Úvod

Nikdo si nevšiml, že se starostovou tiskovou konferencí něco není v pořádku. Šlo o drobný detail a lidé od tisku se soustředili na stávku letecké společnosti, k níž se schylovalo. Navíc pokračovalo vyšetřování předsedy sněmovny reprezentantů, obviněného z nemorálního chování, na jehož výsledek si téměř všichni novináři vsadili nezanedbatelné částky. Takže když čekali v dusné místnosti radnice, až starosta Martell Williamson oznámí, s kým nakonec uzavřeli smlouvu na provozování kasina na břehu řeky v Saint Louis, jejich zájem se rovnal nule. Nikdo si nevšiml, kdo schází.

Uniklo to i obyvatelům saintlouiské velkoměstské oblasti, i když jim tu zprávu naservírovali živě přímo s obědem. Většině obyvatel St. Louis připadali politici nudní, zejména městští politici. Nešlo ani o to, že by to oznámení bylo bůhvíjak důležité. Zatímco v průběhu předchozích dvou let vedla městská rada veřejnou a často vášnivou diskusi o této smlouvě, podniky podobného ražení zahájily své působení na asi třiceti lodích na nedalekých řekách Missouri a Meramec. Tak jako tak to byla místa, kde se dalo mnohem lépe zaparkovat než v severní části St. Louis a kam

se dalo pohodlněji dojít pěšky Navíc venku panovalo vedro, takže se obyvatelé St. Louis zajímali mnohem více o předpověď počasí než o politiku. A pokud nakrásně byli doma, buď se nořili do vody bazénů, aby unikli vlhkému vedru, nebo sledovali v televizi sportovní utkání Cardinals versus Phillies, a když už sledovali přenos z tiskové konference u starosty, pak měli plné ruce práce s doplňováním zásob ledového čaje. Nehodlali totiž propást zprávy o počasí v podání místní vyhlášené rosničky Wallyho. Doufali, že jim konečně sdělí, že se mohou těšit na zlom ve čtyřicetistupňových vedrech, která už panovala dobré dva týdny.

Harry McGivers a Peg Ryanová by si toho jistě všimli.

Bohužel tou dobou už seděli v podniku Missouri Athletic Club Grille asi míli za městem. Oslavovali dobré zprávy svou oblíbenou whisky a veselým flámem, zatímco čekali, až se vynoří hvězda celého příběhu. Měla se vrátit z tiskové konference a dodat jim chybějící informace.

V tom právě spočíval ten problém. Hvězda příběhu se nedostavila. Pearl Johnsonová měla v domě v Hodiamont Street, kde žila se svou matkou, puštěnou televizi, kde běžela tisková konference. Během programu usnula. Pearl si oblékla nejlepší noční košili a župánek, pečlivě upnutý až k bradě, vlasy měla učesané a rty namalované. Dveře byly zamčené. Vedle ní ležela bible. Na nočním stolku stály

jedna vedle druhé seřazené lahvičky s léky. Byly prázdné.

Všechny do poslední.

Pearl věděla, co není na té tiskové konferenci v pořádku. Naslouchala vlastní zradě. Avšak ve skutečnosti tomu pozornost nevěnovala. Byla soustředěná jen na své umírání.

První kapitola

Příčina smrti nebyla pro St. Louis zase až tak neobvyklá, zato to tetování ano.

„Neuvěřitelné!“ poznamenal lékař z pohotovosti, zatímco si zkoumavě prohlížel muže nataženého na vozíku.

„Působivé,“ souhlasil jeho kolega, obsluhující respirátor.

Lidé shromáždění v ordinaci přikývli v posvátné úctě.

V místnosti příjmu se shlukl opravdový dav, když se uváží, jak rušnou službu měli oné horké letní noci všichni na pohotovosti v Grace Hospital. I když se zase nebylo co divit vzhledem k rozsahu poranění na levé polovině čela oběti. V

úvahu připadala střelná rána. V policejní zprávě se psalo, že o ni šlo s určitostí. Z levého spánku mladého muže chyběla valná část pokožky i kosti. Na rentgenových snímcích jeho lebky, které dosud visely na prosvěcovacím panelu na opačném konci ordinace, se rýsovaly rozptýlené, podezřele matné předměty.

V současné chvíli se však pozornost neupírala ani tak na způsob, jakým poranění vzniklo, ani na jeho důsledky na pacientův kardiovaskulární systém, ten zkolaboval krátce poté, co muž dostal koncentrovanou dávku broků do obličeje. Namísto toho se všichni soustředili na pohled, který se jim naskytl, když jedna ze sester odhrnula přikrývku z jeho těla. Snažili se totiž, byť marně, pacienta oživit zavedením Foleyho katétru do močového měchýře.

Ošetřovatelka, mladičká nezkušená absolventka vykřikla.

Od této chvíle se soustředění pohotovostního týmu přesunulo od resuscitace k nauce o chromozomech XY.

Po celé délce penisu oběti se totiž táhly zářivé plameny vyvedené v oranžové, modré a rudé barvě.

„Tohle mění význam označení ohnivej klacek,“ utrousil jeden z mužů, kteří zraněného přivezli.

„Kouření mohlo být docela zábava.“

Jedna ze sester vydala posměšný zvuk. „Kdyby bylo na mně, tak bych to spíš nazvala chcípák v plamenech.“

„Ovšem je to lepší než ten otazník,“ poznamenal lékař z pohotovosti.

Všichni jako jeden muž přikývli. Za podobných okolností a na stejných místech spatřili ani ne před týdnem otazník. To jednoduché modré tetování táhnoucí se po straně jiného kdysi funkčního údu vzneslo spoustu otázek, když už nic jiného.

„Je to nějaké znamení?“ uvažovali všichni, když to uviděli. Šlo možná o znamení gangu. Nebo označení gayů.

Možná to byl vzkaz určený nositelově přítelkyni anebo to hodnotilo jeho schopnosti. Onen mladík skončil na soudním lékařství, aniž by se podařilo zodpovědět některé z těchto otázek.

Tentokrát neměl nemocniční personál sebemenší pochybnosti o sdělení, které s sebou tetování neslo.

„Kdy zemřel?“ zeptal se někdo.

„Podle mě by se ten čas měl shodovat s dobou, kdy mu vypověděla činnost organismu.“

Jedna ze sester souhlasně přikývla. „Kdy došlo k tomuhle?“

„Ve dvacet tři hodin dvě minuty.“

„Je nám známo, kterému stíhači se podařilo tohohle borce sestřelit?“

„Nepřátelský pilot se ocitl ve vazbě,“ odpověděl jeden z policistů, zatímco si zaznamenával do zápisníku dobu smrti.

Molly Burkeová, která stála u dveří tak, aby jí nic v místnosti neuniklo, si zanesla stejný údaj do záznamu, který bude později postoupen lékařům a právníkům. „Mám v dotazníku zaškrtnout jeho manželka nebo její manžel?“

Molly byla drobná žena s nakrátko ostříhanými mahagonovými vlasy, nepokojnýma rukama a bohatými vějířky vrásek v koutcích očí. Byla nejméně o deset let starší než kdokoli v ordinaci. Považovala se za optimistku, neboť

ji pořád ještě překvapoval pohled na něco takového, co teď viděla na vozíku.

„Napište tam jeho manželka“ řekl policista. „Ta musela něco tušit. Jeho přítelkyně totiž tvrdí, že vůbec neslyšela, že by někdo nabíjel zbraň. Manželka ji musela nabít, než rozrazila dveře.“

Molly bezmyšlenkovitě přikývla. Předloktím si odhrnula z čela zvlhlé vlasy. „Líbí se mi ženy, které myslí dopředu. Máte někoho, kdo jí sdělí, že nepřežil?“

Policista se zasmál suchým, vědoucím smíchem.

„Děláte si legraci? To ona nám to pověděla! Cituji: ‚Teď už mě ten zkurvenej parchant nikdy mlátit nebude!“

Molly vrhla pohled na ostatky na vozíku. Živě si tu scénu dokázala vybavit. Přikývla se slovy: „Tak jo.“

„Podle mě to právník nebude,“ prohodil někdo s nadějí v hlase. Za uplynulý týden tu měli dva mrtvé právníky. A protože všechno obvykle vycházelo ve trojicích, celý personál byl napjatý, jestli se to vyplní i tentokrát. V těch předchozích dvou případech šlo sice o sebevraždy, nikdo ale doopravdy nevylučoval vraždu jako další možnost. Právníci byli na pohotovosti skoro stejně oblíbení jako ten, kdo vynalezl zdravotní pojištění.

Molly se zahleděla na dlouhé vlasy oběti, na zkažený chrup a olámané, špinavé nehty. Pak zavrtěla hlavou. „To nepřichází v úvahu. Leda by vystudoval nějakou obskurní pouliční právnickou fakultu.“

„To je možné,“ poznamenal suše lékař. „Jsem stoprocentně přesvědčený, že právě tam se vzdělával můj rozvodový právník.“

„Víte, jak rozpoznáte právníka od supa?“ zeptala se ho Molly a vrátila se ke svým poznámkám. „Právníci si křídla jen přidělávají.“

„Mollyin

exmanžel

byl

právník,“

vysvětloval

pochichtávajícímu se shromáždění lékař.

„Ne,“ protestovala Molly s citem. „Můj exprávník byl mým manželem!“

Pro muže ležícího na vozíku se už nedalo udělat nic, jen nahlásit jeho odchod z tohoto světa koronerovi. Přesto se ani jeden z těch dvaceti lidí shromážděných v neuspořádané, vlhké ordinaci na pohotovostním příjmu neměl, jak se zdálo, k odchodu. Někdo nahlásil intercomem příjem dalších dvou pacientů a kolem dveří zaduněly kroky ochranky, která procházela chodbou. To je však k pohybu neprobudilo. Zato Sasha Petrovichová ano. Sasha, noční sestra, naaranžovala své nepřehlédnutelné plavovlasé já do dveří. Sežehla shromážděný dav zdrcujícím pohledem.

„Vzdávám to,“ pronesla nakonec. „Pózujeme tu snad všichni kvůli fotografii na výroční známku?“

„Podívejte,“ pokusil se jí situaci vysvětlit lékař u respirátoru.

A Sasha se podívala. Pak pozdvihla výmluvně obočí a poznamenala prostě: „Kdyby to byl Rus, tak by na tomhle

obrázku nechyběla polena a krb. A teď všichni šup zpátky ke svým hračkám!“

Nebylo to ani tak příkazem jako tím tónem. Lidé mizeli z místnosti jako voda vytékající trhlinou v přehradě.

Začínající sestřička přetáhla přes tělo mrtvého pokrývku a lékař předal Molly modrou sportovní čapku s prýmky, znamení vedoucího hráče týmu, a tím oficiálně skončil službu. Molly umístila čapku na tradiční místo na jeden z vozíků, sebrala všechny své papíry a vydala se za ním ke dveřím. Ona jediná přistihla Sashu, jak se zubí.

Kdykoli Molly pomyslela na pohotovost, tak se jí vždy vybavil hluk. Ne výjevy, pachy nebo nějaká činnost. Prostě nekonečná vyjící kakofonie připomínající rockový koncert.

Dneska večer to nebylo jiné. Pláč nemluvňat, křik dětí, které braly heroin, vyzvánění telefonů, praskání vysílaček, řev sirén varujících venku ve tmě řidiče. Na chodbě zuřilo několik hádek, takže to celé znělo jako Beethovenova Óda na jedovatost, přičemž si každý notoval jinou melodii, a na vás bylo, abyste si to nějak přebrali.

Rozdíl byl v tom, že Beethoven nekomponoval falešně znějící skladby. A také by nikdy nesložil melodii pro Potápěče.

Molly se při tom charakteristickém zvuku zarazila na místě. „No to je skvělé!“ zamračila se. „Ten nám tu ještě scházel!“

Potápěč patřil k jejich pravidelným pacientům. Byl to starý černoch, který bydlel v rozpadající se barabizně o kousek dál. Objevoval se u nich ve čtrnáctidenních intervalech po doručení zdravotních dávek, když mu došly zásoby pití. Vydával pronikavý, uši drásající jekot, něco jako houkání ponorky. Ten příšerný zvuk se ani na okamžik nepřerušil, nezvolnil, dokud se jim ho nahoře v patře nepodařilo povalit na podlahu. Potom ho museli nějak obalamutit, než ho bezpečně dostali ze dveří.

„A to po nás chce harmonii!“ informovala ji Sasha. „A taky nám volali ze City 235. Na Terrell Street je nějakej bengál. Asi budeme mít brzy práci.“

Molly udělala obličej. „Budu mít tak akorát čas na všechno to papírování a pak rychle do škrtící uniformy koronera! Slastné pomyšlení.“

Molly, veteránka dvacetiletého válčení na pohotovosti, byla také nejnověji jmenovanou koronerkou ve městě.

Znamenalo to, že když odkráčel z ordinace pohotovostní tým, jako tomu bylo v případě pana O´Hallorana, jenž tam dosud ležel, zavolali Molly, aby stanovila, co dál. Její dnešní směna začne v půl dvanácté, až unikne z tohohle cirkusu. Jestli ovšem bude mít štěstí. Na Sashu to dojem neudělalo. „Dobře ti tak, když chceš držet krok s velkými zvířaty. Ti mají vždycky víc papírování a šílenou pracovní dobu.“

„A míň peněz,“ souhlasila s její teorií Molly.

Rozkládala si během řeči na nejbližším psacím stole všechna lejstra, aby dokončila jeden zmatek, než zabředne do dalšího.

„Proč to tedy děláte?“ chtěl vědět Lorenzo, který vykládal na psací stůl celý stoh EKG záznamů. Lorenzo byl Mollyin nejoblíbenější laborant. Jeho sotva padesát kilo obalovalo víc než dva metry výšky a černý byl jako eben.

Chystal se na studia medicíny, za což vděčil své bojovné babičce a několika rozumným jezuitům, kteří mu poskytli stipendium v plném rozsahu. „Copak vám nestačí ten zmatek tady? Musíte si koledovat o další potíže?“

Molly se zazubila. „Prostě se mi líbí jezdit v té velké dodávce, která nese nápis: SOUDNÍ LÉKAŘSTVÍ. Muži na mě pískají pokaždé, když zastavíme na červenou.“

Sasha, která přemístila pár kartiček se jmény na tabuli s přehledem přijatých a propuštěných pacientů, se snížila k posupnému uchechtnutí. „Prostě se jen ráda točíš kolem urostlých mladých policistů.“

Molly si rozložila papíry po stole, jako by vykládala karty. „To ne. Kdyby to byla pravda, tak bych jezdila s dálniční hlídkou. Ti teda doopravdy jsou urostlí.“ Zvlášť pro Molly, která měřila v teniskách nějaký metr padesát tři a požadovaná výška příslušníků missourských dálničních hlídek byla přinejmenším sto devadesát centimetrů. Molly

strávila valnou část času tím, že jim, když se vyšetřovala nějaká dopravní nehoda, zespodu obdivovala nosy.

Přiběhla k nim rentgenoložka, náruč plnou velkých hnědých obálek. „Molly, tvoje paní ze čtyřky je zpátky z rentgenu. A potřebuje znovu umýt.“

„Sue, dám ti dolar, když to uděláš za mě.“

„Ne, i kdyby byla ona bohatá a ty slavná. Jdeš zítra s námi?“

Větší část večerní směny si na zítřejší večer zaplatila plavbu na jedné z říčních lodí, plovoucích kasin, aby si zahráli. Molly mezi nimi nebyla.

„Díky za optání, ale nepůjdu s vámi, zlatíčko. Už takhle dlužím fůru peněz. Počkám si, až městská rada rozplete všechny ty politické kličky a postaví nové kasino na nábřeží.“

„Tedy až naprší a uschne,“ mínila Sasha.

Molly hodila kartu na hromádku určenou chirurgii a vytáhla si laboratorní zprávy dalších dvou pacientů.

„Už to rozpletla,“ informovala je Suze.

Molly překvapeně vzhlédla. „Co tím chceš říct? Ke mně se nic nedoneslo.“

„Rozhodlo se to přece právě dneska odpoledne! Starosta to vzdal a přenechal kontrakt skupině chicagských hotelů. V

říjnu položí základní kámen ke kasinu.“

Molly o tom neslyšela ani slovo. Ovšem v nemocnici byla už od dvanácti hodin a pak, vyhýbala se sama vědomě

těmto novinkám. „Dej mi vědět, až to bude postavené,“

usmála se.

„Ty taky člověku zkazíš každou radost!“

„Radši bych, kdybys to označila za realistický přístup.

Kdo je koronerem u tohohle případu?“ křikla Molly směrem ke kanceláři sekretářek.

„Ty tam děláš,“ odsekla jí Karla. „To nemáte nějakej rozpis?“

„Já mám svůj! A sloužím až od půlnoci.“

„Je to jenom hodinka. Nikomu nepovíme, žes zapomněla zatelefonovat.“

„Karlo!“

Karla si to tedy vychutnala a odpověděla jí téměř šepotem: „Vic Fellows.“

Molly zaúpěla. Sám Velký mistr papírování, lejster není nikdy dost! Vic byl bývalý policista z oddělení vražd.

Rád si ohříval vlastní polívčičku a neustále si ověřoval, že má skutečně přede všemi o otázku náskok, o otázku, na niž ostatní nemají odpověď. Právě to nyní Molly potřebovala ze všeho nejvíc!

„Stejně mu zavolej!“ přikázala Karle. Rozhodla se, že mu nedá pokoj jen proto, že jí leze na nervy. Jak to tak dneska večer vypadá, bude mít plné ruce práce, aby vyplnila všechny formuláře, než nastoupí osmihodinovou službu v úřadu koronera.

Napravo od sekretářčiny kanceláře se rozpraskala vysílačka. Ozvalo se z ní: „Grace, tady City 255. Grace, 255

volá kód tři!“

„Kruci!‘ vyrazili ze sebe všichni.

Další případy pro pohotovost. Nejspíš nějaká přestřelka.

Takové je léto ve městě.

Molly potřebovala něco proti hlásící se bolesti hlavy.

Sasha zamířila k chraplající vysílačce, jako by šla odpovědět na společenský telefonát. A Suze odkráčela zpátky k rentgenu.

Z opačného konce chodby vyslal Lance Frost papírovou vlaštovku, která přistála Molly nahoře na hlavě a sklouzla jí k lokti.

Já ti to říkám pořád, Molly! Jsou to prachy vydělaný skoro za nic!“ popichoval ji, jako ji popichoval celý večer. A celé čtyři roky po které ho Molly znala.

Doktor Lance Frost prošel více pohotovostmi než Molly, avšak atestaci v oboru si nějak nikdy nestačil udělat.

Neviděl pro to důvod, protože jednou se mu určitě peníze jen pohrnou z některého jeho nápadu, který se určitě stane zlatým dolem. Spřádal je vždycky, když polehával v ordinaci na příjmu. Bylo všeobecně známo, že Lance je lepší ve vysedávání na pracovišti než v těch inspirativních nápadech, vezme-li se navíc v úvahu nevyvážený poměr jeho značného tělesného objemu ke stavu jeho peněženky.

Lance

se

rovněž

vyznačoval

pochybnou

charakteristickou vlastností, pro kterou byl za svými zády označován přezdívkou Slepičí polívka. Dostalo se mu jí za typický tělesný odér, který se vytrácel jen zřídkakdy.

„Frostova akvarijní lahůdka,“ řekl Lance a s těmi slovy si začal hladit břicho působivých rozměrů, jako nějaký Buddha ze supermarketu. „Nepřipojila by ses k tomu skvělému projektu?“

„Ne, děkuju,“ odpověděla Molly, ani nezvedla oči. „Já dneska vařím čínu.“

Tedy v případě, že se vůbec k jídlu dostane. Jestli to takhle půjde dál, stihne sotva zajet s dodávkou ze soudního k MacDonaldovi, a při cestě bude ještě nejspíš vyřizovat telefonát z oddělení vražd. Měla hlad, nohy ji bolely, jak kmitala po chodbách, a nedovedla si představit, že se jí podaří před svítáním utrhnout pár chvil pro sebe.

„No tak, Molly!“ vemlouval se jí Lance Frost, jako by někdy v minulosti podlehla jeho lichotkám. „Už to mám všechno perfektně promyšlené a ryby, to jsou domácí mazlíčci budoucnosti. Můžeme na tom vydělat celé jmění.

Potřebujeme jen trochu zručnosti v umění prodávat.“

„Lancei, já nechci žádné jmění.“

Lance se zasmál, jako by byla Molly to nejlegračnější stvoření, jaké kdy viděl. „Myslím to vážně. Jsi bez závazků a máš zbytečné úspory, a nikoho, pro koho bys je utratila, kromě mé osoby. Tedy, doufám, že ve svém věku neuděláš

něco praštěného, jako že by ses třeba rozhodla mít děti, nebo něco na ten způsob?“

Molly si ho nevšímala a vyplňovala podrobnosti pohotovostního formuláře. Lance nebyl krutý, jenom nepřemýšlel. U lékaře na pohotovosti to byl roztomilý povahový rys. Ne, Molly nehodlala mít děti nebo něco na ten způsob. Ovšem toto téma nehodlala přetřásat s nikým, natož pak s Lancem.

„Já měla za to, žes investoval do toho nového léku, který nemocnice testuje,“ prohodila. „Víš, do toho, co vedle něj bude Prozac vypadat jako stoletá vykopávka.“

Reklama

samozřejmě

označovala

každé

nové

antidepresivum, které se objevilo na trhu, jako něco, co naprosto zastíní Prozac. Avšak u Lancea něco takového stejně nepadalo v úvahu.

„Příští rok budu v balíku!“ chvástal se. „Ale býval bych raději jejich mluvčím. Víš, myslím týmovým výzkumníkem, který lékařským masám vytyčuje oficiální směr vysvětlováním, jak zázračný produkt to je. Ovšem to vše výměnou za malé jmění a úhradu cestovních výloh. Ale nevložil jsem se do toho dost rychle. Navíc si myslím, že při tom kšeftíku s krmením pro ryby se peníze vrátí rychleji. A nebudu se muset dělit s hlavouny z podniku.“

„Možná příště, Lancei.“

„Molly, co je špatného na troše úspěchu?“ naléhal na ni.

Její odmítnutí se ho hluboce dotklo. „No jen mi to pověz!

Proč bychom nemohli dosáhnout my toho svého?“

„Molly nemá peníze!“ prohlásila Karla zpoza hradby svého stolu. „Musí zaplatit všechny ty soudní výdaje, Lancei. Vždyť to víš!“

Karla, na druhé straně, krutá byla. Molly nechovala v lásce. Neměla ráda sestry a doktory, kohokoli, kdo jí přidělával práci nebo si vydělal víc než ona. I ji Molly jako obvykle ignorovala. Ta soudní pře, to byla úplně jiná věc.

Asi před rokem dostal jistý lékař v jedné prestižní okresní nemocnici nápad, že se skryje v koupelně, a tak unikne před dalším pacientem. Molly ho sháněla, aby se vrátil na příjem.

Porotě bylo nakonec jedno, že Molly udělala úplně všechno, až na to, že nerozbila dveře od koupelny, aby se dostala dovnitř –, aby lékaře vylákala ven. Právník zastupující rodinu pacientky nakonec porotu přesvědčil, že to byla stejně tak Mollyina chyba jako selhání ostatních, že pacientka dostala záchvat mrtvice a posléze zemřela. Molly marně upozorňovala, že si stěžovala na bolesti břicha, když se objevila na pohotovosti.

„Ach bože!“ zašeptal Lance. „Máš pravdu! Ta soudní pře!“ Pronesl to stejně, jako jiní lidé říkají rakovina. „Jak si to stojí?“

„Stojí?“ odtušila Molly zlehka. „Takový případ si vůbec ani stát nemusí. Pánbůhví kam ho uložili se všemi těmi penězi, co v tom lítají.“

„Vic Fellows, linka čtyři!“ zavolala Karla.

Jedna radost za druhou, blesklo Molly hlavou. Zvedla sluchátko. „Haló, Vicu, tady Molly.“

„Nemohla jste si ten případ nechat pro sebe, dokud nepřijdete? Proboha, vždyť tu jste ani ne za hodinu!“ zněla jeho odpověď.

Molly ignorovala i tohle a zasvětila ho do podrobností případu. Jako koroner musel Fellows shromáždit každičkou podrobnost případu a musel se ujistit, že tělo převezou do městské márnice. Potom musel zkoordinovat kroky se soudním lékařem. Vic po celou dobu Mollyiny řeči pohrdavě vrčel. Tedy až do chvíle, než mu Molly nenahrála.

„Je potetovaný, Vicu.“

Rozhostilo se ticho. Molly věděla, jak Vica dostat.

Byl to vášnivý sběratel tetování. Tetování často představovalo důležitý klíč k identifikaci některých ne tak jednoznačně určitelných obětí, a Vic se v tom prostě vyžíval poněkud víc.

„Je to lepší než ten otazník?“

Vic tehdy zkoumal otazník jako Champollion proslulý rosettský kámen, neboť to určitě muselo znamenat něco, co si nikdo nedokázal ani představit. Přiváděl tím každého k šílenství.

„Dá se to snáze rozluštit.“

„Co to je?“ naléhal na Molly.

Molly si vybavila, jak chirurg z pohotovosti nevěřil svým očím, když oběť svlékli, a podíval se raději ještě jednou. Musela se usmát. „Však uvidíte.“

„Tak fajn,“ zaradoval se Vic, do něhož náhle vjelo nadšení.

Nu, usoudila Molly, každý musíme mít nějakého koníčka. Ona sama by dala přednost porcelánovým figurkám žab.

„Co způsobilo smrt?“

Ne že by to v této situaci byla neobvyklá otázka. A ne že by na ni Molly neznala po technické stránce odpověď.

Způsob smrti, co smrt zapříčinilo, to bylo v tomto případě víc než nasnadě. i když by se to takhle nemohlo v koronerově zprávě objevit. Když Molly působila jako sestra, měla větší výběr možností, jak vyjádřit skutečnost: „Možná střelná rána do čela.“ Jako koroner se mohla uchýlit pouze k formulaci: „Čtyřcentimetrové zhmoždění levé spánkové oblasti lebky, při němž došlo k narušení tkáně a poranění spánkové kosti tak, že zůstal odhalený mozek.“ Město usoudilo, že když už platí takové peníze za soudního patologa, měl by vše připravit natolik, aby pak mohl lékař pouze zařadit toto poranění jako následek výstřelu. Nebo výstřelů, pokud by tomu tak bylo.

„Výstřel z brokovnice zasáhl levý spánek,“ prozradila mu a doufala jen, že Vic bude mít dost rozumu na to, aby z toho neudělal oficiální prohlášení.

Další otázkou, jedinou, o niž se zajímal úřad soudného lékaře, byla příčina smrti. Tím se myslelo, proč chybí takový kus tkáně a kosti. Co, nebo kdo, přidržel onu brokovnici u čela. Čtyři základní určení byla: přirozená smrt, nešťastná náhoda, vražda, sebevražda. Bez laboratorních výsledků se nemohla s určitostí stanovit ani jedna z nich.

„A příčina smrti?“ otázal se Vic ve chvíli, kdy Molly už věděla, že se na to zeptá. Další otázka, která byla mimo jejich kompetenci.

„Zavržená žena rozzuřená na nejvyšší mim.“

Zavržená žena samozřejmě představovala mezistupeň B

u typu tři, tedy vraždy.

Vic k tomu přistoupil jako profesionál. „Takovéhle případy prostě nenávidím.“

„Molly!“ Zprudka se otočila po zvuku Sashina hlasu.

„Potřebujeme tvoji místnost! Dětské oddělení praská ve švech. Vezu ti osmileté dítě. Dopravní nehoda, úraz šíje.“

„Pošlete si sem pro něj,“ požádala Molly Vica, který okamžitě začal nesouhlasně prskat. Nedověděl se totiž ještě, co oběť poobědvala nebo jaké šaty měla matka oběti, když se vdávala. „Musím jít.“

„Počkej s ním na příjmu!“ přikázala Sashe a už byla na nohou. Cítila, jak adrenalin násobí nervozitu, která ji neustále tížila.

„Já tam už mám Potápěče.“

„Ále, on je právě jedním z těch, kdo si ani nevšimnou, že ten vedle nich nedýchá. A požádala bys někoho ze zřízenců, aby umyl moji pacientku na dvanáctce? Má za to u mě skleničku! Lorenzo!“

„Už běžím!“ zakřičel. Ruce měl už plné lahví roztoků a hadiček infuzí, když se hnal do místnosti.

Molly bude muset brzy vyhledat Genea. Takhle to prostě dál nepůjde, jestli se tempo tohoto léta nezpomalí.

Potřebovala se vyspat. Tentokrát to bylo stokrát horší než kdykoli předtím. Ovšem letošního léta jim přibylo případů, kdy umíraly děti. A to ji vždycky odrovnalo. Alespoň jí to tvrdil její psychiatr. A Gene se, pokud jde o ni, dosud nikdy nezmýlil. Zatím ale ještě fungovala.

„Lorenzo, připrav to tady,“ kladla mladíkovi na srdce a všechny papíry si zase odnesla zpátky do ordinace na pohotovosti. Místnost ještě nebyla uklizená a už si tam nesla další lejstra. V hloubi duše věděla, že bude mít tohoto malého chlapce na starosti, jak nyní, tak později, až se převlékne a změní zaměstnání. Udělalo se jí z toho špatně.

Počkala s tím, až bude po všem. Přesně mezi chvílí, kdy Tyrella prohlásili dárcem orgánů, a okamžikem, kdy se musela vyrovnat se s svou rolí ošetřovatelky i koronerky a

vejít do tiché místnosti, aby sdělila Tyrellově mladé matce a mladé babičce, že se chlapec stal obětí bitky mezi gangy.

Tam ji našel Lance Frost. „Molly?“ zavolal ze dveří toalety. „Co tam děláš?“

Molly, která si právě vyprázdnila už tak prázdný žaludek, se narovnala a popadla několik papírových ručníků.

„Dělám si poznámky na večer.“

„No tak to potom dávej pozor na hodinky. Máme tam pro tebe totiž ještě jeden dáreček.“

Molly pohlédla na hodinky. Podle nich už byla nějakých dvacet minut na výplatní listině města.

„Tohle není úmrtí při převozu!“ prohlásila o pět minut později, když stála na prahu ordinace číslo šest na pohotovosti, kde se už shromáždila skupinka lidí. „Ta musela být mrtvá, už když jste ji naložili!“

Na vozíku ležela mohutná černoška pravděpodobně středního věku. Nastal u ní téměř úplný rigor mortis.

Znamenalo to dvě věci. Rozhodně byla případem pro Molly jako koronerku, ale určitě ji neměli vozit na pohotovost. Ne ve stavu takové ztuhlosti, která jasně prozrazovala, že v této pozici ležela přinejmenším deset hodin.

Takže v jejím případě rozhodně nemohlo jít o ÚPP, úmrtí při převozu. Byla MNMDDD, což v jazyce řidičů sanitky znamenalo mrtvá na místě, dlouhou, dlouhou dobu.

„Jsem vám opravdu zavázaná, že mi vozíte práci až pod nos,“ utrousila Molly, která si dosud utírala ruce, k velice

nervózní posádce sanitky. „Ale tady radši vidím těla, která zase úplně duši nevypustila. Těm skutečně mrtvým je lépe v márnici. Takhle se to alespoň tolik neplete.“

„Podle vás jsem se měl s tou rodinou pustit do hádky a měl jsem jim oznámit, že sem tu jejich holčičku nevezmeme?“ namítl jeden ze saniťáků. „Copak nevíte, kdo to je?“

Pravdou bylo, že se Molly nikdy neobtěžovala, aby se na přírůstky podívala. Bleskurychle přelétla pohledem výjev, který se jí naskýtal, zaznamenala mrtvé tělo, noční košili, hromádku úplně nových, vyprázdněných lahviček od léků spolu s prázdnou lahví od ginu, které stály na stojánku.

Usoudila, že šlo o sebevraždu.

Jako první ji napadlo, že si budou muset vyžádat povolení od márnice, jestli jim na pohotovosti přibudou nějaká další mrtvá těla. Jako další jí blesklo hlavou, že by byla radši zcela zavalená případy z pohotovosti, než aby měla na starosti jednu jedinou sebevraždu. Nenáviděla sebevraždy.

„Nevím,“ připustila, hodila papírové ručníky do koše a vešla do místnosti. „Nevím, kdo to je. Kdo –“

Zmlkla stejně rychle, jako promluvila. Pootevřená ústa ji prozrazovala.

„Ach!“ Její přítel od sanitky soucitně přikývl. „Ach!“

„Ó!“ zaúpěla Molly, cítila blížící se neodvratnou katastrofu. „Tohle nevěstí nic dobrého. Tohle není dobré. Co se vlastně stalo?“

Druhý muž z ambulance, Ewayne, dobrácký černoch s tichým hlasem, stejně zkušený jako Molly, pokrčil nevzrušeně rameny. „Přesně takhle jsme ji našli. Byla přikrytá až ke krku. Oblečená na cestu k Ježíši. Její matka prohlásila, že dcera byla nahoře v pokoji asi tak dvacet hodin, než někoho napadlo se za ní vůbec podívat. Říkala, že byla poslední dobou trochu v depresi. Tvrdila ovšem, že by to její dítě neudělalo. A rozhodně nechtěla připustit, že je dcera mrtvá.“

„Ono jí to dojde,“ mínil Lance.

Dwayne měl pravdu s tím oblečením. Vypadalo to, jako by si jejich oběť oblékla tu nejlepší noční košili. To bylo pro ženy typické. Z nějakého zvláštního důvodu se na tuto poslední cestu vždycky vyparádily.

Molly z toho neměla dobrý pocit. Doopravdy. Když se tak dívala na ty oči zírající zpod zpola zavřených víček, usoudila, že by měla zavolat Geneovi, dokud má ona ještě jakous takous naději.

„Lorenzo,“ obrátila se na mladíka, „vem si z mé kabelky klíčky od vozu. Vzadu v kufru mám takový kovový kufřík. Mohl bys mi ho prosím přinést?“

Lorenzo věděl o tom kufříku vše, bylo v něm veškeré vybavení, které si Molly ve své funkci koronera brala na místo úmrtí. Přikývl a zamířil ke dveřím.

„Kdo to je?“ vyzvídala Sasha poté, co uvolnila Lorenzovi místo mezi dveřmi, aby mohl projít. Neměla v úmyslu jít dál, aby si neušpinila čistý stejnokroj, nebude-li muset.

Její neznalost byla omluvitelná, neboť Sasha bydlela na venkově, který byl od města izolovaný a měl s ním i v nejlepších obdobích pokud možno co nejřidší styky. Navíc Sasha dávala přednost jakémukoli televiznímu programu před zprávami. Nikdy nesledovala vleklé přenosy ze zasedání městské správy, které představovaly nedílnou součást života ve městě. Nikdy se nedívala na rozhovory zabývající se fondy pro stadiony či výstavbu bytů nebo programy pro převýchovu mladistvých. Nesledovala podrobnosti veřejného boje o hazardní hernu na saintlouiském pobřeží, třebaže ho byly plné noviny.

Zato Molly ano. A nejen to, zúčastnila se dokonce jedné takové schůze a sama se zapojila do některých z diskusí. Mohla si být jistá, že se bude napořád měnit každičký závěr těchto schůzí, těchto bojů, stejně jako politický vliv ve městě. A to proto, že žena ležící na vozíku se jmenovala Pearl Johnsonová.

„Proč, proboha!“ bránila se představě té smrti a třela si spánky, v nichž jí pulzovala bolest.

„Vidíte přece všechny ty léky, co si vzala,“ nabídl jí vysvětlení Dwayne, stojící vedle ní. „Vzali jsme s sebou všechno, co jsme našli v ložnici. Dokonce i to, co se zakutálelo pod postel. Takže o tomhle případě nemůžou nastat žádné pochybnosti.“

Molly bezmyšlenkovitě přikývla. „Díky. A pokusili jste se…, no…“

„Jestli jsme se ji pokusili resuscitovat?“ zeptal se místo ní Dwayne. „Ta dáma si vyžadovala úctyhodné zacházení. A kdo jsme my, abychom to zpochybňovali? Předvedli jsme rodině odpovídající slušné divadýlko, ale ve skutečnosti jsme se jí ani nedotkli.“

Molly opět přikývla. Teprve nyní si uvědomila, že k ní doléhají hlasy zvenku, rytmicky stoupající a klesající. Snad to byly dvě ženy. Možná muž. Hlasy se modlily. Molly po všech těch letech, která strávila prací v oblastech katastrof, znala ten zvuk až víc než dobře.

„Kdo to je?“ opakovala svou otázku Sasha a snažila se, aby její hrdelní hlas zněl nevzrušeně.

„Náš třetí právník za tenhle měsíc,“ vypravila ze sebe Molly. Natáhla si rukavice a dala se do své práce koronera.

„Ona?“ podivil se Dwayne a znovu pohlédl na mrtvou ženu, jako by mu lhala. „Opravdu?“

„Opravdu.“

Sasha to zkusila potřetí. „A kdo to teda vlastně je?“

„Víš o tom rozhodnutí, k němuž dneska dospěli? K

tomu, že povolí stavbu té velké hazardní herny, kterou má zahájit chicagská skupina? A to i přes otevřený protest starosty?“ zeptala se jí Molly, která přistoupila k prvnímu rychlému ohledání těla na vozíku.

„Jo. Takže?“

„Víš, že spor se starostou o to, kdo bude stavět hráčský komplex u řeky, vyhrál finanční ředitel? A je ti známo, že starosta právě tuto osobu obviňoval, že bere provize? A finanční ředitel zase napadal starostu, že je krátkozraký a pitomý?“

„No jasně, když to říkáš. A co dál?“

Molly vzhlédla. „Sasho, seznam se s finančním ředitelem.“

Druhá kapitola

Dopis na rozloučenou našla, když prohledávala kapsičky Pearliny noční košile. Tou dobou už všichni z místnosti odešli a přenechali ji koronerce a její klientce. K Molly se nesl zmatek hlasů z chodby, protože už se rozkřiklo, kdo leží v ordinaci. Nad šum hovoru se vznášela úpěnlivá modlitba.

Nasávala nakyslé aroma čerstvé smrti a vnímala naprostou nehybnost mrtvé, jež jí byla svěřena. Zhluboka se nadechla, energicky si natáhla nové rukavice a pustila se do prohlídky těla. Měla zjistit, zda se na něm nenacházejí známky násilí nebo vpichy po jehlách. Anebo nějaká další překvapení, jež by nezapadala do scénáře sebevraždy.

A také vzkaz, který mohl být vsunut do kapsičky noční košile, aby ho nalezli, až bude po všem.

Muži z ambulance nepotřebovali ani ten dopis na rozloučenou, aby dospěli k jednoznačnému závěru. Prostě jen předávkování léky. Šest prázdných lahviček od léků na předpis, Elavilem počínaje a Robaxinem, lékem uvolňujícím svalové napětí, konče. Pár jich zůstalo, prášky a kapsle

vypadaly jako korálky roztrženého, vesele barevného náhrdelníku. Růžové, zelené a jeden jasný, téměř neonově modrý, který Molly neznala. Vypadaly příliš hezké na to, aby způsobily smrt. Představovaly jediný důkaz, který tu zůstal. Dokládal, že Pearl musela polykat prášky po hrstech dobrou půlhodinu.

Molly na to nechtěla ani pomyslet. Pearl, ženu, která se sama vypracovala, ač pocházela z nevhodné části města, měla vždycky ráda. V převážně mužském světe saintlouiské politiky představovala Pearl energickou bojovnici deroucí se vpřed, neohroženého rváče. Měla dobré kontakty, jaké musí mít každý politik, pokud si chce v tomhle Zapadákově udržet své místo po celý život. Nejlepší přítel jejího strýce byl předsedou missourské sněmovny, která kontrolovala valnou část městského rozpočtu a celé policejní oddělení. A švagr matčiny sestry řídil multimilionovou společnost.

Přesto veškeré boje, které Pearl sváděla, byly ve prospěch města. Ve prospěch sousedů. Anebo přátel, kteří bydleli hned v sousedství domů plných feťáků a báli se pouštět děti i ke školnímu autobusu. Brala se za správné věci, bez ohledu na to, s kým se musela pustit do křížku.

Alespoň to si o ní Molly myslela, než nalezla ten dopis na rozloučenou. Byl úpravně složený jako milostné psaníčko a napsaný perem čitelným, vyrovnaným rukopisem.

Prozrazoval smířené rozhodnutí k tomuto činu.

Spasitel mi dal spatřit světlo. Ó ano, psala Pearl. A já už takhle nemohu žít dál. Výsledky neospravedlní prostředky, jakými jich bylo dosaženo. Nikdy, nikdy, nikdy. Spala jsem s hady. Jejich jméno zní William T. Peterson. A byla jsem uštknuta. Je mi to tak líto, mami. Odpusť mi.

Spala s hady. Molly si nebyla jistá, co to znamená.

Jméno William Peterson jí bylo odněkud známé, avšak v této chvíli si ho nedokázala zařadit. Nemohla se však zbavit pocitu, že on bude problém s velkým P. Nedokázala si jinak představit, proč by se Pearl zabila, aby napravila škody, které byly napáchány.

Chudák její maminka!

Nyní Molly musela zajít za Pearlinou matkou a musela ji uvést do ztichlé místnosti. A říct jí, ano, Pearl je mrtvá.

Doopravdy. A potom se bude muset hrabat v jejích vzpomínkách a v obrazu, jaký si o dceři vytvořila, aby zjistila proč.

Molly skutečně, skutečně nenáviděla sebevraždy.

„Molly,“ oslovil ji Lorenzo, strčil hlavu do dveří a předal jí otlučený stříbrný kufřík. „Tady jsou vaše věci.

Dokončíte Tyrella, nebo by se toho měl ujmout někdo jiný?“

„Tyrella?“ Molly zírala na zřízence, jako by mluvil turecky. „Co…“

Vypovídalo to něco o tom, jak dlouho se Molly zaobírala tímto případem, když úplně zapomněla na práci, kterou nechala nedokončenou.

„Ale kruci! Jeho matka!“

Plášť umazaný od Tyrellovy krve měla dosud na sobě.

Na krku jí ještě visely ochranné brýle, jak si je v rychlosti stáhla, aby unikla té přeplněné místnosti a opuštěnému malému chlapci, který v ní ležel. Takhle nemůže předstoupit před chlapcovu matku a babičku.

Matka Pearl bude muset počkat.

Další matka. Někdy se zdálo, jako by tohle město mělo k truchlení pouze matky. Ale o tom Molly určitě nechtěla přemýšlet.

„Je tam s nimi někdo?“ chtěla vědět, když ze sebe strhávala oblečení a házela je do košů na špinavé prádlo.

Nakonec tu stála jen v nemocničním stejnokroji.

„Byla s nimi Sasha. Ale sama nejlíp víte, jak zvládá podobné situace.“

Molly se suše zasmála. Sasha ve smrt nevěřila. Šlo vždy pouze o rušivou záležitost v jejím jinak dokonalém rozvrhu.

„Jasně. Požádej doktora, ať sem za mnou přijde, abychom jim tu zprávu řekli. A jestli se mnou bude chtít mluvit někdo jiný, tak bude muset počkat. A ať Beth zavolá na soudní lékařství a prozatím tam nechá přepojovat všechny moje hovory.“

Molly vytáhla bílý laboratorní plášť, když míjela poslední dveře v uličce vedoucí do ordinace, a zamířila do ztichlé místnosti číslo jedna. V sesterně přebírala nová směna své povinnosti a připravovala se na boj s přílivem

případů na pohotovosti. V chodbě dosud doznívala předchozí aktivita. Sasha přebírala dvě samostatná hlášení z vysílačky o přivážených pacientech. A to venku na ulicích ještě nezavíraly bary. Byla pramalá naděje, že se vše uklidní před třetí.

Ale to nebyl Mollyin problém. Dneska večer už nebude muset nikoho zachraňovat. Musí je pouze identifikovat, když jí je přivezou mrtvé.

Musí jen určit jejich totožnost a sdělit jejich matkám s vyděšenýma, zoufalýma očima, že se už nikdy nevrátí domů.

Zprávy se vždycky rozšíří rychle, když dojde k nějakému neštěstí. Toho rána se rozlétly rekordní rychlostí.

Molly šla vyprovodit Tyrellovu matku ke dveřím a nyní se vracela, chodba už byla zaplavená politickými pohlaváry.

„Vyhoďte je odsud!“ vyjel Lance Frost. Jeho nevrlost vzrůstala, jak se blížil další polovině druhé směny, kterou si dobrovolně vzal.

Molly užuž chtěla Lance požádat o stejnou laskavost.

Pohotovost v nemocnici Grace měla tvar půlkruhu rozděleného šesti příčkami, se třemi chodbami o patnácti pokojích, které se ve stejných úhlech táhly od ústřední sesterny. Takové uspořádání pomáhalo v centralizaci dokumentace a jednotlivé chodby tak byly propojeny.

Zaměstnanci měli rovněž sklon shromažďovat se kolem sesterny, jako by to byl magnet, který je přitahuje. Dalo se

tam posbírat nejvíc drbů a vydatně si zanadávat. Probírala se tam také první ošetření a sestra mající službu pak obvykle informovala ostatní, takže právě tady se zodpovídala většina otázek.

Nyní z toho těžili zejména zaměstnanci, policie a politici. Ti se zde začínali shromažďovat jako supi, kteří se ani nesnažili příliš přetvařovat. Molly urazila asi polovinu cesty po chodbě, aby připravila Tyrellovy papíry, a už spatřila tři vysoké policejní důstojníky, dva radní a hlavu katolické charity. Alespoň že Sasha udržela lidi od tisku mimo příjezdovou cestu.

„No jestli tohle není Molly Maloneová!“

Molly ztuhla a otočila se. Věděla, kdo pro ni zvolil toto příjmení místo Burkeová. Na minutku si nebyla jistá, zda ve všem tom zmatku přece jen nezapomněla zatelefonovat kvůli té psychologické pomoci. „Gene, co vy tu děláte!“

zeptala se skutečně potěšena.

Gene Stavrakos byl v místnosti pravděpodobně jediný, kdo byl menší než Molly. Byl to kulaťoučký, růžovolící mužík s tonzurou, který připomínal spíš neohrabaného mnicha a vypadal víc jako Poppin Fresh než Freud. Vždycky voněl po kouři z dýmky a oči mu jiskřily nakažlivým veselím, což bylo podle Molly pro psychiatra víc než důležitým doporučením.

Gene byl oblečený do pomuchlaného oblečení, které prozrazovalo, že ho někdo zavolal náhle uprostřed noci; teď

pokrčil rameny. Jeho úsměv znejistěl. „To Ettie Johnsonová, matka Pearl. Ta mě zavolala dřív.“

Molly se v myšlenkách vrátila k lékařským předpisům, ale nevybavovala si, že by na některém spatřila Geneovo jméno. „Byla to vaše pacientka?“

Zavrtěl hlavou. „Chodil jsem léčit Ettie. Je mou pacientkou po léta, trpí maniodepresivní psychózou. Je tu někde?“

„Budu s ní každou chvíli mluvit. Můžu vám nějak pomoct?“

Geneův úsměv o trošku zesmutněl. „Jo. Poslední dobou byla trochu zranitelnější. Tohle jí ani v nejmenším nepřidá.

Domnívala se, že to Pearl zvládla. Tedy že se svým vzděláním, postavením a tím vším město přežila.“

„No, pak byste se asi měl porozhlédnout hned teď po nějakém právníkovi, kterého znáte. Po kterémkoli. Vypadá to, že z toho vytvoří případ spadající do největší rizikové skupiny.“

„Děláte si legraci! Chcete mi naznačit, že šlo o sebevraždu?“

Molly přikývla. „Myslím, že byste se na to měl podívat.“

Zdálo se, že Gene nějak neví, jak se s tím vyrovnat. Ale Molly měla stejný problém. „Já?“ otázal se. „A proč?“

„No tak dobře. Ujmu se toho teda já. Bude to zajímavý případ pro doktorát z oboru pečovatelství.“

„Ten vy nedostanete.“

„Figuruje na mém seznamu úkolů.“

„A co takhle myslet na sebe!“ vrazil jí. „Není už nejvyšší čas na pořádnou revizi plánů do budoucna?“

Molly se k němu obrátila zády. Usmála se s vědomím, že ani on nevypadá o nic šťastnější. „Právě jsem přemýšlela o jednom, umírá nám víc dětí než těch právníků.“

„A vy v důsledku toho zase zvracíte?“

„Pokud se zrovna nepotím.“

Rychle přikývl, jako by mluvili o symptomech někoho jiného. O stresu někoho jiného. „Léto je vždycky nejhorší.

Vy to víte! Měla jste se u mě ukázat už před celými týdny!“

„Máte pravdu, to měla. Poslední dobou jsem trpěla takovou klaustrofobií, že jsem pokaždé, když jsem přijela do práce, musela parkovat až v horním patře parkoviště. A to je dost příšerný, když prší. Bude pršet příští týden?“

„Jestli ne, pak víte, kde mě najdete.“

Kdyby nestáli na chodbě, tak by ho Molly políbila přímo na šošolku jeho lesknoucí se lebky. Gene jí naslouchal po víc než dvacet let, dávno předtím, než s nimi srovnal krok svět medicíny a pojmenoval všechny ty noční můry, deprese a závislosti, které si Molly přivezla domů z Vietnamu. Molly se už skoro vyléčila ze syndromu posttraumatické úzkosti v době, kdy vláda vyrukovala s tou nálepkou.

