezký to bude, když teď budeš mít pořád tohle dobrý ya-ya.“

„Jo. To rozhodně.“

Cítila sílící vzrušení. Skutečné vzrušení, ne srostlé se zahanbením a strachem. Byla roztoužená a šťastná. U

Faithina domu se jí konečně podařilo hodit minulost za hlavu.

„Jenom mě mrzí, že se Faith tak dobře nevede.“

Nakonec tou lopatou skutečně udeřila. A uštědřila otci ránu hodnou třiceti let hněvu, která mu připlácla nos na tvář a rozsekla ústa jako meloun. Po tak slibném začátku ale ochabla.

Sbalila si věci z domu, sbalila si celý život a odstěhovala se zpátky do St. Louis. A ani jednou s Chastity nepromluvila.

Ale Chastity to chápala. Dokonce jí poslala číslo na svou terapeutku. Doufala, že se jednou její sestra zahojí tolik jako ona. Doufala, že pak konečně dohoní aspoň část toho, co jim nebylo dopřáno.

Ale to až jindy. Dnes hodlala Chastity zjistit, na kolik způsobů ji James dokáže rozkřičet.

„Doufám jenom, že máš rád psy,“ zamumlala.

„Miluju psy.“

„A co baseball?“

„A co soustředit se na to, co dělám?“

Tak se soustředila.

„Stejně by měli nějaký hurikán pojmenovat James,“

vzdychla o hodinu později. A poprvé po všech těch letech se uvelebila na bezpečném místě a spala celou noc.