Jakmile se ten syndrom jednou určil a vyšetřil, tak zeslábl. Jakmile ho rozpoznali, tak už nebyl tak děsivý. Šlo o snadno popsatelnou sérii reakcí na rok stresu, prožitý před dávnou dobou. Po většinu času považovala Molly ten pocit za hada vyhřívajícího se na sluníčku. Rychle ho zaznamenala a opatrně se mu vyhnula. Dal se dobře zvládnout, když se mu postavila.

S výjimkou letních období, kdy umíraly děti. S

výjimkou toho případu, kdy Molly nejen prohrála soudní při, ale přišla i o místo. Potloukala se vřavou města, jen aby se udržela nad vodoví. S výjimkou nocí, kdy bylo příliš horko, bolela ji záda a nemohla spát.

S výjimkou okamžiků, kdy stála s pažemi až po lokty ve výkalech, doslova i obrazně řečeno, a jakýsi hlas jí oznamoval, jaké množství jí jich ještě musí projít rukama.

Molly pohlédla Geneovi přes rameno a povzdychla si.

„Kdybyste si sedl k Ettie,“ požádala ho, už se soustředila na další problém, „budeme tam za minutku.“

Gene sledoval směr jejího pohledu a skoro sebou trhl.

Hlučný

zmatek

ve

dveřích

se

soustředil

do

stoosmdesáticentimetrového hurikánu, který se už řítil směrem k Molly.

„Dobře,“ přitakal, neboť vše dokonale pochopil.

„Nashle později.“

Potom ještě Molly popleskal po rameni, aby jí dodal odvahy. A raději se klidil, aby ho nepřeválcoval další bod na

seznamu obtíží Mollyiny noci, který jako by neměl nikdy konce.

„Proč jste mě ksakru nezavolala?“ zněl z druhého konce chodby vzteklý sytý mezzosoprán.

Byla to vysoká žena s mandlovýma očima, pletí jako lesknoucí se tmavá čokoláda a s výraznými lícními kostmi.

Vlasy měla spletené do tenkých copánků a upravené do elegantního účesu. I v jednu hodinu ráno dokázala proplout chodbou s držením těla, které rázem změnilo módní, na míru šité lněné šaty, které měla na sobě, v model z předváděcího mola.

Byla to Mollyina šéfka.

Molly pocítila, že bude muset znovu vyrazit na toaletu.

Winnie zuřila. A když Winnie zuřila, tak si nebyl svým bezpečím jistý nikdo v okruhu dvaceti kilometrů.

Celé jméno i s tituly znělo oficiálně dr. Jemimah Winnifred Sweet Harrisonova, hlavní soudní lékařka města St. Louis. Pokud Molly bylo známo, nikdo neměl odvahu oslovit hlavní soudní lékařku jako Jemimah. Tedy alespoň jí tak nikdo neřekl tváří v tvář.

To, že studia medicíny přežila jako žena, byl ještě větší zázrak, než že vystudovala jako černoška. Winnie tím ovšem získala syndrom označovaný jako SŽD, tedy syndrom ženy, doktora. Byla agresivní, vzteklá a plná předsudků. Ti, co si byli méně jistí sami sebou, to označovali jako SSL, tedy stupidní styl lesbiček.

Winnie rovněž vedla přednášky v Georgetownu, byla vedoucím chirurgem a patologem residentem na washingtonské univerzitě a získala specializaci v soudním lékařství, neuropatologii a dětské patologii. Nepatřila k lidem, s nimiž by si člověk dovolil žertovat i ve dnech, kdy mají tu nejlepší náladu. A Molly bylo jasné, že dnes Winnie nebude mít špičkový den. Kosila kolem sebe dav na příjmu, jako by byla obráncem ragbyového družstva, který se vřítil do hromadného boje o míč.

„Na něco jsem se vás ptala!“ obořila se na Molly. Oči měla tvrdé a neodpouštějící, postoj hrozivý. Veškerá činnost na chodbě ustala, částečně hrůzou, částečně nejistotou.

Winnie znal každý. V nemocnici se s ní málokdo setkal.

Nikdy nepřekročila práh pohotovosti. Nikdy nevstoupila na místo činu. Nikdy se nevynořila z chladného prostředí márnice, pokud ovšem nešlo o občasnou tiskovou konferenci, pořádanou v úřadě soudního lékaře. Občas byla její přítomnost nutná u některého z mnoha soudních procesů ve městě nebo okolí, který si vyžádal její odborný názor.

Nebo musela navštívit radnici, když se projednávaly nějaké důležité otázky.

Což byl důvod, proč tu byla dnes večer. Pearl Johnsonová nebyla pouze politickým spojencem. Byla i nejlepší přítelkyní Winnie. proto byla Molly ochotná snést ji i její hněv. Pokud jí bylo známo, byla Pearl jediným člověkem, který dokázal Winnie rozesmát.

„Musím nejdřív vyřídit případ vraždy osmiletého dítěte,“ odpověděla jí Molly klidně. „Právě jsem se vám chystala volat.“

Winnie si to rázovala přímo k ní. Dnes si obula lodičky se sedmicentimetrovými podpatky, takže shlížela na Molly, jako by koronerka byla nějaké zaostalé děcko. „A co tenhle případ?“ zavrčela na ni.

Molly necouvla. „Moc mě to mrzí, Winnie, ale vypadá to jako sebevražda.“

Kdyby Molly mluvila o někom jiném na veřejnosti, nadřízená by ji ironicky upozornila, že tohle není závěr, k němuž by Molly byla při své kvalifikaci oprávněná. V

jakékoli jiné situaci by to Molly tak nepodala, aspoň Winnie ne. Tady však každou vteřinou narůstal počet zvědavců z radnice a nebyl čas na nějaké okolky.

Zdálo se jakoby Winnie ještě o pět centimetrů povyrostla. Molly si všimla, jak se jí nadouvá chřípí; možná tu byla jediná, kdo si uvědomoval, jak těžce se její šéfka snaží, aby se ovládla. „A to tvrdí kdo?“ opáčila Winnie náhle vlídně. Před takovou vlídností většinou lidé couvli.

„Já. Tady je dopis na rozloučenou.“ Molly se snažila uniknout na chodbu, doufala, že ji soudní lékařka bude následovat. „Chcete o tom mluvit na chodbě?“

Winnie ji popadla za paži. „Ne, nechci se o tom bavit na žádné zatracené chodbě. Budeme o tom mluvit tady!“

„Víte, jaký je rozdíl mezi právníkem a mrtvým skunkem na silnici?“ zeptal se někdo kousek dál v chodbě. Nejspíš už slyšel, že se jim právnický hattrick nakonec povedl. „Před skunkem je brzdná stopa.“

Molly doufala, že to Winnie nezaslechla. Obě měly problémy, kvůli kterým si dělaly větší starosti. Winnie se natolik soustředila na Molly, že si ani nepovšimla, jak se jí krade za zády jeden z jejích politických nepřátel. Molly to však neuniklo.

Riskovala sice hněv své nadřízené, ale přesto se od ní napůl odvrátila a usmála se. Muž stojící u dveří do Pearlina pokoje její úsměv opětoval.

„To je od vás hezké, pane McGuire, že jste přišel i tak pozdě,“ pronesla Molly pevně.

Winnie se otočila tak prudce, že rozvířila vzduch. Byla to noc nervózních reakcí a radní Tim McGuire Molly nezklamal ani v nejmenším. McGuire byl kvetoucí muž s kulatou tváří, nevýrazným světlým knírkem a očima jako bostonský teriér. Zazářil na ni úsměvem připomínajícím obchodníka třetího řádu, který pozoruje, jak mu provize mizí v nenávratnu. Po čele mu stékal pot.

Za to však nemohl. Venku panovalo skoro čtyřicetistupňové vedro, a navíc jeho nejvetší spojenec v městské radě ležel tady.

„Je mi to tak líto, doktorko Harrisonova,“ řekl místo pozdravu a nejistě k nim zamířil. „Vím, že vy dvě jste si byly blízké. Tuší už někdo…?“

„Ne,“ odpověděla mu Winnie. Pohledem by ho v tu chvíli dokázala sežehnout. „Neví se nic. Kdo vám zatelefonoval?“

„No přece sám starosta. Chtěl se ujistit, že všechno bylo…, no, víte, že… rodině bylo poskytnuto všechno potřebné.“

Chtěl se ujistit, že tělo uklidili pěkně stranou dřív, než přijde ráno. I tak Molly pobavilo, že ze všech možných kandidátů poslal starosta Williamson právě někoho, koho opravdu v úřadu nerad viděl. Kdyby v tom pokoji neležela právě Pearl Johnsonová, tak by Molly docela se zájmem přihlížela, jak se všechno bude vyvíjet.

„Já se o její rodinu postarám,“ ujistila ho rázně Winnie.

Nechala Timothyho McGuirea potit se uprostřed chodby, otočila se na patě a zamířila do inkriminované místnosti.

Molly neměla na vybranou. Následovala ji. Potřebovala si se šéfkou ujasnit několik dalších věcí.

„Lorenzo, jedou si pro Tyrella,“ oznámila zřízenci, který se ze všech sil snažil být neviditelný. „Dej mi vědět okamžitě, jakmile se tu objeví. Budu…“

Neurčitě mávla směrem ke dveřím, které nyní přitlumeně zaklaply za Winnie. Lorenzo jen přikývl.

Timothy McGuire si vrazil ruce do kapes a prodíral se davem k místu, kde se bavil zástupce policejního náčelníka s důstojníkem z oddělení vražd, kterému nakonec připadne jak Tyrell, tak Pearl. Nebylo třeba velkého dohadování, aby se člověk dopátral, která z obětí jim působí větší vrásky na čele.

Molly odhadovala, že to bude dobrá čtvrthodina, než se k ní ten chudák z vražd prodere. Několik minut proto strávila tím, že mluvila se sestrou přebírající službu o ostatních případech, aby Winnie ponechala trochu času.

Teprve potom vkročila do pokoje, kde odpočívala Pearl.

„… pitomá, pitomá,“ zaslechla Winnie naříkavě opakovat. Nezastíraný smutek v hlase ji prozrazoval.

Winnieina ruka se vznášela nad paží přítelkyně, jako by ji nedokázala stisknout. „Ty pitomá černoško!“

Molly zůstala stát u dveří. Věděla, jak je to pro Winnie těžké, že se někdo stal svědkem jejího chování.

Uvědomovala si nicméně, že její místo je zde.

„Chtěla jste mi říct něco o tom dopise na rozloučenou?“

Hlas byl nyní chladný, křehký jako lámající se led.

Molly ji nehodlala urazit tím, že zmírní ránu. „Víte, kdo je William T. Peterson?“ zeptala se.

Winnie zdvihla hlavu, ale na Molly se nepodívala.

„Proč?“

„Jeho jméno je zmíněno v téže větě s odkazem na spaní s hady a uštknutí.“

To Winnie upoutalo. Oči jí zaplály. „Tohle napsala?1 Je mi to líto, Winnie.“

Winnie neřekla po dlouhou dobu ani slůvko. Potom si povzdychla. „Jo, to mně taky. Kde je její maminka?“

Molly už z chodby neslyšela žádné hlasy. To znamená, že Sasha uklidila rodinu bezpečně z dohledu, dřív než ji stačily objevit novinářské hyeny. „Na dvojce. Myslím, že tam s ní je i její psychiatr. Chcete jí to říct vy?“

Winnie se zasmála, zaznělo to však hořce. „Proto jsem si v tomhle systému zvolila své místo, víte? Protože jsem nikdy v životě nechtěla sdělit jiné matce, že je její dítě mrtvé. Proto jsem na to zjednala vás, vím, že vy tohle umíte.“ Shlédla dolů na tělo, které bývalo její přítelkyní. Oči se jí zaleskly neskrývanými slzami. „Vy to umíte, já ne.“

Naposledy potřásla hlavou, královské rozloučení od impozantní dámy, a naposledy oslovila svou přítelkyni.

„Pearlie, tohle ti nikdy neodpustím.“

A potom se otočila ke dveřím.

„Až skončíte, potřebuju si s nimi ještě jednou promluvit,“ pronesla Molly.

Winnie přikývla, aniž by se otočila. „Dohlédněte na to, aby mi ji napsali na ráno jako první.“

Molly se narovnala a rozhodla se riskovat svou kariéru.

Možná i život. „Právě jsem se chystala zavolat Terrenceovi.“ Terrence Freeman byl zástupcem soudního lékaře. Winnie se obrátila, jako by ji Molly udeřila.

„Co to říkáte?“ vyjela a rázně k ní vykročila. „Chcete mi snad naznačit, že to nezvládnu? A že by za mě měl dělat mou práci nějaký chlapeček, co připomíná kůrového zpěváčka s uhrovatou tváří, chmýřím na hlavě a nejspíš ještě plínama?“

„Chci jen říct,“ vypravila ze sebe Molly a přála si být doma, být kdekoli jinde než tady, „že jestli William T.

Peterson nebyl její milenec, a já si nemyslím, že jím byl –, pak to poslední, co potřebujete, je pitva vaší nejlepší přítelkyně, navíc s tím dopisem na rozloučenou! Pokud se Pearl do něčeho zapletla, nepomůže jí, jestli s ní shoříte i vy.“

Na chviličku si opravdu myslela, že ji Winnie uhodí.

Neměla by sebemenší naději uniknout. Winnie vážila o dobrých pětadvacet kilo víc a měla za sebou léta tréninku v boxu. V boxu! blesklo Molly hlavou. Ze všech činností, kterými se ženy udržují ve formě, si vybrat právě box!

„Zatelefonujte Terrenceovi,“ pronesla nakonec Winnie tiše. Chvěla se, pěsti měla zaťaté a tělo napjaté k prasknutí.

Molly ji chtěla pohladit po rameni, ale pak si to rozmyslela.

Tentokrát Winnie nezarazila, když zamířila ke dveřím.

Zůstala stát, dala přednost tichu pokoje před vřavou venku na chodbě. Opřela se o stenu a hleděla do tváře Pearl.

Přemítala, co asi tak spatřila těma zpola otevřenýma očima.

V televizi to ukazovali jinak, když tam umírali lidé, měli oči zavřené. Byli úhlední, čistí a upravení. Takhle to

nikdy nevypadalo. Zavřít oči, to dalo práci, příslušné svaly odmítaly poslušnost. Oči zůstaly vždy otevřené. Pozorovaly pozůstalé, někdy se zdálo, že obviňují, kladou otázky nebo prosí. Molly si pomyslela, že Pearl vypadá jen unavená.

Unavená.

Chápala to, někdy víc než ostatní. Jen si přála, aby věděla, co to je v Pearliných očích, co zradilo poslední naději. Napadlo ji, kdy něco takového spatří ve vlastních očích.

Nenáviděla sebevraždy.

„Už tu není?“

Molly málem poskočila. Neslyšela, že se otvírají dveře, a teď se hned vedle ní objevila Sashina hlava.

„Sasho, tahle už mezi námi není od poledne. Kde jsi byla?“

Sasha se tvářila ostražitě, když vkročila do pokoje, ruce složené za zády. Byla už převlečená do civilu, pečlivě vyžehlených bavlněných kalhot a košile v ladící pastelové barvě. Světle plavé vlasy měla úhledně sčesané za uši. měla ale také žluté konečky prstů a vznášela se kolem ní vůně cigaretového kouře. Sasha, ledová královna, patřila rovněž k tomu bratrstvu u příjezdové cesty, které se klepalo celou zimu venku ve sněhu, jen aby si mohli dát cigaretu.

„Já nemyslím ji,“ odpověděla a mávla rukou ke druhým dveřím. „Já myslím, jestli odešla tamta.“

Molly přikývla. Konečně měla příležitost dokončit úkol, který měla před sebou. „Jo, šla za Pearlinou rodinou.“

Sasha přikývla, byl to krátký, rychlý pohyb, který jí nehnul ani vláskem. „Fajn. Aspoň nebude strkat nos do večeře.“

„Do jaké večeře?“ Molly se soustředila na otvírání kovového kufříku, aby se dostala k teploměru a polaroidu, které měla uložené uvnitř. Všechno ostatní, co potřebovala, tu měla po ruce.

„Téhle večeře!“ řekla Sasha a natáhla ruce s gestem kouzelníka, aby předvedla sáček hamburgerů White Castles.

Molly by je mohla ucítit dřív, ale na to byla příliš ponořená do práce. Zato nyní nechala všeho. Chuťové buňky začaly okamžitě pracovat na víc než sto procent.

Molly si za celý život osvojila několik zlozvyků. Tím nejhorším byla určitě záliba v rychlém občerstvení. V Los Angeles se živila párky v rohlíku v Pinks, v Austinu to byly tacos ve Willys Mex. V Chicagu zase italské hovězí kdekoli na Diversey a v Little Rocku hamburgery v Does. Ale na celém světě prostě neexistovalo nic lahodnějšího nad White Castles, byly to mírně zploštělé kuličky z mletého masa, obložené cibulí. Trůnily na housce velikosti kreditní karty.

Říkalo se jim také břišní bombardéry nebo kluzáky a jedly se ne po kusech, ale po celých pytlících. Nic se nedalo srovnat s chutí této lahůdky, zapíjené dobře vychlazeným pivem.

Nebylo to sice profesionální, ale Molly doufala, že by jí Pearl odpustila. Zaklapla zase víko kufříku a stáhla si rukavice. Mohla si být jistá, že jinak už se dnes k jídlu nedostane.

„Víš, že tohle je test, který rozlišuje myslící tvory od nižších živočišných forem?“ poznamenala, ponořila ruku do sáčku a vytáhla první kousek.

„Samozřejmě.“

„Jen vyšší forma života je schopná vytvořit něco, co takhle chutná, a pak to sníst. Jednoho dne to povýšíme na úroveň náboženství, což si také zaslouží. A ty budeš první svatou, za to, že jsi přešla poušť, abys mi tu lahůdku donesla.“

„Sakra, taky že budu! Musela jsem se proplížit kolem nejmíň pěti sův, co tam venku postávají. Už je tam i Thompson.“

Sůvy, to byl Sashin termín pro nepříjemné otravy. Bylo to jako v tom rčení: „Když ti někdo leze na nervy, tak si ho představ se sůvou na hlavě.“ A Thompson, to tedy byla sůva přímo sloní. Byl to hlavní výkonný manažer lékařského centra, muž, který obrazně řečeno třímal v ruce profesionální životy jich všech.

Jeho příchod nebyl žádným velkým překvapením.

Překvapením ovšem bylo, že dorazil s takovým zpožděním.

Nikdo neuctíval saintlouiské politiky oddaněji než doktor Stanley Thompson. A nikdo z nich také výhodněji netěžil.

Do vínku se mu dostalo výjimečného talentu jak obratně obelstít jak politiky, tak ostatní obyvatelstvo, takže vždy dokázal získat jak nějaké zdroje navíc pro nemocnici, tak úlevy na vlastních daních. Molly ho oslavila prvním hamburgerem.

„Takže jsi našla dopis na rozloučenou, jak jsem slyšela?“ prohodila Sasha a opřela se štíhlým bokem o desku stolu vedle dveří.

Molly, soustředěná na chuť cibule a masa se zamračila.

„Už se to rozneslo.“

Sasha pohlédla na hodinky. „Vypadá to tam, jako když všichni hrajou na tichou poštu. Nejdřív jsem slyšela, že dostala od přítele košem. Za dvě minuty se to změnilo na odmítnutí lidem. Dneska bychom tu určitě neměli ani nohu, nezmeškat Pearl tu tiskovku oznamující zprávu o té herně.

Zřejmě si nikdo nedokázal představit, že by si někdo nechal ujít takovou podívanou, jak starostovi máchají nos v tom velkém vítězství.“

Molly byla ráda, že už má první hamburger v sobě, protože ji jakési déjá vu téměř připravilo o chuť. „Hazardní hry,“ zamumlala, jméno Peterson jí do toho nějak zapadalo.

„Hazardní hry! Panebože, to by mě tak zajímalo, jestli je to ono! Zmínila se o něčem v tom smyslu, jako že spala s hady.“

Sasha vykulila oči. „No to je skandál! Zvláštní, opravdu. A ty ten dopis pořád ještě máš?“

Molly si olizovala šťávu z levé ruky, pravičkou zalovila v kapse pláště. Potom vrazila vlhké prsty do druhé kapsy.

Vytáhla pouze kus gázy a gumové obinadlo.

Pohlédla na Sashu, potom na Pearl, chuť na jídlo ji přešla.

„Ale kruci!“

„Mám ti tu tvou odměnu zase sebrat?“ zeptala se Sasha.

Molly zapomněla na pytlík s hamburgery. Nedokázala si vybavit, co udělala s Pearliným dopisem, když ji vyvolali z místnosti. Hodila papír od jídla do odpadkového koše a zamířila k dalšímu možnému místu, kde mohl vzkaz být. K

Pearl.

„Vsadila bych se, že jsem ho nechala ležet na Pearl,“

poznamenala. „Nechtěla jsem ten dopis nechat jen tak povalovat, když mě zavolali pryč.“

Nemohla si vzpomenout, a to bylo to poslední, co potřebovala.

„Doběhni pro Lorenza,“ požádala Sashu.

Ta se nehnula z místa. Molly prohledala župan, prohlédla i noční košili. Překontrolovala vozík, ale nic nenašla.

„Klidně si dojez ty hamburgery,“ radila jí Sasha.

„Vypadá to, jako když se chystáš na velké prádlo.“

Molly se zoufale pokoušela rozpomenout, co dělala právě ve chvíli, kdy strčil Lorenzo hlavu do dveří.

Jako by jí četl myšlenky, udělal to znovu. „Molly, chce s vámi mluvit náčelník policie. Máte ten dopis?“

„Lorenzo,“ obrátila se na něj prosebně, „tys ten lístek viděl, viď? Viděls, co jsem dělala, že?“

Lorenzova hezká tvář se zkrabatila starostlivými vráskami. „Všiml jsem si, že něco držíte v ruce. Nestrčila jste jí to zpátky do županu?“

„A co kdybyste ji svlékli?“ navrhla Sasha.

„A slyšeli jste ten fór o právníkovi a rabínovi?“ otázal se hlasitě někdo venku na chodbě rovnou za dveřmi.

Molly nenáviděla sebevraždy.

Třetí kapitola

Molly se nedočkala zaslouženého spánku. Noc strávila tím, že vyřizovala jeden telefonát za druhým a čelila vzteklým dotazům na pohotovosti v Grace. Každou volnou chvíli trávila přehrabováním košů se špinavým prádlem a pytlů s odpadky A dopoledne sledovala pitvy. Když konečně zamířila ke svému domu na severním okraji Central West Endu, cítila se špinavá, vyčerpaná a strašlivě nervózní. Což rozhodně nebylo nejpříhodnější rozpoložení na klábosení se sousedem.

V Mollyině sousedství stály neokázale vznešené staré domy, citlivě zrestaurované. Její ulice kdysi ústila na Euclid, což byla hlavní dopravní tepna vedoucí do West Endu. V

současné době rostoucí kriminality a přehnané úzkosti však vozy držely v uctivé vzdálenosti kovové brány. Mezi sousedy patřili úspěšní gayové, mladé rodiny se sklonem k dobrodružstvím a starší generace prvních obyvatel čtvrti.

Mollyin dům původně vlastnili dědeček s babičkou a pak jej předali

dalším

generacím.

Byla

to

elegantní

dvouposchoďová stavba ve federálním stylu a připomínala cihlovou krabici s černými okenicemi a trávníkem kultivovaným s větší péčí než mnohé děti ve městě.

Molly v tomto domě vyrostla. Nepřilnula k němu, stejný vztah měla ale i k rodičům, kteří chovali vřelejší city ke své kariéře a vědomostem než k vlastnímu potomstvu. Nakonec měli tolik prozíravosti, že vše, co nashromáždili, uložili do fondu, Tím se nesmělo disponovat, avšak Molly umožňoval užívat po dobu jejího života dům se vším zařízením. Potom jej měl zdědit bratr a jeho děti. Už tak dávno Mollyin otec usoudil, že jeho dcera nebude mít nikdy nikoho, komu by mohla tohle všechno odkázat. Nemýlil se, ale rozhodně mu proto nebyla za své zabezpečení vděčnější.

Molly tedy žila uprostřed starožitností a uměleckých děl, které její rodiče nashromáždili za celá léta cestování po světě ve službách strýčka Sama. Sochy ani historicky cenné obrazy ji nezajímaly. Dávala přednost květinám, irisům a azalkám, které byly její opravdovou láskou. Lidé, kteří tudy procházeli cestou do knihkupectví, restaurací nebo starožitnictví v Central West Endu, vždycky opakovali, jak je šťastná. Pokud zrovna byla v zahradě, souhlasila s nimi.

Stála tam i ve chvíli, když na ni zavolal Sam.

„Měla jste špatnou noc, co?“ Šoural se k ní přes trávník a opíral se o mahagonovou hůlku se stříbrnou rukojetí.

Molly se ani nenamáhala, aby vzhlédla od práce. „Proč myslíte?“

Zasmál se. Byl to chraplavý zvuk, nejraději by mu okamžitě vytrhla cigaretu z úst. „To, že jindy obvykle používáte k hrabání v zemi něco víc než holé ruce.“

Molly se posadilla na paty a zadívala se na sehnutého staříka, připomínajícího spíš pohádkového skřeta než podnikatelského génia, kterým kdysi býval. „Nebeská brána se zase otevřela, Same.“

Stařec jen přikývl. Znal Mollyinu teorii o smrti a umírání. Už dávno dospěla k závěru, že nebesa fungují jako nějaký přídělový systém, něco jako Mezinárodní pojištění.

Když se svatému Petru nedostávalo tel, padali lide na ulicích jako mouchy. Mladí, nevinní lidé. Lidé, kteří nehodlali podlehnout nějakým hloupým nemocem nebo smůle. Když se ale vyčerpala kvóta, nedokázali byste nikoho zabít, a to i kdybyste ho mlátili půl hodiny kladivem po hlavě.

Pitva Tyrella prokázala tuto teorii nad slunce jasněji.

Podle nálezu neměl zemřít. Střelná rána smrtelná nebyla, zato šok ano.

A podle tvrzení rodiny neměla Pearl jediný důvod, proč psát dopis na rozloučenou a brát si život.

Brána do nebes byla otevřená a na seznamu figurovali právníci a černé děti. To Molly stačilo.

„Ve zprávách taky říkali, že v úřadě soudního lékaře se schyluje k nějakému skandálu.“ Starý muž vytáhl kapesník a otíral si pot z popelavě šedé tváře. Jak mluvil, poskakovala

mu v koutku úst cigareta. „Nezaslechl jsem tam také vaše jméno?“

Molly se znovu sklonila k plevelu, který během několika posledních dní vybujel mezi jiřinami. „Nejspíš ano.“

„Neměla byste se poradit s právníkem?“

„Pokud byste mne kdy nachytal při hovoru s právníkem, Same,“ ujistila ho procítěně, „máte moje povolení přitisknout mi hlaveň pušky ke spánku a stisknout spoušť, tak je to totiž snazší.“

Sam zasyknul a zavrtěl hlavou. „Ten soud, to byla odporná záležitost, Molly.“

Molly s ním nemohla než souhlasit. „Vážně odporná, Same. Zvlášť pro toho chlapa, co honil sanitku a všechno to začal. Kdyby ten se mi jednou dostal do rukou!“

Sam se zadíval na zamlženou srpnovou oblohu, jako by tam hledal inspiraci. „Víte, je takové jedno židovské přísloví.“

„Když slyšíte blížící se dusání vysokých bot, koukejte zatraceně rychle vypadnout z Varšavy?“

Sam, starý muž s rozedmou plic a východoevropským přízvukem, se zachechtal. „Ne, to je jenom Samovo přísloví.

Já měl na mysli něco víc ladícího s obrysy oblak a jejich stříbřitým lemováním.“

„Že by s něčím takovým přišli taky Židé?“

„A kdo jiný?“

Molly se usmála do šedivé tváře plné vrásek a vychytralých oček starce, kterého měla opravdu ráda. „Že se ptám. Kdo jiný“

„Říkáme taky, že nad šálkem horkého čaje nevypadá žádný problém tak strašně.“

„Já myslela, že tohle je anglické přísloví.“

„Angličani je ukradli Židům.“

Molly se zasmála, narovnala a usoudila, že koneckonců by si trochu čaje dala, i když na sobě dosud měla nemocniční stejnokroj a boty. I když ji záda bolela jako zanícený zub. I když nespala čtyřiadvacet hodin a měla ještě dokončit nějaké papírování, které si s sebou vzala domů.

Reportéry a televizní štáby, kteří se mohli přetrhnout, aby ji během noci a ráno dohonili, nenapadne hledat ji v domě souseda. A nemohou ani zanechat vzkazy, protože Molly jako jediná z bloku neměla záznamník.

Krom toho Samovo podávání čaje nebylo zrovna rituálem, v jakém se vidí Angličané. Samův čaj, který měl podle jeho slov vyléčit všechny neduhy, by je pravděpodobně zabil. Obzvlášť se vším tím alkoholem, který nápoj obsahoval.

„Jo, to zní skvěle,“ přikývla a zavěsila se do něj.

Tašku s věcmi z nemocnice nechala v zahradě pod dubem. Nechtělo se jí vejít do domu, kde by na ni mohl čekat vyzvánějící telefon. Mnohem snazší bylo se mu vyhnout. Je příjemnější popíjet čaj se Samem než na sebe

nechat házet bláto od novinářů. Sam si vypije čaj a Molly se uklidní.

„Jak se vede Myře?“ zeptala se a zpomalila, aby ho v tom vedru nenutila jít příliš rychle.

„Posílá srdečné pozdravy.“

Myra, Samova žena, trpěla Alzheimerovou chorobou.

Během pěti let se nemoc nevyvinula k lepšímu. Samův syn a dcera brávali otce každý den do ústavu pro dlouhodobě nemocné, aby mohl manželku vidět. Přinejmenším jednou týdně žadonili, aby Molly jejich otce přemluvila a i on se do domova pro seniory nastěhoval. Kvůli vlastnímu bezpečí.

Molly si ani na okamžik nedokázala představit, že by Sam přežil ve sterilních, vykachlíčkovaných chodbách ústavu, když uvážila interiér jeho domu připomínající beduínský stan. Nikdy se mu nezmínila o toužebném přání jeho dětí.

„Ta zem kolem cibulek potřebuje nakypřit,“ plísnila starého pána, i když věděla, že to bude ona, kdo to nakonec udělá, zatímco Sam se usadí do kovového křesílka a bude jí uštědřovat rady.

„Nejdřív čaj,“ mínil Sam a popleskal ji zkroucenými prsty po ruce. „A potom to chce zdřímnout si, možná později, po obědě.“

Už skoro přešli ulici. O kousek níž se projížděly na kolečkových bruslích děti. Pat Breedloveová kropila trávník a o dva domy dál se Allen Turner pokoušel vytáhnout ze zadního sedadla volva obrovské zlacené zrcadlo. O

skutečném životě, svědčil jen hluk dopravy za kovovým plotem. Hlasy, nesoucí se z kaváren venku na ulicích, hudba z projíždějících vozů. Vzduch byl hustý, žhavý a lepkavý jako horké koblihy. Molly se konečně začínala cítit lépe.

„Promiňte, vy jste Molly? Molly Burkeová?“

Zpozorněla.

„Neotáčejte se,“ zahučel Sam a stiskl jí pevněji paži.

„Nejspíš je to jen nějaký prodavač.“

Molly však ten hlas poznala. Věděla, že žádný prodavač nemůže být horší, ani vytrvalejší. Věděla také, že jí nakonec nezbude, než s ním promluvit. Jen mu to znesnadní, což si zaslouží.

„Vy jste si zase nevzal lék, viďte, Same?“ obvinila starce, když si uvědomila, jak namáhavě supí.

„A kvůli čemu?“ chtěl vědět. „Aby ten pišer lékárník vydělal a mohl posílat svého kluka do školy v porschi?“

„Potřebujete pořádně dýchat, Same.“

„Potřebuju se taky vyspat. A to nemůžu, když vidím, jak se hážou peníze rovnou do záchodu! Sto třicet dolarů za předpis na jeden měsíc! Jeden! Má to smysl, ptám se vás?“

„Molly, prosím vás! Jen chviličku!“

„Vy berete něco nového?“ otázala se Molly Sama, jako by neslyšela ty hladké podrážky sunoucí se za nimi po trávníku, jako by se je pokoušel dostihnout nějaký nemotorný anděl smrti.

„Pořád něco nového! Něco, co jenom vytahuje peníze z kapes, jestli chcete vědět. Něco, díky čemu bohatnou lékárníci, doktoři, společnosti vyrábějící léky. A chudák starý chlap aby se pak živil žrádlem pro kočky, když chce přežít.“

Molly se zasmála. „Mně se zdá, že ten starý chudák vlastní víc akcií farmaceutických podniků než samotný Eli Lilly.“

Sam jí oplatil rovněž smíchem a popleskal ji po paži. „A je na tom něco zlého? Z nemocí starců by měl mít užitek také někdo jiný, nejen ti žraloci.“

„Irové na to mají také přísloví, však víte.“

„Opravdu?“

„Ano. Popadni co můžeš, dokud můžeš. Pak vypadni.“

Sam naposledy, zhluboka potáhl z cigarety, až z ní zbylo sotva víc než popel, a změřil si Molly chytrýma očkama. „Právě teď není čas vypadnout,“ mínil.

Molly nedokázala odpovědět. Ne za Sama, ne za sebe, ne za Pearl. Jen se usmála a zastavila se, aby ji její pronásledovatel dostihl.

„Nechce se mnou dokonce ani mluvit!“ stěžoval si hlasem, který byl ještě zadýchanější než Samův.

Sam povytáhl šedivé obočí připomínající housenky a pohlédl na mladíka, který před nimi stál na popraskané, plevelem zarostlé příjezdové cestě, která oddělovala Samův

dům od Mollyina. „Možná byste se měl příště pokusit ji obměkčit růžemi.“

Molly konečně pocítila, že se jí na rty zase dere smích.

Rozesmála se, Sam se nad tím zamračil a příchozí zčervenal.

„Same,“ obrátila se Molly k sousedovi, „ráda bych vám představila Rhetta Butlera, nejnovejšího důstojníka z oddělení vražd v Saint Louis.“

Sam přimhouřil oči. Pak se zamračil. „Vy mne chcete připravit o čaj, nemám pravdu, mladý muži?“

„Jestli budu mít štěstí,“ odpověděl Rhett upřímně.

Ve skutečnosti se jmenoval John. John Jason Butler.

Ženy mu však začaly říkat Rhette, ještě když byl řadový strážník, a to mu zůstalo. Proč, tím si Molly nebyla jistá. V

životě neviděla muže méně podobného Rhettu Butlerovi.

Byl střední postavy, středně silný, s řídnoucími hnědými vlasy, vysokým čelem a tváří třináctiletého chlapce. Na oddělení vražd se tradovalo, že Rhett skoro ve sto procentech získává přiznání, neboť i ti nejotrlejší zločinci nakonec uvěřili jeho bezelstným očím. Rhett nadšeně pěstoval ozdoby charakterizující postavení detektiva, všudypřítomný policejní knír, oválený šedý oblek a pomačkaný klobouk se širokým okrajem. Nic z toho mu nepomohlo, i nadále nevypadal o nic starší než kluk.

Sam si nepohodlného detektiva změřil, jako by to byl zaměstnanec podávající podprůměrný pracovní výkon.

Nakonec pustil Mollyinu paži a odhodil cigaretu. Přistála

mezi mnoha ostatními v trsu pampelišek. „Nuže, mladý pane Butlere,“ spustil Sam kritickým tónem. „My Židé máme jedno takové přísloví.“

Molly sotva potlačovala smích. To budou určitě židovské matky.

„Omlouvám se,“ odpověděl Rhett, který zjevně věděl, co znamená podobný tón hlasu. „Neobtěžoval bych, kdyby to nebylo důležité.“

„Tady Rhett prošvihl dneska ráno přinejmenším jednu pitvu,“ vysvětlovala Molly, jako by byl policista zlobivé děcko z mateřské školky. Rhett opravdu nebyl povinen dostavit se k pitvě v případě sebevraždy. Neznamenalo to však, že se v takovém případě nebude vyptávat.

„Bylo to nevyhnutelné!“ bránil se.

Molly se k němu dosud neobrátila. „A jestli můžu soudit charakter, a já můžu…“

Sam přikývl, Molly přikývla, Rhett se před očima poloviny obyvatel ze sousedství v srpnovém vedru kroutil ve svém zbrusu novém obleku jako červ.

„Vrchní koronerka teď nebude odpovídat na jeho dotazy týkající se zmiňované pitvy. V pořádku, detektive?“

Detektiv nyní vypadal, jako by se nejraději zavrtal mezi cigaretové nedopalky. „Pokoušel jsem se to vysvětlit.“

„Šéfce ze soudního radši nic nevysvětlujte,“ radila mu Molly, „to ji ještě víc rozzuří.“

„Z čehož vyplývá, že dosud nemluvila ani s jedním z vás,“ vyvodil si Sam.

Molly přikývla. „Přesně tak. Proto chci tomu mladému muži pomoct.“

Deset minut nato Rhett vkročil do vstupní haly jejího domu a úžasem vykulil oči. Všimla si, jak si měří originály Hopperových a Rembrandtových skic, naleštěný nábytek, čisté světležluté stěny a vysoké bílé stropy. Dovedla si představit, co si myslí, a přešla to, stejně jako to dělala u kohokoli jiného. Zamířila do kuchyně s pracovním pultem obloženým červenými dlaždicemi a parapety plnými afrických fialek a starých zelených lahví, a nalila jim do sklenic ledový čaj. Potom ho zavedla do patia, kde v odpoledním vánku šuměly stromy katalpy a v malém jezírku líně kroužily zlaté rybky.

Nezdálo se, že by Rhett byl na kovové zahradní židli uvolněnější, než kdyby seděl na staré anglické pohovce Chippendale v obývacím pokoji.

„Tohle tedy je…“

Molly se uvelebila na židli naproti němu a začala z temně růžové begonie a nachových macešek v květináči otrhávat uschlé lístky. „Něco jiného,“ doplnila za něj.

„Hezké,“ opravil ji a popotahoval se za kravatu.

Věděla, že od ní není fér, když ho nutí v tom vedru sedět venku, rozhodně ale neměla v úmyslu bavit se o sebevraždě uvnitř v domě.

„Takže,“ začala, „vy jste byl jak u Tyrella, tak u Pearl.“

„To byla zase jednou šťastná noc. Měl jsem za zadkem víc novinářů než Madonna, a zpívat zatraceně nebylo o čem.“

„Už se někdo zabývá Tyrellovým případem?“

Zavrtěl hlavou. „Asi to připadne někomu z North Side, ale ještě se to neví určitě. Jak to nese jeho matka?“

Molly si povzdychla a protřela si unavené oči. „Lepší nemluvit. Tohle byl třetí syn, o kterého přišla.“

Na chvilku se oba odmlčeli. Byla to chvilka úcty, věnovaná malému chlapci a rodině, ztroskotané na útesech násilí. A potom Molly, přesně a klinicky chladně tlumočila policistovi závěry z pitvy. Pověděla mu, že Tyrellovu smrt nezpůsobilo vykrvácení, ani se neudusil vlastní krví. Řekla, že prostě neměl sílu na to, aby přežil.

Rhett si dělal poznámky, položil jí několik otázek a pak šel dál. Stejně jako ostatní.

„A co Pearl?“ zeptal se.

„Hladina alkoholu v krvi byla dvě padesát, takže ta prázdná láhev od ginu patřila opravdu jí. Toxický test ještě není hotový. Zbytek pitvy není nijak pozoruhodný.“

„Provedla ji doktorka Johnsonová?“

„Ne, Terry Freeman. Winnie byla přítomna.“

Rhett se uchechtl. „Chudák Freeman! Profil oběti jste dělala vy?“

Molly se zamračila a utrhla uschlý okvětní plátek.

„Ano.“

U každé oběti sebevraždy se prováděly psychosociální profily. Rozhovory s rodinnými příslušníky a přáteli, kteří by mohli pomoci při sestavení posledních sebevrahových dnů těsně před osudným krokem.

Pila víc než obvykle, paní Johnsonová?

Měla problémy v práci?

Matka Pearl seděla ve špatně větrané, neosobní malé místnosti a cupovala kapesníčky, stejně jako Molly nyní odtrhávala okvětní plátky květin. Ruce se jí chvěly, oči měla plné slz a hlas sevřený bolestí.

„Vy to nechápete,“ opakovala paní Johnsonová a potřásala hlavou, jako by se chtěla zbavit pomyšlení na to, že by její dcera mohla být skutečně mrtvá. „Byla tak šťastná.

Tak… silná. Zvlášť když bojovala za ten zákon o hazardních hrách. Panebože, měla tak ráda pořádný spravedlivý boj, a do žádného se nepustila od doby, co odešla z úřadu prokurátora.“

„Kdy se tohle změnilo, paní Johnsonová?“ zeptala se Molly, před sebou měla připravený dotazník. Každá kolonka znamenala bod. Čtyři body představovaly depresi. Pití?

Nespavost? Podrážděnost, roztržitost? Mluvila o smrti? Píp!

Dosáhli jste nejvyššího stupně ohrožení.

Molly kladla otázky, vyplňovala kolonky a dívala se kamkoliv, jen ne do očí Ettie Johnsonové.

„Já nevím,“ odpovídala Ettie. „Já nevím…, jen těch pár posledních dní byla tak… tichá. Proseděla celou noc v pokoji a neřekla mi ani slůvko proč. Pověděla mi jenom, že je jí to líto. Ale proč? Čeho by měla moje holčička litovat?1

Molly si myslela, že ona to ví. Už ale neměla důkaz, takže jí nikdo nechtěl uvěřit. To nevadilo. Měla dost bodů pro depresi, dost faktorů pro sebevraždu. Dala matce Pearl telefonní číslo na krizové centrum, na skupinu pomáhající truchlícím v jejich zármutku a na centrum pro pozůstalé po sebevrazích. A pak se v duchu Samovy moudrosti pokoušela co nejrychleji vypadnout z Varšavy.

Její matka se léta léčila z maniodepresivní psychózy,“

pověděla Rhettovi. Zadívala se na místo, kde skrz hradbu cedrů viděla davy proudící na Euclid. „Podle mého názoru Pearl něco objevila a potom se do toho svinstva potopila.

Lidi z radnice tvrdí, že toho poslední dva tři dny moc nenamluvila a že z ní byl cítit alkohol. Že byla nervózní.

Nejedla. A nedostavila se na nejdůležitější tiskovou konferenci své kariéry.“

„A hladina alkoholu v krvi byla dvě padesát?“

„Jo.“

Rhett chápavě přikývl.

Alkohol, mocný spouštěč v případech sebevraždy.

Každý aspoň jednou v životě flirtoval se sebevražednými myšlenkami. Třeba šlo jen o krátké zakoketování nebo ošklivé pokušení. Východisko z vyčerpání, bolesti nebo

ztráty. Možná vážné námluvy s nebezpečím smrti. Odpověď na zoufalství. Většina lidí tak či tak této návnadě unikne.

Vysmějí se jí, zanadávají si nebo prostě zavřou oči. Pokud se k tomu nepřidá alkohol. Něco v alkoholu zablokuje v člověku veškeré sebezáchovné pudy. Něco v alkoholu způsobí, že se člověk stává netrpělivým, nejistým, odtažitým.

Něco v alkoholu změní vzdálenost mezi pokušením a skutečností.

Molly nikdy v létě nepila. Nikdy.

„Ten dopis na rozloučenou jste nenašla?“ zeptal se Rhett.

Molly chvíli trvalo, než se zase myšlenkami vrátila k jejich hovoru. Nad hlavou jim ve vánku zlehka praskaly větve, po zamžené, matné obloze plulo letadlo a zanechávalo za sebou bílou stopu. Po kamenech jezírka zurčela voda po kamenech. Život byl klidný a uspořádaný a příjemný, přesně, jak si přáli uvěřit její rodiče.

„Udělala jsem všechno, až na to, že jsem si neoblila rybářské boty a neponořila se mezi odpadky v suterénu,“

připustila Molly. „Netuším, co se s tím dopisem mohlo stát!“

Rhett sklopil oči k poznámkám, které si v rychlosti načáral. „Po městě kolují dohady, že žádný dopis na rozloučenou neexistoval.“

Molly mlčela, tak dlouho, až se na ni zadíval. „To proto se tím pořád zabýváte?“

Rhett se začínal potit. „Víte, Molly, kdo je to William T.

Peterson?“

„Ne. Vy ano?“

Sotva znatelně přikývl, jako by se na tom chtěl podílet co nejméně. „Kdysi vlastnil pár kasin v Las Vegas. V roce 1980 ho usvědčili z vyděračství a odebrali mu licenci na provozování hazardních her pro celé území Spojených států.“

Molly se sesula do křesílka. „Ach panebože! Tak takhle to je! Měl určitě prsty i v té americké federální sešlosti!“

Jedině to se mi zdá být pojítkem mezi ním a Pearl Johnsonovou…, tedy jestli tu vůbec nějaké pojítko bylo.“

Obdařila ho pohledem, jakým se žena přes čtyřicítku podívá na dvacetiletého mladíčka, a v tom pohledu bylo vše.

„Vy přece nebudete pochybovat o mém slově,“ pronesla, „obzvlášť když jsem vám dneska tak pomohla.“

Začal se ošívat jako batole v kostele během mše.

„Molly, já musím prověřit všechny možnosti. Vy to víte.

Chtěl jsem se jen ujistit, že, no, že si to všechno dobře pamatujete. Teda tím chci naznačit, víte, že to byla rušná noc a tak…“

„Na dopisy sebevrahů se těžko zapomíná, Rhette. A taky se špatně vymýšlejí. Najděte si někoho jiného, po kom půjdete.“

„Mohla to být vražda?“ položil jí otázku.

Povzdychla si a posté zatoužila, aby si vybavila, co udělala s tím zatraceným dopisem, než odběhla za Tyrellovou matkou. Lámala si hlavu, co se s lístkem mezitím mohlo stát.

„Včera večer byl na pohotovosti kdekdo,“ vyhnula se Molly odpovědi. „A každý z nich o tom vzkazu věděl.

Nemyslíte, že prostě někdo namočený do té Petersonovy záležitosti mohl jen tak přijít a ten dopis sebrat?“

Rhett sebou málem škubnul. „Prosím vás, jen nedělejte takové závěry! Mám už i tak život dost komplikovaný.“

„O tom mi povídejte.“

Přesto se oba u tohoto tématu na dost dlouho zastavili a zvažovali možné aspekty. Aspekty dopisu na rozloučenou.

Krádeže. Možnosti, že Molly nakonec nebude nikdo věřit, že lístek vůbec existoval, takže příznivci Pearl v radě mohou svalit její smrt na cokoliv jiného, jen ne na špatné svědomí.

Koneckonců, kladl si Rhett otázku, proč by si Pearl měla vybrat právě okamžik svého triumfu k tomu, aby se zabila?

Molly to věděla. Molly věděla o pocitech viny všechno.

Nebylo to ale nic, o čem by se jí chtělo v létě přemýšlet, raději se zeptala, co se bude dít dál. Ani Rhett to však bohužel nevěděl.

Zbytek večera strávila Molly tím, že dokončila své zprávy, a polovinu čtvrtka pak tím, že podávala

místopřísežné prohlášení o dopisu, který viděla jen ona.

Čtvrteční odpoledne strávila v pracovně hlavního koronera probíráním možných aspektů dané situace a večer pak u svého právníka diskusí o případných opatřeních.

Tou dobou už média odhalila její roli v tomto malém dramatu. A s rozkoší rozmazávala její fotografii, a životní příběh, v televizních kanálech celé městské oblasti.

Polovina členů městské rady žádala její odvolání. Druhá polovina volala po vyšetřování vraždy a odhalení případné snahy ji zakamuflovat ze strany policie, Úřadu soudního lékaře a FBI, z nichž nikdo neměl ani tušení, o čem je řeč.

„Dotyčná koronerka,“ oznamovala tupě krásná moderátorka zpráv v šest, „má za sebou celou řadu problémů v práci. Asi před rokem se stala částí soudní pře proti nemocnici Metro Health Center. Šlo zde o nedbalost a zanedbání povinné péče. Soud ustanovil finanční náhradu ve výši, jež měla dosahovat milionů. Poté začala paní Burkeová pracovat na pohotovosti v Grace Hospital.“

Což samozřejmě znamenalo, že Molly strávila páteční dopoledne v ordinaci Genea Stavrakose, kde na nebohého psychiatra ječela, jako by byl pachatelem on a ne bezohlední novináři.

„Vždyť to zní, jako když znamenám nějaké veřejné ohrožení!“ křičela. „Matky, chraňte své děti před touto ženou!“

„To jsou proste novináři,“ upozornil ji klidně Gene.

„Příští týden o vás už nebudou vědět.“

Molly zírala na tutéž fotografii hory, na niž se dívala pokaždé, když sem za posledních dvacet let zašla. Znala ji už tak podrobně, že by si ji téměř troufala nalézt, i kdyby ji vysadili v Denveru z letadla a ona zamířila na západ. Ostré, rozeklané vrcholky a chladná horská říčka protínající louky plné orlíčků a sedmikrás. Osiky a stříbrné smrky a jestřáb rýsující se proti slunci. Nirvana, Šangri-la, nebe.

Ostatní zařízení ordinace s tím už neladilo tak jako dřív.

Poněkud opotřebovanější, malba na zdech odřená, koberec prošlapaný. Za celá ta léta tudy prošla spousta zármutku a pocitů viny.

„Gene, já se prostě necítím na to, abych to všechno zase prodělávala!“

„Já vím, Mol. Ta jizva je ještě příliš čerstvá, než aby do ní někdo znovu škrábal.“

„Já vám povím o jizvě, do níž bych si s radostí zaryla,“

vyjela a vše v ní znovu vřelo, bolest a ponížení byly opravdu ještě příliš čerstvé na to, aby se rozpitvávaly před veřejností.

„Je to Frank Patterson. Ten mizera se nejspíš vozí do práce v podělaném mercedesu, který si pořídil za peníze, co vydělal na mne.“

„To je právník?“

Molly ke Geneovi v průběhu soudního procesu pravidelně docházela, jen tak dokázala na lavici svědků

zachovat klid, když se musela dívat na uhlazeného, usměvavého právníka žalující strany, který jí připomínal šelmu.

„Právník,“ zavrčela.

„No on ale taky jenom dělal svoji práci,“ protestoval mírně Gene. „Stejně jako vy, stejně jako já.“

„Ne jako vy nebo já,“ opáčila Molly. „Vy a já, Gene, se snažíme lidem pomáhat. On se snaží vydělat si na penzi na Kajmanských ostrovech.“

Gene se usmál, ale Molly si poprvé uvědomila, že i on je unavený. Utahaný jako jeho koberec.

„Snaží se jen protloukat. O to se pokoušíme všichni, Mol.“

„Molly zavřela oči a bojovala s nečekanými slzami, které prozrazovaly, jak jí je v té obnovené popularitě. Já nevím, Gene.“

„Ale víte. Vy jste bojovník, Mol. Vy to zvládnete.“

Molly si povzdychla. Pomyslela na zlé sny, které ji trápily každou noc, kdy zjistila, že na ni opět doléhá stará únava z pokusů zvládnout příval dětí z ulice, valících se dveřmi pohotovosti.

Říká se, že když člověk prožil jednu válku, jako by je prožil všechny.

„Jasně, Gene, zvládnu to.“

„Ale budete potřebovat trochu pomoci?“

Znovu si povzdychla. „Ano, to bych ráda.“

Vzala si předpis a doufala, že se vše v dobré obrátí.

Napadlo ji jen, jak k tomu obratu v dobré dojde, když o tři dny později našla na stolku vedle čtvrtého právníka, který spáchal sebevraždu, lahvičku od léků přesně odpovídající té její.

Čtvrtá kapitola

„Molly, co tady děláte? Sluníčko už vyšlo!“

„Molly zamžourala vzhůru k zábradlí v prvním patře Gateway Motelu, o něž se opíral uniformovaný policista.

Jsem koroner, Martě, a ne upír. Pete má volno.“

Nepřehlédnutelné známky neštěstí zaznamenala už ve chvíli, kdy dorazila na parkoviště laciného motelu, který se krčil těsně u dálnice 44 poblíž odbočky k ZOO. Motel, patrová šedohnědá budova ve tvaru U, patřil k běžným panelovým typům s popraskaným chodníčkem kolem a tenkými přepážkami. Měl vnější vchody, takže hosté mohli parkovat pod okny svých pokojů. V polovině cesty k téměř opuštěnému parkovišti stál v pravém úhlu k neoznačenému vozidlu hlídkový policejní vůz. Z obou aut bylo slyšet zapnuté vysílačky. Vedle nich parkovala městská sanitka s vypnutými světly. Muži z ambulance si otírali zpocená čela, právě dokončovali své zprávy. Kousek dál stál vůz policejních techniků.

Všechna ta vozidla a dveře otevřené v prvním poschodí napovídaly, že se stalo něco hrozného. Skutečnost, že se nikdo nenamáhal pohybovat rychleji, napovídala, že je na pomoc už příliš pozdě.

Mort spolu s dalším uniformovaným policistou postávali před otevřenými dveřmi. Na nejvyšším stupni vnějších betonových schodů stála asi dvacetiletá brunetka v kalhotách a tričku s vysílačkou v ruce, o dva schody níže seděl hubený mladíček s kozí bradkou, v ucouraném tričku s nápisem Metallica a tvář si skrýval v dlaních. Molly by se vsadila, že až obličej zdvihne, bude bílý jako stěna, a vsadila by se i o to, že právě on je nešťastným vítězem hry „Hádej, kdo je za těmi zamčenými dveřmi?“.

Policie obdržela v deset hodin třicet minut dopoledne telefonát o možném předávkování. Pokoj v motelu zamčený a zajištěný na řetěz, žádná odpověď na volání pokojské.

Tenkými stěnami nepronikaly žádné zvuky, které by svědčily o tom, že se host sprchuje nebo prostě neslyší.

Všechna světla byla rozsvícena, po pokoji bylo poházené oblečení a nikde nikdo.

Ani tělo nebylo nikde vidět, jak by čekali.

Uklízeči zavolali údržbáře, aby se dostali do pokoje. A údržbář, jak si Molly dokázala představit, by si teď nejspíš přál, aby raději prodával někde hamburgery.

Molly otevřela postranní dveře dodávky a vytáhla kovový kufřík. Byl čas se ukázat. Dnes byla oblečena v

uniformě koronera. Bavlněné khaki kalhoty, broskvově zbarvená košile ke krku a režný kabátek. Když kráčela přes parkoviště, napadlo ji, že vypadá spíš jako prodejní zástupce nějaké firmy, než jako soudní ohledavač.

Dneska bylo příliš horko na to, aby se člověk zdržoval venku. Slunce ji bodalo do očí a vlasy se jí vzadu vlhce lepily na krk, a to ještě nebylo ani poledne. V noci toho moc nenaspala. Místo spánku přesazovala všechny kapradiny, které pěstovala v domě, a připravovala nové záhony, které osází na podzim. Kolem čtvrté se usadila vzadu na zahradě a naslouchala zvukům noci.

Teď za to platila, když toužila po jediném, lehnout si do postele.

„To vy jste ji našel?“ otázala se mladíčka a zastavila se vedle něj.

Zvedl hlavu a Molly bylo okamžitě jasné, že by všechny sázky vyhrála. „Ano, paní.“

Molly mu položila ruku na rameno, věděla, že toho pro něj víc udělat nemůže. Srdce se jí svíralo nad tím chlapcem, který si jen chtěl přivydělat prací v motelu na splátky na auto.

„Jste v pořádku?“ zeptala se tiše.

Nevypadal dobře. Tmavé oči se leskly slzami, které si muži nemohou dovolit. „Jo, nejspíš jo.“

„Potřebuju si s vámi promluvit, až tady skončím.

Nebude vám vadit, že tu budete muset ještě nějakou dobu čekat?“

Jen zavrtěl hlavou a znovu si skryl tvář do dlaní. Molly se narovnala a vypravila se za prací. Bylo to už tak dávno, co i ona reagovala podobně, že už si to téměř ani nepamatovala.

Nebyla to ale tak docela pravda. Když se moc nehlídala, pamatovala si to. A ve dnech jako byl dnešní, se hlídala zatraceně dobře.

Než vyšla po schodech, došla k mladičkému údržbáři ta žena s vysílačkou. Molly se už soustředila jen na pokoj a jeho obyvatele.

„Slyšel někdo něco?“ zeptala se Morta.

Kývl hlavou k dolnímu patru. „Pár bydlící v pokoji přímo pod tímhle. Říkají, že mysleli, že to je jen další opilec. Ve městě jsou Cubs.“

Molly přikývla. Když hráli Cubs St. Louis, byly levné motely plné a hladina hluku vysoká. „Kdy to bylo?“

„Nejsou si jistí. Pozdě. Asi po třetí.“

„Budeme pracovat spolu, Mořte?“

„Zase máte šťastný den,“ odpověděl jí hlas z pokoje.

Slunce zářilo tak, že musela přimhouřit oči, aby rozeznala tvář patřící k hlasu.

„No jestli tohle není Rhett!“ zdravila ho a mířila do pokoje. U dveří odložila kufřík a svlékala si kabátek. „Je to snad karma, nebo jste se ocitl na něčí černé listině?“

„Hádám, že usoudili, že potřebuju další sebevraždu, abych dostal odznak za zásluhy,“ odpověděl Rhett, už jen v košili s vyhrnutými rukávy a v chirurgických rukavicích.

Zapisoval si poznámky do nepostradatelného notesu. „Vás se ani nemusím ptát, jestli jste na černé listině nebo ne.“

Molly se jen zamračila. Čerstvé rány, které utržila od Winnie, jež ji během posledních dnů honila, se dosud úplně nezacelily.

„Ale proč sem vůbec poslali někoho z vražd?“ chtěla vědět. „Existují snad i v tomhle případě nějaké pochybnosti?“

Oddělení vražd v Saint Louis bylo tak zaneprázdněné, že se nyní už vůbec nezaobíralo jasnými případy sebevražd.

To spadalo jen do kompetence policisty, který měl službu, seržanta z policejního okrsku, koronera, technické laboratoře. O téhle sebevraždě, podle toho, co Molly slyšela, nepanovaly žádné pochybnosti. V kterémkoli jiném podobném případě by jen všechno zajistili důkazně, aby předešli nepříjemným překvapením, rodině by sdělili, jak je jim to líto, a potom by se pustili do nějakého tvrdého oříšku, jakým byl například Tyrell. Ani by je nenapadlo otravovat s tím oddělení vražd.

„Policajt, který to oznámil,“ pustil se do vysvětlování Rhett, „je zelenáč, a tak trochu se vyděsil. Však uvidíte. A není tu dopis na rozloučenou. Ale nevidím v tom žádný zádrhel, takže odkráčím, jakmile skončí hoši z laborky“

Z koupelny zazářil blesk fotoaparátu, jako by chtěl jeho slova dosvědčit. Technici tam dělali barevné fotografie místa činu.

To už bylo víc než dost poničené lidmi, kteří tudy už prošli, takže se Molly už od dveří snažila dávat si pozor.

Narovnala záhyby na saku a zavěsila si je přes otevřené dveře. Pak položila kufřík na malý kulatý stolek u okna, otevřela jej a vytáhla rukavice.

„Oběť je v koupelně?“ zeptala se.

„Nejsou snad všechny oběti v koupelně?“ opáčil Rhett.

„Přísahám, že o tom jednoho dne sepíšu studii. ‚Sklon lidstva migrovat v případě smrti do koupelny nebo na přilehlý záchod.‘ Myslíte, že to způsobuje nějaký instinkt, jako u slonů, nebo je to společenský problém?“

Molly vzhlédla od svých papírů. „Vás to ale opravdu trápí, Rhette!“

Střelil po ní pohledem, tedy alespoň do té míry, do jaké byl Rhett schopný po někom střelit pohledem. „Tohle je moje třetí mrtvola ve dvou dnech a každá z nich byla zaklíněná mezi umývadlem a toaletou. Prokažte mi laskavost, Molly. Jestli vám někdy zavolají kvůli náhlému úmrtí, a budu to já, postarejte se, abych nebyl v koupelně.“

Molly začala mapovat místo činu ještě dřív, než zamířila do koupelny „Slibuju, Rhette!“ odpověděla.

„Vyvleču vás ven za nohy s kalhotami kolem kotníků.“

„Jste kámoška, Burkeová!“

Postel nebyla odestlaná a polštáře byly zchumlané na hromadě, jako by si oběť četla nebo se dívala na televizi.

Vedle postele ležely černé lodičky z krokodýlí kůže a na křesle byl pohozený červený kostým od Ann Taylorové.

Punčochy, kartáč na vlasy, kabelka. Tahle se nepřipravila v posteli jako Julie, čekající až ji najde Romeo. Tahle zjevně jednala jako muž.

„Sebevraždy,“ potřásla Molly hlavou. „Proč najednou takový spěch? Tím chci říct, že sezona sebevražd ani nezačala, ještě tu ani nejsou první mrazíky. Copak tihle lidé nevědí, že by je za to mohli pokutovat?“

Rhett, který měl dosud sám plné ruce práce s vlastními údaji a čísly, se zeširoka usmál. „Podle mě už byl také přečerpán limit právníků.“

Molly se zarazila a obrátila se k němu. „Tohle je další?“

zeptala se překvapeně.

Usmál se až příliš pochmurně. Ten chudák chlapec venku na schodech by ho v tu chvíli neměl vidět. „Chcete vědět, jaký je rozdíl mezi právníkem a mrtvým skunkem na silnici?“

„To znám.“ Ještě jednou rychle přejížděla pohledem místnost. „Doufám, že to nebyl právník, který by se převlékal do dámských šatů.“

„Proč? Doufáte, že někoho poznáte?“

Mollyin úsměv nebyl o nic příjemnější než Rhettův.

„Vedu si takový drobný, vybraný seznam. Kdo všechno má na kalhotách poklopec.“

„Tak tahle oběť nebude odpovídat vašim vysokým požadavkům.“

Molly přikývla. „Tím pádem bychom to tedy měli. Dva muži a dvě ženy?“

Čtyři právníci. Molly přemítala, zda někde neprobíhá nějaké vyšetřování právnické etiky. Něco, co by vysvětlovalo tento jev víc než pouhá teorie „věci přicházejí ve skupinách“. Koneckonců, jak už řekla, léto nebylo obdobím pro sebevraždy. Byla to doba vražd. Pak zamířila do koupelny a přestala teoretizovat.

Nejdřív spatřila její paži. Rozhozenou, jako by se pokoušela uniknout před pohromou, k níž se schylovalo.

Pak

zahlédla

zbraň,

těžkou,

velkého

kalibru,

poloautomatickou, potřísněnou kapkami krve. Uviděla hedvábné a krajkové ramínko, krémovou podprsenku, porcelánovou pěstěnou pleť a dlouhé nohy, teď ztuhlé a ušpiněné. Viděla nepořádek, který se bude muset personál pokusit uklidit, až všichni odejdou. Protože ať už byla oběť kdokoli, vložila si hlaveň velké zbraně do úst a stiskla

spoušť. Pak padla mezi záchodovou mísu a vanu a to, co zbylo z hlavy, se opřelo o zeď „Ježíši!“ vydechla Molly Zápach v té uzavřené malé místnůstce byl strašlivý. Těžký a ostrý, trochu nasládlý, jako staré kuře vyhozené do popelnice. „Myslela to opravdu vážně!“

Rhett jí nakoukl přes rameno. „Ženské sebevraždy bývaly tak prosté! Pár prášků, dopis na rozloučenou, na rtech trochu rtěnky. A teď chtějí být všechny jako Drsňák Harry. Něco vám povím, Molly, jestli je tohle výsledek boje za rovnoprávnost, tak nevím, jestli jste měly bojovat tak usilovně.“

„Za takovouhle rovnoprávnost já nebojuju!“ ujistila ho a zakreslovala si přitom zranění oběti. „Máme jméno?

Rodinu? A všechny ty obvyklé záležitosti?“

Rhett se podíval do svých poznámek. „Jmenuje se Ryanová. Mary Margaret. Svobodná, bez závazků, zatykač na ni vydán nebyl, bydlí v tomto okrese.“

Molly vzdychla, odložila papíry, aby se mohla shýbnout a prozkoumat tělo pečlivěji. „Rodina?“

„Teď ji prověřují.“

„Odvoz už dorazil!“ křikl Mort ode dveří.

Molly bezmyšlenkovitě přikývla. „Pošlete je dovnitř.

Potřebuju s ní pohnout, abych ji mohla kompletně prohlédnout.“

Žádné zjevné stopy po násilí, žádné zjevné modřiny ani odřeniny. Molly chtěla ještě prohlédnout ruce oběti, zda na nich nejsou stopy po tom, že se bránila. Zabalila je do papírových sáčků, než provedou ohledání pozůstatků a kontrolu zpětného nárazu, aby prokázali, že zbraň držela opravdu jen oběť.

Měla by to být hračka. Zranění odpovídala těm, která byla momentálně viditelná. Místo, kde se rozlila krev, když zemřela, se shodovalo se současnou polohou oběti. A rigor mortis ukazoval na takových sedm osm hodin, které uplynuly od úmrtí. Molly ještě přeměří teplotu, aby to potvrdila. Zdá se však, že ta dvojice zezdola se nemýlila.

Slyšela vozík, rachotící nahoru po schodech. Narovnala se, aby si vzala teploměr a polaroid. Chtěla si vyfotografovat tělo, než jím pohne. K policejním snímkům vytvoří druhý soubor vlastních fotografií skvrn rozstříknuté krve, zranění, polohy zbraně přesně u pravé ruky oběti. Když Molly rodině sdělovala, co se stalo, musela se zeptat, zda byla oběť pravák nebo levák. Poslední, co by potřebovali, by byl uzavřený případ sebevraždy, kdy by žena levák třímala smrtící zbraň v pravé.

Molly stála u hlavních dveří a kontrolovala si snímky, když najednou zaslechla, jak na parkovišti zaskřípěly pneumatiky. Zaječela siréna. Najednou všichni pobíhali sem tam a pokřikovali. Mort poskakoval u dveří jako stíhačka před startem.

„Butlere!“ zaječel do pokoje. „Dostal to policista!“

Rhett okamžitě ztratil zájem o koupelnu.

„Kde?“

Mort sotva dokázal klidně stát. „Na Kingshighway, směrem jižně k Oaklandu. Postřelili Myerse, a jeho vlastní zatracenou bouchačkou!“

Rhett téměř tančil netrpělivostí. „Kruci! To je kousek odsud!“

Najednou už sebevraždu neposuzovali jen z právního, ale především lékařského hlediska. Zvažovali úsilí, věnované mladé ženě, která se ani nenamáhala zachovat si vlastní život, a známým policistou, který bojoval o záchranu svého. Dokonce i Molly by se mu nejraději rozeběhla na pomoc.

„Molly?“ obrátil se k ní Rhett, který už byl jednou nohou venku.

„Nechte mi tu toho začínajícího mladíka!“ zavolala na něj. Rhett s Mortem už pádili pryč.

Lidé, kteří přijeli pro tělo, rozkládali plachtu, na niž položí oběť, aby k ní měla Molly lepší přístup. Molly vytáhla teploměr a dala se do měření teploty.

Policista, červenolící mladíček jménem Roscoe, zapnul vysílačku, aby mohli sledovat vývoj situace.

Technik z laboratoře, který nyní už jen čekal, až Molly skončí, aby mohl odnést zbraň, stál vedle policejního začátečníka.

Molly skončila s měřením teploty, udělala ještě pár dalších snímků a naslouchala přitom nervóznímu brebentění Roscoevy vysílačky. Těm, kdo přijeli pro oběť, pomohla přesunout tělo z koupelny na plachtu. Mohla tak ještě prohlédnout zadní část těla, zda tam na ni nečeká nějaké překvapení, i když v duchu sledovala vozidla a helikoptéry postranními ulicemi města. Popsala zranění, jeho dopad, zaznamenala léky, které tu ležely, a malý pytlíček bílého prášku, který našel technik a o němž si Molly nemyslela, že by to doopravdy byl práškový cukr. A modlila se v duchu za muže, který její modlitby potřeboval, protože její pacientka už své štěstí zkusila, a prohrála. Pak sebrala léky, aby si je odnesla do laboratoře. Krátce jí blesklo hlavou, že musí zjistit, co to je, ta modrá kapsle, kterou začíná vidět všude, dokonce i když se teď dívala do zasmušilých očí mužů, kteří naslouchali vysílačce.

Její pozornost patřila sebevražedkyni Mary Margaret Ryanové. Policista Bili Myers měl její starostlivou úzkost.

A potom to všechno skončilo.

„Jcžíšikriste!“ vyjekl z vysílačky zděšený hlas, který tak překročil všechna pravidla. „Oni ho prostě vyhodili ven!“

Činnost v místnosti okamžitě ustala. Oči všech se obrátily k vysílačce. Všichni čekali, i když jim ten tón pověděl vše.

„Pronásledování pokračuje na jih po Kingshighway Je to hnědý starý model Olds, missourská poznávací značka D

jako David, I jako Ivan, V jako Viktor, E jako Edgar, R jako

Robert. South Kingshighway 1100 je odříznuta. Náčelník ve službě se žádá, aby se dostavil na místo činu, jedenáct třicet osm.“

Žádná žádost o ambulanci.

„Pojďme ji přenést,“ navrhla Molly týmu, protože je všechny potřebovali někde jinde. „Zavolám Winnie a oznámím jí to.“

A pak se musí dostat na Kingshighway. Nikdo z nich nechtěl, aby tam Myers ležel příliš dlouho, to bylo to poslední, co by si přáli.

„Věděla jste, paní Ryanová, že Mary Margaret u sebe měla předpis na Prozac?“ ptala se Molly o tři hodiny později.

Paní Mary Jane Ryanová se choulila v koutku modře a hnědě kostkované pohovky, rukama svírala v klíně krabičku papírových kapesníčků, jako by ji mohla zachránit před totálním pádem do bolesti. Drobná žena se starýma očima ve tváři sotva středního věku, zírala na motýlky na víku krabice asi tak, jak Molly pozorovala hory v Geneově ordinaci.

„Stres,“ odpověděla matka Mary Margaret Ryanové šeptem. „Žila v nesmírném… stresu. Měla nějaký velký případ. Nemohla by… ona…“

Mohla. Udělala to.

Molly se soustředila na otázky v dotazníku, zčásti už vyplněném. Vlastní slova jí připadala chladná, sterilní. Ruce

se jí chvěly téměř stejně silně jako paní Ryanové. Dobře že to ta žena neviděla.

Molly byla v myšlenkách stále ještě u Myerse. Odvedla svou práci, stejně jako u Mary Margaret Ryanové, ale rychleji. Tišeji. Obklopoval ji tucet hlídkových vozů s blikajícími světly a několik aut novinářů, strkajících se s rozzlobenými policisty.

Alespoň nemusela sdělovat tu zprávu Billově manželce.

Na to tu byli přinejmenším tři kaplani a tucet vyšších důstojníků. Doprovodila policistovo tělo do malé chladné márnice, předala ho službě a zachmuřené Winnie a potom se prodrala zpravodajskými týmy, aby si pohovořila s matkou Mary Margaret Ryanové. Policejní síly byly v pohotovosti, pátraly po hnědém Oldsu, který ujel někam z města.

Molly měla spoustu práce, v pět se musela vrátit do nemocnice na další směnu. Musela zjistit, zda chytili toho patnáctiletého kluka, který střelil Myerse jeho vlastní zbraní do hlavy a potom ho při stokilometrové rychlosti vyhodil na rušnou ulici.

Byla by udělala cokoliv, jen aby nemusela oznámit této smutné drobné paní, že její chytrá a ambiciózní mladá dcera byla natolik sobecká, že jí bylo úplně jedno, co to udělá s její matkou, když si strčí hlaveň zbraně do úst a stiskne spoušť.

„Napadá vás nějaký důvod, proč by si Mary Margaret chtěla vzít život, paní Ryanová?“ ptala se. Její hlas nezněl o moc jistěji než hlas ženy, kterou zpovídala.

„Peg,“ pronesla žena. Pozvedla hlavu a oči jí na okamžik ožily. „Jmenuje se Peg.“

„Peg. Ano, madam.“

Pokoj byl plný fotografií. Manželé Ryanovi, plaše vyhlížející pár, který někdo zachytil při úsměvu do fotoaparátu, jako by šlo o nějaký trik. Děti. Možná pět. To, jak rostly a vyvíjely se, bylo zachyceno v barvě na stěně obývacího pokoje.

Jeden snímek upoutal Mollyinu pozornost, byla to momentka z oslavy na závěr tábora. Krátký sestřih a pohled, který hlásal: Já dokážu, co budu chtít! Hezké dítě na prázdninách. Známá póza. Molly měla přesně stejný snímek v uniformě vojenské ošetřovatelky.

Fotografie tohoto syna v modernějším oblečení nebo s dospělejšíma očima chyběly. Vypadalo to, že paní Ryanová už kdysi dostala špatné zprávy.

„Ne moje Peg,“ žadonila paní Ryanová, jako by Molly mohla zvrátit události. Změnit názor. „Prosím vás, ne moje Peg!“

„Chcete někoho zavolat, než budeme pokračovat?“

optala se Molly znovu.

Paní Ryanová se narovnala. Pozdvihla hranatou, buclatou ruku, aby si odhrnula prošedivělé vlasy z čela.

„Ne.“ Hlas měla nyní až příliš slabý a Molly si přála, aby mohla zmizet. „Měla potíže. Nemáme je snad všichni? Ale tohle by neudělala. Tohle by mně neudělala.“

Molly se chtělo zakřičet. Chtělo se jí hodit něčím těžkým, jen aby slyšela, jak se to rozbíjí. Zdál se to být takový dobrý nápad, když se rozhodla vzít tu práci. Byla v ní dobrá. Měla ráda lidi. Potřebovala ty hodiny a peníze navíc.

Jak tak seděla na dobře udržované pohovce vedle téhle dobře udržované ženy, začala se vážně zaobírat myšlenkou, že se postaví hned za toho mladíka z motelové údržby do fronty na místo u McDonalda.

Nakonec dorazila sestra Peg Ryanové. Připustila, že Peg opravdu brala Prozac a že u té nové právnické firmy pracovala ve velkém stresu. Zkoušela vyřešit nějaký obrovský případ. Pořád ještě bydlela u rodičů ve Shrewsbury. Společenský život, který by stál za zmínku, nevedla, protože pracovala na budování právnické kariéry.

Už na střední škole a potom na univerzitě trpívala záchvaty deprese, ale vždy je překonala.

Peg ne, řekla její sestra, přesně jako to prohlásila její matka. Držela přitom matčiny chvějící se ruce. Kulatou tvář samá piha ztrhanou a nevěřící. Peg ne.

Avšak Molly zaslechla v jejich hlasech stejnou odmlku.

Jako by slova Peg ne byla spíš modlitbou než protestem.

Nakonec požádala o jméno právnické firmy, u níž Peg

pracovala, protože tam trávila většinu svého času. A pak odešla z toho stísněného malého domu, protože to, co potřebovala ze všeho nejvíc, když se tak dívala na ty dvě ženy čelící společně pravdě, to byla sklenička.

Ke skleničce se ale nedostala. Nedostala se ani ke zdřímnutí, ani si nedopřála volno. Namísto toho usoudila, že den se už nemůže vyvíjet hůř, a tak se rozhodla zajít do právnických kanceláří firmy Marsdale, Beacon, Fletcher a Richards. Pořád jí ještě zbývalo pár nezodpovězených otázek, pokud šlo o psychosociální minulost Mary Margaret Ryanové. Nebo neúplně zodpovězených. A Molly musela dokončit papírování hned, protože ji čekal večer na pohotovosti a následující dopoledne pak pitvy.

Tedy alespoň si to tak vysvětlovala.

Věřila také v to, že je lepší vyřídit nepříjemné věci, jako zubaře nebo rozvod, co nejdřív. K zubaři chodila jednou za rok a rozvod absolvovala dvakrát. Vždy to byla prevence, která zabránila rozkladu a chorobě.

Marsdale a spol. sídlili ve dvacátém poschodí v One Metropolitan Plaza ve středu města. Byla to příhodná budova pro impozantní právní firmu. Byla nová, moderní, s postmoderní měděnou střechou a mramorovým průčelím pro platící zákazníky. Hospodářský soud pro bankrotáře se pak nacházel v šestém poschodí, pro ty neplatící. Vstupní hala sahala až do druhého patra a zdobily ji nástěnné malby

města St. Louis, vyvedené ve stylu Thomase Hart Bentona.

Byl tu i jeden z nejvybranějších restaurantů ve městě, Kemolls, do něhož se vstupovalo z haly a kde se konaly příležitostné obchodní obědy. A samozřejmě spousta červeného mramoru, který by stačil i na novou katedrálu.

Na Molly to dojem neudělalo. Měla špatnou náladu, ale tak na ni působila návštěva jakékoli právnické firmy.

Obzvlášť když si spočítala, že ta, s níž měla co do činění, si mohla nechat dovážet mramor, aby učinila patřičný dojem na klientelu, která do ní strkala peníze.

Dorazila k informační tabuli a zjistila, že je řízena počítačem. Zmáčkněte ty správné knoflíky a dostane se vám správných odpovědí. Takovéhle vynálezy Molly nenáviděla skoro stejně jako právníky.

Ne. Tlačítka nenáviděla. A právníci ji ponižovali.

Kdykoli jen pomyslela na to, že se bude muset zase s jedním z nich setkat, vybavilo se jí, jak seděla na lavici pro svědky, a snažila se najít slova, která by výstižně popsala tu noc, kdy zemřela paní Wiedemanová. Pamatovala si, že ať zvolila jakákoli slova, žalobce je vždycky převrátil, pak to vypadalo, že je právě tak pitomá, jak o ní tvrdil spis soudní žaloby.

Stála před černou deskou a snažila se stisknout to správné tlačítko, když začalo bzučet její pípátko. Čím dál tím lépe. Příště se objeví rovnou novinářský výsadek.

Volali ji z úřadu koronera, a tak se Molly rozhodla raději přihlásit, než vkročí do jámy lvové. Třeba jí řeknou, aby se vrátila. Aby zapomněla na celý ten rozhovor. Aby si oddychla, protože někdo jiný nakonec ten dopis na rozloučenou našel a případ se bude moci uzavřít a uložit ad acta.

Takové štěstí však neměla.

„Jsou tu dva detektivové, kteří by si s vámi rádi promluvili,“ oznámil jí vedoucí koroner.

„Rhett, a kdo je ten druhý?“ zeptala se Molly a sledovala, jak kolem informační tabule proplouvá houf vybraně oblečených manažerů s dokonalými kravatami a aktovkami z jemné kůže a bez problémů zlehka mačká knoflíky, jako by to byla dětská hra.

„Tihle nejsou z vražd,“ řekl. Bývalý expert na trhaviny a žhářství Kevin McCaully byl mazaný chlapík, který měl neuvěřitelný talent, jak odvést svou práci a nepřimotat se přitom Winnie do cesty. „Je to tajná služba. Něco kvůli Pearl Johnsonové.“

Molly se opřela o hladkou stěnu a třela si čelo. Uvnitř budovy bylo takové chladno a ticho, jako by peníze byly něco, co by se mělo uctívat jako dvanáct apoštolů. Zřejmě ale to ticho nepomáhalo proti bolesti hlavy, která začínala sílit.

Skvělé! Nejdřív právník a teď bude následovat hon na čarodějnice! Anebo, bude-li se ovšem cítit tak šíleně

odvážná, by to mohla zkusit v obráceném pořadí. Souviselo to se skutečností, že se jí líbil místní interiér víc než ten ve městě.

„Tady budu hotová za chvilku,“ sdělila koronerovi.

„Ale dneska večer mám službu v nemocnici Grace. Můžu si s nimi promluvit tady, anebo se se mnou mohou sejít zítra ráno v márnici. Musím být přítomna u dvou pitev. Víte přesně, o co se zajímají?“

„Ne. Můj vnitřní hlas mi napovídá, že jste převrátila pár kamenů, když jste se zmínila o tom chlápkovi Petersonovi.

A oni teď sbírají to, co zpod nich vylezlo. Vy jste u toho právníka právě teď?“

„Právě teď. Chci zjistit, jestli nebyla ve větší depresi, než připouští její matka.“

„No to je teda radost! Z laboratoře se ptali na ten modrý prášek, který jste našla.“

Vybavila si zavalenou desku stolu a sáček, který poslala k analýze. „Jo,“ pronesla. „Bylo to v té malé krabičce od aspirinu spolu s benadrylem a darvonem. Neonově modré prášky. Někde jsem je viděla, ale nevím, co to je.“

„Oni taky ne. Chtěli jen vědět, jestli u toho nebyla krabička nebo tak něco.“

„To bych ji poslala. Stejně jako prozac a antikoncepční pilulky. Nemám pravdu?“

Kevin se zachechtal. „Přesně tohle jsem jim řekl. Mol, je mi líto, že se na vás lepí takové komplikované případy. Já měl takové taky, ty první dva. Samý malér, oba dva.“

Molly se neubránila úsměvu. „Jo, vy jste dostal tu ohnivou tetáž a na mě zbyly jen otazníky. Teď mě nechte, ať můžu tohle dokončit. Ráda bych se pak pustila do skutečně zábavné činnosti, jako je třeba Myersův případ. Už chytili toho kluka?“

„Chytili ho.“

„A vymlátili z něj duši?“

„Spadl jim ze schodů. Dvakrát.“

„To ráda slyším. Nashle později.“

„Ehm, Molly.“ Nastala drobná odmlka. Molly si dovedla živě představit, jak Kevin upírá pohled na plakát zachycující Havajské ostrovy, který si pověsil do kanceláře.

McCaully, kostnatý zrzek s vousem mohutnějším než kštice, patřil mezi čtyři vážné uchazeče o titul Železný muž v USA.

„Hele, buďte opatrná, pokud jde o radnici.“

Molly rozhodně neměla náladu něco podobného poslouchat. „Fajn, Kevine, budu.“

Být opatrná, ale jak? přemítala. Neříkat příliš mnoho?

Neříkat vůbec nic? Nemluvit dokonce ani s policisty bez přítomnosti právníka? No, možná sežene někoho nahoře, koho by si mohla vzít s sebou.

Nahoře. Tak dobře. Odvrátila se od řady telefonů a vydala se za svým původním posláním v ještě horší náladě.

Když ve dvacátém poschodí vystupovala z výtahu do ticha šedých koberců a tlumených světel, téměř perverzně se těšila na to, jak trochu otřese světem kanceláří Marsdale, Beacon, Fletcher a Richards. Zároveň však uvažovala, zda novinky, které jim nese, vůbec někoho vyvedou z míry.

„Přejete si, prosím?“ otázala se jí žena na recepci zpoza tmavého stolu. Měla plavější vlasy, byla oblejší a upravenější než Molly. Měla ale zuby jako kůň připravující se na závody v Derby.

„Jak mi bylo sděleno, pracovala tady Mary Margaret Ryanová,“ odpověděla jí co nejprofesionálněji. Cítila se v těch svých kalhotách a saku jako čistič koberců, když ji obklopoval interiér, hýčkající obvykle vyšší vrstvy.

„Slečna Ryanová tu dnes není,“ oznámila jí blondýnka nevzrušeně. „Mohl by vám pomoci někdo jiný?“

„Jeden ze společníků firmy, prosím. Jde o slečnu Ryanovou.“

Žena se zamračila. Snažila se neztratit rovnováhu, a jako by se ode všeho distancovala. „Smím se zeptat, v jakém ohledu?“

Molly se neoháněla svým odznakem, pokud to nebylo nutné. Když to udělal policista, mohlo jít o cokoli. U

koronerů šlo vždy jen o jedno.

„Pracuje jmenovitě s některým z partnerů?“ vyptávala se Molly dál recepční. „Potřebuju jen několik minut.“

Blondýna si ji zkoumavě prohlížela, jako by se pokoušela zjistit, k jakému živočišnému druhu Molly přináleží. Molly si povzdychla a zalovila v kabelce. Pět minut nato ji zděšená recepční vedla chodbou vyzdobenou obrazy s loveckými výjevy a elegantními obleky od Brooks Brothers do rohové kanceláře s výhledem na řeku. Nebyla však zdaleka tak otřesena jako Molly, když muž v kanceláři vzhlédl od telefonu, aby zjistil, kdo to k němu přichází.

„Ale kruci!“ zahučela Molly.

Jeho úsměv zářil jako dvousetwattová žárovka. Oslnil jím Molly jako reflektorem z policejní helikoptéry. „No ne, no ne, no ne!“ zahlaholil na pozdrav a vysunul se zpoza lesklého dubového stolu. „Jestli tohle není svatá Molly z Bitevního pole!“

Sto osmdesát šest centimetrů, vysoký, pohledný muž typu černovlasého Ira, oblečený jako z módního časopisu, což umožňovalo jen velice, velice vysoké konto. Hltavý jako barakuda a nepříliš dbalý etiky. Molly by dala všechno, co měla, jen aby našla v tom motelu místo Mary Margaret Ryanové jeho. Muž, kvůli kterému by byla ochotná pořád ještě vynaložit velké peníze, jen aby ho viděla mrtvého. A to tím nejpříšernějším způsobem, jaký si dovede představit. A že přemýšlela o všech.

Muž, který strávil čtrnáct dní tím, že se na ni přesně takhle usmíval, když seděla na lavici pro svědky. Před třinácti měsíci, dvěma týdny a pěti dny. Muž, který ji

připravil o poslední idealistické představy a prodal je na volném trhu.

„Frank Patterson,“ vypravila ze sebe Molly, nevšímala si jeho úsměvu, stejně jako podávané ruky, ani úlisného šarmu. „Koho jste musel zabít a pozřít, abyste se dostal až sem?“

Pátá kapitola

Zasmál se. Molly to ani v nejmenším nepřekvapilo. O

Frankovi Pattersonovi mohla prohlásit jedno, nikdy se neomlouval. Za to, že vypátral rodinu paní Wiedemanové, ani za to, že vedl soudní při proti Molly, kterou obvinil z něčeho, co nespáchala. A už vůbec ne za to, že se postaral, aby Molly zaplatila mnohem víc, než činil její spravedlivý díl.

Což mělo jen ukázat, že všechny ty vtipy o právnících byly správné. Nemocnici Metro Health Center najednou bylo nepříjemné nadále se spoléhat na zaměstnance, kteří otevřeně svědčili proti této instituci u soudu. A tak systematicky předváděli svá byrokratická kouzla, dokud se jim nepodařilo vystrnadit Molly z výplatní listiny Tím skončila její první skutečná naděje na získání slušných peněz a zabezpečení. Pattersonovi se na druhé straně podle všeho podařilo dostat se skokem na výhodnější místo v potravinovém řetězci, jako lososovi během doby tření.

Frankova poslední adresa byla díra kdesi ve Fergussonu,

vmáčknutá mezi lacinou čínskou restauraci a půjčovnu videokazet.

„Jen se posaďte, posaďte se!“ vybízel ji a jeho úsměv zářil nad jejími rozpaky ještě oslnivěji. „Tyhle židle jsem koupil za peníze, co mi poslali z nemocnice Metro, víte.“

„Raději ne, díky,“ ucedila Molly „Určité by se pode mnou zhroutily.“

„A já bych kvůli tomu riskoval soudní spor?“

zažertoval, oči doširoka otevřené. „Neblázněte!“

„Pane Pattersone,“ ozvala se udýchaným šepotem žena z recepce.

„Ach, paní Burkeová a já se už nějakou dobu známe, viďte, Molly?“

„Známe, Franku!“ odsekla Molly. Její snaha chovat se profesioálně se rychle vytrácela. Kruci, jak příjemně voněl!

Vždycky voněl hezky, pouhý obláček Lagerfelda, aby tak ovlivnil soustředění svědka. „Mám takové podezření, že to z mých kostí jste si vystavěl žebřík, který vám pomohl vyšplhat se do tohoto vysokého postavení.“

Frankův smích by rozplakal anděly. Ale to by dokázal i Luciferův. „Molly, vy ten případ přeceňujete! Vaše soudní vyrovnání bylo nejnižší ze všech. Použil jsem mnohem bytelnější kosti, než jsou ty vaše.“

„Byl byste překvapený, jak tuhé jsou ty moje, Franku.“

„Pane Pattersone,“ zkusila to recepční znovu, pořád ještě se opírala o dveře, jako by jen díky jim stála zpříma.

Frank ji konečně zaznamenal. Blýskl po ní úsměvem.

Nebylo to to zazubení á la barakuda, uvědomila si Molly, nebo spíše připustila. Byl to úsměv piráta, takový, jakým Errol Flynn vždycky dobýval Olivii de Havilland, složený stejným dílem z kouzla, potěšení a šibalství. Kolem očí se mu přitom objevily vějířky vrásek a zuby se mu zaleskly.

Ten úsměv přinutil každého, aby mu úsměv vrátil a přidal se k jeho radosti. Dokonce i Molly.

Recepční zjevně nebyla o nic imunnější než kdokoli jiný. Usmála se. Nebyl to tak zářivý úsměv, jaký by byl předtím, než zjistila, proč tu Molly je, tím si koronerka byla jistá. Ale pod žárem Pattersonova šarmu viditelně roztála.

„Ještě něco, Brittany?“ otázal se Patterson.

Brittany. Samozřejmě. Její jméno pochopitelně nemohlo znít Selma.

„Radši mu to řeknu já,“ navrhla Molly ženě a obrátila se k ní. Ne že by na ni chtěla udělat nějaký dojem, ale prostě proto, že musela nabýt znovu rovnováhu, než bude opět čelit Frankovi.

Brittany se po ní podívala, jako by sama Molly zavraždila Peg Ryanovou. Pak rychle přikývla a odběhla.

„Nic mi neříkejte,“ ozval se Frank. „Vy jste mě zažalovala!“

Molly se zhluboka nadechla, aby potlačila vztek, a soustředila se na záležitost, kvůli které přišla. „Bohužel ne, i když je to velmi lákavá představa.“

Znovu se zasmál. „Mol, já za to nemůžu, že jste měla špatného právníka. Nikdy neměl připustit, aby mi prošlo to, co jsem udělal.“

„Děkuju vám. Tuhle omluvu si uchovám jako vzácný poklad po celý zbytek života. Ale kvůli tomu tu nejsem.“

Molly chvilku uvažovala nad tím, že by si asi měla promluvit s někým jiným. S kýmkoli jiným. Proboha, když na to přijde, tak i s Brittany. Frank Patterson ji rozzuří tak snadno, že propase nejdůležitější okamžik tohoto rozhovoru.

Totiž jeho první reakci na tu zprávu. Ta je vždycky nejdůležitější. A nejpravdivější. Překvapilo vás, že váš manžel zemřel? Nebo pociťujete úlevu či zklamání? Věděla jste, že teta Martha má v úmyslu spolykat všechny tyhle prášky? Stačí hodina a právník a pravda obvykle zmizí.

Sebevraždy se proměnily v nešťastné náhody a při vraždě se zase začalo mluvit o alibi. První kontakt s oficiálním představitelem zákona ale většinou pravdu ukázal.

„Jde o Mary Margaret Ryanovou,“ začala Molly a pátravě se na něj zahleděla.

Zareagoval ale tím, že jí nabídl křeslo a sám se vrátil na své místo. „Vida, to je právník, kterého byste měla mít, když už nemůžete mít mě. Najměte si Peg, aby za vás zažalovala ten laciný špitál, kterému jste nestála za to, aby vás bránil. Rozseká je tak, že budou litovat, že raději nefungovali jako vrakoviště aut.“

Molly se usadila do křesla a nespouštěla z něj oči.

„Proto jsem sem nepřišla.“

Instinktivně ztišila hlas do tónu špatné-zprávy-a-katastrofy. Hluboký, uklidňující, nehrozící.

Frank zpozorněl. „Co se děje? S Peg potíže mít nebudete. Ani nemůžete. Je téměř stejně dobrý právník jako já.“

Molly znovu sáhla do kabelky, aby vytáhla průkaz.

„Franku, jsem tu oficiálně, abych si promluvila s někým, kdo se slečnou Ryanovou pracoval. Je mi líto, ale je mrtvá.“

Frank chvilku jen bez hnutí seděl. Molly nečekala.

Rozevřela průkaz a ukázala mu ho.

„Nyní jsem tu jako zástupce úřadu soudního lékaře,“

sdělila mu.

Díval se na průkaz a pořád ještě nereagoval. Poněkud nealtruistický instinkt Molly napovídal, aby ho zranila ještě víc, za to, co všechno jí provedl. Vysyp to na něj a hezky ho v tom chvilku podus! Jen jako splátku za ty žaludeční vředy ze stresu a za to shánění místa.

Nedokázala to. Ať už se stalo cokoli, tohle nebyla zbraň, kterou užívala.

„Co se stalo?“ zeptal se. Hlas měl změněný. Zastřený.

Trochu ochraptělý, tón odpovídal náhle zachmuřenému výrazu. Namísto slz zaťaté svaly. Mrtvý klid namísto prudkého hnutí. Byl to muž, který věděl, jak ovládat své reakce. Muž, který se tak musel ovládat už mnohokrát.

„Spáchala sebevraždu,“ oznámila mu Molly a pozorně sledovala jeho tvář.

Frank Patterson pevně zavřel oči.

„Vás to nepřekvapilo,“ pronesla Molly tiše, uložila průkaz do tašky a složila ruce klidně do klína. Touha vést výslech ustoupila instinktům. Soucitu. Empatii. Strachu.

Přála si, aby to vše bylo v pořádku. A přála si, aby od toho byla co nejdál.

„Ne,“ odpověděl a otevřel zase oči. „Myslím, že mě to moc nepřekvapilo. Byla na tom v poslední době opravdu dost špatně.“

Molly ani nenapadlo, aby si šla pro zápisník. „Jak špatně?“

Ze stolu vzal plnicí pero Mont Blanc se zlatým hrotem a násadkou imitující mramor, podobný tomu, jakým byla obložena dolní hala. „Právě prohrála svůj první velký případ. Byla to rána. A naše Peg nenesla prohry zrovna nejlépe. Rozbila polovinu kanceláře.“

„Udělala něco podobného už dřív?“

„Všechno strašně prožívala. Byla by došla v právu až na vrchol, kdyby se dokázala pořádně soustředit. Vždycky jsem měl podezření, že je maniodepresivní.“

„Proč?“

Zahleděl se na prázdné nebe nad Illinois, sledoval třpyt řeky, na niž teď přímo dopadalo slunce. „Když se zabývala nějakým případem, byla tak rozrušená, že se zdála o dvacet

centimetrů vyšší. Nezastavila se, byla živá, plná energie.

Skvělá. Ten případ prohrála jen proto, že zastupujeme velké společnosti a porota prostě jednou chtěla dát peníze za odškodnění nějakému drobnému podnikateli.“

„Velké společnosti?“

Frank se zase obrátil k ní a ušklíbl se trochu nesouhlasně. „Cožpak si nepamatujete, kdo zastupoval vaši nemocnici, když vás zažalovali, svatá Molly?“

Molly se narovnala. Nevzpomínala si. S právníky zastupujícími nemocnici neudržovala žádné styky do chvíle, kdy důrazně prohlásili: „Měli bychom vás snad znát?“ Jí poskytla právníka její pojišťovna.

Frank už přikyvoval s rozpřáhnutými pažemi. „Jak asi jinak by se mi povedl ten skok do jednadvacátého poschodí?

Na samotného starého pána Marsdalea jsem udělal takový dojem tím, jak jsem svému klientovi naservíroval hlavy zástupců jeho advokátní firmy na podnose. Nakonec mi nabídl místo. Byl to velmi užitečný vztah.“

Molly se obávala, že se jí udělá zle. Ocitla se ve svatyni samotného ďábla. U toho soudu ji znásilnil gang, a celý ten gang sídlí v téhle budově.

„A co slečna Ryanová?“ pokračovala ve vyptávání, snažila se držet svého problému, i když zuřila, že z téhle kanceláře neodkráčela dřív, než měla možnost se tohle dovědět.

„Byla… poměrně nová. Chytrá holka, dobré školy.

Otvírala se jí velká budoucnost jako obhájkyni. Zastupovala už skupiny Argon Pharmaceutical, Veldux Corporation a HealthSys Manufacturing.“

„U těchto firem došlo k nějakým soudním přím?“

„Vždycky jsou tu nějaké pře. U uvedených společností podnikáme celou řadu preventivních kroků. Dovedou ocenit sumy, které tím ušetří.“

„A ten případ, který právě projednávala?“

„Je to všeobecně známo. Byla jednou ze skupiny, která zastupovala Veldux. Obvinili je z dodávání údajně špatných inkubátorů.“

„Údajně.“

Opět ten úsměv. Drzý a chytrý, jako když si hraje malý chlapec. „Co znamená takový malý úsudek mezi přáteli?“

„Přesně moje slova. Na čem jste s ní pracoval vy?“

Přerovnával si vzkazy na stole. „Na Velduxu. Měla poprvé vystoupit u soudu a já jí pomáhal s přípravou. Vycházeli jsme spolu dobře. Dalo by se říct, že jsme byli spřízněné duše.“

„Kolik dní uplynulo od toho soudu?“

„Asi deset. Od té doby měla pořád víc a víc problémů.

Doufal jsem, že se z toho dostane. Ale když dneska ráno nepřišla…“

Po tváři mu přelétlo zamračení, jako když mrak zčeří klidnou vodní hladinu. Frank Patterson nebyl ten typ, který příliš dlouho dumá.

„Nesvěřila se vám ještě s něčím jiným? S nějakými vztahy, s něčím podobným?“

Frankův úsměv byl zatrpklý a vedoucí. „Bavili jsme se o precedentech, právních případech a o vedení výslechů. Peg nebyla ten typ, co by se svěřoval.“

Molly přikývla, uvažovala. „Nepila?“

Vzhlédl k ní, trochu překvapeně, trochu mrzutě. „Asi ano. Jak to snáší její rodina?“

„Ne zrovna nejlépe.“

Přikývl a narovnal se, jako by se chtěl dát nějak dohromady. „Dobrá.“

Molly neskrývala překvapení. „Dobrá?“

Ten úsměv byl ještě prchavější než předcházející zamračení. Ještě víc vědoucí. „Musím něco udělat. Půjdu je navštívit.“

To poslední, co si Molly u Franka Pattersona přála vidět, byl altruismus. „Jsou to milí lidé, Franku.“

„Tím chcete naznačit, že já ne?“

„Jen… oni neviděli v posledních týdnech to, co vy.

Rozumíte?“

Přikývl, ve výrazu měl jen náznak ironie. „Dokonce i vlci, mezi nimiž jsem vyrostl, ctí zármutek, svatá Molly.“

„Přestaňte mi tak říkat, Franku.“

„Proč? Tak o vás přemýšlím!“

„Ale já taková nejsem.“

Tím si vysloužila poslední úsměv, ten nejzářivější a zároveň nejméně sdělující úsměv, jaký měl Frank Patterson v repertoáru. „Ale jste. Jste ten nejkrásnější mučedník, kterého jsem kdy upálil na hranici.“

*

„Takže počet právníků se nám už vyšplhal na čtyři, co?“

Molly se ani nenamáhala, aby vzhlédla od dítěte, které chovala, a kývla Sashe, stojící mezi dveřmi. „Jo.“

Chlapečkovi bylo šest měsíců a vážil tři kila. O kilo víc, než když se narodil. Vypadal jako reklama na Křesťanskou pomoc dětem a pocházel ze St. Louis. Molly ho houpala a usmívala se na něj. Infuze, kterou mu náplastí připevnili k čelu, mu dodávala tekutiny, jež mu chyběly. Rukavice a plášť chránily Molly před blechami a strupy, jimiž bylo dítě pokryto. Chlapeček byl příliš vyčerpaný, než aby jí úsměv oplatil. Jen ji sledoval, oči obrovské a tiché, pusinku semknutou kolem dudlíku. Molly mu tiše zpívala, něco starého a irského, a jemu se to podle všeho líbilo.

„Víš, co tohle znamená, viď?“

Molly konečně vzhlédla. „Co?“

Sashin úsměv byl stejně zářivý jako úsměv Franka Pattersona. „Dobrý začátek. Budeš tady brzy končit?“

Molly se od děcka odvrátila a usmála se jiným úsměvem. Dwayne Peters zareagoval tím, že zpomalil v sání dudlíku o setinu vteřiny. „Ach, za chviličku. Mám teď polední přestávku.“

„Na oběd máš čtvrt hodiny! Tak se odtud sakra koukej už utrhnout!“

„Jen ho odnesu nahoru do jeho pokoje a už běžím.“

Chvilku si myslela, že Sasha odešla. Pak za sebou zaslechla povzdychnutí. „Všechny je adoptovat nemůžeš,“

pronesla Sasha.

Molly svůj úsměv neztratila. Vždycky se usmívala, když si hrála s dětmi, ať už jim bylo cokoli. „Nechci adoptovat ani jedno z nich,“ odpověděla, i když věděla, že přes její dokonale rovné zuby právě přešla lež. „Chci si s nimi jen hrát.“

„Aha. A já zase chci, aby svět řídila nějaká lidumilná organizace. Poslechni tetu Sashu, kup si kočku!“

„Kočky se neusmívají.“

„Taky kvůli nim nechodíš celé tři týdny v práci jako tělo bez duše při pomyšlení, že je jejich rodiče, kteří je jen týrají, dostanou zase zpátky. Mělas dvě příležitosti pořídit si vlastní dítě. Proč jsi jich nevyužila?“

„Já jich využila,“ odpověděla Molly a nadále hleděla do tázavých očí drobného mláděte na svém klíně. „Nepovedlo se to.“

U dveří bylo ticho. Sasha se neomluvila a Molly to od ní ani neočekávala. Proto jí pověděla pravdu. Nebo alespoň část pravdy. Nikdo nemusel vědět o těch čtyřech návštěvách v nemocnici, z nichž každá byla zoufalejší než ta předchozí, až na poslední bojovala s nevyhnutelným modlitbami, křikem a odmítáním. Nikdo nemusel vědět, jak skvěle to všechno začalo a jak mizerně to skončilo. Nářkem, jak už to bývá. V jejím případě laparoskopií.

„Ženy, které byly vystaveny působení látky Agent Orange, by se neměly pokoušet mít děti,“ řekla Molly, jako by poučovala toho malého človíčka, kterého držela v rukou.

„Měly by si jen hrát s dětmi těch druhých.“

„To je mi líto,“ ozvala se Sasha, což Molly ohromilo.

Otočila se k ní. „Ty děti nenávidíš. Proč by ti to mělo být líto?“

Sasha nedopustila, aby se jí v ledově modrých očích cokoliv objevilo. „Protože ty je máš ráda. Dávám ti ještě pět minut. A pak ti poskytnu možnost, aby ses cítila lépe, a přidělím ti dalšího pacienta.“

*

Sasha byla stejně spolehlivá jako její slova. Když Molly sešla dolů, aby se postarala o pacienty, které měla před polední přestávkou, zjistila, že navíc zdědila ještě čtrnáctiletého Elvina „Kotletu“ Marshalla, kterého přivezla

jeho matka poté, co ho našla potlučeného a samá modřina v jeho pokoji. Kotletova matka byla rozzuřená, vyděšená a nejistá. Kotleta se strašlivě styděl. A byl také vzdorovitý.

Jediný pohled do nemocničního pokoje Molly stačil, aby věděla, co se děje. Nechápala jen, že v jejím věku, v této době a ve čtvrti, ve které Kotleta s matkou bydleli, nepochopila ta žena hned, o co jde.

Takže jako první požádala matku, aby se posadila venku, zatímco bude vyšetřovat vyhublého, šlachovitého, vystrašeného chlapce. Místo toho ale vytáhla matný plastikový pytel s logem nemocnice.

„No tak, Kotleto,“ oslovila chlapce tiše. Žádné předsudky, nadřazenost, rozkazování. „Pravidla jsou následující. Co si děláš na ulici, to je tvoje záležitost. I když kdybys byl doopravdy muž, tak bys mamince pověděl, co se děje.“ Nečekala na pohled, rozpačité zavrtění jí stačilo.

Namísto toho ukázala na jeho oblečení, všechno modré, od košile po džíny a čapku, ponožky, boty a pásku přes čelo.

„Tady máme nebarevnou zónu. Svlékni si šaty, abych tě mohla prohlédnout, aby měla maminka klid, a potřebuju, aby tvoje barvy zůstaly tady, aby na chodbě nedošlo k nějaké nehodě. Kdyby došlo, mohla by být postřelená tvoje maminka, a já si nemyslím, že bys to chtěl.“

„Svý barvy nesundám kvůli nikomu na světě!“ trval mladík na svém. I přes přinejmenším tři zlomená žebra se snažil vypadat hrozivě.

Stejně tak mohl být nebezpečný. Právě prodělal obřad zasvěcení. Molly si jen nebyla jistá, do jakého gangu. Byly jich desítky, které byly propojeny s Crips, jejichž barvy nosil. Všichni používali jako zasvěcovací obřad „Výpad,“

jak tomu říkali. Celý gang se vrhl na nového příslušníka a mlátil do něj, dokud se udržel na nohou. Potom se všichni objímali a radovali, jako by právě dokončili velký úkol.

Děti, které tím prošly, tvrdily, že pak mají pocit sounáležitosti. Jeden příslušník klanu dokonce vykládal, že rodiče bijí své děti, když je milují, a stejně se choval gang.

Byli to skauti dysfunkčních životů. „Proto tu mám ten pytel,“ řekla Molly, jako by přeslechla jeho protesty.

„Necháš si všechno u sebe, stejně jako to děláš ve škole.

Prostě barvy jen neukážeš, aby se tím něco zase neodstartovalo.“

„Vy rozbíjíte moji rodinu,“ odsekl jí a snažil se ze všech sil být hrubý. Molly zahlédla v těch starých očích zbylou jiskérku dětskosti a napadlo ji, jak dlouho tam tak asi vydrží.

„Nemám jediný důvod ubližovat tobě, ani tvé rodině. Já patřím k těm, co pomáhají, když máte problémy. Pokud respektujete moje hřiště. To je neutrální půda, hochu. Jestli se ti to nezamlouvá, tak půjdu ven a povím tvé mámě, že se o tebe nemůžu postarat. A povím jí taky proč.“

Mohlo by to být jiné, kdyby každý rváč z gangu na ulici neznal pravidla v nemocnici Grace. Kdyby je každý z nich dříve či později nějak nepotřeboval. Chytrý a vědoucí ředitel

nemocnice vyjednal s gangy pravidla, s nimiž mohl každý souhlasit. Neznamenalo to, že to bylo bez rizika. Znamenalo to, že zde panovalo příměří. Zatím měli od června na chodbách sotva pět či šest incidentů. Nebylo to špatné, vzalo-li se v úvahu, co se děje venku v ulicích a to, že se tady uzavíraly dohody s gangstery, kterým bylo kolem čtrnácti.

„Chceš, abych ti pomohla?“ ptala se Molly hlasem, v němž nezněla ani stopa nějaké výzvy.

Kotleta dokázal slézt z vozíku. Molly napadlo, že ma možná u sebe zbraň, pak položila vak na vozík. „Brzy jsem zpátky, jo?“

Některého ze starších členů gangu by nikdy nenechala samotného. Ne, dokud nebyl nahý, dokud si nebyla jistá, že už neskrývá žádné překvapení. Ne když ho mohli honit jeho nepřátelé, aby dokončili svůj úkol.

I tak ale pocítila, jak jí z ramen spadá tíže teprve tehdy, když se ocitla venku na chodbičce mezi ordinacemi, pohromadě s ostatními.

„Ahoj, Molly!“ zavolal na ni Lance Frost ze sesterny, kde si pohrával s novým stetoskopem. „Potřebuju propustit jedničku a šestku.“ Předal karty zřízenci, který s nimi došel k Molly.

„Slyšel jsem, že poslední úplný stav právníků jsou teď čtyři,“ prohodil zřízenec. „Víte, co to znamená, ne?“

Lance se ani neobtěžoval, aby pozdvihl hlavu. „Člověk by řekl, že můj rozvodový právník bude mít tolik slušnosti, aby se k tomu seznamu připojil. Obzvlášť když se vezme v úvahu, s čím nechal odejít mou ženu!“

„Složili jsme se mu na honorář, aby to udělal,“

poznamenala jedna ze sester, Betty Wheatonová, když ho míjela.

„To už mne taky napadlo.“

„Já si teď vyberu svých patnáct minut pauzy,“ obrátila se Sasha k Molly. „Vezmeš to za mě?“

Molly přikývla, prohlížela si karty, které držela v ruce.

Vybavovala si znovu, kdo patří ke kterému číslu pokoje.

„Hned, jakmile pošlu tyhle dva domů a podívám se na Marii, Matku boží…“

Popadla předpis z horních desek a zamávala jím na Lancea. „Co má kruci být tohle?“

Když nedostala odpověď, došla k němu až tak blízko, jak jí jeho pach dovolil, a pronikavě se na něj zahleděla.

„O co jde?“ ptal se Lance, pořád ještě nezvedl oči.

„Betty, poznáváš tenhle předpis?“ zeptala se Molly, i když odpověď už znala.

Velice kulatá, velice tmavá a velice rychlá Betty odložila náklad infuzí, aby si mohla posunout brýle, a podívala se na předpis.

„No ne, Molly, nevím, co to je. O takovém léku jsem v životě neslyšela.“

„Já taky ne,“ přikývla Molly, podezření v ní vzrůstalo.

Jediný důvod, proč by se Lance obtěžoval byť i jen naučit vyslovit název nového léku, byl ten, že by se za ním zastavil nějaký distributor a vnutil mu jej. To jediné, co si ovšem distributor obvykle nechal pro sebe, bylo, že tento objevný, dokonalý, po všech stránkách bezpečný lék vyjde, rozpočítáno na jednu pilulku, asi tak na tři dolary. A doktoři, kteří se jen tetelili před záplavou letáků, lichotek a reklamních dárků, se na cenu obvykle zapomněli zeptat.

„Tahle stará dáma brala stejné léky patnáct let,“ řekla Molly Lanceovi. „Co se stalo tak převratného, že je nutné je nahradit něčím novým?“

„Musela přijít na pohotovost,“ nabídl Lance lakonické vysvětlení.

„Na pohotovost musela přijít, protože se cítila osamělá.

Přesně takhle to dělá každý měsíc. To přece všichni víme!“

Betty se usmívala jako kočka na klec s kanárky „Co myslíš, že to znamená, zvlášť když se tu nedávno zastavil ten prodejce léčiv od Parkera a věnoval našemu doktorovi ten krásný, lesklý nový stetoskop?“

„Myslím, že ten lék není od Parkera,“ mínila Molly.

„Má delší životnost než ty nejnovější léky proti dusnosti,“ hájil se Lance.

„Taky stojí osmkrát víc než ostatní,“ utřela ho Molly.

Lance zvedl oči, které byly vtělená nevinnost. „Copak nechceme, aby se té milé staré dámě dýchalo lépe?“

„Nejenže se jí nebude dýchat líp,“ odsekla mu Molly, „ale ještě dostane infarkt, až si přečte cenovku. A nebude nic jíst, protože jí nic nezbyde, až zaplatí za léky. Lancei, předepiš jí něco běžně dosažitelného!“

„To nemůžu, Molly, nebylo by to správné.“

Molly napočítala do deseti, předpis pořád ještě držela v ruce. Tohle nebylo jen nadšení pro něco novějšího a oslnivějšího. Tohle šlo hlouběji. „Takže nakonec sis našel svůj zlatý důl, nemám pravdu?“

Lance se nenamáhal s odpovědí. Jenom se usmíval a hladil svou novou hračku. Ani Molly neříkala nic. Namísto slov prostě zamířila k pokoji paní Wilnerové. Tam rychle zaškrtla kolonku, která jí umožňuje brát všeobecně přístupný lék, jenž jí vydá lékárna.

Tedy v případě, že této lékárně rovněž neplynou zisky ze štědrosti farmaceutické firmy jen z toho, že vyplní recept, který bude pacienta stát troj až šestinásobek ceny běžně dostupného léku. A pak se jí dostane diskrétní finanční podpory od této farmaceutické firmy na výraz díků. O tom ale pacienti nic nevědí, pomyslela si Molly s pohoršeným zavrtěním hlavy.

„Tommy,“ obrátila se na zřízence, „přivez mi kolečkové křeslo pro paní Wilnerovou a sežeň rodiče toho děcka na dvanáctce. Potom splaš pediatra, ať se koukne na Kotletu, než nám ten kluk zdrhne. Až propustím paní Wilnerovou, myslím, že si zasloužím požehnání Marie, Matky boží.“

Když se k ní Molly konečně dostala, Marie, Matka boží, seděla s nohama křížem na vozíku. Na sobě měla krátkou koženou minisukni a strategicky potrhané přiléhavé tričko.

Marie sem docházela, aby dala život druhému spasiteli. Ne že by byla věčně těhotná. Prostě si jen tak vyvodila, že Bůh je mnohem tajemnější, než si kdo z nich myslel. Asi tak při třetí návštěvě dospěla rovněž k závěru, že porod jako takový bude lepší přenechat zvířatům pohybujícím se volně v přírodě. Což znamenalo, že čekávala na Molly, aby jí dala vědět, že ten velký chlapík přijde s něčím vhodnějším.

Marie se zrovna nechovala jako matka toho, na jehož příchod všichni čekali. Oblékala se spíš jako královna noci než královna nebes, a ústa měla tak nevymáchaná, že personál často žasl, co to před nimi stojí za madonu. A také páchla tak, jako by se nekoupala od posledního okamžiku, kdy se jí dotkla ruka Páně.

„Marie?“

Pacientka vzhlédla. „Vy mně nevěříte.“

To bylo Mariino nejčastější obvinění. Molly soudila, že je to proto, že většina lidí by doufala, že spasitele přivede na svět někdo, kdo bude mít víc zubů, ne tak hustou hřívu a lepší hygienické návyky.

„Řekla jsem snad něco takového, Marie?“

Molly se podívala na kartu, na níž nebyl jediný záznam o návštěvě lékaře. Přesto se ale ve vzduchu vznášel chabý pach slepičí polévky, což znamenalo, že Lance zase jednou

nezapsal zprávu do karty. V deskách byl také papírek se zprávou, že doktor Stavrakos je dosažitelný na klinice.

Znamenalo to tedy, že má i tenhle případ. Gene měl opravdu rád podobné taškařice.

„Můžete být kruci zatraceně ráda, že jsem se rozhodla sem vrátit,“ zavrčela dívka a mířila na Molly prstem.

„Obzvlášť po tom zacházení, jakýho se mi od vás posledně dostalo!“

„Měli jsme rušnou noc.“

„Neměli jste zavírat Herodesa do jeskyně.“

„Po pravdě řečeno, zavřeli jsme ho tam.“

Jeskyně, to byl ve skutečnosti pokoj číslo tři. Herodes se objevoval pravidelně a hledal dítě, které měla Marie porodit.

Molly byla opravdu ráda, že se ti dva obvykle míjeli. A také proto, že Herodes se vždy dostavil ozbrojený pouze oštěpem.

„Na co tu čekám?“ otázala se naléhavě Marie a škrábala se na místech, která Molly netoužila vidět.

Usmála se. „Na archanděla Gabriela,“ oznámila jí.

„Zdržel se kvůli dopravě.“

Marie, Matka boží, se přestala škrábat. „Ach, to je dobře. Potřebuju si s ním promluvit.“

„Jasně.“

Místo kolem příjmového pultu bylo obležené jako pódium v průběhu heavymetalového koncertu. Jak se Molly

blížila, slyšela počítače a viděla hlavy tří sester, sklánějících se a zase objevujících, jak hledaly své rozpisy, a ucítila pach alkoholu, který visel ve vzduchu jako hustý jedovatý mrak.

Pivo a Mad Dog. Městští opilci. Na venkově by si alespoň zachovali tu úroveň, že by se napájeli Jackem Danielsem nebo Chivasem. Tady ve městě zůstalo u Rosie O´Grady, jakákoli whisky a jen příležitostně něco lepšího.

„Tak jaký je plán?“ obrátila se Molly na vedoucí sestru, nervózní upjatou drobnou osobu, která by se mnohem lépe hodila do administrativního oddělení. Příjem na pohotovosti, to bylo pořádné břemeno, tady se pacienti poprvé prohlíželi a stanovila se zde jejich diagnóza. Tady se od nich získávaly bez přílišného křiku a ječení první informace a určil se způsob jejich léčby. Byla to taková dopravní regulace, ovšem semafory zjevně fungovaly jako na nějaké řecké křižovatce. A v nemocnici Grace byla dopravní špička v jednom kuse.

„No, teda, ta žena tady… víte…, no… ona má…“

Molly se v rychlosti podívala nevelkým okénkem, jež je oddělovalo od nekonečného moře zraněných a nemocných.

V okruhu jedné míle tu byli lidé zhroucení na vozících anebo opírající se o vybledlé zelené stěny. Byly tu ječící děti a potácející se opilci a v rohu se vždy krčila alespoň jedna kompletní rodina, která pozorovala zbytek davu, jako by šlo o mimozemšťany.

Tentokrát se pro změnu zdálo, že nikdo z přítomných nekrvácí ani se nedusí. Takže ten, kdo přišel první, byl také první na řadě. A jako první čekala v řadě značně obézní plavovlasá bílá žena narvaná v džínsách a tílku, jejíž těstovité rysy vyjadřovaly vrcholné rozladění. Její postoj naznačoval, že ten, kdo se dostane do jejího gravitačního pole, se ocitne ve velkých trablech.

„S čím přišla tahle?“ chtěla vědět Molly a potlačovala touhu chňapnout po kartě, kterou sestra svírala, jako by šlo o pornografický spisek.

„Má nějaký nádor,“ zašeptala drobná osůbka, sklopila oči a pokrčila nos, což Molly připomnělo myš, když cítí kočku. „Tam dole.“

„Aha.“

Asi půjde o Bartholiniho cystu. Objevují se u žen v místě, kde to bolí, v oblasti vaginy. Obvykle se vyskytly po porodu a přetrvávaly ne víc než devět měsíců.

Molly ztratila trpělivost a vytrhla sestře kartu. Po pravdě řečeno se nemohla dočkat, až si přečte, jak sestra problém popsala. Koneckonců právě tato žena omdlela jako špalek, když ji přesvědčili, že člověk může chytit syfilis také v hrdle. A proč. Její pokusy nějak zjemnit popisy tělesných funkcí obvykle skončily v knize proslulých výroků.

Molly si přečetla její nejnovější zprávu a rozesmála se.

Sestra zbledla. Pacientka si povzdychla. Molly se omluvila.

„Nesměju se vám,“ obrátila se k žene, která se rozhodně neradovala z toho, že se ocitla na pohotovosti.

Vybuchla smíchy kvůli zápisu v kartě v kolonce Hlavní obtíže. Sestra tam měla popsat problém, na nějž si pacientka stěžuje. Molly byla přesvědčená, že sestra, nyní celá rudá, mínila napsat: Pacientka má otok na vagině. Namísto toho se jí povedla věta: Pacientka prohlašuje, že má obrovskou vaginu.

Molly se nemohla dočkat, až se vrátí dozadu na oddělení a ukáže tenhle zápis ostatním.

„Ty mrcho! Ty si ze mě děláš srandu?“

Nějaká žena zaječela. Pět šest lidí se dalo na útěk. Molly vzhlédla právě ve chvíli, kdy na ni černý mladík s modrou čelní páskou a stejně modrou bundou zamířil hlavní MAC-10. Příměří tedy netrvalo tak dlouho, jak by doufali. Molly klesla k zemi jako kámen a strhla s sebou dvě sestry. Právě v tu chvíli zbraň spustila.

Šestá kapitola

Neměla jsem se smát, opakovala si Molly, když dopadla na zem. Nad hlavou se jí roztříštilo plexisklo a rozlétlo se ve stovkách úlomků. Dav na chodbě se rozprchl jako děti při zvuku školního zvonění.

„Svatá Maria, milostiplná,“ skřehotala jí do ucha drobná sestra.

Molly se málem znovu rozesmála. Vrátila se a je tam vzadu, chtělo se jí sdělit té vystrašené ženě, která se stočila do klubíčka sevřenějšího než ježek. Musím ji okamžitě sehnat.

Střelec vyprázdnil zásobník do zdi nad Molly a znovu nabil. Kráčel chodbou a pokřikoval nadávky. Molly se konečně podařilo dosáhnout na poplašné tlačítko na zdi hned vedle židle. Stlačila-li je vzhůru, zavolalo to ochranku. Směr dolů znamenal, že mají utíkat jako o život a vzít si zbraně.

Stlačila je dolů. Pak trhla šňůrou mikrofonu, aby ho mohla stáhnout na zem a uvědomit lidi vzadu na oddělení, kteří

nejspíš kvůli hluku, který působili pacienti, střelbu ani neslyšeli.

„Doktor Holliday na příjem!“ hlásila do mikrofonu.

Slyšela, jak slabě zní její hlas. „Doktor Holliday.“

Byl to kód, který jim kdysi připadal roztomilý. Doktor Holliday, to znamenalo ozbrojeného gangstera. Ukliďte ženy a děti na bezpečné místo. S tolika filmy o pistolníkovi Wyattu Earpovi se zabijáci z gangů množili jako houby po dešti. Personál uvažoval o tom, že by měli vymyslet něco nového. Molly neuniklo okamžité ztichnutí ruchu vzadu na oddělení, a pak si dovedla představit ten shon ve snaze dostat pacienty co nejrychleji do bezpečí.

Útočník se pohyboval směrem ke dveřím. Molly ho slyšela. Tedy alespoň si myslela, že ho slyší. Srdce jí bušilo jako zvon, takže si nebyla jistá ničím.

Jen na kratičký okamžik ucítila pach korditu a příval starých vzpomínek. Krčila se pod oknem v chatrči v jedné vietnamské vesnici a ze všech sil se snažila podávat chirurgické nástroje při operaci, která probíhala za raketového náletu uprostřed noci. Srdce jí pádilo jako o závod, ruce se potily a dech zadrhával v hrdle, jako by se ocitla v ohni. Snažila se zůstat klidná, a přitom ji při životě udržovalo jedině štěstí.

Teď ale nebyla ve vietnamské chatrči a nepřítel nebyl vzdálený kilometr. Právě se dostal ke dveřím příjmu, kde se Molly se sestrami krčily pod ochranou psacího stolu.

Usmíval se. Byl to silný, pohledný chlapec oblečený v modré a černé barvě. Oči měl mrtvé a pistoli třímal jako hlásnou troubu. Zbraň, která na ni opět mířila.

„Tohle bude velká sranda, haha.“ Obdařil ji širokým úsměvem. A potom, dřív než Molly stačila třeba jen zavřít oči a přidat se k modlitbě sestry, strnul. Otočil se. Začal se hroutit.

Teprve tehdy zaslechla Molly dvojí výstřel z pistole a hluboký, stručný hlas.

„Policie. Stát!“

Střelec padl na podlahu jako podťatý strom. Oči měl dosud otevřené. Sestra, která se choulila vedle Molly, se pomočila. Molly do toho neměla daleko.

„Jste v pořádku?“ ozval se jí nad hlavou hlas.

Až teď si uvědomila, že oči přece jen zavřela. To bylo to jediné, co mohla udělat. A pak ještě dýchat. Už méně odpovídat. Viděla jen ty oči, mrtvé, tvrdé, chladné oči ve tváři sedmnáctiletého mladíka. Proboha, co to tahle země udělala se svými dětmi?

„Hej, dámy, jste v pořádku?“

Molly znovu otevřela oči a zjistila, že tu stojí dva muži, jeden černoch, jeden bílý. Oba stejně strozí a ovládající se jako ten chlapec, kterého zastřelili. Oba si byli tak podobní oblečením, jednáním a chováním, že Molly poznala jejich profesi, aniž by se jich na ni musela dotazovat. Všichni policajti na celém světě vypadají stejně.

„Asi ano,“ odpověděla a pokoušela se narovnat.

Pomyslela na to, že by se měla podívat na mladíka na podlaze. Vyřešil to jediný pohled na týl jeho hlavy. Policisté neváhali. A Molly si uvědomila, že je ráda. Vyhrabala se sotva do podřepu a zůstala tak. Ani jedna ze sester ji však podle všeho nehodlala následovat ani v tomto mírném výkonu.

„Paní Burkeová?“ oslovil ji černý policista, aniž změnil výraz.

Molly neskrývala překvapení.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptala se a uvědomila, že má nepřirozeně vysoký hlas. Za chvíli bude vřeštět jako astmatický holub.

Bílý policista vytáhl odznak, zatímco jeho černý kolega zasunul opět zbraň do pouzdra. „Detektivové Martin a Jones z tajné služby. Potřebujeme s vámi mluvit.“

„Jakmile se postaráme o tohle,“ doplnil ten druhý a sklonil se, aby si prohlédl chlapce, kterého právě zastřelil.

Jen co se shýbl, obklopili příjem tři muži z ochranky, ozbrojení vším od devítimilimetrových revolverů po pušky.

Jejich první reakcí bylo soustředit se na černocha sklánějícího se nad černým mladíkem. A jejich druhou, když bílý policista blýskl služebním odznakem i před nimi, s trhnutím se postavit do pozoru. Teprve pak Molly usoudila, že může ohlásit, že je vzduch čistý. Přitáhla si mikrofon znovu na klín a stiskla tlačítko.

„Billie Burkeová na příjem, prosím! Billie Burkeová!“

Billie Burkeová byla herečka, která hrála Dobrou čarodějnici ze Severu v Čaroději ze Země Oz. Tu, která zpívala „Ukažte se, ukažte, ať už jste kde jste!“

Kdo tvrdí, že krize nemůže být tvůrčí?

„Vy jste ho nějak rozzuřila nebo co?“ zeptal se detektiv z oddělení vražd.

Molly se pokoušela znovu se napít z šálku kávy, jehož hladina se vzdouvala jako bazén při zemětřesení. Krize na ni nyní dolehla s takovou silou, že nedokázala zklidnit ruce.

„Ne, leda, že by se scházel s tou dámou před příjmem,“

odpověděla a spolkla hořkou žluč, která se neustále chtěla dostat ven. Už se jí to podařilo třikrát. Neměla náladu pokoušet se o to ještě počtvrté.

Seděli vzadu ve velkém pokoji pro personál, přestavěném ze skladu prádla, kde visela nástěnka plná vzkazů a nábytek pocházel z bazaru Armády spásy.

Nechyběla mikrovlnná trouba. Na zadní stěně, tam, kde to nemohl spatřit nikdo nepovolaný, byla rukou napsaná plaketa, kterou tam zanechal jeden z prvních stálých lékařů.

Shrnul na ní program nemocnice Grace. Traumaland, hlásal nápis. Z bahna ke směšnosti.

Molly nemohla souhlasit víc. O svůj třas se dělila s nyní už známým týmem z tajné služby, s chlapíkem z oddělení vražd, kterého moc neznala, se střelci z městské policie a s

Kevinem McCaullym jako přívažkem. Ten působil čirou náhodou jako koroner v této její velké životní chvíli.

Každý z nich strávil nějakou chvíli u desky na příjmu, popřemýšlel, potřásl hlavou a pověděl pak Molly, jaké měla štěstí. Nehádala se s nimi. Uplynula už asi hodina vyplněná intenzivní činností v chodbě mezi ordinacemi, která dosud praskala ve švech. Zbytek přivolaných sil čekal, až skončí lidé ze soudní laboratoře. Policisté z tajné služby a muž z oddělení vražd seděli vzadu s Molly, která čekala, až jí začnou opět fungovat nohy.

„K jakému gangu patřil?“ chtěla vědět.

Martin vzhlédl. „Ten kluk byl pěknej mizera. Jmenoval se Mustaffa a patří k jedné z odnoží Hooverova gangu.“

Molly přikývla. Napadlo ji, jestli by k něčemu podobnému vyprovokovala Kotletu. Uvažovala, zda by tento policista zničil její křehké spojenectví s chlapcem, který měl pořád ještě v oku onu jiskru. Policisté viděli v příslušnících gangu ty, co páchali zločiny. Molly v nich pořád ještě někdy spatřovala děti, které hledají místo, kam patří, rodinu, kterou by mohli nazývat svou. Prapor, na který by mohli ukazovat s pýchou.

Chápala postoj policistů. Chápala ale i stanovisko těch dětí. Alespoň těch, které dosud nevyrostly z dětských let, které měly alespoň malou naději na přežití.

„Byla to moje chyba,“ řekla Sashe, která vešla dovnitř.

Popelavou tvář měla kamennou, aby neprozradila své city. V

rozporu se všemi pravidly nemocnic i městských ordinací se tu objevila se zapálenou cigaretou. Dýmala z ní takovou silou, že za sebou musela nechat kouřovou stopu táhnoucí se celou chodbou. To vysvětlovalo, proč ji Georgia Predergastová sledovala do pokoje rychlostí blesku.

„Tady se nekouří!“ informovala Sashu upjatým hlasem.

Georgia byla podsaditá blondýna s vlasy odbarvenými téměř doběla. Oči obkroužené modrými stíny dohlížely na administrativu. Nade vše milovala donášení lidem, kteří ji mohli povýšit, na ty, co ji povýšit nemohli.

Sasha se ani neobtěžovala se k ní obrátit. „Tohle je taky zóna, kde se nezabíjí,“ usadila ji ledově. „Ale to už dneska večer padlo. A protože jsou všichni kuřáci tady, tak si myslím, že to nikomu vadit nebude. Radši si zakouří tady, než aby museli zase zpátky ven!“

Vrhla pohled na tři policisty, kteří jen souhlasně pokrčili rameny. Detektiv z vražd dokonce vytáhl čistý formulář a s klapnutím otevřel pero. Georgia usoudila, že jí frontální útok nepomůže, a tak zatroubila ke strategickému ústupu.

Sasha se to neuráčila ani zaznamenat. Svou pozornost dělila stejnou měrou mezi Molly a cigaretu Phillip Morris.

„A teď už pádí rovnou za vrchní sestrou, aby to na tebe práskla,“ upozornila Sashu Molly.

Sasha si vychutnala poslední kousíček cigarety a pak jej rozmáčkla o misku na zvratky. „Kašlu na ni.“

Policisté se chystali dál klást otázky, ale nemělo k nim dojít. Za Sashou se ozvala jiná země.

„Haló, Černobyle! To ty ses zúčastnila té přestřelky?“

Jenom jeden člověk měl tu odvahu nazvat Sashu Černobylem. Prodíral se davem u dveří a zeširoka se usmíval na všechny v místnosti. „Jsme v televizi, ve zprávách!“ hlásil. „Samozřejmě, James se tu ukázal čirou náhodou, jen se objevily kamery Nemocnice mi teď leccos dluží za reklamu.“

„No to určitě,“ odsekla mu Sasha.

Jamese to nezastrašilo. Naopak, jeho úsměv se ještě prohloubil, předvedl dvě cenné zlaté korunky. James, malý, tmavý, plešatý a jako kulička, měl na starosti noční dozor nad lékárnou. Pyšnil se také nejlepší sbírkou reggae ve městě a ten rytmus ho, jak se zdálo, pronásledoval dlouho i po vypnutí rádia.

Nikdy se ani na chvilku nepřestal pohybovat v rytmu neviditelných bubnů.

„Máme tu trochu práci,“ upozornil ho jeden z policistů.

James se ani neobtěžoval s odpovědí. „Ach, to jste byla vy, slečno Molly!“

Stejně jako v písni „Good Golly Miss Molly“ měl James přezdívku pro každého, koho zásoboval.

„To jsem byla já, Jamesi.“

Bleskurychle přikývl. „Hrozné. Bylo to opravdu hrozné.

Nepotřebujete trochu vyztužit nervy? Je tu váš člověk James, jako vždy.“

Až na Molly to všem okamžitě došlo.

„Jsme od policie,“ informoval Jamese Martin, aby tak poskytl mužíkovi příležitost vycouvat, než pronese něco nevhodného, co by jim přidělalo další papírování.

„To je v pořádku,“ uklidnila je Molly. „Nepřechovává nic, co vy si myslíte, že přechovává. Nevadilo by ti, Jamesi, kdybys mi to připsal na účet?“

James se zasmál a zhoupl se na patách. „James se vždycky stará o zákazníky.“ S těmi slovy zalovil v kapse laboratorního pláště, vytáhl chrastící lahvičku. Molly ji zachytila v letu. Čímž mohl James přikročit ke své skutečné misi.

„Hele, Černobyle, kam chceš přihrát tu streptokinázu?“

„Do přípravny,“ zavelela a zahleděla se mu přímo na vršek hlavy, jako by byl nějakým skřítkem z Čaroděje ze Země Oz, který omylem zabloudil do Labutího jezera.

„Budu tam za minutku.“

James přikývl, vrhl ještě jeden zářivý, hodnotící úsměv na mračící se policisty a odkráčel ke dveřím. Molly ho zaslechla, jak si v chodbě zpívá: „Zabijte bílého muže“.

Bylo to dost hlasité, aby to slyšeli bílí policisté.

Martin si povzdychl a pohlédl na Sashu, která se dosud ani nepohnula. „Musíme si promluvit s paní Burkeovou.“

„Budete si muset promluvit taky se mnou,“ opáčila a pak se obrátila k Molly s něčím, co podezřele znělo jako omluva. „Tvrdil, že chce, aby se na něj někdo podíval,“

vykládala způsobem, který Molly napověděl, že tohle nejsou první policisté, kterým tu zprávu svěřuje. „Řekla jsem mu, ať počká jako ostatní.“ Nějak ze sebe nemohla dostat, že ji to mrzí, avšak Molly jí rozuměla.

„Ne,“ ozval se detektiv Jones a zaklapl zápisník. „Byla to jeho vina. Vy jste se k tomu všichni jen nachomýtli. V

ulicích se už rozšířilo, že to byla policajtská záležitost.

Takže se nemusíte bát, že sem přijde zbytek jeho suity vykonat mstitelskou misi. Všechno tu uvolníme tak rychle, jak budeme moct.“

Sasha se, jak se zdálo, nemohla odpoutat od Mollyina pohledu. Jako by čekala na rozhřešení, ale nebyla schopna o ně požádat. Molly nedokázala přijít na nic, díky čemu by se Sasha cítila líp.

Ze všech sil se snažila usmát. Mohla jí říct, že to nebylo poprvé, co na ni stříleli, ale to už kolegyně věděla. Mohla by jí také říci, že jsou alespoň všichni naživu, ale i to Sasha věděla.

„No,“ vypravila ze sebe nakonec. „Alespoň že nejsem koronerem já. Nemyslím, že bych v tomhle případě byla dvakrát objektivní.“

Možná to nakonec neměla vůbec vypouštět z úst, protože James najednou vytáhl svůj zápisník a Martin poposedl na okraj křesla.

„Půjdu si promluvit s ostatními svědky,“ oznámil jim detektiv z vražd a vstal.

„My se tady na chviličku zdržíme,“ poznamenal Martin významně.

Molly téměř zaúpěla. Na tohle neměla náladu. Obzvlášť když to Kevin považoval za tak důležité, že ji varoval. Vrhla po Sashe prosebný pohled, ale ta si právě tento okamžik vybrala, aby přijala své rozhřešení, a zeširoka se usmála.

„Jedou si pro Marii, Matku boží. Máš pro ně nějaké vzkazy?“

Molly si povzdychla a bojovala s touhou požádat ji o cigaretu. „Jo. Pověz jim, že bych měla ráda něco z toho, co ona, ať je to cokoliv.“

„Po tom toužíme všichni, zlato,“ prohodila Sasha a vyplula ze dveří.

Molly tam byla ponechána napospas dvěma chlapíkům z tajné služby, kteří se zjevně dosud nenaučili, že dobrý policista začíná každý výslech drobnou nezávaznou konverzací.

„Vy jste byla koronerem, když přivezli Pearl Johnsonovou?“ otázal se detektiv Martin téměř oficiálním tónem. „Je to tak?“

„Hádám, že tím končí naše rozprava o Mustaffovi, co?“

„Přesně tak,“ souhlasil detektiv Jones.

Molly roztrhla celofán na lahvičce s léky a usadila se na gauči. „V tom případě mi kupte skleničku, hochu, a já vám povím všechno, co vím.“

O dvě hodiny později Molly na ten drink pořád ještě čekala. Čekala rovněž na to, až policisté pochopí, že už jim pověděla všechno, co věděla. A to dvakrát, s barvitým komentářem coby bonusem. Podle všeho měla být ráda, že se detektivové ukázali, protože jí nakonec zachránili život.

Potom to všechno zase zkazili.

„Nemohla jste se s tím dopisem na rozloučenou zmýlit?“ vyptával se znovu a znovu detektiv Martin. Tvář měl netečnou, oči neproniknutelné.

„Ne. Já ho opravdu viděla,“ prohlásila Molly. „Už jsem vám to říkala. Tím to končí.“

„A nevěděla jste nic o tom sporu o kasina, když jste zahlédla ten dopis?“

„To ano. Já jen nevěděla, kdo to je William T. Peterson.

Je skutečně pravda to, co se o něm povídá?“

„Investujete, paní Burkeová?“

„Jestli investuju?“ odpověděla otázkou. Byla unavená, nervózní a dosud se celá chvěla po tom, co ani ne dva metry před ní vystřelila pistole. „Co tím chcete říct?“

„No,“ prohodil Jones a drbal se na krku, jako by tato otázka představovala spíš zmatený zádrhel než důležitou

informaci. „Víte, ty akcie kasina na říčních lodích, to bylo pořádně žhavé želízko v ohni.“

Ten by mohl dávat inspektorovi Columbovi lekce v tom, jak se tvářit nevinně, blesklo Molly hlavou. Já nevím, madam. Mám tu jenom takový malý problém, který bych potřeboval objasnit. Třeba byste mi mohla pomoct.

„Stačí, když se podíváte do mého bankovního výpisu,“

vyjela na něj Molly. Nebyla zrovna nadšená ze směru, kterým se začala konverzace ubírat. „Ukáže vám přesně, kolik peněz mám na investice do čehokoli, vyjma jídla a benzinu.“

Jedno Martinovo obočí vylétlo vzhůru. Bylo to nezaměnitelné znamení, že cítí krev. „Potřebujete peníze, nemám pravdu?“

Jako by je právě už obdržela! A spousty! Jako by to bylo podle scénáře: Já pro vás schovám ten dopis na rozloučenou a vy zaplatíte moje soudní výdaje.

Molly se zasmála. „Martine, teď jste kápl na pravého podezřelého. Já jsem jen koroner, který měl tu smůlu, že ztratil dopis na rozloučenou. Nevěříte mi, prosím. Ale nezdržujte mě v práci jen proto, abyste mě krmil takovýmihle žvásty! A teď, už jsme skončili?“

Úsměv, kterým ji oblažil Jones, vyjadřoval překvapení.

„Vypadáme snad, jako bychom šli po vás? To nás mrzí, paní Burkeová, opravdu!“

Molly se zvedla a úsměv mu oplatila. „Já vím, že vás to mrzí. A teď, pokud nechcete nasadit infuzi nebo udělat kardiogram, musím jít po své práci.“

Martin nevzhlédl. „Věděla jste, že někteří jiní městští zaměstnanci navázali pravděpodobně nezákonné kontakty vedoucí k hazardním hrám?“

Molly na něj chvilku jenom zírala. Potom se znovu rozesmála. „A co má být?“

Bylo to jako prohlásit něco neslušného o madoně. Pearl Molly překvapila. Zklamala ji. Avšak Molly žila v St. Louis příliš dlouho, než aby ji ohromilo nebo znepokojilo, že jeden či dva z jejích volených zástupců mohou mít finanční zisk z velkého politického tahu. Kruci, spíš by ji překvapilo, kdyby ten zákon o kasinech prošel a polovina legislativních činitelů nebyla majiteli pozemků, akcií nebo hráčských licencí na celý komplex, na který sázeli a pro který hlasovali.

Martin se na ni díval, jako by jí dosud nevěřil. „Víme, že jste se s paní Johnsonovou znala. Stejně jako soudní lékařka, nemám pravdu?“

Tentokrát Molly nedokázala ani popadnout dech, natož aby

odpověděla.

Winnie

Harrisonovou

mohla

charakterizovat spousta věcí. Byla arogantní, soustředěná jen na sebe, panovačná, s otrokářskými metodami, sarkastická. Byla ovšem také úplně a naprosto oddána své práci. Člověk musel mít vášeň pro kariéru, postavení nebo peníze, aby se nechal svést k úplatkářství. Winnie nic z toho

nezajímalo. Zajímala ji věda. Soudní lékařství. Odpovědi na otázky. Nevěděla dokonce ani to, odkud plynou peníze do fondu podporujícího její práci. Ve skutečnosti si jedinkrát uvědomila, že má vlastního správce financí, bylo to tehdy, když neobdržela nové zařízení a on jí musel vysvětlit, že není ještě v rozpočtu.

„Máte na seznamu ještě někoho dalšího?“ zeptala se.

„Svatého Mikuláše? Svatého Kryštofa?“

„Děláme jen svou práci, paní Burkeová.“

„Aha! Přečtěte si moji zprávu, mládenci. Všechno to tam najdete. A teď už musím jít.“

„Ještě jednu věc, paní Burkeová.“

Molly se tedy ještě jednou zastavila. „Prosím.“

„Pokud byla Pearl Johnsonová zavražděna a my nezjistíme, kdo to udělal, pak by mohlo dojít k dalším neštěstím.“

Neštěstím. Molly si povzdychla. „Existoval dopis na rozloučenou. Existoval dokonalý důvod, proč šlo o sebevraždu. Je mi líto, že to není o nic zajímavější, ale opravdu není.“

„Uvidíme.“

A to bylo všechno, co z nich dostala. Takže jim znovu poděkovala, že jí zachránili život, a pak je nechala mezi tím laciným nábytkem a zatuchlým plesnivým zápachem a pokulhávajícími podezřeními.

Sedmá kapitola

„Jste v pořádku?“

Molly měla plné ruce práce s vytahováním svého pracovního nádobíčka z předního sedadla vozu, a tak jen mhouřila oči do ranního sluníčka. „Same, co děláte venku takhle brzy ráno?“

Sam měl zvyky upíra, což byl jeden z důvodů, proč spolu s Molly tak dobře vycházeli. To, že byl vzhůru za svítání, ji znervóznělo.

Mávl na ni zpola vykouřenou cigaretou. „Dělám si starosti.“

Molly sebrala své věci a vysoukala se ze svého vozu 89

Celica. Byl sice opotřebovanější než Samovy plíce, ale byl rychlý, dobře ošetřovaný a mohla si dovolit splátky, které navíc skončily už před rokem.

„A s čím si děláte starosti?“ vyzvídala. Cestou k němu odhadovala jeho zdravotní stav.

Byl o něco sinalejší než obvykle, ovšem Molly si nebyla jistá, zda to nebyla ve světle časného rána jeho obvyklá barva.

„A co to držíte v ruce?“ opáčil jí otázkou.

Molly se skutečně podívala dolů, jako by to předtím neviděla. Jako by to necítila celou cestu domů. „Snídani.“

Sam zavrtěl hlavou. „Snídani! Jsou v tom vůbec nějaká vajíčka?“

Molly se mu nenamáhala vysvětlovat, že vajíčka v restauracích, kam jste si mohli zajet autem, nemají.

Děkovala nebesům za ty podniky otevřené po čtyřiadvacet hodin. Zejména za ty, kde prodávali velké, tučné burritos naplněném vším možným. Každému, co má rád.

Sam si zamával rukou před nosem. „Fuj! A co na to váš cholesterol?“

Molly se zazubila. „Srdeční choroby podle všeho nejsou oblíbenou příčinou smrti v Burkeově klanu,“ namítla.

„A co to tedy je?“

Chviličku se nad tím zamyslela. „Dopravní nehody Povstání. Věci, které nejsou dány geneticky“

„A co takhle střelba nějakého gangu?“ naléhal Sam a oči měl podezřele zvlhlé.

Ach bože! Byla to taková dlouhá noc, jeden astmatický pacient za druhým, všechny pacientky ve městě se svými bolestmi v krajině břišní, pár dopravních nehod. Molly úplně

zapomněla, že k té střelbě došlo před pouhými dvanácti hodinami. „Ach Same!“

„My Židi máme takové přísloví, však víte.“

Molly se pokusila o úsměv. „Zavolejte matce?“

Neuchlácholilo ho to. „Něco na ten způsob. Slyšel jsem to ve zprávách.“

Položila mu ruku na shrbené, tvrdé rameno. „Je mi to líto! Nevěděla jsem to. Ale teď vidíte na vlastní oči, že jsem úplně v pořádku. Bylo to jen malé vzrušení.“

Sama to nepřesvědčilo. „Chas vesholem, stál těsně u vašeho stolu! Nezůstal tam ani kousek skla. Viděl jsem ty záběry. To vám tam ještě nedali neprůstřelné sklo? Čím myslí?“

Zjevně si střádal vztek. Molly ho soucitně pleskala po rameni. „Dáme si čaj,“ navrhla. „U mě doma. Popovídáme si.“

Deset minut se Samem a už mluví v rozkazech jako semetrika.

Starý muž se trochu uklidnil. „Proč? Existoval nějaký důvod pro tu šílenost?“

„Kdo ví, Same. Kdo ví.“

„A chudák ten mladý policista, co umřel včera,“

pokračoval Sam a dosud se nějak nemohl přimět k chůzi.

„Viděl jsem vás ve zprávách. I na to jste se musela dívat.“

Kvokal jako matka. Molly se usmívala. Sam se pořád nevzdával představy, že si službu ve Vietnamu odsloužila v

nějaké vzduchoprázdně bublině a domů se vrátila, aby poskytovala starým dámám koupele. Samovi nedělalo dobře, když přemýšlel o tom, co Molly viděla a dělala. A ani jí to někdy nedělalo dobře.

„Chytili toho mladíka, co to udělal,“ ujistila ho.

„Zmlátili ho?“

„Cože?“

„Toho malého momzer, co zabil toho policistu.“

Molly bezmyšlenkovitě přikývla. „Asi ano.“

Sam rovněž přikývl. Rozhodně a s důrazem. „Dobře.

Teď máme tři zuby.“

A s tímto nesouvislým prohlášením se začal šourat po Mollyině cestičce. „Pořád je mrzutá?“ zeptala se. Věděla přesně, že pokud jde o ty zuby, zmiňoval se o své nejmladší vnučce Rebecce. Sam měl čtyři vnoučata. Dvě z nich vídal, dvě žila příliš daleko, než aby je navštívil, vzal-li navíc v úvahu zdravotní stav jeho Myry. Molly dostávala pravidelně nové zprávy, jako by šlo o kosmonauty NASA vypuštěné na oběžnou dráhu.

„A vy znáte nějaké dítě, kterému se klubou zuby a které není rozmrzelé?“ chraplavě se zasmál.

Molly nevěděla, proč se v tu chvíli otočila. Nebyla si jistá, proč si toho vozu všimla. Koneckonců stál na druhé straně brány, která odkláněla dopravu od její ulice na Euclid.

Tam ale auto zpomalilo a zastavilo. Byl to hranatý, tmavý sedan, poslední model, a seděli v něm dva solidně

vyhlížející mladí muži v tmavých brýlích, kteří se rozhodli čekat na rohu. Naproti restauraci. Restauraci, kterou navíc otevřou až za takových šest hodin. Neoznačené auto.

„Vidíte to auto, Same?“ zeptala se ho.

Sam se zastavil. Zamžoural. „Jo.“

„Fajn. Já jen, jestli nemám halucinace.“

Sam si ji změřil dosud přivřenýma očima. „Nemusíte trpět halucinacemi. Ale smysl ta vaše řeč taky nedává.“

„Jsou to policajti. Ne že bych je znala. Ale policajti to jsou určitě.“

Vrhl po ní další zamyšlený pohled. „Jak to víte?“

Dobrá otázka. Molly si ji nechala projít hlavou. „Mám s nimi hodně co do činění, takže je asi vycítím na míli daleko.

Tak mě napadá, jestli bych k nim neměla jít a zeptat se jich, co chtějí.“

„Chtějí prostě jen sledovat,“ mínil Sam. „Jinak by tam neseděli.“

„No a co sakra chtějí sledovat?“

Sam ji popleskal po rameni. „Starého chlapa, co pije čaj s krásnou mladou ženou.“

Ráno bylo nádherné, slunce vysoušelo kapky rosy, na velkém dubu a javorech v zahradách za domy švitořili ptáci.

Mollyin trávník byl bohatý a zelený, pečlivě zastřižený, cestičky lemované bílými keři begonií. Veranda se topila v květináčích s přetékajícími pelargoniemi a lobelkami. Byl to

půvabný pohled, tichý, klidný a příjemný. A stejně příjemná byla ta Samova lež.

Ale měl pravdu. Nebylo tam nic k vidění, takže se nebude vzrušovat. I když ji nenapadá jediný důvod, proč by si na ni chtěli posvítit tajní.

Pokud ji ovšem z něčeho nepodezírali.

Jak skvělý způsob zahájení dne! Není divu, že nikdy tak časně nevstávala.

„Ještě jednu věc bych rád,“ začal Sam, zahodil cigaretu na verandu a rozmáčkl ji okopaným černým podpatkem.

„Ale až později. Až si odpočinete. Moje zdravotní pojišťovna…“

Moly neřekla ani slovo. Jen přikývla. Věděla, jak nerad ji prosí o pomoc, ale papírování ho ubíjelo. Formuláře s žádostí o náhradu odškodnění, formuláře za výdaje na léčbu, na platby za léky. A pak přišlo to nejhorší, když mu oznámili sumu, kterou není vláda ochotna zaplatit za jeho a Myřino léčení. Kdysi to býval bohatý muž. Nebyla si však jistá, zda se mu to dochovalo i do stáří.

„Později,“ souhlasila a bylo jí jasné, co oba cítí. Věděla, že mu nevysvětlí, že si dneska ráno nemůže jít lehnout, protože musí sedět nad zprávou z pitvy toho mladého policisty. „Ale teď,“ navrhla a zastrčila klíč do zámku hlavních dveří, „se posadíme vzadu a rozhodneme se, jestli se nám dnešní ráno líbí nebo ne.“

Budova saintlouiského koronera a márnice se rozkládala na rohu Clark a Čtrnácté ulice. Byla to hranatá, nevýrazná žulová stavba ze třicátých let spolu se stejně navrženou centrální policejní stanicí o blok níže. Nejprve sloužila jako úřad koronera a soudní vyšetřovací dvůr. Archivovaly se tam záznamy o každé vraždě, sebevraždě i přirozené smrti v St. Louis, kam až sahalo působení úřadu koronera.

Systém se nyní zautomatizoval a v budově sídlili dva patologové, jedna administrativní síla, sekretářky, tým koronerů a zřízenců márnice. Ti přijímali těla a pak je zase odepisovali, když si je odváželi od zadních dveří. Potom tu byl ještě jeden asistent při pitvách. Současní zaměstnanci sídlili ve dvou poschodích. V prvním byla recepce, úřadovna, místnost na vystavení zesnulých a márnice. Druhé patro náleželo patologovi a koronerům. Tvořila je, s výjimkou kanceláře vedoucího koronera, obrovská místnost, která kdysi náležela vyšetřovacímu soudu. Teď tam u zadní stěny stála černá pohovka pro noční službu a bylo zde natěsnáno tolik psacích stolů, počítačů a odborných spisů, kolik jich povolily požární směrnice.

Budova, kterou nedávno opravili a znovu natřeli, ztratila něco ze svého raného institucionálního lesku, který ustoupil krémově světlým stěnám a vypraným záclonám. Koberec byl ale pořád ze sedmdesátých let, i když prošel dlouhou cestou, a rušil výsledný efekt. A nejen to, když člověk vstoupil hlavním vchodem, jako první uviděl napravo

místnost na vystavení zesnulých, která vypadala spíš jako sen pohřebního zřízence. Byly tam řady kostelních lavic a závěsem zastřená stěna márnice. Chyběly tu jen varhany a vkusný stojan pro knihu smutečních hostí.

V osm ráno byla tato místnost prázdná. Recepční seděla za stolem u vchodu. Po schodišti sestupovala dvojice detektivů z oddělení vražd. Byli se poradit s koronerem. V

pitevně čekali spolupracovníci, až se dostaví hvězda jejich programu. Na třech vozících umístěných u severní stěny ležela těla v černých pytlích. Čtvrtý, zatažený na zip a anonymní, čekal na pitevním stole. Z prohlížecího panelu visela řada snímků zachycujících lebku. Hercules Jones, starý shrbený a téměř bezzubý zřízenec, s nímž Winnie pracovala nejraději, čekal opodál, už v zástěře, tichý, nástroje lesklé a rozložené, pilku vyzkoušenou a připravenou, nádoby na vzorky naplněné formalinem a čekající.

U protější stěny byl připravený důstojník z oddělení vražd, v plášti a roušce. Byl jím tentokrát Rhett. Společnost mu dělala Molly, už dost zničená nedostatkem spánku.

Jak bylo v Saint Louis zvykem, museli být svědky u pitvy policista z vražd i koroner. Detektiv, aby odnesl oblečení a důkazní materiál, a koroner tu byl proto, aby odpadlo papírování a možná nedorozumění.

„Hele, Rhette,“ obrátila se na policistu Molly, která si opřela hlavu o zeď. „Nemáte náhodou potuchy, proč mi ráno stálo před domem neoznačené auto?“

Rhett překvapeně vzhlédl. „Neoznačené? A jaký typ?“

„Caprice, jaký jiný.“

„Poznala jste někoho?“

Zavrtěla hlavou. „Neexistuje něco, co jste mi pozapomněl říct? Jako třeba, že se pokouším vytřískat peníze z toho případu Pearl Johnsonové?“

Rhett zafuněl. „Vy jste mluvila s Martinem a Jonesem, že jo?“

„Měli se jmenovat Martin a Lewis, když už se ptáte.

Mají nějaké konspirační nápady týkající se Pearl. Snaží se ze všech sil uvěřit, že ji někdo zhypnotizoval, aby snědla dobrou stovku prášků. A aby jí pak zlá vláda mohla vyfouknout tu smlouvu o kasinech.“

„Neměla jste se ukazovat v práci v tom novém ferrari.

To pak tajní vždycky zavětří.“

„Já vím. Ale když ona to byla taková krásná červená barva.“

Hodinová ručička se plížila k osmé. Hercules roztrhl balíček s rukavicemi, které si Winnie navlékne. Ovzduší v místnosti zhoustlo očekáváním. Rhett si otevřel zápisník.

„Tahle Ryanová, to bude jasný případ, ne?“

Molly přikývla. „Splňovala všechny body signalizující depresi. Minulost, postoje a sklony. Pak tu byl alkohol.“

„A co ten modrý prášek, který objevili? Už se zjistilo, co to je?“

„Ne. Laboratoř to pořád ještě honí. Podle mě měla dostatek jiných léků. Tohle mohl být nějaký vzorek. Ale už by jim to nemělo trvat dlouho.“

Úderem osmé, přesně ve chvíli, kdy se měla objevit, veplula dovnitř Winnie. Hercules jí přidržel připravený plášť a rukavice, potom stiskl tlačítko na CD přehrávači v rohu.

Místnost se naplnila Mozartovou hudbou. Rhett zpozorněl.

Molly si jen protřela oči. Winnieino představení si vždycky vychutnala. Připomínalo to prezentaci baletu, kterou kdysi viděla. Když šla opona nahoru, soubor prováděl stylizovaná rozcvičování. Zahřívací cviky sladěné s hudbou, které byly zároveň s ní stále složitější. Obecenstvo si tak mohlo uvědomit, co to je balet a jak oslnivý je talent na jevišti.

Protahování se změnilo v taneční pohyby a pak skoky a otočky. A potom, právě v okamžiku, kdy se diváci začali usmívat nad krásou představení, začal opravdový balet. Nad jeviště vzlétl Baryšnikov a diváci jen vzdechli obdivem.

Ukázal jsem vám celý svět, jako by říkal. A nyní ho změním.

Takovým způsobem vedla Winnie pitvu. Vstoupila do chladné místnosti, vybavené kachlíky a nerezavějící ocelí, a přiměla všechno kolem sebe, aby sledovalo jen ji.

„Odpoledne musím být u soudu,“ oznámila jim. Za zvuků předehry ke Kouzelné flétně popadla zip na obalu prvního případu. „Nesmím přijít pozdě.“

Což v překladu znělo: Nezdržujte mě.

Pak nastalo zděšené ticho, když zjistila, kdo tu leží na stole.

„Co má krucinál být tohle!“ obrátila se k Jonesovi.

„Mary Margaret –“

Winnie ho odstrčila, jako by se jí pokoušel plivnout do jídla. „Tohle je žena! Co ta sakra dělá na mém stole jako první?“

„Podle rozvrhu měla –“

Molly neochotně vykročila vpřed. Nebyla si jistá, proč.

Určitě nestála o to, aby se ten vztek obrátil proti ní. Ale tak jako tak se to už stalo.

„Tohle byla vaše představa vtipu?“ chtěla vědět Winnie a prudce se k ní otočila. „Vy si myslíte, že tohle bude moje dnešní priorita?“

„Při pitvě policisty Myerse chtěl být kaplan,“ namítala Molly. Burrito, na kterém si před chvíli tak pochutnala, hrozilo, že se navrátí na světlo boží.

Winnie trhla hlavou vzhůru, jako by místo slova kaplan zaslechla výraz pasák. „Kaplan?“ vyštěkla, povýšená a chladná. „A ten kaplan také podepíše úmrtní list?“

„Rodina –“

„V této místnosti je jedinou autoritou koroner, paní Burkeová,“ odsekla Winnie a nějak se jí podařilo vypadat jako rozhněvaná anglická královna, i přes ten chirurgický plášť a rukavice a čokoládovou pleť. „Ne rodina. Ne kaplan.

A já nehodlám tisku vysvětlovat, proč jsem dala přednost pitvě sebevraždy před zavražděným policistou! Vysvětlíte jim to vy? Nebo možná ten kaplan?“

To platilo na Rhetta, který toho měl co říci ještě méně než Molly.

„Já bych ani neměla plýtvat časem na něco takového!“

pokračovala Winnie a trhla zipem, aby zakryla tu pohromu, která bývala tváří Mary Margaret Ryanové. „Já mám v tomhle městě na tři sta vražd ročně a vy po mně chcete, abych se zabývala nějakým gruntováním!“

To už Molly vyskočila, aby pomohla znervóznělému Herculesovi odstranit urážlivý vak z Winnieina stolu.

„Nemám čas!“ vyštěkla Winnie, diva ječící na neschopného dirigenta. „Vy chcete, abych i to, co mi zbývá, vyplýtvala na domácí mazlíčky? A co vy, detektive? Když už jste se nás uráčil obšťastnit svou vzácnou přítomností, co vy k tomu řeknete?“

Nikdo neměl co říci. Hercules ukázal na správný pytel a Molly mu ho pomohla přenést a vyzvednout na stůl. Rhett si vyměnil papíry, zatímco Hercules měnil rentgenové snímky, a Winnie do toho hřímala o nekompetentnosti, neuvážlivosti a nesoustředěnosti.

Winnie ve skutečnosti lamentovala až do chvíle, kdy sáhla po zipu, který měl odhalit tvář Billyho Myerse. Potom náhle zmlkla i ona. Rhett, který neměl pitvy nikdy rád, znatelně zbledl. Bili Myers s ním chodil do stejné třídy na akademii. Než mohl spatřit, co se chystá Winnie provést muži, s nímž víc než jednou seděl u jídla, začal se sunout bokem ke dveřím. Díval se přitom na druhou stranu. Winnie na to nezareagovala ani slůvkem. Mohla se chovat jako běsnící maniak, ale nebyla bez srdce.

Bili Myers býval hezký chlapec. Plavovlasý, svalnatý, se silnými čelistmi a odstálýma ušima, což bylo příčinou nejednoho kanadského žertíku. Strávil ve službě deset let, a to znamenalo, že získal hodně přátel a zároveň i spoustu nepřátel. Molly věděla, že na jeho pohřeb se zítra dostaví polovina policistů z města.

Měla v úmyslu jít také. Bili jí jednou zachránil život na místě činu, kde došlo k vraždě. Pachatelé se tehdy rozhodli objet blok a vrátit se, aby své dílo korunovali.

Bili měl příšerný smysl pro humor a pevný smysl pro čest. Molly měla nepříjemný pocit, že i když věděl, čeho jsou v této době schopni patnáctiletí, tváří v tvář mladičkému protivníkovi zaváhal. A to zaváhání ho stálo život.

„Desátého srpna, osm hodin pět minut ráno. Doktorka Winifred Harrisonova provádí pitvu případu číslo 81094251.

Jde o přibližně pětatřicetiletého bělocha mužského pohlaví, obecně dobře vyvinutého…“

Winnie udělala první řez. Rhett utekl z místnosti.

Osmá kapitola

„Ježíšimarjá, Burkeová, drž to pevně!“

„Já nemůžu! Ta zatracená země se pode mnou třese!“

Jako na dotvrzení jejích slov dopadla další raketa a všechna světla zhasla. Krčila se na kolenou v blátě, v rudém blátě, které vypadalo spíš jako krev než cokoli jiného, krev, která tryskala z tolika těl ležících kolem. A nepřestávala.

„Můžeš stáhnout tuhle arterii?“

Ani ji neviděla. Generátor běžel, avšak slaboučké světlo moc nepomáhalo. Krev stříkala tak vytrvale, že pokryla skla lamp. Stůl byl strašně nízko u země, klečeli na kolenou, aby se chránili před střepinami, které rozbíjely okna a vytrhávaly kusy země kolem nich. Operovali v neprůstřelných vestách a s helmami na hlavách, na kolenou, v zatracené tmě. A po ní se chtělo, aby nalezla tepnu.

„Molly! Stáhni to!“

„Co jiného dělám, krucinál! Ale nechce to přestat krvácet!“

„Lidi, vy jste ještě neskončili?“ křikl na ně ode dveří zdravotník. „Máme tady plno dalších a ještě víc nám jich sem vezou!“

Další zásah a teď vypověděl službu už i generátor.

„Přineste sem svítilny!“

„Vidíš ji?“

„Jak to s ním vypadá? Jaký je tlak?“

„Nemůžu to zasvorkovat! Pořád cítím, že z toho teče krev!“

„Molly!“

„Přineste sem někdo to zatracené světlo, ať vidím na tu tepnu!“

„Haló, Molly!“

Molly nejdřív nechápala, co dělá Kevin McCaully v Pleiku. Pak si nedovedla vysvětlit, proč je v její ložnici.

Bolestí v zádech div nezešílela. Nic nebylo k malému poležení nepohodlnější než gauč v koronerově kanceláři. A Molly, která obvykle trávila v kanceláři celé hodiny, tentokrát svůj díl odvedla na popraskaných černých polštářích gauče.

Pravděpodobně právě ve chvíli, kdy se nad ní Kevin skláněl, se kolem něj vytvořila aureola ze slunečního svitu.

Molly se nějak nesrovnával ten gauč se sluneční září. Ovšem totéž platilo o Pleiku a slunečním svitu. Tam bylo jen bláto.

To zatracené bahno, jehož pach cítila ještě teď, po dvaceti letech.

„Volali vaše číslo, dole na recepci,“ vysvětloval s tichým úsměvem.

Molly zažívala a pokoušela se zamaskovat chvění, které ji vždy pronásledovalo ze snu. Kevina by nikdy ani nenapadlo, aby se zmínil, že ze spánku křičela. Kevin, který sám přežil víc než jednu životní kratochvíli, ctil noční můry.

A bez ohledu na to, z čeho pramenily.

„Kolik je hodin?“

„Asi čtyřicet minut do odchodu Winnie. Radši byste sebou měla hodit, jestli chcete, aby se ujala té vaší sebevraždy.“

Teď už si Molly vzpomínala. Místo aby po Billu Myersovi vzala Mary Margaret Ryanovou, trvala Winnie na tom, že přednost mají jiné případy. Nejen Mustaffa, ale asi dvacetiletý bílý mladík, kterého našli mrtvého v koupelně.

Příčina smrti nebyla jasná. Molly by to celkem nevadilo, kdyby se jí nechtělo tak příšerně spát. Kdyby se tolik netěšila, až to tady skončí a pak bude mít dva dny jenom pro sebe.

Skulila se z gauče a zkusila, jestli ji unesou nohy.

Pravou měla přeleželou, jak ji měla stočenou pod sebe, aby se vešla na gauč. Trochu s ní cvičila, dokud si nebyla jistá, že zvládne schody, aniž by upadla na nos.

„Ta moje sebevražda asi neměla být na pořadu jako první,“ zlobila se. „Ale stoprocentně mohla být druhá.“

„Nechtěla byste, aby se už konečně uzavřel případ těch dvou milých policistů, kteří vám včera zachránili život?“

Bůh žehnej Kevinovi, stál tu totiž dokonce se šálkem kávy v ruce. Molly si pořádně lokla a protřela si oči. Období alergií v St. Louis trvalo od 1. ledna do 31. prosince. Ovšem během léta jste opravdu pochopili výraz slova mizerný. Toto období se také hodilo, chtěl-li člověk skrýt něco méně přijatelného jako slzy, které vás zaskočily. Vždycky jste se mohli vymluvit na alergii na pyl.

„Ti policisté nebyli zase tak milí,“ opravila ho. „Měli jen dobrou mušku.“

„Já vás varoval,“ připomněl jí.

Molly po něm střelila úsměvem a zvedla se. „Díky, drahý taťko.“

Molly měla psací stůl nejblíž ke dveřím, protože tu byla nejnovější. Stál také nejdále od oken. Zastavila se tu, aby si pobrala papíry a hrst lékořicových bonbonů, které jí pomohou přežít pitvu. Pokud bude mít štěstí, tak nebude zahrnovat nic jiného než ohledání rány a zjištění obsahu žaludku, aby se prokázala domněnka o sebevraždě. Potom nakráčela dolů, aby ji Winnie nemohla obvinit z pozdního příchodu.

Slyšela zvuk pilky, když zahýbala za roh a mířila k zadnímu vchodu. Hercules přidržoval vršek hlavy, zatímco Winnie, perfekcionistka jako vždy, vedla kulatý řez.

Tato část pitvy nepatřila k Mollyiným oblíbeným. Velký řez vedený hrudí a břichem jí nikdy skutečně nevadil.

Koneckonců játra zůstala játry a slezina, to byly malé sáčky naplněné krví. Nikdo nenapsal poezii o vnitřnostech nebo nevedl debaty, zda duše sídlí ve slinivce.

Mozek, to bylo něco jiného. Byl pořád obestřený záhadami jako celý vesmír. V jeho průrvách a záhybech sídlily hluboké myšlenky stejně jako bezbřehé šílenství. A přesto byl mozek pouze šedivý. Byla to jen tkáň, jako ta pod žebry nebo na bocích. Jenom buňky a spojovací tkáň jako v každé jiné části těla. Žádné kouzlo, žádná záhada.

Molly možná po všech těch letech očekávala, že tam někdo objeví přece jenom nakonec duši. A nakonec stejně vždycky vyjmuli jen kus měkké, rosolovité hmoty.

„Kde je Rhett?“ zeptala se.

Winnie ani nevzhlédla. „Řekla jsem mu, ať jde domů po pitvě toho chlapce Myerse.“

Molly, s perem v ruce, připravená si zapisovat podstatné, ohromeně vzhlédla. Soucit! To se tedy Winnie ani v nejmenším nepodobalo.

„Taky jsem mu řekla, že mu ty výsledky zavoláte.“

„Samozřejmě. Co jste našla na tom posledním děcku?“

Winnie pořád ještě nevzhlédla od práce, dál zkoumala poničené pozůstatky kdysi fungujícího organismu. „Měl smůlu. Objevila jsem u něj velkou Berryho výduť. Alespoň

že Kevin nemusel jeho matce sdělit, co za svinstvo si strkal do nosu.“

Berryho výduť. Genetická vada, nepředvídatelná, smrtelná jako had dřímající ve tmě. Při této chorobě jsou stěny tepen v mozku slabé a nositel to obvykle nezjistí, dokud nezkolabuje v koupelně.

Winnie měla pravdu. Pokud se u toho mrtvého mladíka mohlo mluvit o nějakém pozitivu, pak že si to nepřivodil sám.

„Víte,“ uvažovala Molly, „když o tom tak člověk přemýšlí, tak nemáme jen příliv těch právníků, ale taky případů s poraněním nebo chorobami hlavy.“

Na kratičký zlomek sekundy Winnie vzhlédla, jak to obvykle dělávala, když ji něco zaujalo. „To je dobrý postřeh.

Minulý týden to byly alergické reakce na přední nárazníky.

A příští týden to bude zas něco jiného.“

Molly jen přikývla. „Jaký je závěr u té Mary Margaret?“

„No ta má pořádnou výduť po kulce.“

„Tím je to vyřízené.“

„Byla to ztráta času. Dejte se do toho a pusťte ji. Není tu nic jiného než stopy po střele.“

Molly si prošla poznámky a našla pohřební ústav, který vybrali rodiče. Počkala, dokud si Winnie nestáhla rukavice a dokud Hercules neuklidil pitevnu. Teprve potom zavolali pohřební zřízence, aby si vyzvedli tělo. Případ byl uzavřený,

služba skončila. Molly dorazila domů v jednu, Samovy papíry dokončila ve čtyři a považovala se za šťastnou.

Druhý den dopoledne stála, oblečená do jedněch ze svých mála šatů, na hřbitově Vzkříšení Páně kousek od řad policistů v modrých uniformách. Naříkající vítr se proplétal korunami stromů jako had a obloha se zdála nízko a na dosah. Theresa Myersová stála u rakve, tmavou hlavu nepokrytou, oči zvlhlé a unavené, v dlaních svírala ručky svých dvou dětí, všichni tři v dokonalém pozoru.

Molly Theresu Myersovou neznala. Znala ale policisty, kteří stáli kolem. Viděla rakev zahalenou vlajkou a uvažovala, jestli přece jen bylo moudré sem chodit. Hlavu měla plnou starých zvuku, starých ran, starých přátel, kteří se domů vrátili právě takhle. Zase cítila bláto, ostrý pach adstringentu a korditu, zápach zranění. Pohlédla na policisty vyrovnané v řadě a pomyslela na ty mladíky, o které se starala před dvěma desítkami let. Jejich oči byly stejně odtažité a plné zoufalství.

Vůbec nic se nezměnilo, je to jen jiný druh války.

Někdo vyštěkl rozkaz. Zdvihlo se sedm pušek. Výstřel.

Znovu k poctě zbraň. Výstřel. K poctě zbraň. Výstřel. K

poctě zbraň. Výstřel. Molly se dívala, jak sebou Theresa Myersová při tom zvuku trhla. Viděla policisty, stojící v pozoru, všichni, i Rhett v uniformě s černou páskou přes odznak na znamení smutku, rukavice bílé jako sníh a oči

zarudlé. Rozloučila se s Billem Myersem, který se snažil dělat všechno co nejlépe.

Zaslechla nářek dud, dudák stál sám na kopci nad nimi, začal hrát Amazing Grace, a konečně si dovolila se rozplakat.

Winnie měla pravdu. Nic je ani v nejmenším neopravňovalo, aby se jako první postarali o Mary Margaret Ryanovou. Mary Margaret Ryanová, kterou budou ukládat k odpočinku na druhém konci hřbitova asi tak za hodinu, zahodila svá práva.

Mohla to být poslední Mollyina myšlenka, určená Mary Margaret. Mohla to být poslední pozornost, kterou věnovala kterékoli ze sebevražd: Molly o nich nepřemýšlela ráda.

Nechtěla klást otázky nebo zkoumat důvody či uvažovat nad tím, jak jim zabránit. Stejně to nedělal nikdo. Jen to předstírali, protože sebevražda je všechny rozčilovala.

Po většinu dní to bylo tak těžké, protože boj za záchranu životů je naplno zaměstnával. Smrt byla rozmarná, ošklivá a vychytralá a nikdy, nikdy neměla dost. I když policisté a lidé na pohotovosti a všichni v první řadě pracovali na sto procent, pořád ještě prohrávali. Ztráceli děti, které žebraly, matky, které chtěly jen trochu víc času, policisty, kteří se jen snažili dělat svou práci. A bez ohledu na to, jak unavení, smutní či prázdní byli ti, kteří stáli na správné straně zákona,

bojovali ze všech sil, aby udrželi aspoň jednu potenciální oběť navíc naživu.

A čekalo se od nich, že se budou stejně snažit i u někoho, kdo si to ani trochu nezasloužil.

Sebevražda jim naháněla hrůzu. Měli strach pohlédnout do očí někomu, kdo se rozhodl odejít, báli se ho zeptat proč, strachovali se, že ať už tu osobu vedlo ke spolykání prášků cokoli, mohlo by to být nakažlivé. Obzvlášť pro někoho, kdo byl tak vyhořelý, tak prázdný, že si už téměř neuvědomoval zač především stojí bojovat.

Takže když se objevila nějaká sebevražda, lidé jako Molly se starali o práci, protože k tomu byli vyškoleni.

Občas ječeli na ty, kdo je zcela nepochopili. A potom si házeli mincí, kdo se případu sebevraždy ujme, protože sebevraždy, ty neměl nikdo rád.

Jen co se jich zbavili, zapomněli na ně. Tedy alespoň se o to snažili.

Molly se to dařilo, protože měla víc praxe než ostatní.

Proto si nedokázala vysvětlit, oč jde, když ji druhý den zavolali, aby se dostavila do kanceláře. Měla čelit nařčením šílence jménem Joseph Michael Ryan.

Molly neměla náladu někoho utěšovat. Měla mít den volna a hodlala jej strávit po lokty zabořená do bláta na zahradě. Dokonce se chystala rozdělit se s chlapci, kteří se

opět objevili na rohu a pozorovali ji, o pár fíglů, jak nahrabat peníze.

Stačil jí jediný pohled na muže čekajícího na ni v přijímací hale budovy úřadu koronera, aby si byla jistá, že aspoň od bláta nebude daleko. Jen bude na tomhle chlapíkovi.

„Pan Ryan?“ zeptala se zkusmo, protože recepční mlčela. Jediný náznak, kterého se Molly od ní dostalo, bylo zběsilé kývání hlavou směrem k vzdálenému konci chodby a velice výmluvné pokrčení nosem.

Molly jí to sotva mohla mít za zlé. Muž, který se k ní otočil, lidskou bytost příliš nepřipomínal. Měl dlouhé, pocuchané vlasy i vousy a špinavý obličej. Vrstvy potrhaného, promaštěného oblečení spatřily přinejmenším jednou sběrné kontejnery Armády spásy a z bot čouhal po obou stranách podrážek novinový papír. Molly se domnívala, že jde o bělocha, ale přísahat by na to nemohla.

„Vy jste Molly Burkeová?“ otázal se návštěvník chraplavým hlasem. Pohupoval se na patách, jako by nevydržel postát v klidu. Nepřiblížil se k ní ale ani o krok.

Ten chlap v Molly vyvolal z nějakého důvodu nepříjemný pocit. „Přejete si?“

Čím víc o tom ale přemýšlela, tím víc se jí chtělo prostě předstírat, že ho nevidí.

Potom muž zvedl hlavu a ten nepříjemný pocit zesílil.

Nebylo to jen tou špínou a otrhaností. Bylo to něco víc. V té

staré, unavené tváři a nervózním úsměvu se zračilo něco temného. Něco, s čím Molly nechtěla mít nic společného, zvlášť když byla takhle unavená a vynervovaná.

Bylo to v jeho očích. Byly mrtvolně bledé, barvy ledu, tvrdé ve srovnání se vší tou špínou a vlasy a vousy. Zdálo se jí, že je odněkud zná. Docela určitě znala ten pohled.

Nekonečný pohled. Starý tisíce let, ztracený, prázdný jako sklenice roztříštěná o podlahu. Vídala ten pohled ve svých nočních můrách. Viděla ho před dvaceti lety, když se brodila rudým bahnem v Pleiku. Tenhle muž nebyl pouhý bezdomovec. Byl to veterán z Vietnamu, který se stal bezdomovcem. A tím to bylo všechno jiné.

„Přejete si? Můžu pro vás něco udělat?“ opakovala znovu. Mluvila tišeji. Váhavěji. Spíš jako by mluvil zaměstnanec městské správy než žena, která čelí duchům minulosti.

Znala i jiné muže, kteří prodělali Vietnam. Ostatní, co zůstali bez domova a nejistě balancovali na okraji společnosti. Ti druzí v ní ale nevzbuzovali strach jako tenhle.

„Jo, jo, můžete, můžete pro mě něco udělat.“

Tentokrát se pohnul, podivně elegantní krok, jakým chodili někteří bezdomovci, jako by tančili, nebo se tak možná vyhýbali horkým či studeným nebo špinavým místům na chodníku, kde spali.

Páchl, jako by nocoval ve stoce. Molly to stěží zaznamenala. Sledovala ty oči, ty oči, nyní přimhouřené, které ji najednou pozorovaly, jako by se on pokoušel ji zařadit do svých vzpomínek.

„Poručík?“ zeptal se a zastavil se před ní.

Její úsměv byl ještě váhavější než jeho hlas. „Kapitán.“

Přikývl, trhaně a strnule. Povzdychl si. „Myslel jsem si to. Říkal mi to, ale teď to vím.“

„On to říkal?“ zeptala se. „Kdo vám to říkal?“

Její návštěvník si vrazil ruce do kapes hráškově zeleného kabátu a zadíval se na recepční. „Kde to bylo, madam?“

„Sedmdesátý první Evac v Pleiku,“ odpověděla.

Rozuměla mu dokonale. „70-71. A vy?“

„První Cav, 68. Pověděl bych vám kde, ale některé dny si to nedokážu vybavit.“

První Cav. První Cav. Obrys vzpomínky nabýval na ostrosti, avšak vzpomínka sama se zatím nevynořila. Molly se dosud ze všech sil snažila překonat pocit, že jí ten muž může nějak ublížit, i když viděla, že ho zajímá jen to, jak ublížit sobě.

„Molly,“ ozvala se náhle recepční. „Před chvilkou vám přišla zpráva, že s vámi chce mluvit policie kvůli tomu případu Johnsonová. Přejete si, abych jim zavolala?“

Tedy v překladu: Chcete, abych vás před tímhle zachránila?

Molly se obrátila na pětadvacetiletou recepční, která neměla sebemenší tušení, co se odehrává mezi Molly a tím bezdomovcem, a usmála se. „Ne, děkuju. Zavolám jim sama. Potřebuju si promluvit s panem…“

A pak jí to došlo. Ta fotografie na zdi. Ten úsměv přesvědčený, že dokáže všechno, pod krátkým vojenským sestřihem. Lesklé, dokonalé zuby, které na dálku hlásaly lékařskou péči. A snímek z dospělejších let, který tam scházel.

Prudce se otočila, návštěvníka tím téměř zahnala na útěk. Stejně lekavý jako ostatní bezdomovci, stejně zoufale nejistý. Divoká, vyděšená duše polapená v ulicích.

„Pane Ryane, nedal byste si kávu?“ zeptala se ho laskavě, cítila se teď před těma uhýbavýma, vyděšenýma očima ještě rozpačitější. „Mohli bychom si promluvit nahoře v zasedačce, jestli chcete.“

Přikývl rychle a horečně. „Ano. Potřebuju… ach, rád bych si popovídal, jestli můžu.“

„Půjdeme nahoru,“ oznámila Molly recepční, jejíž oči se znatelně rozšířily

„Dobře.“

Molly nenapadlo nic lepšího, než že prostě popadla Josepha Ryana za ruku, takže ho vedla a on ji následoval.

Učinil tak poslušně. Recepční je sledovala nahoru po schodech pobouřeným pohledem. Představovala si, jak z

tuláka padají s každým krokem vši, tím si byla Molly jistá.

Také by to nebylo žádné překvapení.

Zavedla ho do malé zasedačky vzadu a udělala jim kávu, pro něj černou. Joseph Ryan si v rychlosti strčil do kapsy pár sáčků s cukrem. Také se usmál, což odhalilo, že tyto zažloutlé, ulámané zuby byly kdysi dokonale rovné.

Molly musela potlačit nutkání prostě se sebrat a odejít. Víc než kdy jindy se jí chtělo utéci a schovat se ve své zahradě.

„Vy jste bratr Mary Margaret,“ pronesla a usadila se v křesle naproti němu. „Nemám pravdu?“

Joseph Ryan přikývl. Oči se mu naplnily tichými slzami, svíral šálek kávy v dlaních, jako by byl zdrojem jediného tepla, kterého se mu může dostat. A to i za dne tak horkého, jako byl ten dnešní. Odvrátil pohled, neklidný, plný obav a smutku a Molly se náhle cítila zaskočená a vyčerpaná.

„Vy to víte?“ zeptala se.

Další přikývnutí. „Peg,“ vypravil ze sebe a hlas mu zazněl jako zavrzání rezavých pantů. „Jmenuje se Peg.“

„Je mi to líto,“ řekla Molly, napadala ji spousta otázek, na něž nechtěla znát odpovědi.

„Potřebuju pomoct, kapitáne.“

Takhle Molly nikdo neoslovil víc než dvacet let.

Mladíčci, kteří přicházeli z boje, roztrhaní, vyděšení, toužící se ujistit, že jsou jejich kamarádi v pořádku, vždycky potěšil pohled na ženu, s níž si mohou zažertovat. „Hele, kapitáne,

já ještě nikdy nepolíbil někoho, kdo má výložky. Co vy na to?“

„Kapitáne, já jsem tak prťavej, že jsem skoro neviditelnej. Že byste mě políbila pro štěstí?“

Bylo léto a Molly měla zrovna nad hlavu potíží se starými vzpomínkami a novými traumaty. Nepotřebovala Josepha Ryana, aby ji do toho znovu zatahoval.

„Nejsem si úplně jistá tím, co pro vás můžu udělat, pane Ryane.“

Znovu se usmál, byl to téměř nervózní tik. Jasný příznak člověka závislého na drogách. Což byl také dobrý důvod pro to, že žil po celé ty roky na ulici. Molly věděla víc než dobře, že i závislosti byly jen zástěrkou pro skutečné problémy.

„Jmenuju se Joe, madam. Nikdy mi neříkali pane Ryane.“

Teď bylo na Molly, aby přikývla. „Joe. Já jsem Molly.“

Ne kapitán. Neříkejte mi kapitáne a nesvalujte mi na ramena všechnu tu zodpovědnost.

„Fajn, Molly. Nikdo se mnou nemluvil, ale já si říkal, že vy mi porozumíte. Ten kluk nevěděl, on…“

Molly čekala, Joe se odmlčel, jeho pozornost upoutalo okno vedoucí na dálnici. Viděl tam něco, co tam nebylo.

Pamatoval si to tak silně, že ho to přemohlo.

„Co nevěděl, Joe?“

Okamžitě se vrátil do přítomnosti. Rozpačitě se zazubil.

„Ten z vražd. Ten chlápek. Mluvil jsem s ním, ale on jen věděl, že žiju v jeskyni, víte?“

Mollyin úsměv byl stejně temný jako Joeův. „Ano, já vím.“

Joe se naklonil kupředu. Ruce měl najednou klidné, oči soustředěné přímo na Molly. „Pomozte mi vypátrat, jak zemřela,“ požádal ji.

Molly se o tomhle nechtěla bavit s jeho matkou. A rozhodně se jí nechtělo o tom mluvit s Joem.

„Je mi to líto, Joe,“ spustila tím nejpříjemnějším tónem, který nasazovala, když přinášela špatné zprávy. Nenechal ji domluvit.

„Ne,“ řekl a zamířil na ni ukazovákem „Ona se nezabila.

Neudělala to.“

Molly už vrtěla hlavou. „Byla jsem tam. Přihlížela jsem pitvě. Nemluvila o tom s vámi vaše sestra nebo matka?“

Málem vyletěl. „Nesmíte jim to říct!“ žadonil, oči zraněné a najednou tak mladé, a to i v té unavené, zdevastované tváři. „Prosím vás, slibte mi to! Nevědí to.“

Molly trvalo chvilku, než to pochopila. „A co nevědí?

Že jste naživu? Kde žijete?“

„Oni si myslí… Jen Peg věděla, kde jsem. Starala se o mě. Mamka by nemohla…“

Sklopil oči, šálek se mu třásl v dlaních. Byl zahanbený, osamělý.

„Nic jim nepovím,“ uklidňovala ho Molly. „Slibuju.“

Jako kdyby ji vůbec napadlo něco tak sebemrskačského jako znovu navštívit ten dům.

Poposedl na židli. Poplácal si kapsu kabátu a vykouzlil pomačkanou, téměř prázdnou krabičku marlborek. „Děkuju.

Můžu si…“

Molly k němu přitáhla popelník a potlačila touhu poprosit ho o cigaretu pro sebe. Před deseti lety, dvěma měsíci a třemi dny skončila s kouřením. Z Vietnamu si všichni odnesli pár špatných návyků.

„Jak jste se to dozvěděl, když to nevíte od své rodiny?“

zeptala se.

Joe se odmlčel, neboť si zapaloval cigaretu starým zapalovačem Zippo, který vypadal, jako by s ním putoval už dlouhé roky.

„Chcete vědět, jak může chlapík, co žije v jeskyni a živí se vším možným, držet krok s nejnovějšími novinkami?“

Molly téměř zrudla. Zahlédla na dně těch zpustošených očích jiskřičku humorného pobavení. „Ano, něco na ten způsob.“

„Pověděl mi to Frank.“

Pokračoval v zapalování cigarety. Molly zalapala po dechu jako ryba, která se ocitla na suchu. „Který Frank?“

Zeptala se, i když to už věděla. Kdyby neměla pravdu, bylo by to ještě divnější.

Joe zhluboka natáhl kouř do plic a zasunul zapalovač do náprsní kapsy. „Patterson.“

Nedokázala se ovládnout. „Vy znáte Franka Pattersona?“

Znovu ten záblesk pobavení, jenže teď bylo jaksi starší a poněkud unavenější. „Chodili jsme spolu do školy.“

Což přeloženo do saintlouiského jazyka znamenalo, že spolu chodili na střední školu. Jiná škola se v malém světě saintlouiských přátelství a známostí nepočítala. Frank Patterson, dobrý katolík a vzorný premiant, navštěvoval St.

Louis University High, tu školu pro katolické chlapce.

Znamenalo to, že tam chodil i Joseph Ryan. Ze školy do stoky. Samozřejmě prostřednictvím výletu do Vietnamu.

„Samozřejmě.“

„Frank mi řekl, že ho nemáte ráda, ale že mi pomůžete.“

„Aspoň v první části měl pravdu.“

Zdálo se, že cigareta Joea trochu uklidnila. Úsměv byl nyní jistější a věty téměř úplné. Molly si nebyla jistá, jestli je to dobře, nebo špatně.

„Kapit… Molly, věřte mi, já znal Peg líp než kdokoli jiný. Než kdokoli. Nikdy by… se nezabila. Bez ohledu na to, co všichni tvrdí, že viděli. Nebo co vědí. Ona… ona by to prostě… neudělala.“

„Víte, že brala Prozac?“

Vydal posměšný zvuk. „Ten přece bere kdekdo. A co?

Neměla sebevražedné sklony.“

„Měla u sebe ještě další věci,“ zkusila to Molly znovu.

„Po těch mohla být méně… opatrná.“

Zavrtěl hlavou. „Vy jste nevyzkoušela různé hlouposti, když jste byla v jejích letech?“

Molly se zasmála. „Jistěže ano. Narukovala jsem.“

Vyměnili si rychlý úsměv. Vzpomínku. Bylo to soukromé peklo, které si ostatní lidé v téhle budově nedokázali představit ani ve snu. Pak se vrátili do skutečnosti.

„Mluvil jste s ní v posledních pár týdnech?“ ptala se tak laskavě, jak dokázala. „Frank si myslí, že se mýlíte, víte?“

Na chvilku se bála, že se rozzuří. „Frank a já spolu nesouhlasíme.“ To bylo vše, co řekl.

Molly nevěděla, co si počít. Nevěděla, jak ho přimět, aby to pochopil. Nikdo nechce uznat, že by si jejich milovaný mohl strčit hlaveň zbraně do úst. Nikdo nechce nést tu zodpovědnost ani netouží po takovém dědictví.

Obzvlášť duše tak křehká, že ji to vypudilo na okraj společnosti, kde žila v hadrech a vznášející se v alkoholickém oparu.

„Jak si můžete být tak jistý?“ otázala se ho a konečně se na něj pořádně podívala.

Díval se na ni stejně zpříma a Molly si najednou uvědomila, že tenhle křehký muž se svými tiky a závislostmi o ní ví mnohem víc, než co vypovídá ta její kapitánská hodnost.

„Protože to my dva koketujeme se sebevraždou, kapitáne,“ řekl jí. „Vy a já. A Peg nebyla ani v nejmenším jako my.“

Devátá kapitola

Winnie ji našla v koupelně, kde se pokoušela umýt si ruce.

„To se tak drbete před operací?“ zeptala se jí, když viděla to úsilí.

Molly ani nevzhlédla. „To je prevence proti svrabu,“

odpověděla zostra.

Winnie opřela elegantním bokem o stěnu a jen přikývla.

„Minetta mi řekla, že jste měla návštěvníka. Znamená nějaký problém?“

Molly se zasmála. Její smích zněl naneštěstí stejně šíleně jako Ryanův. „Je to veterán bez domova, který nevěří, že jeho sestra spáchala sebevraždu. A tak si spočítal, že mu jiný veterán může pomoct.“

„Tedy vy sama.“

„Tedy,“ s cvaknutím zavřela kohoutek, „já sama.“

„Co budete dělat?“

„A co myslíte, že bych měla udělat?“ zopakovala jí Molly otázku jako ozvěna, i když její hlas byl napjatý.

„Neudělám nic. Ten člověk je tak na dně, že žije v nějaké

díře dole u řeky. Tvrdil mi, že toho ví víc než my. Vy si myslíte, že ho budu poslouchat? Dovolila byste mi to? To vy jste se na mě utrhla, že pitva té Ryanové je jen domácí úklid!“

„To máte pravdu.“

„Tak proč si najednou děláte takové starosti, že se mě dokonce jdete zeptat, co podniknu?“

Winnie si vybírala ty nejšílenější okamžiky k tomu, aby byla klidná a vážná. Tenhle k nim podle všeho patřil.

„Nedělám si starosti o tu oběť,“ prohlásila prostě. „Dělám si starosti o koronerku.“

A ať se propadne, jestli nečekala právě na ten okamžik, kdy se Molly sesype.

Nebylo to nějaké velké zhroucení, jak se to někdy stává.

Jen chvilka či dvě naprostého ochromení, potu a třasu, kdy se Molly snažila potlačit slzy a udržet snídani na místě, kam patřila. Deset minut, kdy chodila po umývárně a pokoušela se popadnout dech. A Winnie po celou tu dobu prostě jen stála mezi dveřmi, aby se ujistila, že tam nikdo nevpadne.

„Už je to lepší?“ zeptala se po chvíli tiše, když záchvat pominul.

Molly odtáhla vlhký papírový ručník z očí. V očích své nadřízené spatřila tiché soucítění. „Ano,“ odpověděla, i když se dosud chvěla. „Proč?“

Winniein úsměv se o něco prohloubil. „Až si domyjete ruce, zajděte do své kanceláře. Čekají tam na vás dva

pánové z FBI. Ach, a ten tým z tajné služby Nejsou zrovna nejvstřícnější, viďte?“

„To ne, ale nepokoušejte se je namíchnout.“

„Vy se na to chystáte?“

Molly se otřela ručníkem, snažila se zahnat náhlou vzpomínku na to rychlé, sebejisté prohlášení. To my dva koketujeme se sebevraždou, Molly. Zmetek! Odkud vzal odvahu říci něco takového? Odkud? „Molly?“

„No jo.“ Hodila papírové ručníky do odpadkového koše a sáhla po klice. „Co mi tak můžou udělat? Ostříhat mi vlasy a poslat mě do Vietnamu?“

„No ne, no ne!“ vítala je v koronerské kanceláři. „Jestli tohle není Larry a Curly.“ Dva obleky, které ji dva dny sledovaly, jak vytrhává plevel, povstaly, když vcházela do dveří. Jones a Martin, stejně mnohomluvní jako vždy, zůstali sedět na gauči. Vždy roztomilý Vic Fellows, který měl službu, se snažil u svého psacího stolu tvářit, jako že tam ani není, i když zároveň poslouchal jedním uchem policejní hlášení a druhým Mollyiny návštěvníky. Vypadalo to, že celý den bude v háji. A Molly napadalo jen to, že všichni už přišli příliš pozdě. Ji už hazardní hry nezajímaly ani v nejmenším.

„Poznáváte agenty Lopeze a Hickmana?“ zeptal se Jones.

Mollyin úsměv byl mrazivý. Chtěla být doma. Kruci, chtěla být třeba v horkovzdušném balonu letícím nad Novým Mexikem. Nechtěla strávit ani minutku s těmihle čtyřmi, kteří vypadali, že budou zábavní jako hemoroidy za parného dne.

„Ano,“ odpověděla, potlačila touhu sdělit jim, co si právě myslí, a usadila se do křesla u svého stolu. „Poznávám agenty Lopeze a Hickmana. Co pro ně mohu udělat? Vicu, už jste přišel na to, co znamená ten otazník?“ zeptala se, aby pobavila oboje posluchačstvo.

Vic se nehodlal nechat nachytat. „Ne. Co se takhle zeptat FBI, jestli je něco nenapadá?“

„Napadá vás něco?“ zeptala se tedy Molly, když se všichni usadili a Vic, sedící u okna, se zhoupl dozadu na židli, jako by si pustil televizi, kde dávali jeho oblíbenou talkshow s Ophrah.

„Tamhle Vic sbírá tetování a právě objevil chlápka, který má jedno opravdu zajímavé. Je to otazník přes celý penis. Nedokážeme si vysvětlit, co to má znamenat.“

Nikdo se nezmohl na odpověď. Molly si nebyla jistá, proč je tak navztekaná, snad jen proto, že dosud viděla oči Joe Ryana.

„Podle mě jde o existenciální prohlášení,“ pokračovala a hrabala v zásuvce, aby našla zásobu excedrinu forte. „Je to poznámka zahrnující základní mužskou nejistotu. To zase ten chlap, kterého nám přivezli tuhle v noci, tam měl

vytetované plameny. Byl to líbezný obrázek, to vám povím.

Ovšem ten podle mě věděl, co chce. Ten s tím otazníkem si nebyl moc jistý, jak se domnívám. Nějaké poznámky?

Návrhy? Názory?“

Zřejmě žádné. Molly spolkla prášek bez vody. Zajedla ho lékořicí za doprovodu šklebů všech přítomných a jasných známek odporu ze strany vlastního žaludku. Měla všeho právě dost. Nechtěla nic po Josephu Ryanovi, ani po Jonesovi nebo Martinovi, ani po těch policajtských dvojčatech.

Takže Mary Margaret nebyla jako my, co? Tak proč je potom ona mrtvá, a my ne? Na tohle mi odpověz, Josephe Ryane.

„Agenti Lopez a Hickman jsou tady, aby nám pomohli s tou situací kolem hazardních heren,“ vysvětloval Jones a trochu se ošil na židli, jako by si představoval, že se k jeho vlastní pýše blíží někdo s tetovací jehlou.

„Hazardních heren?“ Molly se rozhlédla. „Vy si myslíte, že hraju doma?“

„Ne. My si myslíme, že byste se mohla ocitnout v nějakém maléru.“

S tím odhalením za ní měli přijít před Josephem Ryanem. Pak by jim přinejmenším věnovala trochu pozornosti.

„Víte, hoši,“ obrátila se na ně, teď opravdu unavená.

„Vážně jsem měla dost zlý den. Nepotřebuji! ještě tohle.

Máte se mnou nějaký problém, tak kolem toho přestaňte tancovat a řekněte mi to. O tom dopise na rozloučenou jsem vám pověděla všechno. Víc už vám povědět nemůžu. Je mi jedno, co máte napsáno na služebním odznaku. Mrzí mě to, ale je to pravda.“

„O ten dopis nejde,“ řekla Martin.

Na druhém konci místnosti zazvonil telefon. Vic se posadil rovně a odsunul papíry. Molly ho pozorovala a přemýšlela o jiných věcech. Na Martinova slova ale odpověděla.

„Tak o co jde?“

Ti čtyři se po sobě podívali, domlouvali se pohyby obočí a gesty. Nakonec jí tu zprávu sdělil Jones. „Jde o útok na váš život.“

Nejdřív musela pochopit, co jí to říká. Pak se musela rozpomenout, co tím myslel. Mustaffa. Ach ano.

„To je velmi milé,“ řekla. „Ale to prostě bylo něco, co se ve velkých nemocnicích stává.“

„Ne,“ opravil ji Martin. „Bohužel to tak není. Nebylo.“

Vytáhl zmačkaný kus papíru, který vypadal jako obal od hamburgerů, a posunul jej po stole k Molly.

No ano, pomyslela si a sebrala jej. To je rozhodně od hamburgerů ze Steakń Shake, jestli se neplete. Do nosu jí stoupal slabý závan cibule a nakládané zeleniny. A její slinné žlázy se naladily na strunu Pavlovova reflexu bez ohledu na to, co říkal její žaludek.

„Ach, to bylo v úterý,“ řekla a pozdvihla papír k nosu.

„Moc dobrá značka.“

Její posluchače to podle všeho nepobavilo.

„Přečtěte si to,“ vyzval ji Martin.

„Mám si to přečíst?“ podivila se Molly a přemítala, jaké tajemství může odhalit sáček s nápisem K odnesení domů.

„Je to na druhé straně.“

Druhý strana byla opravdu něco zcela jiného. Molly viděla, že tam je po straně něco načmáraného. Uhladila papír oběma rukama, aby to lépe rozluštila.

„Molly, já běžím!“ oznamoval jí Vic a jeho židle zaskřípěla po podlaze, když zavěsil telefon.

Molly ho sotva vnímala. Pravé jí došlo, co stálo na tom papíru. Vzhlédla k detektivům Martinovi a Jonesovi, aby jí to vysvětlili.

„Jak mohl znát vaše jméno?“ zeptal se místo toho Jones.

„Kdo?“ chtěla vědět Molly. „Co má tohle znamenat?“

„Molly? Slyšíte? Právě jsem měl telefonát z horké linky Naše číslo se už vyšplhalo na pět.“

Molly ho neposlouchala. Vic ale stejně chvíli u jejího stolu okouněl.

„Našli jsme to v Mustaffových džínách, když jsme je vzali do laboratoře,“ oznámil jí Jones.

Molly upírala zrak na ten bílý, zamaštěný obal, kterým vybuchla celá teorie o tom, že to, co se stalo té noci v nemocnici, patřilo jen mezi běžné události. Muž, který

zaječel: „Ty mrcho!“, to neudělal náhodně. Vešel na pohotovost s Mollyiným jménem v kapse. A také s jejím popisem a směnou, v níž měla sloužit.

Molly byla tak překvapená, že jí téměř unikla skutečnost, že Vic právě vychází vstříc jejich páté sebevraždě.

Desátá kapitola

„Co chcete říct tím, že máte číslo pět?“ zaječela Molly, vyskočila ze židle a hnala se do chodby Vicovy kroky už duněly po schodišti směrem dolů.

„Paní Burkeová?“ zavolal detektiv Jones a natáhl se zbytečně po papíru, který se třepotal v Mollyiných prstech, jak pádila ven.

„Nějaký chlápek si zahrál u Wainrightovy budovy na rozpláclou dýni!“ zněla odpověď zdola.

Molly se nahnula přes zábradlí. Nevšimla si ani, že dva ze čtyř vyšetřovatelů ji následovali do chodby „Nebylo to na Metropolitan Square?“ žadonila o odpověď.

Vic se zaklonil, takže mohla vidět jeho úsměv. „Je mi líto, Molly, zase je to nepravý právník!“

A pak odkráčel hlavními dveřmi ven.

Rozbitá dýně. To označovalo skok. Skok z výšky. Z

výšky, jakou znamenala Wainrightova budova. Byl to první mrakodrap postavený západně od Mississippi, ohromující zázrak stavitelství, když ho v roce 1892 postavili. Nyní se

krčil jako trpaslík se svými osmi poschodími mezi třiceti a čtyřicetipatrovými sousedy. Pořád ještě ale byl dost vysoký na to, aby byl zárukou pořádné rány na chodník.

Další právník.

Molly pocítila záchvěv něčeho jiného než rozmrzení.

„Paní Burkeová, vás nezajímá, že se vás někdo pokusil zabít?“ žasl agent FBI Lopez.

Molly se otočila. Téměř ji překvapilo, že je tam všechny vidí seřazené jako účastníky nějaké soutěže. Ještě víc ji udivilo, že pořád třímá ten papír ze Steaku. Všimla si ale, že ať už těch pár slov napsal kdokoliv, napsal špatně její jméno. Jako ostatně každý. Vynechal E na konci Burke.

Jako by to bylo důležité! Jako by to bylo rozhodující pro vraha, který hledá svou oběť. Dobře si to zapamatuj, Mustaffo. Ujisti se, že dostaneš tu pravou Molly Burkovou, ne Burkeovou, tu bez koncového E, jasný?

„Paní Burkeová?“

Na Martinově hlase bylo znát, že trpí. Molly zamířila zpátky do velké kanceláře koronerů, v duchu se ptala, co vlastně čekají, že jim řekne. Uvažovala, co to znamená, že mají dalšího právníka. A co to udělá s jejich statistikou sebevražd.

„Právě teď spáchal sebevraždu další právník,“ oznámila jim Molly a usadila se zpátky za stůl. „To už jich je pět.“

Rozhlédla se kolem, jak budou reagovat. Problém spočíval v tom, že zvolila nesprávné slovo, právník.

„Víte, proč teď užívají právníky namísto laboratorních krys?“ otázal se Jones Martina.

„Ne,“ odpověděl Martin, přesně jak se na slušného muže patřilo.

„No protože je víc právníků než krys,“ vysvětloval Jones, zatímco na něj Molly upírala pohled.

Ostatní tři obleky přikývly.

„Lidi ke krysám přilnou –“

Další jednohlasné přikývnutí. Molly tomu nedokázala uvěřit.

Jones se zazubil. „A existuje jen pár věcí, které krysy nezvládnou.“

Smích. Ze středu tohoto hloučku. Molly usoudila, že to je její vina. Mohla jim povědět, že nešťastnou shodou okolností zemřelo v cirkuse při výbuchu dělové koule pět klaunů, a nedostalo by se jí stejné reakce.

„Jen jsem si myslela, že by vás to třeba zajímalo,“

pronesla, i když přesně nevěděla proč.

Trochu opožděně se jí zase věnovali.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Jones.

„Jen se dál věnujte své denní práci.“

Mohl by se zasmát, kdyby měl smysl pro humor. Takhle se jen zamračil a sklonil hlavu k sáčku. „Co si myslíte o tom, že si vás vybrali?“

Molly se znovu zadívala na papír ve své ruce. Potlačila další vlnu touhy po jídle. Steakburger k obědu. Možná velký

chilli hamburger, s omáčkou navíc, až by jí tuk tekl po bradě. Hranolky, tenké a měkké, se sáčkem soli vedle.

Mohla by si sednout, sama jen s knihou, a zapomenout na všechno, co ji čeká venku.

„Paní Burkeová.“

Vzhlédla. Začervenala se. No, bylo to alespoň lepší než přemýšlet o těch právnících. A o válečných veteránech, co skončili jako bezdomovci.

„Já měla za to, že pistolníci jedí v místech jako Carmines,“ bylo to jediné, na co se zmohla.

„Mustaffa byl schopný udělat cokoli pro kohokoli,“

pokrčil Jones rameny. „Pokud mu to přinášelo vzrušení. A jemu přinášelo vzrušení, když ubližoval ženám.“

Molly si náhle vybavila Mustaffovy oči. Zcela jasně.

Divže neomdlela. „Díky.“

Nikoho ani nenapadlo, že by byla nutná omluva.

„Tohle, co vám teď povím, je zatím tajná informace,“

upozornil ji jeden z federálů. „Nahlídli jsme do výpisů z bankovního konta Pearl Johnsonové. V průběhu uplynulých šesti měsíců obdržela tři vysoké platby, dohromady téměř čtvrt milionu dolarů.“

Molly chvilku trvalo, než tu sumu strávila. „Kdo je dostane?“ otázala se instinktivně.

Jones se ošil, celý nesvůj. „Nikdo. Všechno to utratila.“

„Celých čtvrt milionu dolarů?“

„Její kostel potřeboval novou střechu a v té oblasti jsou nějaká hřiště…“

Utratila to na svoje město, jako obvykle. Chudák Pearl.

Doufala, že účel světí prostředky. A zjistila, že je to jinak.

„Podařilo se vám vypátrat, odkud ty peníze přišly?“

„Teď to hledáme. Také prověřujeme některé z dalších radních, kteří pro ten zákon o hazardních hrách hlasovali.“

„A zjistili rovněž, že v mých účtech žádné neobvyklé vklady nefigurují,“ nadhodila Molly.

Opět žádná omluva. „Nic, až na peníze z vašeho fondu.“

„Z fondu týkajícího se domu,“ opravila ho. „Já jsem tam jen domovník.“

Z jejich výrazů uhodla, že to už vědí. Bylo také nad slunce jasnější, že si leccos domysleli, ale Molly se nedomnívala, že by jim měla nějak pomáhat.

„Zdá se, že někdo chce, abyste byla mrtvá,“ řekl Jones a hladce tak převedl řeč zpátky.

Molly se tomu snažila uvěřit. Jedna věc byla myslet na Mustaffu jako na náhodného střelce, kropícího zdi pohotovosti sprškou kulek. Koneckonců, takové věci se stávaly. Něco jiného bylo pomyšlení, že ten úsměv, kterým ji oblažil, když se do ní chystal vyprázdnit zásobník, byl osobní.

„Napadá vás něco?“ pípla neobvykle tichounce.

„Jste si jistá tím dopisem na rozloučenou?“

Molly podvědomě otevřela zásuvku, aby si vzala excedrin. Potom si uvědomila, že si už jeden vzala. Místo toho zhltla jinou tabletu na uklidnění. „Už vám to nemůžu říct jinak.“

„Jste si opravdu jistá tím, že to byl rukopis Pearl Johnsonové, kterým byl ten dopis napsaný?“

Poprvé od chvíle, kdy ten vzkaz viděla, si Molly najednou nebyla jistá. „Já nevím…, nejsem si jistá, jestli jsem někdy předtím její rukopis viděla.“

Federálové byli zjevně připraveni jako skauti. Buď Lopez, nebo Hickman, prostě jeden z nich otevřel kufřík stojící vedle židle a vytáhl něco ven. Posunul to k ní po stole, jako by to byla poslední karta v pokeru. „Zdá se vám to povědomé?“

Molly si vzala list papíru zatavený v umělohmotné fólii a usilovně se pokoušela vybavit si lístek, na který se dívala sotva pět minut.

V ruce držela soupis věcí, které je potřeba udělat.

Prádelna, nákupy a vyzvednout nové oblečení pro kostelní sbor. Molly napadlo, zda bylo pořízeno za ty peníze z úplatků. Uvažovala, co udělá ubohý pastor, až se tohle dozví.

„Na to bych přísahat nemohla,“ řekla nakonec. „Myslím si ale, že je to stejný rukopis.“

„Myslíte.“

Nyní byla řada na ní, aby se zamračila. „Jestli si mě chcete podat, že jsem ten dopis ztratila, tak to si počkáte.

Hodně dlouho. A teď, chcete znát můj názor nebo co vlastně?“

Odpověděl jí Jones. „Snažíme se tu jen dát dohromady tu nejlepší rekonstrukci. Pokoušíme se zjistit, zda nebyla oběť… k činu dohnána.“

„Byla v domě sama dvacet hodin!“ odsekla Molly.

„Kdo by ji k tomu asi tak přinutil? Mimozemšťani snad?“

„Matka připustila, že se na hodinu či dvě během dne vzdálila.“

Molly si povzdychla. „A Jack Ruby měl pak spoustu času, aby vyklouzl ze svého úkrytu v Havaně a nacpal všechny ty léky Pearl do krku.“

„William Peterson byl čtyřikrát obviněn z vraždy a zase osvobozen, protože neexistovali svědci,“ pokračoval Jones.

„Pearl byla jedním svědkem, dokud žila. Teď jím jste vy.“

Molly zpozorněla. „Jde o nedostatek svědků, anebo nedostatek přežívajících svědků?“ zeptala se.

Odpovědí jí bylo jen výmluvné policajtské pokrčení ramen.

Molly se raději ještě jednou podívala na kus papíru, do něhož se balí hamburgery. A pak ještě na seznam s Pearliným rukopisem. Zamyslela se nad tím, co se odehrálo oné noci, zkoušela si to vyložit všemi možnými způsoby a pořád nemohla přijít na nic jiného.

„A vy si, pánové, myslíte, že Pearl zavraždili?“ zeptala se.

„Domníváme se, že to je pořád reálná možnost.“

„Ale všechny ty léky, co spolykala, byly na předpis. A všechny byly předepsané pro ni.“ „Jste si tím jistá.“

Přemýšlela nad tím. Výsledky toxikologických testů ještě nepřišly. Musí je zkontrolovat. Až federálové odejdou.

Mollyini rodiče jí kladli na srdce, aby v podobných případech spolupracovala, ona už ale dávno přišla na to, že především se musí postarat o domácí tým. To znamená, že jim tu informaci sdělí, až jí to odsouhlasí Rhett a Winnie.

„Tak jistá, jak je to jen možné,“ potvrdila.

„Ale v jejím krevném oběhu mohlo být něco, s čím jste nepočítali,“ nedal si pokoj Jones.

Molly se zasmála. „Nepotřebovala nic jiného. Na nočním stolku toho měla tolik, že by to porazilo na lopatky i Godzillu.“

„Přesto…“

Přesto ještě pořád neměla ty toxikologické testy.

Dozvěděla by se, kdyby laboratoř nenašla v Pearlině krvi stopy některého léku, které tam očekávali, ale nevěděli, že by se měli podívat i po nějakých překvapeních.

„A vy si myslíte, že mě ten Peterson chce také vidět po smrti,“ poznamenala, překvapena, jak věcně zní její hlas.

„Proč?“

Nastalo ticho, táhnoucí se až do nepříjemnosti.

„Jak jsem řekl, protože jste viděla ten dopis,“ pronesl nakonec Jones, jako by to měla vědět sama. „Protože máte Petersonovo jméno.“

„A?“

„Jaké a?“

Molly ztrácela trpělivost. „No a teď je máte vy.“

„Vy tvrdíte, že jste to jméno zahlédla v dopise na rozloučenou, který spojoval jméno Pearl s Petersonem. To je nepřímý důkaz. Není přípustný, pokud byste to ovšem nedosvědčila, i jako písemné svědectví je to chatrný důkaz.

Takže i kdyby Pearl skutečně nakrásně tu sebevraždu spáchala a dopis, co jste viděla, byla její poslední vůle a testament, i tak to pořád ukazuje směrem, který Peterson nechce. Nezapomínejte, že je ve hře takových čtyřicet milionů dolarů. A jeho šance stát se znovu hráčem.“

„Nenapadlo vás, že mohl být Mustaffa prostě jen namíchnutý, protože jeden z jeho gangu zemřel u mě na pohotovosti?“ zeptala se Molly.

„Napadlo nás to, ale vyloučili jsme to.“

„A pak, kdyby Pearl zavraždili, aby ochránili Petersona, tak k čemu ten dopis na rozloučenou?“

„Petersonovi lidé nemuseli ani tušit, že existuje něco takového,“ odpověděl jeden z federálů zpříma. „Když někdo napíše, že ho některé věci mrzí, tak to ještě nemusí znamenat dopis na rozloučenou.“

„Ale pokud byl a ona sebevraždu spáchala, pak se Petersonovi podařilo hezky rychle propašovat někoho na pohotovost, aby ho toho dopisu zbavil,“ namítla Molly. „To je přece jen trochu moc konspirační teorie, dokonce i na mě.“

Ale současně ji policisté donutili o tom přemýšlet. Tedy ani ne tak přemýšlet jako reagovat. Bát se.

Dneska se toho událo tolik, že jí v hlavě hučelo. A do žaludku jí s určitostí nasadili nějaké malé krtky s ostrými čumáčky.

Nenapadalo ji nic, co by řekla, žádné prohlášení, výhrady, protest.

„Když připustíme, že máte pravdu, tak co potom?“

nadhodila.

Tohle určitě nebyla skupina přetékající nápady.

„Teď budeme čekat,“ oznámil jí jeden z federálů.

Molly si přála, aby byla dávala větší pozor, když se představovali. Nevěděla, který z nich je Lopez a který Hickman. Asi to nebylo politicky správné, to si musela přiznat, ale dospěla k závěru, že ten s tmavšími vlasy bude Lopez a ten blonďák zase Hickman. Na její straně stál alespoň statistický průzkum.

„A na co budeme čekat?“

„Na výsledky vyšetřování ostatních radních,“ řekl Lopez. „Na nějaké spojení mezi Petersonem a tím novým kasinem.“

„A na to, až mě zabijí. Takže před smrtí napíšu jméno vraha krví.“

Očekávala alespoň nepatrný protest. Dostalo se jí však hrobového ticha. Přesně na tohle tedy čekali.

„Peterson je děsně dlouhé jméno na psaní, notabene když vám klesá krevní tlak,“ bránila se Molly chabě.

„Dáváme na vás pozor,“ prohodil jeden z mužů.

„Napíchli jste mi telefon?“

„To by bylo nezákonné.“

Tentokrát se zasmála Molly. „Jsem já to hlupák! Vždyť vy jste nenahlédli ani do mé složky!“

FBI si o ní založila složku na univerzitě, kdy se Richard Nixon bál víc studentů, kteří nevěřili v jeho válku, než komunistů. Molly v tu jeho válku nevěřila, ale stejně do ní šla. Vsadila by se, že chlapci z FBI nad něčím takovým dodneška vrtí hlavou.

„Nesmíme proti lidem používat jejich mladické prohřešky,“ prohlásil Hickman. A ať se Molly propadne, jestli se někde vzadu v těch očích nezableskl náznak úsměvu.

„Tak tedy,“ zvedal se Jones, „pokud byste přišla na něco, co by vedlo ke změnám ve vaší výpovědi, dejte nám vědět.“

„Ano,“ odpověděla jako hodná holčička. „Slibuju.“

Pak počkala, dokud nevyjdou ven, a vytočila číslo toxikologické laboratoře.

„Žádné překvapení jsme neobjevili,“ hlásila laborantka.

„V krvi jsme našli smrtelnou dávku farmak. Všechno od valia, lithia až po antikoncepční pilulky. Shoduje se to s těmi lahvičkami, které jste nám dodala. Byly mezi nimi i nějaké záhadné prášky, pokoušeli jsme se je určit, ale pochybuju, že tohle by na věci něco změnilo.“

„Nemáte už zprávu?“

„Měli jsme tu teď tak trochu blázinec, víte?“

„Blázinec?“ otázala se Molly zostra. Usoudila, že smrt představitelky městské správy si vyžádá jistou přednost. „A s čím?“

„Copak nečtete noviny?“ ozvalo se z telefonu. „Tohle bude rekordní rok na sebevraždy. A nejen to, v obrovském oblaku prachu a hřmotu sem včera vtrhli lidi z protinarkotického. To se pak sebevraždy dostanou až někam na konec žebříčku.“

Až do dnešního dopoledne, než strávila volno s tím veteránem bez domova a pak s lidmi, kteří jí navykládali, že ji chce někdo zavraždit kvůli nějaké sebevraždě, by to chápala stoprocentně.

„Je to opravdu hodně důležité,“ naléhala. „Nebudu muset hlásit Winnie, že s tím ještě nejste hotoví, když sebou hodíte.“

Molly se znala s laborantkou tak dobře, že se neurazila, když uslyšela stručnou odpověď: „Potvoro!“

„A já o vás vždycky mluvím v nejlepším!“ odpověděla se smíchem a ulevilo se jí, když na druhém konci drátu rovněž zazněl smích.

Molly se celé dopoledne nemohla dočkat, až se dostane domů. Z nějakého důvodu ale nakonec rovnou tam nejela.

Namísto toho zamířila do Locust Street, kde se ve své znovuobnovené nádheře tyčila budova Wainright. Byla to půvabná čtvercová stavba z červených cihel s elegantními terakotovými vlysy kolem střechy, usazená mezi vším tím sklem a ocelí moderních budov jako dobře vychovaná tetička mezi rozpustilejšími dětmi.

Na chodníku pořád ještě držela policejní páska zvědavce v uctivé vzdálenosti. V ulici se tísnilo několik hlídkových vozů s dodávkou koronera a s vozidlem určeným k odvozu těla. Byla to neoznačená tmavomodrá dodávka. Kdysi byla označena zkratkou koronerova úřadu, která se naneštěstí shodovala s názvem newyorského sportovního týmu. Takže se stávala pravidelně terčem vaječné palby a sprayeři ji popisovali nápisy barvitě vyjadřujícími jejich názor na tým a jeho hráče. Ve večerních televizních zprávách se to dvakrát nevyjímalo, a tak zkratku přestříkali barvou a vůz zůstal anonymní.

Vic tam postával s několika policisty, v ruce papír a metr. Husté černé vlasy se mu horkem a vlhkem nalepily na čelo. U nohou mu ležela neurovnaná hromádka, zakrytá

plachtou, ta však nemohla skrýt všechnu tu krev. Byla to hrůza.

„Co tady děláte?“ zeptal se Molly, když k nim přišla.

Pokrčila rameny, ruce ponořené v kapsách kalhot.

„Měla jsem to při cestě. Myslela jsem si, že se sem mrknu a podívám se, jak to jde.“

Vic se vrátil ke své práci. „Je mi líto, ale nejde o žádného politika, sportovní hvězdu nebo herce.

Jen o právníka uprostřed rozvodového řízení, který měl špatný rok s akciemi na burze.“

Molly nedokázala odtrhnout oči od zhroucené hromádky pod plachtou. „Žádné otázky?“

„Jenom jedna. Proč měl právník tak úspěšný takový špatný vkus, pokud jde o oblékání. No kruci, to mu v té depresi mohlo ještě přidat.“

Molly vzhlédla a spatřila otevřené okno o osm poschodí nad nimi. Zahlédla stíny zvědavých pozorovatelů, kteří se tam nahrnuli. Nejspíš chtěli vědět, jaké to je, otevřít okno a vykročit z něj ven. Přemítali možná, zda kousek z nich není v tomto muži, který s nimi každý den pracoval v jejich kanceláři.

„Molly?“

Trhla sebou a spatřila Vica, jak se na ni mračí. Rychle se na něj zazubila. „Zrovna jsem uvažovala nad tím, že roztrhám přihlášku na právnickou fakultu, kterou právě vyplňuju.“

Vic se neuctivě ušklíbl a pokračoval v psaní. „Nedělejte to. Jen si pomyslete, kolik míst se uvolní, jestli to bude takhle pokračovat dál.“

Nezaznamenal ani, že odešla.

Ze západu města se blížila studená fronta a hnala před sebou bouřková mračna. Molly se zasunula zpátky do vozu a nespouštěla oči z temných, hutných mraků, jež se houfovaly na jihozápade. Vítr vyváděl jako zběsilý, proháněl po ulicích papíry a listí a nadzdvihoval sukně ženám spěchajícím na oběd. Vlhkost ovzduší vzrůstala, jako by byla stlačována mezi mračny a řekou, takže se zdálo, že se vzduch ani nehne, i když opak byl pravdou. V předpovědi počasí říkali, že se změní vítr.

Molly se otočila a zamířila směrem k márnici a vjezdu na dálnici, který byl hned za ní. Okénka i střechu nechala otevřené, aby ji mohl ovívat vítr. Zpomalila, aby na nájezd vjela přiměřenou rychlosti, podívala se do zpětného zrcátka, jestli nikdo nejede za ní, aby mohla odbočit. A tehdy ho uviděla.

Shrbený, šourající se, anonymní, trochu vzpřímenější hromádka hadrů, třímající plastikový pytel plný plechovek.

Stál tam u parkoviště márnice, jako by na něco čekal. Jako by o něčem dumal. Byl neviditelný pro ostatní z města, i pro ni jindy, kteréhokoli jiného dne, kdy by kolem něj jen bez ohlédnutí projela. Dneska ho ale viděla. Jako znamení. Jako varování. Jako vzpomínku a příslib.

Záměrně se odvrátila. Ruka sjela k řazení, jako by to byla kouzelná hůlka, která by ji mohla přenést bezpečně z dohledu jeho očí. Jeho hlasu. Přeřadila, až vůz zakvílel. A potom vjela na příjezdovou cestu a nechala ho za sebou, tam, kam patřil.

Nefungovalo to. Když Molly dorazila domů, byl to ten ztracený, osamělý muž, který jí dělal společnost, i když už vítr odvál všechno ostatní pryč. Byla to ta beztvará hromádka na chodníku, kterou měla pořád před očima namísto stromů, jež se ohýbaly a svíjely ve větru kolem silnice.

Dalo se do deště, což znamenalo, že nemohla sedět venku. Nemohla se dívat na svoje rybičky, naslouchat ptákům, kteří se hádali v korunách stromů. Anebo přemýšlet, co si asi tak povídají lidé v zahradách restaurací v ulici o blok níž.

Zaparkovala auto před domem a zamířila k pěšince.

Strčila klíč do zámku a odemkla hlavní dveře. Stála ve vysoké vstupní hale, v níž se i krok rozléhal ozvěnou, a pozorovala stíny, šplhající se po stěnách obývacího pokoje a po nábytku jako temná voda.

Neměla by tu zůstávat. Ne, když se snažila utřídit si poznatky z dnešního dne. Ne, když musela přemýšlet o smrti a sebevraždě a beznaději. Když stála v tomto domě, slyšela hlasy rodičů. Slyšela jejich nesouhlas, přehlížení a nezájem.

Slyšela, jak se kolem ní hromadí ta léta zdvořilého odmítání jako odpadky na čistém šedivém koberci.

„Řekla bych, že mne nepřekvapuje, že se chceš stát ošetřovatelkou, Melindo Ann,“ pronesla její matka, elegantně usazená na chippendalské pohovce jako panovnice unavená svými ne zcela poslušnými poddanými. Je to dráha vyžadující podřízenost. Strávíš zbytek života, aniž bys musela vyniknout nad ostatními nebo na sebe vzít zodpovědnost. „Je to zklamání, ale co jiného jsem od tebe mohla očekávat.“

Její bratr Martin Francis zklamáním nebyl. V

šestadvaceti se stal konzulem a nyní byl druhým tajemníkem blíže neurčené instituce v blíže neurčeném místě. Pravý Burke. Úspěšný muž, zářivá hvězda v tom správném vesmíru, na něhož byli rodiče hrdí, než se zcela nečekaně odebrali na jinou adresu na onom světě. Byl ženatý, otec dvou dědiců jména Burke i burkeovského jmění, skutečný majitel tohoto domu se všemi jeho poklady a se vším dědictvím.

Molly, ta nula, bylo dítě, které se narodilo, aby zklamalo. Nebylo jí vlastní nic z toho, co měl bratr. Přesně, jak to předvídala její matka, nedosáhla ničeho, a nakonec čelila čtyřicítce sama, bezdětná a uvězněná mezi dráhou, která jí kdysi připadala tak přitažlivá, a soudním sporem, po němž podle všeho finančně vykrvácí.

Potřebovala si s někým promluvit. Potřebovala, aby někdo chápavě naslouchal všemu tomu, co prodělala, a mluvil s ní o tom. Nabýt jistotu. Dostat logické vysvětlení.

Potíž byla v tom, že Molly neměla nikoho, komu by se svěřila. Nikoho, kdo s ní vydržel celé roky, nikoho si k sobě nepustila tak blízko, aby s ní sdílel břemeno takového zmatku.

Burkeové nikdy své problémy s nikým neprobírali. To proto, že si je nikdy nepřipouštěli. Potíže byly hnusné, nechutné a nepříjemné. Ke všemu ještě Burkeové věřili v mýtus, že vše v životě má být klidné, urovnané a soukromé.

Z toho důvodu měl dokonalý Martin Francis skvělé místo, řadu zdravotních potíží pramenících ze stresu, manželku, která se upíjela do zapomnění, a dva syny, ze všech sil se snažící, aby si zasloužili svá místa v síni slávy mladistvých psychopatů. Proto Molly stála ve svém prázdném domě a naslouchala ozvěně zoufalství, namísto aby hledala přátele.

To my dva koketujeme se sebevraždou, Molly. Vy a já.

Už nikdy víc, Josephe Ryane, pomyslela si a pevně semkla víčka, aby nemusela pohledět strachu do tváře. To už bylo dávno. Před dávnou, dávnou dobou.

I tak zatoužila po skleničce. Zatoužila po ní tak silně, že už cítila na patře chuť dobré irské whisky vonící po kouři.

Sklouzne jí lehce do hrdla. Tak snadno.

A bude to bezpečné, protože Joseph Ryan se mýlil.

Raději se ale Molly otočila na patě a vyrazila ven z domu.

Rozchodí to. Kolem ní se ve vichru chvěly stromy.

Obloha se rozvírala prvními blesky a měnila barvu mraků v podivně zelenou. Obyvatelé St. Louis s obavami vzhlíželi k obloze. Spustil se liják, nejprve se rozplesklo pár kapek a pak nastala průtrž mračen. Velké, objemné kapky, které člověka promáčely ve vteřině až na kůži a zaplavovaly ulice, kde je zase rozstřikovala projíždějící auta. Molly zahnula na Euclid. Lidé, kteří se krčili před deštěm, se ze všech sil snažili uniknout bouřce, která jim s praskáním a duněním řádila nad hlavami. Molly si toho sotva povšimla.

Prostě na tohle všechno nebyla vhodná doba. Bylo léto a Gene měl pravdu. Molly měla být učitelkou, aby se mohla vyhnout těm letním démonům. Měla být konzulkou v nějaké vzdálené zemi, kde by nejdůležitějším bodem jejího programu byla příprava recepcí při státní návštěvě.

Namísto toho byla tady. Až po lokty v traumatech, až po krk v sebevraždách, a to léto ještě nekončilo.

Sebevraždy. Nemohlo to být něco jednoduchého. Jako epidemie. Jeden dva hromadní vrazi. Cokoli, jen ne ten pohled na oči bez života a dobrovolné sebezničení. Cokoli jiného než to podezření, že je koneckonců mnohem snazší to vzdát.

A nyní nejenže po ní chce FBI, aby prošetřila znovu, jak někdo spáchal sebevraždu, ale Joseph Ryan chce ještě vědět proč. A přeje si, aby se k tomu případu vrátila.

Proč by měla popřávat sluchu člověku, který chodí obědvat za McDonalda místo dovnitř? Proč by mělo mít jeho slovo větší váhu než slovo jeho matky, sedící na pohodlném gauči v útulném venkovském domě?

Byl si tak jistý. Tak přesvědčený v tom jedinečném okamžiku, jako by to bylo to jediné, čemu vůbec ještě rozuměl. Jako by se všechna ta léta na ulici dala soustředit do této jediné pravdy. Joseph Ryan byl odborník a oblastí jeho odbornosti bylo zoufalství.

Než s ní mluvil Joseph Ryan, dokázala zastrčit všechny ty zatracené sebevraždy elegantně do obálky označené Uzavřeno a odložit je.

Nyní se obávala, že se bude muset vrátit a znovu přešetřit alespoň jednu.

Tedy v případě, že se Joseph Ryan nemýlí.

Přidala do kroku. Nepřála si, aby měl pravdu. Nechtěla, aby ji nutil dívat se znovu na snímky toho pokoje, mluvit s jeho sestrou a matkou. Nechtěla v sobě probudit další otázky, vedoucí k tomu, že by se začala znovu hrabat v Pearlině zoufalství anebo v prázdnotě života toho právníka, který usoudil, že Wainrightova budova představuje dveře vedoucí ze života.

Molly si o tom potřebovala s někým promluvit. S

někým, kdo by to chápal. Nikdo to nechápal.

Ne, to nebyla pravda. Lidi v práci tomu rozuměli.

Nemuseli se sice zotavovat z katastrofy jménem Vietnam, zato se potýkali se zoufalstvím, které představovalo zurbanizovanou Ameriku konce dvacátého století.

Ale nikdo z pohotovosti by o něčem podobném nemluvil. Hovořili by o vzteku a hněvu, to ano. O frustraci, nerozhodnosti, běsnění. Probírali by vyčerpání a zmínili by se o vzpurnosti. Nemluvili by o zoufalství. Nepřiznali by to, protože z toho měli větší strach než z čehokoli jiného.

Proto se nikdo z nich nechtěl zaobírat sebevraždami.

Proto by se nikdy neposadili a neposlouchali by Molly, jak jim vypráví, proč ji Joseph Ryan tak vyděsil. Proto by ji ani nenapadlo se jim kdy svěřovat.

Takže jí zbývali jen lidé mimo obor. Těm by musela celý problém vysvětlit a zůstat přitom loajální. A na to Molly prostě neměla. Neměla dokonce ani tolik sil, aby to všechno přesně formulovala pro Genea, který jí rozuměl ze všech nejvíc. Potřebovala proste jen někoho, kdo by instinktivně věděl. Někoho, kdo by rovněž mluvil v kódech, takže by mohla obejít těsnopisem to, co se příliš bála vyslovit.

Mimoto i když se Gene dovedl vcítit do situace, tak to dělal za sto dvacet dolarů za hodinu, a ona si to prostě nemohla dovolit.

Vedle ní zpomalil vůz Caprice. Plížil se v průtrži mračen. Molly zahlédla tvář spolujezdce obrácenou jejím směrem, nejasný bledý ovál podezření za okénkem zamlženým dešťovou clonou. Byla pozorována. Byla sledována. Další agenti FBI, blesklo jí hlavou.

Tedy alespoň v to doufala.

Zrychlila krok a ignorovala je. Ignorovala ten novy nepokoj, který se jí usadil na ramenou, když ji napadlo, že by tam mohli být z jiného důvodu, než aby ji ochraňovali.

Z nějaké příčiny ji nesledovali. Jen ji pozorovali, což Molly vyhovovalo. Už takhle toho na ni bylo víc než dost.

Musí si promluvit s někým, kdo zná Josepha. Kdo znal Mary Margaret. Kdo s ní měl společné pouto s Vietnamem, takže nebude muset nic vysvětlovat nebo se omlouvat.

Bohužel tu byla jen jedna osoba, která tyto podmínky dokonale splňovala, dokonce i ten Vietnam.

Vybavila si, kdy to zjistila, když uváděla své údaje.

Když načrtla své zkušenosti jako ošetřovatelka úvodem k výslechu, jak mohla nechat zemřít tu starou ženu.

„Proč jste se nezmínila o tom roku, který jste strávila ve Vietnamu?“ zeptal se jí.

Molly, která se cítila nepohodlně ve zbrusu nových červených šatech a v lodičkách na vysokých podpatcích, jen pokrčila rameny. „Neměla jsem to v úmyslu,“ řekla, protože to byla pravda. Příliš velká námaha, příliš mnoho otázek,

příliš mnoho závěrů. Musela by čelit mnohému a výdrž měla minimální.

„Ale Vietnam, to je teď velké plus,“ upozorňoval ji.

Postavil se tak, že se mohl naklánět přes stůl až k ní. Takže na ni mohl dělat dojem tím svým krokodýlím úsměvem a oblekem od Armaniho. „Každý to chce mít ve svém hodnocení. Dokonce i lidi, kteří tam ani nesloužili.“

„Vy jste si to také uvedl?“ zeptala se jedovatě.

Úsměv se mu rozšířil. „Hned na začátku. ‚Sloužil jsem ve Vietnamu. A abych nezapomněl, byl jsem rovněž první z ročníku na právnické fakultě.“

„Kde jste sloužil?“

Opět ten úsměv, uštěpačný, vědoucí. „Ve skutečné válce. Jako adjutant v úřadu generála. V Saigonu. Udělal jsem všechno, na co lze jen přijít, abych se tomu vyhnul.

Obzvlášť poté, co jsem vystudoval práva na vojenské akademii. Dal jsem si dvě a dvě dohromady, že právník jako já vezme Washington útokem.“

„A namísto toho jste útokem vzal Saigon.“

„A o víkendech Bangkok.“

Ale i tak tam byl. Sloužil ve válce, která nebyla jako jiná válka. Nebyl tam týl, nebyla tam demarkační linie mezi přítelem a nepřítelem. Vaši přátelé tam byli jednu chvíli naživu a druhou z nich nezůstalo nic než částečky prachu.

Znal Josepha Ryana předtím, než ho zničila válka. A znal Mary Margaret předtím, než ji zlomil ten právní případ.

Byl to mizera. Využíval lidi. Tyl z těžce pracujících lidí, ať už to bylo kdekoli. Nyní se zabydlel v luxusní kanceláři a Vietnam využíval jako ozdobu svého životopisu.

Přesto byl tím jediným, kdo mohl Molly říct, zda má nebo nemá naslouchat Josephu Ryanovi.

Šla dál. Kráčela už hodinu, neustále si uvědomovala ty mlčenlivě, pozorné muže, kteří jeli za ní. A pak, když to vzdala, když to vzdala i bouře, se obrátila zpátky. Dovlekla se sama do toho mlčenlivého, pozorného domu a dala si sprchu. Stejně tak si ji mohla odpustit. Až se očistí, hodlá se zase vyválet ve špíně. Rozhodla se, že zavolá Frankovi Pattersonovi a požádá ho o laskavost.

Jedenáctá kapitola

„Přejete si, pane?“

Molly měla dopoledne službu na příjmu. Pro změnu tam bylo dost klidno, což jen poskytlo jejímu žaludečnímu vředu větší prostor, aby zareagoval na rozhodnutí, jež učinila včerejšího odpoledne.

Byl to pitomý nápad.

Bylo to však jediné řešení, na něž dokázala přijít, které by jí nakonec pomohlo zvládnout léto.

V pět hodin, to bude skvělé, souhlasila jeho sekretářka.

Takže v pět, odpověděla Molly, jako by si domlouvala schůzku u kadeřníka.

Do pěti to stejně nezvládne, podle toho, jak se jí ozýval žaludek. A jaký v tom bude rozdíl? Proč by měla vědět ještě víc o sebevraždách, než ví teď? Už takhle toho měla dost.

Měla toho nad hlavu v práci v obou zaměstnáních –, aby se nezastavila až do dne, kdy padne mrtvá k zemi. Což by se mohlo stát pokud se bude cítit i nadále takhle, kdykoli během následujících čtyřiadvaceti hodin.

„Potřebuju mluvit s doktorem.“

Téměř polekaně se zase soustředila na rozhovor s mužem, který stál u jejího stolu. Byla tak roztěkaná, že jí uniklo zakašlání sestry vedle ní. Známkou přepracování bylo i to, že si ani neuvědomila, proč si ošetřovatelka tak odkašlala.

Molly se na muže usmála.

On úsměv neopětoval. Molly si mohla jen domýšlet proč. Za srpnového rána, kdy se teplota pohybovala kolem čtyřiceti stupňů a vlhkost byla téměř stoprocentní, stál před ní podivný návštěvník v zapnutém zimním pršiplášti až na zem. A stál tak, jako by to pro něj bylo velice, velice nepohodlné. Aleluja, pomyslela si Molly se zábleskem humoru. Trocha legrace.

„Mohl byste mi popsat své obtíže?“ zeptala se, aniž by hnula brvou.

Návštěvník na ni upřeně zíral. „Potřebuju mluvit s doktorem!“ vyslovoval pečlivě a ani se nehnul.

Molly nebyla blázen. Popadla desky s formuláři a pokynula mu do chodby. Druhá ošetřovatelka už nyní rudla vzteky, při pomyšlení co bude asi muset napsat, až si pacient bude stěžovat, se po nich ani neohlédla.

Molly otevřela dveře do ordinace a pustila muže dovnitř. Nicméně počkala, dokud se dveře úplně nedovřely, než odložila dobré vychování.

„Tak fajn,“ spustila a založila si ruce v bok. „A teď mi povězte, co se děje.“

Pacient, mladší, pomenší, proplešatělý muž s neoholenou bradou a vlhkým horním rtem, jí neodpověděl.

Jen sáhl dolů, aby si rozepnul kabát.

Molly se pyšnila svým profesionálním přístupem.

Nikdy, nikdy se nesmála pacientovi do obličeje.

Až do této chvíle.

Čekala, že se dozví něco bližšího o tom, co si pacient kam zasunul. Ostatně na pohotovosti měli Síň slávy cizích předmětů, jež byla důkazem o představivosti lidstva o sebeuspokojování. Z různých otvorů vytahovali všechno od zvířat přes zeleninu po minerály.

Dnešního rána, když to Molly potřebovala nejvíc, je její pacient ale všechny přetrumfl.

Když rozhalil plášť do deště, ukázalo se, že je pod lesklými černými křídly nejlepší ochrany před londýnskou mlhou zcela nahý Nebyl ale sám. Na konci penisu mu visel za zobák živý, dospělý, bílý kačer.

Molly vybuchla v smích.

„Co je proboha tohle?“ musela se zeptat.

Muž shlédl dolů, jako by se sám musel znovu seznámit se svým problémem. A že to tedy problém byl.

„To je můj přítel Albert.“

Molly se začala znovu smát. Potom si přitiskla ruku na ústa, jako by tím smích dokázala zastavit. „Promiňte mi to…, opravdu mě to mrzí…“

Muž zrudl až k ponožkám.

„Co máme udělat, pane…?“ otázala se.

„Betelman. Allan Betelman,“ představil se muž.

„Nemůžete ho nějak přinutit, aby mě pustil?“

Tentokrát byla řada na Molly, aby zrudla. Snažila se ze všech sil, avšak nedokázala odtrhnout oči od inkriminovaného místa. Možná že na těch sebevraždách opravdu nic nebylo, napadlo ji. Možná šlo o takový ten skupinový jev. Jako jsou zranění hlavy. Nebo penisy. V

poslední době viděla strašlivé množství podivně ozdobených penisů. Byla jen škoda, že si Vic nemohl tenhle přiřadit do své sbírky tetáží.

„Pane,“ začala, a snažila se mu přitom dívat přímo do očí, slova však zněla dvojmyslně, „my tady ale kačery neděláme.“

„Musíte přece něco udělat,“ ohradil se muž. „Trpím strašnými bolestmi.“

„Jak se tohle…, jak se vám tohle stalo?“ podařilo se Molly ze sebe vypravit.

Pan Betelman ani v nejmenším nezaváhal a podělil se s ní o svůj problém. „No, trénoval jsem ho, jak to udělat,“

vykládal jí. „Teda s tou trubičkou… no, vy tomu asi nebudete rozumět.“

„To sotva, pane.“

„Prostě měl by mě pustit, až já… až my… až skončíme.“

Molly se otřásala ramena. Hlas jí nebezpečně přeskočil do vyššího tónu. „A?“

„A –“ Pan Betelman pokračoval: „On mě nepustil.

Zkusil jsem všechno, ale nemůžu ho přimět k tomu, aby mě pustil.“

Molly musela zmizet, bála se, že si potrhá bránici.

Nejraději by se muže zeptala, zda kačerovi nezkusil nabídnout cigaretu.

„Jak dlouho jste… no… spojeni?“

Mužova tvář se zkrabatila zoufalstvím. „Skoro pět hodin.“

„A co to zvíře… hm… prostě zabít?“

Pan Betelman si přitiskl kabát k tělu a oči vykulil tak, až se Molly obávala, že mu vypadnou. „Jak se opovažujete něco takového navrhnout?“ obořil se na ni. „Je to můj přítel!“

Molly nenapadalo nic rozumnějšího než se otočit na patě a rychle zmizet.

Sasha ji našla sedět na zemi s hlavou v dlaních.

„Co ti je?“ chtěla vědět.

Molly jen zavrtěla hlavou. Jen se smála a utírala si oči.

A tak ji Sasha překročila a rozrazila dveře dokořán. Za minutu třináct sekund byla zase zpátky.

„Měli bychom to zvíře prostě zabít a vysvobodit ho z toho utrpení,“ prohlásila suše.

„Myslíš toho kačera?“

„Ne, toho zvrhlíka, co si ho na sebe pověsil.“

O hodinu později se jim problém Allana a Alberta ještě pořád nepodařilo uchopit. Ostatní členové pohotovosti se museli rychle věnovat obětem požáru, který vypukl v rodinném domku. Byli to dva dospělí a tři děti. Vyžádalo si to téměř veškerou energii pohotovostního personálu a všechny větráky, které mohla nemocnice poskytnout. Hala byla plná těžkého pachu spáleniny a ozvěn chraptivých výkřiků. Molly postávala před Zvěřincem, jak pojmenovali pokoj číslo čtyři s Allanem a Albertem. Ponechali ji, aby si poradila s nešťastným a skleslým Allanem.

„Jak jsem asi mohl vědět, že kačer nemůže dostat valium?“ bránil se Lance Frost. Molly se snažila nakouknout žaluziemi, aby zjistila, zda si už Allan uvědomil, že jeho kačer není moc v pohodě. „Co budeme dělat?“

Po druhém Lanceově boku postával uhlazený, pečlivě oblečený distributor léčiv, v ruce tašku plnou zboží. Molly ty dva nachytala v důvěrném hovoru, když se chystala odvléci Lancea, aby se šel podívat na tu záležitost s kačerem. S naprostým klidem ignorovala zcela nový otoskop, s nímž si Lance pohrával, stejně jako předtištěné bločky s předpisy, ty mu na oplátku vsunul do kapsy distributor. Ji už sháněli kvůli těm popáleninám a zdálo se jí,

že nejmenší, jaké může Lance napáchat, se budou týkat té záležitosti s neposlušným kačerem. Ať tu zatracenou potvoru třeba zabije.

„Tohle bude naprosto dokonalá aplikační látka otvírající nové přístupy k pacientově osobnosti. Vše právě nyní testujeme,“

předl

distributor

tím

nejsametovějším

vemlouvavým hlasem. „Transcendem jsme docílili skvělých výsledků při léčbě obsesivně stereotypních poruch.“

„Já nevím, jestli bych tohle nazval obsesivně stereotypním chováním,“ odpověděl Lance.

„A jak tedy?“

Molly nespouštěla oči z Allana, usazeného na židli.

Hladil ochablého Alberta. „Snad jako kreativně vzrušivé?“

„Já myslím, že bychom měli dát sedativum tomu kačerovi,“ prohodil Lorenzo, který šel kolem. Nikdo mu zřejmě neprozradil, že ten kačer už nepotřebuje nic než lahodnou pomerančovou omáčku. „Pomyslete jen, v jaké depresi musí být on.“

„A já si myslím, že jste, pánové, úzkoprsí,“ mínila Betty Wheatlonová ze vzdáleného konce chodby, kde zápolila s hadičkou infuze. „Nikdo by neměl strkat nos do věcí, které se dějí na základě přátelské ústní dohody mezi mužem a vodním ptákem.“

„Jak víte, že šlo o ústní dohodu?“ chtěl vědět Lorenzo.

„Ten kačer neodpověděl na jedinou otázku!“

A nebylo ani pravděpodobné, že kdy odpoví.

„Allan prohlašuje, že trpěl celý život krutými depresemi,“ vysvětlovala Molly „Matka mu zemřela před nedávnem a žádnou jinou rodinu nemá. Myslím, že z toho vyplývá velké riziko sebetrýznění.“

„Snad byste to nenazývala sebetrýzněním zrovna tady?“

podivil se Lance.

„Cha,“ vyrazil ze sebe Lorenzo, který nesl plnou náruč materiálu do pokoje, kde ošetřovali popáleniny. „Kačer svědčí o špatném vkusu. Sebetrýznění by to bylo, kdyby si vybral právníka.“

„Transcend patří k nejnovější generaci serotoninových útlumových prostředků,“ pokračoval distributor a pohotově vytahoval nejrůznější letáky. „Zasahuje problémové oblasti lépe než Prozac.“

„Když mluvíme o těch právnících,“ vpadl do toho Lance. „Není jich teď už pět?“

„Pět?“ žasla Betty. „No sakra! Slyšeli jste ten o tom Židovi, Indovi a právníkovi, jak se jednou zastavili na noc na farmě, ne?“

„Možná bychom mohli jednoho zavolat k tomu kačerovi.“

„Právníka, nebo toho Inda?“ vložil se jim do řeči chirurg.

„O to právě jde,“ mínila Betty. „Tak teda jeden z nich musel spát ve stodole, a tak se ten Žid nabídl…“

Distributor léčiv jako by se ani nepotřeboval nadechnout. „Je to úžasný lék. Máte deprese? Dá vám naději. Trpíte pocity strachu? Budete se cítit jako hrdina.

Jste nejistý? Dostaví se železná vůle. Viděl jsem, jak Transcend dokáže udělat zázraky!“

„Ten preparát se zatím ještě testuje,“ upozornila ho Molly a automaticky si strčila brožurku do kapsy, protože chtěla slyšet pointu vtipu o právnících. „A musíme rychle pomoci Allanovi. A to nejde, protože není pojištěný a přijmout ho můžou tedy jen ve State Sun. A tam vás nevěrnou, to byste musel být leda postřelený svědek masové vraždy plného autobusu jeptišek.“

„A mezi další předností Transcendu patří,“ pokračoval distributor, „že to je nejrychleji zabírající lék, který je dnes dostupný. Největší výhody má, pokud se aplikuje na pohotovostech. Je rychlý, bezpečný a nenávykový. Povím vám jedno, tahle látka předstihne na celé čáře Prozac a bude znamenat definitivní vyřešení psychiatrických problémů v jedenadvacátém století.“

„Snad abychom se raději zaobírali dneškem,“ navrhla Molly, i když ji volali opět na příjem, a jedna ze sester ji navíc požádala, aby dohlédla na převoz popálených pacientů.

„To bude snadné,“ zajásal nadšeně distributor. „Protože tu lék testujete, můžeme prostě zavolat na kliniku a požádat

je, zda lze Transcend použít v tomto případě. Bude to raz, dva, tři a Allan se zbaví Alberta cobydup.“

„… takže zazvoní zvonek u dveří a na prahu stojí prase a kráva.“

Z konce chodby se ozval smích. Molly si uvědomila, že si přála slyšet pointu vtipu. Lance mezitím prohlédl Alberta, zda ještě jeví známky života. „Je to fakt zlatý důl!“ smál se.

Molly se na něho podívala. „Kdo? Kačer, Ind nebo ta kráva?“

„Transcend. To je ten lék, o kterém jsem ti říkal, Molly.

Ten, do kterého jsem investoval. Jedno ti povím, akcie Argonu ze mě do roka udělají milionáře.“

Molly jen přikývla, dokonale ho chápala. „Dobré na tom je, že je to takové dobrodiní pro lidstvo.“

Distributor farmaceutických výrobků s upřímným výrazem přikyvoval.

„Alberte?“ zaslechli z místnosti. „Alberte, jsi v pořádku?“

„Ztrácíme čas,“ upozornila je Molly.

„Já zavolám na psychiatrii,“ navrhl Lance. „A objednám na sebe jednu rundu Transcendu.“

A tak se na pohotovosti zase objevil Gene, spolu s polovinou nemocničního personálu, ať už z psychiatrie nebo z jiných oddělení, kteří si nechtěli nechat ujít poslední místní kratochvíli.

„Co tu děláte ještě v takovouhle hodinu?“ zeptala se ho Molly.

„Je léto, Molly. A pak, je tu pár stážistů, co pořád ještě nerozeznají rozdíl mezi psychopatem a patou.“

„Vždyť máte taky nějaké zaměstnance, kteří by s nimi mohli pracovat. Copak jste si ještě neuvědomil, že kouzlo vedoucího lékaře spočívá v tom, že vás nikdo nemůže sehnat, když se vyskytnou problémy? Ať tu práci udělají lékaři, kteří právě nastoupili do služby.“

Jeho úsměv byl téměř stejně unavený jako její. „Ne od doby, kdy začala fungovat HMO a sledovaná péče. Mezi tím a Prozacem je teď pro nás vysoce postavené a mocné rozdíl celého světa.“

Všichni tedy postávali v hloučku na jednom konci chodby, co nejdál pachům a vzdechům z traumatických ordinací. Až na Genea, který v odpovědi na Lanceovu žádost jen kývl.

„Tohle neznám,“ prohlásil, když se v rychlosti sám podíval na Allana, jehož zoufalství vzrůstalo. „Ale pokud jde o ten Transcend, tak si myslím, že to je dobrá věc, Froste. Teď už probíhají poslední stadia testování a výsledky jsou slibné. Existuje skutečně velká naděje, že to bude fungovat.“

„Ne tak velká, jaké by se dosáhlo při přeložení pacienta na pár dní do střeženého objektu,“ zabručela Molly.

Gene jen zavrtěl hlavou. „Na to bych nesázel. I kdyby byl tenhle člověk pojištěný, tak mu státní zdravotnictví poskytne tři jídla denně a pár elektrošoků, než ho zase vykopnou na ulici.“

Molly zaslechla v jeho hlase napětí, které tam dřív nebylo. Vzhlédla k němu. Gene si toho povšiml a trpce se ušklíbl. „Psychiatrie prostě už není taková legrace, jako bývala.“

„Někdo by měl jít a říct Allanovi, že Albert je mrtvý kačer,“ navrhl jeden z lékařů.

„To je dobrý nápad,“ mínil Gene. „Jděte mu to říct.“

Tohle zrovna neměl mladý Kildare na mysli, ale jediný pohled na šéfa stačil, aby změnil názor. Místo rozverného úsměvu nasadil účastný výraz, otevřel dveře a představil se Allanovi. Poslední, co Molly zaslechla, než se dveře přibouchly, bylo: „On byl můj přítel…“

„Molly!“ zaječela sestra na příjmu. „Dvě-šest-pět právě vyjel k nehodě s mnohočetnými zraněními!“ Další nádherný den v okolí…

Gene pořád ještě postával u nemocničního pokoje, nezapálenou dýmku v ústech, a díval se ven z okna, když se u něj zastavila Molly, která se právě vracela z kontroly druhého z pěti popálených. Většina z lékařů byla tou dobou už dávno zpátky na svých odděleních. Na pohotovost mezitím převezli několik obětí dopravní nehody, šest dětí a

dva dospělé z jednoho vozu, a jednoho agresivního taxikáře vlastnícího ještě agresivnější taxametr, který se teď domů rozhodně nepožene. Všichni tito zranění si stěžovali na zápach a na to, že musí čekat, než je vyšetří. Všichni nadělali víc hluku než oběti požáru.

Když si měla Molly vybrat mezi shromážděním u příjmu a kačerem, rozhodla se nakonec pro kačera. Zašla za Allanem, aby ho zkontrolovala.

Gene ji chvilku pozoroval a pak se jí zeptal: „Co se děje?“

Na konci chodby už zůstali jen oni dva. Molly viděla sestru z příjmu, jak se po ní shání, ale nevypadala zoufale, takže se Molly tvářila, že ji nevidí. Přemýšlela o tom tichém, smutném malém mužíkovi, který choval jedinou ničím nepodmíněnou lásku, kterou kdy poznal.

„Je to takový opuštěný člověk,“ prohodila, dívala se na Allanovu skloněnou hlavu a na podrážděné držení ramen lékaře, který s ním mluvil.

„To je jeden z důvodů, proč byste tu neměla pracovat,“

vytkl jí Gene jemně. „Nikdy nevidíte u případů zlepšení.

Slibuju vám, že za pár týdnů a po jedné dvou návštěvách na klinice z něj bude jiný člověk.“

„Buď to, anebo se začne specializovat na poníky.“

„To ne,“ oponoval jí. „Ti mají zuby.“

V tu chvíli přivezli třetího popáleného pacienta, drobnou holčičku v bezvědomí. Intubovali ji a do

poničených plic vháněli ambuvakem kyslík. Sterilní roušky pokrývaly rudou tkáň popálených prsou a paží. Byly jí tři roky, a už z ní byla troska. Její matka usnula v posteli se zapálenou cigaretou po dlouhé, dvojité směně, protože se snažila dát dohromady peníze na živobytí pro svou rodinu.

Matka byla teď pod vlivem sedativ, aby se nemusela vypořádávat s tím, co se během několik minut stalo s jejími dětmi.

„Ne,“ pronesla Molly, oči přitom upírala na nešťastnou dívenku. „Právě proto tady dělám. Nemusím zrovna vědět, že většině těch Allanů a jim podobným nebude líp. Jsem radši, když je vyprovodím ke dveřím a jdu sama domů.“

„Vy si myslíte, že byste možná taky potřebovala trochu toho kouzelného léku?“ zeptal se Gene tiše.

„Ne,“ odpověděla. „Je to jen tím létem. Letos jsem koronerem u řady sebevražd, a vy víte, jak zrovna tohle miluju!“

„A?“

„A bratr jedné oběti trvá na tom, že na té sebevraždě něco smrdí. Honí mě kvůli tomu jak pes zajíce.“ Ne tak zcela, ale daleko do toho nemá. „Takže se domnívám, že budu muset projít všechny ty případy sebevražd, abych mu zacpala ústa.“

„A to by se nenašel někdo jiný, kdo by to udělal?“

„Viděl jste, jaký máme letos průměrný počet vražd?“

„Trefné vysvětlení.“

„Navíc jsem zjistila, že ta střelba v nemocnici onehdy nebyla náhoda. Ten chlap měl v kapse na kusu papíru napsané moje jméno. A FBI chce vědět proč.“

Gene na ni zíral, jako by jí najednou začaly hořet vlasy.

„Co chcete říct tím, že měl vaše jméno?“

„Tedy podle mě se někdo buď namíchnul, jak si vedu na příjmu na pohotovosti, anebo jsem se náhodou dozvěděla něco, co někoho venku znervózňuje. Federálové se domnívají, že jde o ten Pearlin dopis na rozloučenou.“

Dveře do Allanova pokoje se otevřely. Objevil se v nich lékař s kačerem v náručí. Zdálo se, že si ho Gene ani nevšiml.

„A co mám udělat s tímhle?“ vyptával se zničený doktor.

„Pearlin dopis na rozloučenou?“ mluvil Gene dál k Molly. „Co tím myslíte?“

„Souvisí to s těmi kasiny. Zdá se, že je za tím nějaké velké zvíře, které si nepřeje, aby se jeho jméno dostalo na veřejnost. A já to jméno vyslovila.“

„A dál?“

„Pane,“ zkoušel to znovu lékař.

Molly pokrčila rameny „Podle mě teď FBI hledá nějaký jiný způsob, jak toho chlápka skřípnout dřív, než skřípne on mě.“

Ta slova upoutala pozornost lékaře třímajícího kačera.

„Ale nevypadáte, že by vás to vyvedlo z míry,“ poznamenal.

Molly prostě zbožňovala, jak se ti pánové z psychiatrie domnívají, že mají za všech okolností právo zasahovat do rozhovoru ostatních lidí. „Dejte mi pár dní. Hlavou se mi totiž honí ještě další věci.“ Obrátila se znovu na Genea.

„Taky máme našeho pátého právníka. To je něco, viďte?“

„Slyšeli jste ten fór o právníkovi v pekle?“ zeptal se okamžitě lékař.

Jak Gene, tak Molly ho setřeli pohledem. Zrudl a zvedl kačera. „Co mám udělat s tímhle?“

„Zkuste ho s trochou nádivky,“ navrhla Molly. „Trouba by měla mít teplotu dvě stě stupňů. Peče se hodinu.“

Z bahna ke směšnosti, přečetla si Molly na zdi, když si sedala, aby si zatelefonovala z pokoje. Anebo, jak tomu bylo dnes v jejím případě, opačně. Allana strčili do taxíku, který ho odveze domů. Albert ho doprovázel v igelitovém nemocničním pytli. Lance protestoval, že je nehygienické, aby si kačera odvezl, ale Molly ho přehlasovala.

Popálené pacienty převezli na specializovanou kliniku.

Větráky dosud jely naplno, aby vypudily zápach, který se vsákl všem do vlasů a oblečení. Začínala odpolední honička.

Noční ptáci zjistili, že svítí sluníčko, a začínali si uvědomovat zanícené rány a kapavky.

Molly se usadila, aby v rychlosti zhltla oběd. Uvažovala o tom, že zkusí zavolat Franku Pattersonovi, aby nemusela vkročit do jeho kanceláře. Dlouhou, velice dlouhou dobu si

lámala hlavu, proč se prostě jen nepokusí nezískat příkaz, aby Josepha Ryana nevpustili přes práh úřadu koronera.

Bylo by to jako snažit se udržet ducha ze záhrobí, který mstí svou smrt.

Byly teprve dvě odpoledne a Molly už se cítila příliš unavená, než aby se ještě hrabala v něčem takovém.

Nemohla doufat, že jí v pět bude lépe. A určitě nebude ani o trochu trpělivější.

Zvedla sluchátko. Nadechla se. A zjistila, že místo toho vytáčí číslo Winnie.

„Ráda bych s vámi něco prošla.“

„Tak procházejte, ale rychle,“ odpověděla jí šéfka. „Já mám za chvilku soud.“

Vždycky měla soud. Molly přemítala, zda koroneři v dnešních dnech dělají také něco jiného, než že svědčí u soudu. Ale to nebylo to nejpodstatnější. To nejpodstatnější bylo zkomplikovat jim co nejvíc životy.

„Už jste se podívala na tu novou sebevraždu?“

„A co s tím?“

Molly zavřela oči a přemítala, proč se do toho u všech čertů ještě víc namáčí. Přemítala, proč se ptá někoho, koho Joseph Ryan ani nezná. „Co myslíte? Není to trochu divné?“

„Já vám povím, co je divné,“ vyjela na ni Winnie.

„Dneska jsem dostala chlápka, který padl jako podťatý přímo na toaletě. Nohy mu trčely ven. Museli ho přinést i s tou zatracenou mísou. Tomuhle já říkám, že je to divné. Pak

mi přihráli případ nějaké paní, která se zapřísahala, že ji boží hlas nabádá mít se na pozoru před sousedovým psem, aby na ni neštěkal. Je to totiž ďábel, který se jí pokouší uzmout duši. A tak tomu psovi raději prořízla hrdlo. Ovšem než se jí to povedlo, tak se jí ten pes, mimochodem, byl to pitbull, což možná té její teorii dodávalo váhy, zakousl do šíje.

Nepustil se, a tak předstoupili před boží tvář společně.

Chcete slyšet ještě nějaké další divné věci?“

„Pět právníků spáchalo sebevraždu během tří neděl, Winnie!“

„Já jednou viděla v Chicagu umřít čtyři řezníky při různých nehodách na kluzišti.“

Molly si přetřela tvář. Vytáhla z kapsy prášky na uklidnění, a hodila si jeden do pusy.

„Tak dobře, zkusme teda, co udělá tohle. Nemluvila jste náhodou s těmi roztomilými pány, kteří na mě včera čekali?“

Winnie něco zavrčela. Molly slyšela škrábání jejího pera po papíře a tu a tam ťuknutí do klávesnice počítače.

Dělá tři věci najednou, jako obvykle.

„Co si o nich myslíte?“

„Jsou to pitomci.“

„Kromě toho, že to jsou pitomci.“

Rozhostilo se ticho. Molly věděla, co to pro Winnie znamená, připustit, že její nejlepší přítelkyně měla špinavé

ruce. Věděla, že to pro ni je nepředstavitelný šok, protože ona sama byla naprosto nepodplatitelná.

„Děvče, už tak přijdu k tomu soudu pozdě,“ oznámila jí.

Což znamenalo: O tomhle se teď bavit nehodlám. Nyní.

Nikdy. Amen.

„Skoro mě zabili, Winnie,“ řekla Molly. „Málem mě zastřelil chlap, který hledal výhradně mě. A teď mě sledují všude, kam se vrtnu. A nejen to. Mám za patami nějakého cvoka, bezdomovce. Potřebuju pár odpovědí a nevím, na koho jiného se obrátit.“

Ano, věděla to. Jen se jí to nechtělo udělat.

„Myslím, že vám uniká taková drobná maličkost,“

odpálila ji Winnie a hlas měla najednou nebezpečně nasládlý. „Vy pracujete pro mě, a ne já pro vás. Když vám řeknu skočte, tak se mě nebudete ani ptát, jak vysoko.

Budete jen doufat, že to je dost vysoko. Budete se modlit, abyste uhodla, kterým směrem, protože jinak vám rozflákám ten bílej zadek, jestli bude ten směr špatný. A pak poděkujte pánubohu, že děláte pro mě, a ne pro nějakého frajírka, který získal diplom někde na univerzitě v Karibiku, jasný?“

Molly se opřela a snažila se ignorovat potopu, která ji zalévala. Na chvilku zauvažovala o tom, že by Winnie rozptýlila historkou o Allanovi a Albertovi. A to i když věděla, že by si tím nepomohla, ba naopak, že by šéfku ještě víc rozzuřilo, kdyby se pak vrátila k Pearl.

„Jen doufám, že kopete do zadku mne, protože je to bezpečnější, než kopat starostu,“ prohodila namísto toho.

A pak to zaslechla. Směšný, podivný zvuk, který u Winnie nikdy v životě neslyšela. Mohla by přísahat, že to bylo vzlyknutí, a to ji znervóznilo.

„Já myslím, že se Pearl zabila,“ vypravila ze sebe najednou Winnie a její hlas připomínal matku Mary Margaret, sedící na venkovském gauči z pionýrských dob amerického Západu. „Přesně jak jste to říkala.“

A pak, dřív než se mohla Molly zeptat na cokoli dalšího, Winnie zavěsila.

Po tomhle bylo snadné vyťukat číslo Franka Pattersona.

Prostě jen oznámila té jeho půvabné Brittany, že nakonec v těch pět nepřijede, a položila sluchátko.

Trvalo jí to hodinu a půl, než zavolala Brittany znovu.

Mezitím spotřebovala všechny svoje prášky. Tentokrát se jen přeobjednala na následující den a usilovně se na všechno snažila zapomenout. Což nebylo zase tak těžké, jak si myslela, vezme-li se v úvahu, že konec služby završila neobvyklou dopravní nehodou s několika obětmi, k níž došlo za bílého dne.

O tři hodiny později si Molly musela přiznat, že to byl správný nápad. Toho večera neměla vůbec náladu na žádná setkání. Byla tak unavená, tak ochraptělá. Chtěla se jen hrabat v hlíně ve své zahradě.

Jak se tak rýpala poblíž dosen a ibišků, všimla si, že to auto je zase zpátky. Nebo to bylo jiné, jistá si tím nebyla.

Nebyla si jistá ani tím, že se jí to vůbec chce zjišťovat. Jen jí to zvyšovalo krevní tlak. Bylo to jako pozorovat supy, kteří čekají na stromech, až nějaký nešťastný přistěhovalec namíchne Indiány a oni pak budou mít hody.

Molly se místo toho soustředila na zemitou vůni čerstvé hlíny, na zvuk své nové zvonkohry znějící ve větru. Byly to těžké měděné zvonce, které visely na jednom ze stromů.

Vnímala zahradu a květiny, které vždy porostou, i když jí jinak nebude vůbec nic vycházet. Šepot hlasu Josepha Ryana se nakonec vytratil spolu se vzdáleným nářkem matky, která se holýma rukama snažila zachránit své děti.

Ucítila vůni jídla linoucí se z jedné z nedalekých restaurací. Česnek, bazalka a nepochybně balzamikový ocet, který nemohl v těchto končinách chybět. Ze Samova domu zaslechla slabounké zvuky nějaké melodie a do týla ji hřálo zapadající slunce.

A jako obvykle ve své zahradě uctila ticho.

Nejdřív zaslechla zvonek u dveří. Ani ji nenapadlo jít otevřít. Ostatně čekala příval novinářů, když jí policisté prozradili to o Mustaffovi. Ani se neobrátila, dál se věnovala plevelu a kořenům.

I když zaslechla, jak za ní zavrzala železná branka.

„Vypadněte, než zavolám policii,“ pronesla a škubla za nebohou pampelišku, jako by jí právě ukázala novinářskou legitimaci. „Nic, co by se dalo citovat, vám stejně neřeknu.“

„Ani mně ne?“

Molly se otočila takovou rychlostí, že si kecla do hlíny.

Její první reakcí bylo naprosté ohromení. Potom vztek, zuřivost. Právě ta jí pomohla zase na nohy.

„Co tu ksakru pohledáváte?“ obořila se na něj a běsnila tak, že sotva lapala po dechu.

Měla ho vycítit, že přichází, jako ďábla, tančícího na jejím hrobě. Měla ho alespoň ucítit, tu pitomou kolínskou, která se před ním nesla jako oblak.

Frank se na ni usmál, byl to týž zatracený úsměv piráta, který byl tak nakažlivý, a ponořil růžovou plastikovou lžičku do kelímku se zmrzlinou. „Usoudil jsem, že poskytnu-li vám příležitost, tak zrušíte i tu zítřejší schůzku, svatá Molly. A já vím, že se mě potřebujete zeptat na Joea. Nemám pravdu?“

Tady, na její zahradě! Porušil klid jejího posvátného místa! Pokoušel ji pohledem na tu zmrzlinu! Molly nevěděla, zda se smát nebo ječet. Nejraději by spustila obojí najednou.

„Franku,“ řekla namísto toho a hlas měla obdivuhodně klidný, „jak je možné, že kdykoliv si pomyslím, že věci už nemohou být horší, objevíte se vy?“

Dvanáctá kapitola

Frank měl opět jednou navrch. Byl chladný, upravený a elegantní ve svém nejlepším šedivém proužkovém obleku a košili s monogramem. Molly měla na kolenou nalepenou rašelinu a vlasy poprášené pylem.

Frank byl příliš zaneprázdněný olizováním lžičky a odhadováním hodnoty domu, než aby si toho všiml. „Tak tohle mi uniklo,“ poznamenal, vešel do zahrady a neustále se rozhlížel. „Tohle by tedy opravdu navýšilo to vyrovnání u soudu, jak jistě víte.“ Zastavil se ani ne dva metry od ní a natáhl se, aby se podíval na jezírko.

„Nedělejte to, Franku,“ varovala ho Molly, „Ty rybičky se snadno vyděsí.“

Byla na sebe velmi pyšná, že ho prostě do té vody nestrčila a nechňapla po pytli cementu, až by tam padal.

Narovnal se a usmál se. „Jako vždy laskavá hostitelka.“

K čertu s ním, že je tak hezký. Jak tam stál v zapadajícím slunci, vypadal jako idol stříbrného plátna, s

ostře řezanou tváří a oslnivě modrýma očima. Voněl jako tisíc snových fantazií.

Strašlivě dlouhou chvíli se Molly snažila potlačit pocit neschopnosti, který si v sobě odnesla z lavice svědků. Měla už tak dost problémy bojovat s Frankem Pattersonem v chladu jeho kanceláře. Tady to bylo nad rámec všech povinností. Neměla by připustit, aby ji zastrašoval ve chvíli, kdy vkročí do její zahrady, ale nenapadalo ji nic jiného, než že zavolá na pomoc federály.

A jako by to nestačilo, ještě ji mučil jedním z největších hříchů jejího života, mraženým krémem Ted Drewe. Infarkt v kelímku, saintlouiská tradice proslulejší než Cardinals nebo špatné počasí. Nebylo zase tak výjimečným jevem zahlédnout dodávku koronera, jak parkuje hned vedle velkého požárního vozu u stánku se zmrzlinou, státní zaměstnanci tu stáli ve frontě spolu s dětmi, které si odběhly od hraní, nebo lidmi na procházce.

Frank nějak vytušil, jak strašně Molly tou pochoutkou mučí. A Molly to věděla a chtěla ho za to potrestat.

Potom spatřila v jeho očích hrabivost. Vybavila si jeho otázku a následné zklamání v jednu určitou chvíli tehdy u soudu. Ten nápad byl tak neodolatelný, že se jí nad hlavou téměř objevila zářící žárovka.

„Chtěl byste si prohlédnout dům?“ zeptala se ho.

Trvalo mu nějakou chvíli, než pochopil. Molly se na něj usmála a odložila zahradnické nářadí. Pro změnu se

pochlubí pěkným nábytkem. Myslela jen na to, jak Frankovi i s úroky vrátí to vyrovnání od soudu.

„Všechno je tady součástí fondu, kterého se nesmím dotknout, jak je vám známo,“ připomněla mu a vedla ho dovnitř kuchyňskými dveřmi. „Ale to vy dobře víte. Skoro jste si rozedřel prsty do krve, jak jste se k těm věcem snažil prohrabat.“

„Čímž jsem zrovna nevstoupil do dějin,“ dovolil si podotknout a následoval ji do ticha Burkeovy rodinné hrobky.

Molly se stydlivě zarazila, právě když už téměř dosáhla svého. „S tímhle dovnitř nemůžete,“ upozornila ho.

Stále se usmíval a nadzvihl lepenkové víčko. „Nedala byste si říct?“

Molly už předtím vyslechla dvojsmyslné narážky, avšak Frank šel přímo k věci.

„Můžete si to nechat v ledničce,“ vybídla ho, čímž ho rozesmála.

Neměl tušení, kolik sil ji stálo vypravit ze sebe tu větu.

Ne proto že by toužila po sexu, alespoň tedy ne s ním –, ale protože strašlivě toužila po té zatracené zmrzlině. Tahle byla Havaj speciál, pokud to mohla odhadnout. Ananas, oříšky a máslový krém. Koncentrovaná rozkoš v kelímku. A ona se ho ani nemůže zeptat, jak to chutná. Typický příběh z jejího života.

Jen kvůli tomu ho vzala na prohlídku domu. Do jídelny, kde musel projít kolem stolu a židlí Chippendale a komody, které se mu nepodařilo promítnout do té soudní dohody. Byl tu ještě křišťálový lustr Waterford, stříbro z osmnáctého století, sévreský porcelán a na stěnách obrazy od Stubbse.

Nablýskané parkety pokrýval perský koberec.

Odtud zamířili do hudebního salonu s křídlem Steinway, doplněným dvěma georgiánskými sedátky, vykládaným sekretářem z růžového dřeva a zrcadly ve zlacených rámech.

Frank si vyšetřil chvilku, aby si prohlédl skicu od Rembrandta, visící nad klavírem, povzdychl a pokračoval dál.

Molly ho vedla halou se dvěma vázami z dynastie Ming a japonskými akvarely, dále barevnou tuší nad pohovkou, Hopperovým obrazem moře nad krbovou římsou od Adama a rohovou skříňkou královny Anny, napěchovanou otcovou cennou sbírkou nefritu. Molly se skutečně domnívala, že slyší Franka úpět.

„Dáte si čaj?“ zeptala se ho. Poprvé v životě se těšila z toho, co jí rodiče jen propůjčili.

Frank stěží formuloval slova. „Nemáte něco silnějšího?“

Tehdy se skutečně usmála. „Ne.“

Opravdu se tvářil, jako by trpěl bolestmi. „Pak tedy ten čaj.“

Frank studoval malého Feiningera za dvojicí křesílek Chippendale, umístěných v rohu, když se Molly vrátila s

čistými koleny a dvěma sklenkami ledového čaje. „Já myslel, že tady visel jeden Picasso.“

Molly mu podala čaj. Cítila se nyní lépe než před chvílí.

„Ten je nad televizí v rodinném pokoji. Rodiče považovali Picassa za příliš vulgárního k tak kvalitnímu nábytku.“

Frank se rozesmál. Zarazil se, když si uvědomil, že to Molly myslí smrtelně vážně. To už se uvelebila na pohovce.

„Naštvalo vás to?“ otázal se najednou.

Molly ten tón už v jeho hlase zaslechla. „Vůbec ne.

Nebýt vás, tak žiju dávno v jiném státě. Tohle bych pronajala

Washingtonské

univerzitě

nebo

něčemu

podobnému. I když musím připustit, že bych si s sebou vzala alespoň toho Homéra.“

„Toho Homéra?“

Usmála se. „Je nahoře v mé ložnici.“

Viděla, že je celý nesvůj, jen aby už viděl, co se skrývá tam nahoře. A tentokrát nezazněla ani jedna intimní narážka.

Nutno ale přiznat, že když byl zahnaný do kouta, bránil se.

„Nechoďte na mě s tím: Nebýt vás! Máte pojistku proti profesionálním přehmatům v práci.“

Molly pocítila, jak jí po hrdle stoupá červeň. „Na kterou jste se, pánové, vykašlali. A to nemá navíc nic společného se skutečností, že jsem nic nezavinila, ani nezanedbala. Ale tohle je už všechno za námi, že?“

„Já myslel, že se odvoláte!“

„Měla jsem to v úmyslu až do chvíle, kdy mi moje pojišťovna sdělila, že si v tom případě budu muset zaplatit právníka z vlastní, už tak prázdné kapsy. Proto už taky nejsem nadále pojištěná. Takže po mě už znovu nevyjíždějte, tentokrát byste dostal jen moje osm let staré auto a prázdnou lékovku od Maaloxu.“ „Já vás tak neobral!“

Molly povytáhla obočí. „Že ne? Proč teda musím mít dvě zaměstnání?“

Frankův úsměv byl tentokrát vědoucí, posměvačný.

„Protože potřebujete tu práci, svatá Molly, ne ty peníze.“

Molly otvírala ústa, aby mu řekla něco, co by ho zranilo. Pak je zase zavřela, protože neměla energii ani na to, aby tu hádku začala.

„Jen mi dejte vědět, kdykoli budete chtít okusit, jaké to moje zaměstnání je,“ řekla namísto toho. „Potom možná nebudete tak rychlý ve vedení soudního sporu.“

„S tím už nemám potíže,“ prohlásil a přitiskl si dlaň na srdce. „Vzpomínáte? Teď jsem na straně andělů.“

„Vy jste na té straně, ze které vám kynou nejvyšší honoráře. Tak jako vždycky.“

V očích mu vesele zajiskřilo. „Přesně tak.“

Molly bylo jasné, že jí to dlouho nevydrží. I když on odpovídal jí, stál už zase pevně na nohou. Přitahovalo ho to k vzácným vyřezávaným kouskům nefritu, chráněným speciálním sklem. Byly jich tři poličky, vypleněné a vyrabované bohatství těch nejvybranějších dávných umělců z Orientu.

„Panebože!“ vydechl, opravdu ohromen. „Vy mi opravdu chcete napovídat, že vás netěší ani jedna z těch věcí?“

Molly se kolem sebe rozhlédla. Vzpomínky spojené s těmi uměleckými díly, která Frank obdivoval, se vrátily.

„Asi mi chybí ten správný gen ke shromažďování významných předmětů.“

Nezmohl se na odpověď. Molly se chvíli zdálo, že na ni úplně zapomněl, když tam tak usrkával čaj a snažil se prohlédnout si z toho nejlepšího úhlu rafinovaně vyřezávané figurky. Překvapil ji, když opět promluvil.

„Víte, že váš dům sleduje policie?“

„Hm.“

Tím na sebe upoutala jeho pohled. „Fajn. Má to něco společného s tím, že jste se mnou chtěla mluvit o Joeym?“

Joeym!

Použil

chlapeckou

podobu

jména.

Kamarádskou. Tak se oslovoval starší brácha.

Ahoj, Joey! Pojď si hrát ven! Pojďme si zaběhat!

Napadlo ji, jestli Frankovi někdy došlo, že už žádný Joey neexistuje.

„Já ani nevím. V poslední době se toho fůru semlelo.

Proč jste ho poslal za mnou?“

„Znáte lepší místo, kam ho poslat, než ke svaté Molly z Bojiště?“

„Nechte těch žvástů, Franku! Tak proč?“

Frank Patterson poprvé od té doby, co ho znala, vypadal nesvůj. Neposadil se vedle ní na gauč. Místo toho vzal jednu ze vzácných židlí a opatrně se na ni usadil, jako by se obával, že se rozpadne. „Protože potřeboval slovo odborníka,“ odpověděl prostě. Sklenici s čajem si přidržoval mezi koleny, jako by byl mladík balancující se sklenkou punče při kotilionu. „Potřeboval mít jistotu. Neviděl ji mrtvou. Nemohl dost dobře jít na pohřeb…“

„Ví jeho rodina, že je Joey naživu?“

„Nemám tušení. O tom jsem s nimi nikdy nemluvil.“

„A nemyslíte, že byste měl?“

„To je na Joeym.“

Molly si povzdychla. „Joey. To znamená, že ho znáte už hodně dlouho.“

„Od páté třídy Ze Saint Gabriel’s.“

A je to tady znovu, spojenectví ze školy. Molly navštěvovala střední školu pro katolické dívky z „lepších rodin“. Molly se tam hodila asi jako zpěvák rapu do opery.

„Takže Saint Gabe’s, co?“ zkomolila schválně název.

Tím se jeho výchova posunula jižněji. Slušná střední škola, pevné vztahy, nezlomná loajalita. „Jo.“

„Proč jste mi neřekl dřív, že znáte Mary Margaret už od dřívějška?“

„Peg,“ opravil ji jako všichni ostatní. „Jmenovala se Peg.“

Přikývla. „Dobře, Peg. Tak proč?“ Jen na chvilku Frankův sebejistý pohled zakolísal. „Podle mě by v tom nebyl stejně žádný rozdíl.“

„Pořád si myslíte, že spáchala sebevraždu?“

„Ano. Vy ne?“

Nyní bylo na Molly, aby se cítila nesvá. „Myslím, že byste za mnou Joea Ryana neposlal, kdybyste chtěl jenom to, aby se cítil lépe.“

Frank už zase vstal a rázoval po místnosti. Dotýkal se nábytku, jako by se nedokázal úplně smířit s představou, že je tohle všechno pro něj navěky nedosažitelné. „Dlužím mu to.“

„Vy myslíte…?“

Frank se zastavil přímo před ní. Molly se téměř začala odtahovat, zatímco předtím měl v očích výzvu a humorné pobavení, nyní tam však bylo něco jiného. Něco temného, jako hřích nebo smrt.

„Ano,“ bylo jediné, co odpověděl.

Jediné, co musel říci. Molly se ho nedokázala zeptat a on to ani nechtěl. Mělo se Joeovi věřit? Byl natolik chápavý, jak se zdálo? Nacházelo se pod vším jeho osaměním něco dosud živoucího?

Frank se zčistajasna usmál. Hrozivý úsměv svítajícího pochopení. „Také vám to řekl, viďte?“

Také? O čem to sakra mluví? Jak by to mohl Frank vědět? Jak by mohl rozumět?

„Co mi měl jako říct?“

Tentokrát se Frank zasmál. Smál se na celé kolo, jako by Molly byla tou nejsměšnější osobou na celé zemi.

„Nepokoušejte se z toho vykroutit, svatá Molly. Vy víte, že vám to pověděl.“

„A co?“ naléhala na něj. Teď už se také zvedla z pohovky.

Frankův výraz byl nevyzpytatelný. „Víte, maminka nám dětem vyprávívala příběh o té staré dámě, co se pořád bála.

Bydlela nedaleko, když matka dospívala. Ta žena se jmenovala paní Donatelliová. Paní Donatelliová přihlížela tomu, jak její dítě uhořelo. Nemohla mu pomoct. A pak už nebyla nikdy jako dřív. Ale začala mít schopnost do věcí nahlížet, víte? Měla prostě dar jasnozřivosti, jak si to všichni zpětně uvědomili. No, a Joey je jí trochu podobný. Možná nemá tu jasnozřivost, ale můžete vzít jed na to, že vidí věci, které ostatním unikají.“

„Co jste mínil tím, že to měl mně říct taky?“

Frank na ni zahrozil prstem. Potom ji vzal za ruku a vtiskl jí sklenici do dlaně. „Nesmysl, tohle všechno je na vás. Prokažte mi jen laskavost, projděte ten případ ještě jednou. Kvůli Joeymu. Předložte mu fakta. Ať má trochu klidu.“

Šla za ním, zamířil k hlavním dveřím. „Co tím chcete říct, Franku?“

„Uděláte to pro mě?“

„Ano, udělám. Pomůžete mi, až to já budu potřebovat?“

Zastavil se u hlavních dveří, už zase sledoval něco jiného, tentokrát bronzovou nádobu, která stála v rohu haly.

„To je dynastie Tang!“ zaprotestoval a napřáhl ruku.

„Franku!“

„Nemůžu udělat něco, co by zkompromitovalo mé klienty,“ poznamenal a natahoval se po klice. „Ale vy byste asi ráda věděla, že všechny osobní věci Peg byly poslány rodičům.“ Potom po ní bleskl rozpustilým pohledem.

„Pomoct svaté Molly z Bojiště? Jak bych mohl odolat takové nabídce?“

„Znala se Peg s Pearl Johnsonovou?“ zeptala se rychle, než zmizel.

„Ať se propadnu, jestli to vím.“

„Víte, že další čtyři právníci spáchali sebevraždu?“

„Děláte si legraci? V Právnickém klubu a v MACu se o ničem jiném nemluví. Rychle přicházíme o členy“

MAC, vyhlášený sportovní klub Missouri Athletic Club.

To bylo to správné místo, kam jste měli náležet po dokončení studií. Tedy pokud jste se hodlali vydat po správné stezce správného občana St. Louis.

„Zaslechl jste tam něco, co by mohlo vyznít nějak divně?“

Frank tentokrát vypadal, jako když do něj uhodilo.

„A vám nepřipadá zvláštní těch pět právníků, co spáchali sebevraždu?“

„Když mám méně blahosklonné dny, myslím, že je to pro město požehnání.“

Frank se rozesmál. „A já zase nedělám gentlemanská gesta a nepřipojuju se k tomu seznamu.“

Molly si tentokrát dovolila úsměv. „Vystihl jste přesně moje myšlenky. Budete mít v tom klubu nastražené uši?

Šušká se něco o Pearliných stycích. Možná… nemohla se Peg zajímat o něco poněkud nejasného?“

„Jak už jsem vám řekl. Byla jako posedlá. Pracovala tvrdě a hrála tvrdě. Kdo ví?“

Tentokrát dveře otevřel. Molly mu položila ruku na paži. „Co tím chcete říct?“ zkusila to ještě jednou.

Ani jí neodpověděl. Jen se zeširoka usmál a zmizel.

„Haló!“ křikla za ním, když kráčel po trávníku.

„Zapomněl jste si tu zmrzlinu!“

„Věnujte mi vzpomínku, až budete olizovat lžičku,“

odpověděl jí přes rameno.

Dalo se domyslet, že si to rázuje k sportovnímu kupé Mercedes. Molly by se určitě cítila mnohem hůř, kdyby si dopřála čas a sledovala ho celou cestu po chodníku, než nastoupil. Místo toho ale v době, kdy zaslechla hluboké zařvání motoru, vyškrabovala lžičkoví dno kelímku, aby jí neunikl ani kousek ananasu a krému.

Příští ráno ji zastihlo opět v kanceláři, procházela znovu složku Peg Ryanové. Strašně ráda by prohlásila, že našla

něco objevného, něco, co na ni přímo zakřičelo a povědělo Joeovi Ryanovi, že jeho sestřička byla imunní vůči našeptávání k rychlému odchodu ze života.

Nic nového však nenašla. Nic, co by vypadalo jinak než předtím. Peg Ryanová byla temperamentní, trochu nepředvídatelná, náročná na ostatní a ještě tvrdší sama k sobě. Což se až děsivě podobalo Winnie, napadlo Molly.

Peg Ryanová prohrála velký případ a nedokázala se s tím vyrovnat. Měla staršího bratra, kterého chránila a který se nedokázal vyrovnat vůbec s ničím už víc než pětadvacet let.

Starší bratr, kterého bránila. Starší bratr, jehož vlastní rodina si ani nechtěla připustit, že je naživu.

Tohle byl první háček, jehož se Molly zachytila. Joey.

Starší bratr, kterého Peg chránila. Vídala ho potajmu, aby to její rodina nevěděla. Starší bratr, který potřeboval, aby se udržela tam, kde byla.

Jestliže o Joea tak pečovala, proč by ho potom takhle opustila?

Peg byla navíc nastávající členkou spolku Barakuda, tedy nadějnou pracovnicí firmy, která se specializovala na ochranu velkých ryb před malými. Nebylo to zrovna postavení, v němž by si člověk dokázal představit idealistu.

A také záznamy rozhodně nemluvily o někom, kdo by byl něco jako druhá Matka Tereza.

Nezměnilo se nic z technických skutečností, pořád tu figurovala zbraň .357 Magnum, kterou si Peg pořídila před

půl rokem včetně povolení. Předpokládala, že se přestěhuje do města, což se nikdy neuskutečnilo. Patologický nález se shodoval s popisem činu. Test na přítomnost alkoholu a toxický test prokázaly, že byla opilá a měla v sobě léky získané na předpis a ještě něco navíc.

Otazník, který se nad některými látkami vznášel, mezitím rozluštili. Zčásti šlo o prášky, které brala na odtučnění. A potom o běžně dostupné antidepresivum.

Soukromý lékař poslal písemné dobrozdání, že ho Peg navštěvovala kvůli příznakům stresu a on jí v souladu s diagnózou předpisoval léky. Žádné otázky, žádné překvapivé poznatky.

Molly seděla dlouho na svém místě, pohled upřený na okno nad stolem Vica Fellowse.

On vám to taky řekl, viďte?

Co tím ksakru Frank Patterson myslel? Jak asi mohl vědět, co viděl Joseph Ryan těma svýma prorockýma očima?

„Já si říkala, že to je vaše auto na parkovišti,“ zaslechla za sebou. „Co tu děláte?“

Molly se otočila. Mezi dveřmi stála nehnutě Winnie, v ruce hromádku pošty. Vlasy měla vyčesané do jakési složité osmičky, protknuté něčím, co vypadalo jako ozdobné jídelní hůlky. Něco takového mohla na hlavě nosit jenom Winnie, aby jí to prošlo. Byla dokonale oblečená do čehosi, co se

dalo popsat jako dašiki, pestrobarevná africká košile s krátkými rukávy, a kalhot.

„Ahoj, Winnie. Vypadáte skvěle. Chystáte se někam vyrazit?“

Hlavní koronerka se napřímila, jako by ji Molly smrtelně urazila. „Starám se snad já o vaše soukromé záležitosti?“

„V jednom kuse,“ odsekla ji Molly s úsměvem. „Ví ten pán, do čeho jde?“

Na vteřinu se rozhostilo ticho. Pak se Winnie skřípavě rozesmála. „Chodili jsme spolu na medicínu. Neviděla jsem ho pět let.“

„A co Phillip?“

Phillip LaGrange, to byl Winniein milenec a otec jejich osmiletého syna.

„Phillip musel obchodně do Antiguy,“ odpověděla trpce Mollyina šéfka. „A teď, co tu děláte?“

Molly nedělalo potíže přehodit na jinou kolej. „Vzdala jsem se a rozhodla se přece jenom projít ty věci týkající se Peg Ryanové.“

„Peg…“

„Tedy Mary Margaret. Rodina jí říká Peg.“

Winnie se zatvářila poněkud napjatě. Uzavřeně. „A na co jste přišla?“

„Na nic. Ale její bratr se možná bude cítit líp, když mu povím, že jsem to celé prověřila. Zajdu ještě k ní domů,

abych se podívala na její soukromé záležitosti. A pak se vypravím za ním k řece a povím mu to.“

„A máte už zpátky všechny podklady ze soudní laboratoře k případu Rhettova přítele, toho policisty? Jeho vraha budeme příští týden předběžně vyslýchat.“

„Billa Myerse?“ odpověděla Molly otázkou. Věděla moc dobře, že Winnie nemá potíže s pamětí. Znala jméno každého svého případu. Jenom se o nich nešířila. Byla to jakási obdoba víry navajských Indiánů, že vás mrtví nějak nakazí, když o nich mluvíte.

„Výsledky by měly být ve složce,“ pokračovala potom.

„Toxická laboratoř dokonce udělala rychlý rozbor kvůli alkoholu a toxinům, jen aby zabránili možné žalobě.

Všechno je negativní.“

Winnie se pohrdavě ušklíbla. „No jistě že ano. Ale byl to i tak dobrý nápad. Poslali vám zpátky balistickou zprávu?“

„Je to také ve složce.“

Koronerka přikývla a zadívala se stejným oknem jako Molly. „Dobře. Nechci, aby mě nachytali nepřipravenou.“

„Je to v pořádku, Winnie.“

V pořádku, v pohodě, jasná zpráva, brnkačka, tutovka.

Jistá výhra bez velké námahy. Žádné otázky. Žádné problémy. Vrcholná meta policejní práce. Nejvyšší cena.

Případ uzavřený beze zmatku, chaosu, dohadů.

Stejně jako ty sebevraždy, které měl na starosti Kevin.

Jako Pearl. „Winnie?“ „Jo.“

„Víte o té poslední sebevraždě právníka?“

„Toho, co skočil z Wainwrightu?“

„Toho. Jak se jmenuje?“

Koronerka si ji změřila přimhouřenýma očima.

„Nepřiděláte mi nějaké potíže?“

„Ne, slibuju.“ Jestli jí tohle Winnie spolkne, pak by jí mohla ještě prodat nějaké pozemky, které jí nepatří.

„Je to Harold McGivers. Proč?“

„Já nevím. Pořád mi to připadá tak trochu bláznivé.

Příliš mnoho dobrého, víte?“

„Ne, nevím. Já na to nemám čas.“

I tak se Molly hned po šéfčině odchodu pustila do prohledávání počítačových složek těch druhých dvou sebevražedných tutovek. Slyšela o nich, ale odsunula to kvůli důležitějším věcem stranou, protože nešlo o její případy.

VanAck Peter, třicet pět let.

Goldman Aaron, padesát čtyři let.

Tihle patřili k Haroldu McGiversovi, Pearl Johnsonové a Peg Ryanové. Molly si nebyla jistá, proč si chtěla spojit tato jména se svým. Možná začínala být pověrčivá. A to čím dál tím víc. Jako by se najednou zdálo až přespříliš idylické, že pět právníků přemohl pocit viny, protože podvádějí

veřejnost. A proč by ona měla být tím jediným, jehož případy ostatní zpochybňují?

Molly napadlo, jestli se i rodina Petera VanAcka bránila té představě, když jim to Kevin sdělil. Přemítala, zda mu uvěřili, že se Peter rozhodl vzít si život.

Ovšem tohle nebyl její problém. Ne dneska. Dneska se musela vrátit a nasadit smuteční masku před rodinou, která dosud neměla ani tušení, jak zlé to všechno je.

Takhle to bylo, když vycházela ze dveří.

Užuž sahala do kabelky pro klíče, když zaslechla na prahu šoupavý zvuk. Vzhlédla a zjistila, že má dalšího návštěvníka.

„Hledáte někoho, pane McGuire?“ zeptala se.

Radního neviděla od Pearliny smrti. Přesto vypadal úplně stejně. Samozřejmě že tentokrát byl v obleku s kravatou. Nevyhlížel ovšem zrovna zdravě, pleš se mu podezřele potila a oči nervózně těkaly.

„Vy jste si ale přivstala!“ pronesl s nelíčeným překvapením.

„Proč?“

„No, nemáte mít noční službu? Chci říct, myslel jsem…

no, že teď slouží Kevin.“

„Kevinova kancelář je na konci chodby,“ odpověděla významně.

Zdálo se, že McGuire pořád hledá cosi za Molly. „Ach ano. Samozřejmě. Jinak všechno v pořádku, Molly?“

Molly se zdálo, že jejich rozhovor začíná být naprosto nereálný, nebyla si jistá, jak mu odpovědět. „Jde to,“ řekla nakonec. „A co vy?“

Zdálo se, že ho polekala. „No, ujde to. Samozřejmě že se v městské radě snažíme nějak vzpamatovat z Pearliny smrti.“

„Jistě. Jmenoval už starosta nového finančního ředitele za Pearl?“

„Samozřejmě, ale jen dočasně, do voleb.“

„Pochopitelně. A kdo to je?“

„Já.“

Uvědomovala si, jak jí spadla brada. Starosta Williamson byl mazaný politický hráč, který byl vyhlášený tím, že nikdy nekráčel k nepříteli s olivovou ratolestí. Natož aby jej jmenoval do potencionálně nebezpečného postavení.

Ovšem na druhé straně to byl jenom Tim McGuire. A jak nebezpečný ten mohl být?

„Blahopřeju! Chcete, abych vás zavedla ke Kevinově kanceláři?“

„Ano. Ano, prosím.“

Když ho dovedla k patřičným dveřím, měla matný dojem, že neměl naprosto nic důležitého, co by vedoucímu koronerovi chtěl sdělit. Nezdržovala se ale uvažováním, proč. Musela toho ještě spoustu stihnout, než v jedenáct půjde do práce.

Kéž by to vedro polevilo! Kéž by ty odpolední deště, které město bičovaly každý den úderem páté s pravidelností jízdního řádu nákladních vlaků, pohltily něco z té vlhkosti vznášející se ve vzduchu! Molly řídila s okénky staženými a střechou otevřenou, protože klimatizace nefungovala od toho dne, kdy se jí nějací kluci chtěli vloupat do vozu a kamenem poškodili řídící panel. Nasadila si tmavé brýle, aby si chránila oči před přímou, kovovou září slunce, jež se přehouplo přes zenit. Pustila si rádio, aby nemusela poslouchat svištění a kvílení okolní dopravy.

Mířila po dálnici 40 směrem k Richmond Heights.

Úpravné, klikatící se ulice s cihlovými domky lemovaly červené javory a duby. Richmond Heights bylo městečko, kam lidé vlastně jen dojížděli z práce přespávat, a táhlo se nerovnoměrně podél cesty, všechny peníze na jednom konci a tvrdá dřina na druhém.

Starší obyvatelstvo na ústupu, věrní shromáždění kolem farnosti Little Flower a zdravotního střediska St. Mary, jež bylo nyní rozděleno výškovým obchodním centrem Galleria.

Richmond Heights se chlubilo velice bohatou společností v Ladue a omlouvalo se za taktak přežívající ulice v Maplewood na opačném konci.

Ryanovi žili přibližně uprostřed, kousek od Big Bend Boulevard. Měli malý, úpravný cihlový domek, stejný jako sousední, s velkou verandou vpředu, kterou už nikoho ani nenapadlo používat, a přilepenou garáží pro jeden vůz, která

snižovala cenu nemovitosti. Byl to příjemný dům v přátelském sousedství ospalých ulic, kde se vždy nadzvihly záclony, když na některou příjezdovou cestu zajížděl cizinec.

Molly zastavila na příjezdové cestě k Ryanovým a sbírala odvahu vstoupit dovnitř. Představovala si, že paní Ryanová dosud sedí na tom gauči a procesí fotografií zachycujících Mary Margaret náhle končí vedle Josephova snímku na té zdi vzpomínek.

Najednou si Molly za živého boha nedokázala vybavit, co tu vlastně pohledává. Měla opravdu v úmyslu znovu ty lidi mučit, aby uklidnila ducha zesnulé? Hodlala mučit sebe samu tím, že opětovně vkročí do dusna toho smutku?

Neměla na vybranou. Neměla, protože Joseph Ryan vznesl to obvinění.

Dveře otevřela paní Ryanová, poněkud shrbenější a starší. Molly by nejraději ucouvla, jako by se bála, že se něčím nakazí.

„Paní Ryanová, já jsem Molly Burkeová ze soudního lékařství, vzpomínáte si? Mohla bych si s vámi promluvit o Mar… o Peg?“

Paní Ryanové vteřinku trvalo, než se vzchopila. Molly vyčkávala.

„Máte další otázky? Vyskytl se snad nějaký problém?“

„Ne, madam. Provádíme jen nějaká… došetřování.“

Drobná žena udělala krok dozadu, dlaň pořád na klice, aby nechala Molly projít dovnitř.

Ta jako první zaznamenala zápach. Předtím to tu bylo čisté jako sklo. Osvěžovač vzduchu, leštěnka a káva. Nyní byl vzduch zatuchlý, páchl po zkaženém jídle, plísni a prachu. Jako by odtud s Peg odešel i veškerý život.

Paní Ryanová se ani neotočila a zamířila ke starému gauči. Zpátky k té stěně s fotografiemi. Molly se opět podívala na Josepha, aniž by to měla v úmyslu. Na Joeyho.

Odvážný, tvrdý a hrdý. To zraňovalo víc než Peg, protože tu Molly neznala. Nevěděla, čím Peg procházela. Věděla jen, jakou cestu si k dírám, v nichž teď žil, vybral Joseph Ryan.

„Co byste potřebovala?“ zeptala se paní Ryanová.

A Molly jí to pověděla. Ne pravdu, to skutečně ne.

Jenom upravenou verzi, kterou paní Ryanová přijala bez komentáře. Molly prošla znovu všechny otázky z dotazníku o sebevraždách a přidala ještě nějaké další. Otázky týkající se přátel, rodiny, styků. Avšak paní Ryanová skutečně neznala nikoho z přátel Peg, ovšem s výjimkou Frankieho Pattersona, který znal jejího syna Joeyho.

Pokud to dobře pochopila, pronesla Molly, usazená na pohovce s rukama opatrně složenýma v klíně, věci Peg z kanceláře poslali k ní domů. Má je paní Ryanová ještě?

Paní Ryanová je měla. Dokonce jí ani nevadilo, že si je Molly projde.

Kartónová krabice dosud trůnila neotevřená na dívčí toaletce v pokoji Peg. Molly trvalo jen chvilku, než se zorientovala. V šatně visely šaty od Anne Klein a Ann Taylor a na staré bílé posteli trůnili plyšoví medvědi. Počítač a narvaná knihovna. Na nočním stolku pár bonbonů a v zásuvce antikoncepční pilulky.

Bylo snadné odhadnout, co se nachází v krabici.

Diplomy ze saintlouiské univerzity, z postgraduálu a právnické fakulty. Právnický diplom a vysvědčení. Pár rodinných snímků a těžítko se znakem Právnické ženské asociace. Zmenšená replika Calderovy sochy a dvě zarámované křídové kresby s věnováním Tetičce Peg s láskou Cissie.

Tohle Molly nenáviděla. Strašně se jí odtud chtělo vypadnout, dokud může. Chtělo se jí vyrazit na zahradu a zhluboka nabrat dech do plic. Namísto toho sáhla na dno krabice a vytáhla osobní diář Peg Ryanové. Uvědomila si, že se s Peg muselo něco dít, ať už to bylo dobré nebo ne.

Když otevřela zip koženého pouzdra, zápisník se automaticky otevřel na nejposlednějším měsíci, na srpnu.

Molly přelétla pohledem poznámky v úhledných čtverečcích a zatajila dech.

Hned na první stránce narazila na zlato.

Třináctá kapitola

2. srpna, oběd s Pearl a Harrym v MACu.

Molly se rozbušilo srdce jako splašené. Rychle se pustila do listování v diáři, hledala jména, adresy, termíny, cokoli. Především jí nemohlo uniknout, že Peg byla opravdu velice zaměstnané děvče. Schůzky s klienty, pracovní program, jednání u soudu, dokonce i pravidelné schůzky s masérkou. A pak tu bylo něco označené jako Klub kopačů do zadku. Setkávali se pravidelně na oběd. Ani slůvko o tom kde, kvůli čemu a kdo byl zainteresován.

Pak měla opět štěstí.

5. srpna, pohřeb St. Clemens, Peter.

Peter, Harry, Pearl. Molly z toho vyvodila jeden či dva kvapné závěry. Koneckonců měla jen křestní jména. Peg mohla klidně mínit Pearl Smithovou, Harryho Jonese a Petera Browna. Ovšem na druhé straně se ta shoda zdála víc než nápadná. A pokud v něco Molly po těch létech ztratila stoprocentně víru, pak to byla pouhá shoda okolností. Byla

si jistá, že Peggy znala přinejmenším tři z těch, kdo spáchali sebevraždu.

Což v tomhle městě nebylo zase tak ohromující překvapení. Koneckonců Peg byla členkou právnického klubu a MACu, jako každý úctyhodný právník v St. Louis.

Ale i tak všechny instinkty hnaly Mollyino srdce až na pomezí infarktu.

„Pomůže vám to nějak?“ ptala se paní Ryanová ode dveří.

Molly vzhlédla, ze všech sil se snažila zachovat si klidný úsměv. „Možná ano, paní Ryanová. Nevzpomínáte si, že by se Peg zmiňovala o někom jménem Harry McGivers nebo Pearl Johnsonová?“

„Jméno Pearl Johnsonová znám,“ odpověděla žena a zamyšleně se popotahovala za pramínky vlasů, které se teď zdály šedivější než dříve. „Není to ta… Já nevím…“

„Je to městská finanční ředitelka.“

Paní Ryanová přikývla, nezaujalo ji to. „Ano, přesně tak. Myslím…, já nevím… Nepamatuju se, že by Peg něco říkala.“

„A Peter VanAck?“ zeptala se Molly a přistoupila blíž, pokoušela se udržet s ní kontakt.

Paní Ryanová potřásla hlavou, ale zdálo se spíš, že si ji chce projasnit, než vyjádřit nějaký názor. „Znala se s tolika lidmi. Tak tvrdě pracovala, však víte. Frankie prohlašoval, že z ní bude právnická hvězda.“

„Ano, já vím. Zmínila se Peg… o nějaké skupině lidí, a nimiž chodila pravidelně na oběd?“

Paní Ryanová se opřela o zárubeň dveří, jako by se chtěla podepřít, a povzdychla si. Zhluboka a dlouze, jako by ze sebe vypouštěla všechen vzduch.

„To mohla. Já nevím.“

Molly bylo jasné, že nejsdílnější okamžik už pominul.

Nezbývalo, než vyjádřit, jak je jí to všechno líto. A pak byl čas k odchodu.

„Můžu vás požádat o laskavost, paní Ryanová?“ zeptala se a pozvedla v kůži vázaný zápisník. „Mohla bych si ho na pár dní půjčit? Slibuju, že vám ho vrátím.“

Slzami zalité hnědé oči se nějak nebyly schopné probudit k životu. „Vemte si všechno, co budete chtít,“

hlesla žena ochable. „Všechno, když to nějak pomůže Peg.“

„Psala si… Nevíte, jestli si náhodou nevedla deník?“

Dostalo se jí drobného úsměvu. „Psávala si ho. Když byla ještě malá.“

„Děkuju vám, paní Ryanová.“

Poblíž domu Ryanových nebylo žádná slušnější restaurace s rychlým občerstvením, takže si Molly koupila krabici s Čínou a jídlo si s pivem odnesla do Tilles Parku, kde se s ním hodlala usadit u jezírka.

Venku se neochladilo, avšak ve stínu si člověk mohl aspoň namlouvat, že pofukuje vánek. Tilles, uhnízděné mezi

Brentwoodem a Ladue, bylo malé urbanistické překvapení, s rozsáhlými trávníky, vzrostlými stromy a nejméně třemi baseballovými hřišti. Po cestičkách se procházely maminky s kočárky. Penzisti pochodovali ve dvojicích a paže jim kmitaly jako britským polním důstojníkům na přehlídce.

Jeden z dobrovolných zahradníků zaléval záhon chryzantém a begonií. Po McKnightově ulici hučela doprava a někdo někde sekal trávník sekačkou, která by potřebovala doladit.

Molly se usadila na lavičce, odkud měla výhled na děti, na labutě a na klidnou vodní hladinu, a pustila se do práce.

Nebyla si jistá tím, co očekávat. Zpověď? Kontakty?

Volání o pomoc? Věděla zatraceně dobře, co chce najít, že Peg vůbec nespáchala sebevraždu. Toužila objevit spiknutí, hromadného vraha anebo případ mohutné otravy rtutí propašované do obědů v MACu. Tím by se to všechno zjednodušilo. Vypudit nějak to zlé z celého toho činu, jako dým, jen aby tím byla z Peg sňata zodpovědnost za vlastní smrt. A Molly by pak nemusela oznamovat Peginu bratrovi, že se mýlil.

Čínské jídlo za moc nestálo, zato zápisník byl fascinující. Stránky byly popsány pevným, ostrým rukopisem Peg Ryanové. V deskách bylo plno účtů z restaurací a jedna disketa s nálepkou Veldux, poznámky.

Celkový přehled osmi měsíců prvního roku Peginy práce.

Dny naplněné až po okraj rostoucím úspěchem a silou.

Termíny a schůzky byly stanoveny až do října, včetně

týdenní plavby po Egejském moři. V hrubých obrysech měla vše naplánováno až do prosince. V prosinci byla naškrábána poznámka Mamka a táta, výročí. Jako smutná vzpomínková píseň za rodinu Ryanových.

Nebyl to zápisník ženy, která si nedokáže poradit.

„Asi nám neřeknete, proč jste navštívila dům Ryanových.“

Molly málem spadla do jezírka. Nevšímala si lidí, kteří se kolem ní procházeli po cestičce, a najednou vzhlédne, jen aby zjistila, že nad ní stojí dva federálové a pozorují ji jako dobře vychované vrány navlečené do obleků, s obvyklými tmavými brýlemi. Dvojici posílili o dalšího maníka s prasečíma očkama, v typickém policajtském obleku hlásajícím, že jeho nositel má problémy s lupy.

„Co tady děláte?“ vyjela na ně, aby zakryla provinilé pocity, že se dopustila něčeho nepatřičného.

„Jsme federálové,“ oznámil jí ten tmavší s úsměvem.

„Můžeme jít kam chceme.“

Mollyin úsměv byl téměř stejně laskavý. „A děláte tu co?“ chtěla vědět. „Chráníte mě před labutěmi?“

„Snažíme se zjistit, proč se pořád rýpáte v uzavřeném případu.“

Molly namísto odpovědi obrátila pozornost na nejnovějšího člena týmu, který si v ten okamžik otíral čelo.

„To je Thurmon Prentice,“ představil ho tmavý policista. „Má na starosti hazardní hry.“

„Aha. Přišel na něco?“

Odpověděl zase federál, jako by Prenticeovi vyřízli jazyk gangsteři nebo se mu přihodilo něco podobného. „To neprobíhá jako v televizi. Většina těchhle vyšetřovaní zabere měsíce, ne-li roky, než se dotáhne do konce.“

„No ne. Pak vám teda nebude vadit, když dojím oběd.“

„A co Mary Margaret Ryanová?“

Molly otočila stránku a četla si dál. „Její bratr má dost potíže uvěřit, že se zabila. A já to probírám ještě jednou, jen abych se ujistila. A vůbec, jak víte o Mary Margaret Ryanové? To není váš případ.“

„Sledujeme vás. Mysleli jsme si, že to není špatný nápad podívat se, co tady pohledáváte. Neodstraňujete náhodou důkazy, že ne?“

Molly vzhlédla. „Důkazy? Proč?“

„Já nevím,“ zněla odpověď. Muž se na ni pořád upřeně díval. Ovšem s těmi tmavými brýlemi se to dalo zase dost těžko odhadnout. „Nechcete se mi svěřit?“

„Dobře,“ souhlasila. „Co si myslíte o tomhle, Peg Ryanová znala přinejmenším tři jiné právníky, kteří spáchali sebevraždu. Jedním z nich byla Pearl, jejíž případ vyšetřujete.“

„A?“

„Nemyslíte, že to může něco znamenat?“

Pokrčil rameny. Ti druzí dva za ním stáli s kamennými výrazy, jako statisté čekající na příchod filmové hvězdy.

Jsou to právníci. „Všichni se znají, na to nezapomínejte.“

„A vy jste znal Ricky Ricarda?“ odsekla mu Molly, doufala, že to je skutečně ten Lopez.

„Cože?“

„No, jste Hispánec. Takže, znal jste Ricky Ricarda?“

Poprvé od okamžiku, co ho znala, se usmál. Jen trošku.

„Bod pro vás. Podíváme se na to.“

Molly přikývla a vrátila se k listování v zápisníku. Když po deseti minutách vzhlédla, byli federálové titam a park padl zase do rukou předškolních teroristů.

Když dorazila domů, první co ji napadlo, bylo zavolat Franku Pattersonovi. Frank by ale asi neměl tu informaci, kterou právě v tví chvíli potřebovala, a tak namísto toho zavolala Brittany.

„Chcete

sekretářku

slečny

Ryanové?“

šeptala

blondýnka, jako by odhalovala státní tajemství. „Ta ale teď pracuje pro někoho jiného.“

Molly spolkla poznámku, že k tomuhle závěru dospěla také, protože sekretářky právníků asi nesedí jen tak s rukama v klíně, a jen se zeptala, jestli s ní může mluvit.

„Nakopávači?“ uslyšela o několik minut později odpověď na svůj dotaz, pronesenou drsným, nikotinem obroušeným hlasem. „No jistě. Vyřizovala jsem jí rezervaci.

Bylo to v MAC Grillu, v půl jedné každé první úterý v

měsíci. Radši by si nechala ujít poslední slovo u soudu než tyhle schůzky.“

„Kdo tam chodil?“ chtěla vědět Molly a opřela se o kuchyňskou linku, aby si dělala poznámky.

„K Nakopávačům? No, zcela jistá si nejsem. Peg o nich mluvila jen povšechně, jako o celku, víte.“

„A co takhle Pearl Johnsonová nebo Harry McGivers anebo Peter VanAck?“

„Fakt si nejsem jistá. Peter možná. Opravdu ji to vzalo, když zemřel. Znala taky Pearl, protože si myslím, že to byla poslední… no, poslední…“

Dokonce i ten silný a jistý hlas nad tím sdělením zaváhal.

„Já vím,“ řekla Molly prostě. „Můžete mi povědět, co ti Nakopávači vlastně znamenali?“

„Všeobecně to zahrnovalo veselosti spojené s trestním právem. Všechny, kdo v té skupině byli, spojovalo trestní právo. Milovali je. Peg mi jednou řekla, že to chtěli nazvat Klub Testosteron. Zjistili totiž, že existuje nějaká studie prokazující, že právníci z toho oboru, jak muži, tak ženy, mají nezvykle vysokou hladinu testosteronu. Z toho bych usuzovala, že se považovali za něco jako Top Guns, jestli víte, co tím myslím.“

„Ano. Domníváte se, že Peg Ryanová spáchala sebevraždu?“

Na tohle se Molly dostalo místo odpovědi povzdechu.

„Peg nebyla typ, který by si někoho připustil tak blízko k tělu, aby se na podobné otázky mohl ptát. Musím ale říct, že mě to skutečně překvapilo. Ale ještě víc mne překvapilo, když jsem si uvědomila, že ji po roce společné práce vlastně vůbec doopravdy neznám.“

„Mohla bych vám zavolat, kdybych měla ještě nějaké jiné otázky?“

„Jistě, ale já myslela, že už je všechno jasné.“

„To já taky.“

Molly sotva položila sluchátko, když se telefon znovu rozezvonil. Proti svému předsevzetí jej nakonec zvedla.

„Haló.“

„Určitě se nemůžete dočkat, až se sem za mnou rozběhnete na kus řeči.“

Molly se sevřel žaludek. Hned jak poznala McCaullyho hlas, vycítila ten podtón. Něco ve světě vedoucího koronera nebylo v pořádku. „Že by?“

„Jasně. Přijďte sem co nejrychleji.“

„Jsou to dobré nebo špatné zprávy?“

„Nashle za dvacet minut.“

A cvak!

Molly se tam nechtělo. Pokud za ním půjde, bude mu muset říct, co zjistila. Bude se muset vzdát zápisníku Peg ještě dřív, než si ho celý pročte. Nevzpomněla si, že ani ne

před dvanácti hodinami bylo to poslední na celém světě, co by chtěla, vrtat se znovu ve smrti Peg Ryanové.

Teď se rýsovala velká naděje, že Peg nakonec sebevraždu přece jen nespáchala. A to změnilo všechno.

Molly se vydala do kanceláře. Nejdřív však zavolala Rhettu Butlerovi. Na toho bohužel neudělala její informace takový dojem, jak si myslela.

„Byla právnická,“ namítal, „samozřejmě že znala ty druhé.“

Molly spolkla, co měla na jazyku. Nenapadlo ji, že se jí dostane opět něčeho na způsob Rickyho Ricarda. „Já ale myslím, že byli všichni členy nějakého klubu.“

„Výborně! Znamená to snad, že byli vyznavači satana nebo něco na ten způsob?“

„Ale Rhette,“ domlouvala mu, „vy to berete na strašně lehkou váhu. Nemůžu si pomoct, mám takový pocit, že jde o špinavou hru.“

„Já vám něco povím,“ řekl o tón laskavěji, „přijďte sem a dejte za mě dohromady dvojnásobnou vraždu. A já místo vás vyslechnu ty pozůstalé po obětech sebevraždy.“

„Dvojnásobnou vraždu,“ vysmívala se mu. „Synku, to zvládnete i poslepu.“

„Ne, když jde o osmdesátiletého kazatele a jeho manželku. A je nás míň, protože si pár mužů vyžádala speciální jednotka.“

„Speciální jednotka?“ Šlo o elitní jednotku sestavenou z detektivů ze sousedících států. Byli povoláváni k vraždám v oblastech, kde se nedostávalo policistů. Většinou šlo o závažné zločiny, při jejichž řešení si vzájemně pomáhali.

„Vy nic nevíte! Dneska ráno našli devítiletou holčičku v Gumbu. Nesla známky sadistického sexuálního zneužití.“

„Ach Ježíši!“

Jo, ach Ježíši. Je mi líto, Molly. „Jestli budete mít něco konkrétního, tak mi dejte vědět.“

„Jasně. Řekla jsem o tom FBI. Třeba to bude k něčemu dobré.“

„Dobře. Ať se tím zaobírají, než budu volný. Třeba do té doby najdete nějakou sebevražednou petici.“

Ani v úřadu koronera nebyla situace růžovější. Kevin si čekání na Molly krátil rázováním po chodbách.

„Já věděl, že nebudete tak pitomá,“ vítal ji Kevin.

„Také já vás velice ráda vidím, Kevine,“ odvětila Molly. Opřela se o zeď u jeho kanceláře, dokud se k ní zase po té své trase nevrátil. Dorazil k ní a zastavil se, čelo zbrázděné vráskami, pleť nad pirátským plnovousem bledou.

„Povězte mi, že jste si nevzala dneska dopoledne složku Pearl Johnsonové.“

„Nevzala jsem si dneska dopoledne složku Pearl Johnsonové. Proč?“

Nezdálo se, že by se mu ulevilo. Ba naopak, okamžitě si začal mnout tvář dlaněmi. „Protože tu není.“

A ona měla v úmyslu ho trochu osvěžit sdělením, že všechny ty sebevraždy, které objasnili a uzavřeli, mohou být ve skutečnosti vraždy. Místo toho se zmohla jen na poněkud patetické: „Páni!‘

Jo. Páni!“

„Kevine, já ji neztratila. Tuhle ne!“ „Jste si jistá?“

Musela mu přiznat právo být rozčilený. Jinak by ho musela uhodit. „Ano,“ pokračovala, „jsem si jistá.

Nevytahuju a neodnáším složky. Nevím, co na to říct.“

Přikývl, oči zavřené. „Zjistil jsem, že chybí, když mi zatelefonovali federálové a zeptali se na ni. Najednou do nich něco vjelo, domnívají se, že v případě její smrti šlo o jistý druh konspirace. Mělo to být ve spojitosti s tím kasinem. Řekli mi, že zjistili, že se Pearl znala s ostatními, co spáchali sebevraždu. A že by to mohlo být důležité.“

„Já vím,“ připustila Molly. „To jsem jim řekla já.“

Kevinovi poklesly paže. Vykulil na ni oči. „Cože?“

„Koukla jsem se na ten případ Peg Ryanové. Kvůli její rodině.“

„Kvůli tomu praštěnému bezdomovci?“

„Kvůli němu.“ Molly Kevinovi v rychlosti vyložila, na co přišla. „Chtěla jsem se vypravit do toho MACu a zjistit, jestli by mi tam nemohli říct něco určitějšího.“

Kevina ty novinky nadchly ještě méně než Rhetta.

„Snad mi ke všem těm ostatním malérům navíc neřeknete, že chcete ty případy znovu otevřít?“

„Já nevím. Ale jestli existuje nějaké spojení s tím, co FBI vyšetřuje ve městě, tak bychom tu mohli mít něco mnohem ošklivějšího, než jsou sebevražedné deprese.“

„Kromě toho chybějícího spisu, chcete říct.“

„Jo, to taky. Chcete, abych vám pomohla hledat?“

A tak mu pomáhala hledat. Jako všichni ostatní.

Dokonce sešli i dolů do suterénních katakomb, kde se spisy o úmrtích už dobrých sto let dělily o místo se šváby velkými jak dlaň. Našli tam jen ty šváby. Ty, pár krabic a umělý vánoční stromeček, který stál na registraturách po celou zimu.

Žádný spis. Žádná úleva. Když se Molly přistihla, jak se už popáté dívá pod mikrovlnnou troubu v kuchyňce, usoudila, že pátrání nikam nevede a že bude nejstatečnější sebrat odvahu a odejít. Obzvlášť když se měla Winnie vrátit od soudu a někdo jí bude muset povědět o té poslední katastrofě.

Stejně to bylo jedno. Molly by byla přísahala, že slyší jekot Winnie, nesoucí se po větru, když vystupovala z vozu o deset bloků dál u MACu

Molly nedokázala vkročit do haly MACu, aniž by se ubránila vzpomínce na své dětství. Byla to bašta mužské

moci, bílé výlučnosti a starých peněz. Stěny bohatě obložené dřevem, příliš vypolstrované pohovky a židle, originály uměleckých děl, to vše jako by zobrazovalo všemocnou mužskou majestátnost Ameriky A za tím vším pěkné knihovny a zapomenutá zákoutí provoněná doutníkovým kouřem, jemnými likéry a mocí.

Ve dnech jejího dětství byl ženám dovolen vstup jen do určitých pater. Muži se zde koupali nazí a černí se klaněli a usmívali na některém ze svých podřadných postavení, která od nich vyžadovala poslušnost, horlivost a ještě něco navíc.

V Saint Louis bylo termínem pro moc slovo „pára“, protože všechny skutečné obchody se uzavíraly v sauně. V

kteroukoli denní dobu tu v kožených křeslech v hale spočívalo v blaženém nicnedělání nejméně půl tuctu bělovlasých hlav.

Molly se jako dítě domnívala, že jsou všichni ti muži mrtví. Její otec neměl daleko do infarktu, když se jeho pětiletý potomek zastavil u jednoho obzvlášť seschlého exempláře, vytáhl z kabelky zrcátko a strčil je starci pod nos, přesně jak to holčička viděla ve filmu podle Agathy Christie. Muž se zprudka posadil, Mollyin otec popadl dceru, která pak byla na půl roku vyobcována ze společných rodinných obědů v klubu. To bylo poprvé, kdy Molly aktivně vychutnala okamžik vzpoury.

Všechny ty vzpomínky na ni zaútočily, když vkročila dovnitř. Některé z obrazů tu nebyly, koberec byl vyměněný

a vše zmodernizované. Členkami klubu byly ženy a po ostatních se vyžadovalo, aby respektovali útlocit dam a do bazénu chodili přioděni. Muži a ženy proudící halou byli mladší a nebylo tu také tolik duchovních. Avšak Molly to stále cítila, ten kouř z doutníků, staré likéry, starou moc.

Pocítila nutkavou touhu vytáhnout zase zrcátko, jen tak na počest starých zlatých časů. Namísto toho provedla něco jiného, co by bylo v jejím dětství považováno za nemyslitelné. Zamířila dozadu do Grillu.

Na MACu bylo dobré to, že si uchoval charakter starého klubu. Členové byli známí, chovali je v úctě, pamatovalo se na ně a lichotilo se jim. Kdyby si mohla pohovořit s někým z obsluhy v Grillu, okamžitě by zjistila, kdo všechno patřil k Nakopávačům.

„Přejete si, prosím?“

Molly bez potíží rozpoznala ten pohled. Žena za pultem byla ztělesněním zdvořilosti, přesto ale měla ten vyraz, který naznačoval, že nejen ví, že Molly nepatří do této místnosti, ale že nepatří ani do klubu.

A tak se Molly usmála. „Na okamžik, prosím. Vy tu máte vždycky službu během oběda?“

Úsměv na příjemně jemných, i když už ochabujících rysech ženy středního věku byl trpělivý. Říkal: Kdybyste sem patřila, tak byste se takhle nemusela ptát. „Ano. Co pro vás…“

To už měla Molly připravený průkaz. „Pokouším se pomoci rodině Peg Ryanové,“ řekla a spatřila, jak žena taje.

Přesně jak doufala. Další přetrvávající vzpomínka, kterou si z klubu odnesla, se týkala toho, jak jednali se strýčkem Henrym. Byl to vdovec se slabostí pro whisky a nedostatkem žijících přátel. Vlastně tady bydlel. Nebyl hostem nebo členem, žil tady jako v rodině.

Žena se rozhlédla, aby se ujistila, že vše běží hladce, zlehka se dotkla hnědých vlasů, zvlněných pevnou trvalou, a ukázala ke stolku v rohu, odkud mohla i nadále sledovat své stanoviště.

„Nakopávači,“ pronesla s úsměvem jako matka mluvící o dětech ze sousedství. Na jmenovce měla jméno Helen.

Molly by se vsadila, že byla skvělá matka a pravděpodobně i babička. „Je to neuvěřitelné, když na to pomyslíte, všichni takhle odešli.“

Tentokrát Molly málem přestalo bít srdce. „Všichni?“

Helen si míchala kávu a lžička cinkala o stěny šálku jako zvonkohra ve větru. Mollyina otázka ji zarazila. „Říkala jste, že je znáte.“

„Znám je prostřednictvím Peg. Nezmínila se o jednotlivých osobách. Kolik jich bylo?“

„Ach, to se různilo. Začal to pan VanAck. Byl to takový žert. Oslava, když vyhrál velký případ. Jako že jim to nakopal, víte? A pak to zůstalo. Peter VanAck, Harry

McGivers, Pearl Johnsonová, slečna Ryanová a pan Goldman. To bylo jádro té skupiny, řekla bych.“

Molly se snažila vybavit křestní jméno. „Byl to Aaron?

Aaron Goldman?“

Helen přikývla. „Víte, pomáhalo jim to zbavit se napětí.

Tady nikdy nemluvili o práci.“

„Zaslechla jste někdy, o čem se bavili?“

„O případech. O soudcích, jiných právnících. Nevím. O

investování a takových těch věcech. Běžná konverzace v místě, jako je tohle. Obsluhovala je vždy Theresa. Ale ta tu dneska není. Chcete, abych se jí zeptala, až zítra přijde?“

„Prosím vás. To by mi pomohlo. Cením si toho, že chráníte soukromí svých členů, ale cokoli nám vy nebo Theresa sdělíte, by mohlo změnit směr vyšetřování.“

V Heleniných očích zajiskřilo. Chvilku se dívala na svou kávu, jako by tam hledala otázky. „Měla jsem z nich pocit, že mají rádi… dobrý život.“

Dobrý život? Co to bylo za kód? Helen vzhlédla a v očích měla téměř prosebný výraz. Molly věděla víc než dobře, jak by to dopadlo se zaměstnancem klubu jako tento, kde byla tajemství posvátná, kdyby vyzradil něco, co by mohlo ohrozit místní dobrou pověst.

Pak si Molly vzpomněla na ten kokain, který našla v pokoji Peg Ryanové, a dost toho začalo dávat smysl.

„Viděla jste někdy… nějakou nezákonnou činnost?“

Oči Helen prozradily. „Ne. Ne tady. Tady nikdy. Prostě si jen myslím, že někteří z nich měli možnosti trochu posunout zákonné hranice.“

Někteří z nich. Nu, to dávalo smysl.

„Ty sebevraždy,“ napověděla jí Molly tak jemně, jak jen dokázala. „Překvapilo vás to?“

Helen si povzdychla, než odpověděla. „Mě už nic nepřekvapí.“

Takže tohle byl ten rozdíl mezi nimi dvěma. Molly překvapená byla. Byla překvapená, že nikdo téhle příjemné ženě nepoložil otázku tak jednoduchou. Proč pět přátel, kteří tady pravidelně každé první úterý v měsíci obědvali v průběhu uplynulých osmnácti měsíců, mohlo najednou být po smrti, a navíc se údajně sprovodili ze světa vlastní rukou.

Ještě se chvíli zdržela a položila Helen několik dalších otázek. Ta jí však už nemohla říci více, jen si vyměnily telefonní čísla a sliby, že si zavolají. Pak Molly zamířila dozadu, kde předjel mladý, usměvavý, energický muž v zelené vestě s jejím starým, omláceným autem, jako by to bylo Maserati a ona byla princezna. Tohle bylo něco, co jí na klubu také nikdy nevadilo. Jen trochu úsluh, které potěší srdce, usoudila, a odjela.

Pokoušela se dovolat Frankovi, aby mu sdělila, co je nového, ale ten byl na nějakém jednání. Takový přelétavý společenský motýlek, řekla si v duchu. Pokusila se

zatelefonovat Rhettovi, ten ale byl na obchůzce v okolí.

Uvažovala o tom, že by se vrátila do kanceláře a podívala se na ostatní čtyři případy, ale vzpomněla si, že už tam bude Winnie. Ne, dnešní noc nebyla určená k tomu, aby Winnie naštvala.

Takže zůstala na ty vzrušující novinky sama a neměla se o ně s kým podělit.

Napadlo ji to, když mířila západně na Market. Existoval někdo, komu to mohla říci. Někdo, kdo to pravděpodobně potřeboval.

Bylo to už dávno, co Molly poslechla instinkt. Bylo neodpustitelné, že podlehla jeho našeptávání i nyní. Slunce pomalu klouzalo za vysoké budovy k západu. Molly musela být v nemocnici v jedenáct, aby převzala noční službu.

Mířila k té části města, kam by se osamělá bílá žena v malém červeném sportovním voze neměla odvážit. Neměla žádné novinky, které by zvrátily chod současného vyšetřování, až na její vlastní, ale neměla ani nikoho, kdo by ji chtěl vyslechnout, takže otočila auto směrem k řece.

Dopravní špička už pominula, a tak Molly asi půl hodiny kroužila nerušeně ulicemi, pro případ, že by narazila na Joea, ještě procházejícího svou oblast. Vyhledala místa, kde se obvykle muži shromažďují, jako u Saint Patricka na Severní deváté a na Washington Avenue nedaleko útulku Armády spásy. Zahlédla tam spoustu pacientů pravidelně se vyskytujících na pohotovosti, včetně Potápěče, který se zdál

docela stabilizovaný a s jasnýma očima. Choulil se u stěny útulku a sledoval projíždějící auta. Joea ale nezahlédla.

Ptala se několika mužů, které poznala. Tehran, jeden z nich, byl vyzáblý černý mladík s mléčně zakalenýma slepýma očima a se stejně vychrtlým voříškem, který byl jeho slepeckým psem. Tehran jí řekl, že podle něj bývá Joe touhle dobou už doma.

Doma. Tedy v jeskyních.

St. Louis, to byla oblast postavená na vápenci, která se pyšnila umným systémem jeskyní. A nejen na okraji městské oblasti, jako u Meramec Caverns, kde inzerovali nad střechami stodol proslulou skrýš Jesse Jamese, když se zdržoval na Středozápadě. Jeskyně se nacházely přímo pod městským centrem. Táhly se pod starými domy i novějšími parcelami.

Kdysi se tyto podzemní prostory využívaly ke všemu možnému, od skládky odpadků po palírny alkoholu, které tu vyrostly jako houby po dešti. Nyní byl vstup do většiny jeskyní uzavřený, anebo je zasypali. Jen hrstka lidí věděla, jak se dostat do těch, které byly dosud přístupné. A ještě méně jich vědělo o jeskyních u řeky, kam se uchýlila šťastnější populace bezdomovců.

Molly věděla, jak se tam dostat. Pověděl jí to jeden z pravidelných návštěvníků pohotovosti, který čekal, až se v jeskyni uvolní místo. Perfektní vybavení, vykládal jí. Stálá teplota, ochrana před živly, žádný strach z ozbrojených

příslušníků gangu, kteří vybírají výpalné, ani z policie, která vás vypudí z teplých místeček. A je to tak dobře schované, že o tom ví jen pár kámošů bezdomovců, a tak dokonale zamaskované, že hodnota té nemovitosti se cenila stejně vysoko jako nemovitost v Ladue. Chlubili se, že je tam pouze pět obyvatel, a samozřejmě s čekací listinou.

Molly zastavila vůz na volném prostranství severně od Laclede’s Landing a zamkla jej. Zalitovala, že se nezastavila doma, aby se převlékla do džin a trička, byla by tak oblečena pro tyto končiny nenápadněji. Ale nechtělo se jí jet sem za ještě větší tmy. V zahradách v sousedství bujely bodláky a býlí a zdi byly pomalovány barvami ze sprejů.

Nad hlavou duněla doprava a opuštěné koleje se pyšnily cigaretovými nedopalky, novinami a občas nějakou pneumatikou. Hliníkové plechovky nebo láhve, nic, co se vykupovalo, tu nebylo.

Opodál se třpytila řeka, v níž se fialově odrážela večerní obloha. Na nábřeží probleskovala světla a za řekou stoupal z jedné z mnoha hromad zapálených pneumatik rovný sloup černého kouře.

Molly otevřela kufr vozu a vytáhla tenisky a ošumělé sako, které tam přechovávala pro chladné noci. Bylo to oblečení vhodné pro chvíle, kdy se člověk ocitl na ulici v nějaké pochybné čtvrti a vyšetřoval střelbu mezi gangy a nechtělo se mu dostat se zbytečně do maléru. Sako svou

barvou nemohlo podráždit čtrnáctiletého mladíka třímajícího AK-47 a toužícího si něco dokazovat.

A také to byla jakási vizitka pro muže bydlící v jeskyních.

Do kapsy si zastrčila paralyzátor a spray proti útočníkům, jen pro jistotu. Zbraní měla plné zuby, takže je odmítala nosit. Avšak neodmítala se nějak bránit.

U stromů se rozštěkal pes. Molly ucítila alkohol a starý tuk, hutný pach vlhkých odpadků a rybí závan od řeky. I tak to tady vypadalo až nepřirozeně mírumilovně, místo jaksi izolované od ostatního města.

Za bavlníkovým polem, řekl ten muž. Bavlníkové keře se tu tyčily před přejezdem a vedle plotu pospojovaného řetězy, který se táhl kolem dvora nějakého průmyslového objektu.

„Molly se vydala tou pustinou u vody a ocitla se před skupinou stromů. Joe Ryane!“ zavolala mírně a oči jí přelétaly od stromů k podchodu, v němž se stíny začínaly měnit v obrysy postav.

Molly cítila, jak se jí ježí vlasy v týle. Strčila ruku do kapsy a nahmatala pojistku paralyzátoru. Neměla sem, na takovéhle místo, chodit. Ne sama. Dokonce ani pro ni to nebylo bezpečné.

„Joe, to jsem já!“ zavolala. „Kapitán.“

Trvalo to vteřinu. V podrostu před ní to zachrastilo.

Ucítila pach nemytého těla. Následoval další příval strachu.

A další třas.

„Kapitáne?“ Hlas měl tichý, nejistý a ještě nervóznější, než byl ten její.

„Jsem to opravdu já,“ ujišťovala ho a přinutila se k úsměvu, kterým by ho uklidnila. Zabere to dost času, když musíte rozeznat skutečné, živoucí hlasy od hlasů patřících přízrakům. V místě jako tohle se Molly zmocnil pocit, že je její práce ještě náročnější než kdy jindy.

Najednou tu byl, jen tvář zbavená těla, která vykukovala z listí živého plotu vymezujícího jeho osobní soukromou zónu.

„Potřebuju si s vámi promluvit, Joey,“ řekla Molly a vytáhla ruce z kapes, aby mu dala najevo svou bezmocnost.

„Přišla jsem sama.“

Joe se rozhlédl kolem a oči měl ještě podezřívavější než ona. „Jak jste přišla na to, kde jsem?“

„Věděla jsem, kde jsou ty jeskyně,“ odpověděla.

„Pověděl mi to Harmon. Nikomu jinému jsem to neprozradila.“

Znovu přelétl okolí pohledem, oči měl tak přimhouřené, že mu téměř neviděla duhovky. „Tak fajn.“

Pak opět zmizel, což Molly považovala za výzvu, že ho má následovat. Nadechla se a vyrazila za ním.

Ve skutečnosti si myslela, že to bude horší. Jakmile překonala vchod, asi tak metr vysoký, a šikmou podlahu, vedoucí k hlavní místnosti, mohla se už docela snadno postavit.

Sama jeskyně byla malá, stěny byly pokryté sazemi.

Páchlo to tam odpadky, které byly poházené všude.

Vypadalo to tak trochu jako na sesterně na pohotovosti.

Skoro stejně čisté. Temnější, i když to nemělo nic společného s elektřinou. Jeskyně páchla zmařeným životem, ztrátou a marností, Molly se nezdálo, že by tu chtěla trávit zbytečně moc času.

Na konci jeskyně ležel černobílý kříženec australského ovčáka s čímsi dalším, kolem krku měl místo obojku červený cikánský šátek. Obvyklý pes veterána-bezdomovce.

Vztyčil se, když vstoupila dovnitř, protáhl se, zavrtěl ocasem a pak se zase uvelebil u nohou svého pána. Joe Molly pokynul, aby usedla na červenomodrobíle pruhované zahradní sedátko s nylonovými popruhy a sám se usadil na starou kuchyňskou stoličku, potaženou potrhaným, olovnatě žlutým plastem. Vedle stál stůl plný plechovek, krabiček a poloprázdných lahví. V rohu se tyčila hromada plesnivých paperbacků a o něco blíž halda cenností, které Joe zachránil z popelnic. Prostor osvětlovala osamělá žárovka, jejíž vedení bylo podle všeho natažené z rohového sloupu na parkovišti továrny. Vaření si Joe obstarával na Bunsenově

hořáku. Všechny ty vymoženosti domácnosti se samozřejmě obešly bez zdanění.

Molly se to tady přesto nezamlouvalo. Neměla sem chodit. Tak ji zaujala hra na detektiva, že úplně zapomněla na spodní tóny této melodie, a ty se jí teď kradly vzhůru po šíji jako prsty vyťukávající ten nápěv na piano.

Opatrně se posadila na vyhrazené sedátko. „Jde o Peg,“

začala tiše.

Tím si naprosto získala Joeovu pozornost. Pozvedl hlavu a usmál se. Šlo o pouhou jiskřičku úsměvu, jako by celá ta záležitost byla přespříliš těžká. Ruce měl složené v klíně a škrábal si prsty jeden po druhém, jako by šlo o zcela samostatně existující útvary. „Stýská se mi po ní.“

„Já vím. Chtěla jsem vám říct, Joe, že jste asi měl pravdu. V případě Peginy smrti šlo zřejmě o něco víc než sebevraždu.“

Opět se snažil na ni soustředit pohled. Obklopoval ho nakyslý pach a oči měl zarudlé a uslzené. Molly napadlo, jestli to vůbec bude k něčemu dobré. Ráno si pravděpodobně nebude ani pamatovat, že tady byla. Měla by prostě jít domů. Nechat ho v té jeho noře. Měla by vyrazit ven na vzduch.

„Já vím. Já říkal…“

„Říkal jste to mně. A Frankiemu.“

Přikývnutí. „Já ji varoval, ale ona mě neposlouchala.“

Molly se soustředila na dýchání, na to, aby se dostala z té jeskyně, než to skončí špatně. A tu najednou slyšela, co Joe říká.

„Vy jste ji varoval?“ zeptala se ho. Snažila se, aby nezměnila tón hlasu, a hlavně aby nezněl výhružně. „A před čím?“

Joe se na ni nedíval. Pozoroval ruce, jako by s ním rozmlouvaly. „Víte, jak se člověk v tomhle… věku chová, kapitáne. Beze strachu. Jako nesmrtelný. Ona byla nesmrtelná. Řekla mi to.“

Molly zadržela dech. Mlčela, čekala, až se propracuje svými myšlenkami.

„A přesto nebyl ani jeden z nich nesmrtelný,“ řekl a zarazil se.

„Ani jeden z koho, Joe?“

Chvíli se zase trochu soustředil, jeho pohled po ní přejel jako zběsile poletující můra. „Z jejích přátel. Svěřila se mi.

Svěřila se mi, protože věděla, že to nikomu neřeknu. Protože jsem její bratr.“

„A co dělali, Joe? Co na tom bylo špatného? Předtím jste se o tom nezmínil.“

„Já vím.“ Znovu ten úsměv, tak temný, že by pohltil jakékoli světlo. „Já… jsem nesměl.“

„Co dělali?“

„Fušovali do různých věcí, kapitáne. Do tohohle, do támhletoho. Tam, kde by neměli. A nevyvázli bez uštknutí, víte.“

Uštknutí. Molly opět naskočila husí kůže. Tohle bylo v Pearlině dopise na rozloučenou! Spala jsem s hady a dostalo se mi uštknutí. Všechno jí to nějak přerůstalo přes hlavu a v té tmě se v tom nedokázala vyznat. V Joeyho tmě.

„Svěřila se vám Peg s nějakými podrobnostmi, Joe?“

zeptala se. Hlas měla napjatý, jak se snažila zůstat sedět na místě.

Joeovu pozornost upoutalo něco jiného. Zvedl hlavu ještě dřív než pes, byli si podivně podobní, jak tak naslouchali zvukům venku.

Potom to zaslechla i Molly

„Seržante, jsi v pořádku?“ Znělo to tiše, napjatě, váhavě. Hlas, jehož nositel se potí a klepe po celém těle.

Pes opět položil hlavu. Joe si pro sebe přikývl. „Číslo jedna, Bakere. Dobrou.“

„Dobrou, seržante. Klidný nocování.“ Ozvalo se slabé zašustění a pak už nic. Molly sklopila oči a zjistila, že má ruce sevřené a prsty propletené, rychle je od sebe odtrhla.

„Joe?“ zkusila to znovu. „Řekla vám Peg, do čeho se to namočili?“

„To je vnitřní informace, kapitáne, teď už budete muset jít. Základna není zajištěná. Vietnamci jsou všude.“

Tehdy poprvé ho Molly skutečně slyšela mluvit z cesty.

Chtěla ještě počkat. Chtěla ho s sebou vzít někam, kde bude v bezpečí, kde je teplo a vždycky sucho. Něco takového si Joe ale nepřál. Něco takového by nezvládl. Slýchala o těch mládencích žijících v jeskyních. Lidi působící v různých konzultačních centrech pro veterány z Vietnamu se je snažili dostat alespoň do různých domovů nebo útulků. Ale ti chlapci si vždycky zase našli cestu zpátky do jeskyní.

Molly se s námahou postavila a náhle se cítila unavená.

„Díky, Joe. Zastavte se u mě v kanceláři, kdykoli to budete potřebovat, ano?“

Vstal s ní, stejně jako pes. Oba ji vyprovodili k východu. „Doprovodím důstojníka, madam,“ hlásil Joe.

Hlavu obracel do tmy, pročesával ji očima. „Venku se potulujou pěkní mizerové.“

Vykročila z jeskyně rovnou Joeovi za patami, jako druhé z dvojčat dychtící se nalokat konečně vzduchu.

Chviličku ho vychutnávala. Voněl skvěle. Čistě.

Pak se Joe odplížil k jejímu vozu a Molly si uvědomila, že ho sotva vidí. Tma venku zhoustla.

Na jihu zaháněla tmu světla velkoměsta, ale stíny pod viaduktem byly stejně temné jako předtím. A v trávě chrastil vítr, anebo něco, co dýchalo. Byla noc a byla to pravda.

Venku čekali pěkní mizerové.

Molly opět zasunula ruce do kapes. Joe se přihrbil, obranná pozice známá z jiné války, která se odehrála před

tolika lety. Pes se plížil před ním, čenichal číhající maléry.

Molly je následovala, ze tmy cítila pozorující oči, přemítala, jak ji mohlo napadnout vyrazit si k řece po západu slunce.

Směšné ale bylo, že vlastně byla naprosto v bezpečí. Joe ji doprovodil k jejímu vozu a počkal i se psem, než odemkla dvířka a nastoupila. V okamžiku, kdy nastartovala a rozjela se, zmizel i on mezi stíny.

Molly si zamkla všechna dvířka a dosud se chvěla, jako by o vlásek unikla smrti. Sáhla do kapsy a zajistila paralyzátor. Byl zajištěný i o dvě hodiny později, když ji na nemocničním parkovišti přepadli.

Čtrnáctá kapitola

První, co ji napadlo, bylo: Kruci, kdy s tím už ta nemocnice něco udělá?

Garáže nemocnice Grace byly všeobecně známy jako Ideální koutek pro násilníky anebo Gangsterský ráj. To čtyřposchoďové hnízdečko bylo vtisknuté mezi čtyři další budovy a světla tu neustále nesvítila. Schody byly prosáklé močí a spermatem. Molly, stejně jako to dělala poslední tři čtyři týdny, projela kolem všech prázdných kójí a zamířila až na parkoviště na střeše, kde se mohla dívat na oblohu až do chvíle, než vkročila do nemocnice.

Dneska večer zaparkovala auto mezi dodávku a džíp a vypnula světla. Nad městem se stáhla mračna a odrážela lehce oranžovou záři světel. Ať se vánek snažil sebevíc, ani se nepohnula. Bylo vedro a lepkavé vlhko. Garáž zela prázdnotou. Molly si dopřála chvilku na pohled na oblohu, chtěla si ten obrázek vzít s sebou do práce. Potom popadla tašku s věcmi a kabelku a otevřela dvířka.

V tu chvíli se dovnitř natáhla čísi ruka a popadla ji za paži. Až tehdy si uvědomila, že nechala paralyzátor v kabátku na zadním sedadle.

Nabrala dech, aby mohla pořádně zakřičet. Jiná ruka jí udeřila hlavou o sloupek vozu, před očima se jí roztančil roj jisker, a myšlení ji začalo opouštět.

Cítila, jak ji někdo i s kabelkou a taškou vytahuje z vozu. Nedokázala mu v tom zabránit.

Kruci. Kruci. Kruci! To bylo jediné, co se jí honilo hlavou. Vidění měla zkreslené jako v zrcadlovém bludišti a hlavu v jednom ohni. Střevíci drhla o kov a beton, jak se bránila páru mohutných rukou.

Lyžařské kukly. Jak neotřelé! Dvě černé pletené kukly natažené přes dva bílé obličeje. Nevěděla, proč si je tak jistá.

Útočníci, kteří ji napadli, byli skryti od hlavy až k patě. Byli mlčenliví, silní a odhodlaní. Najednou se vyděsila, že se z té střechy snese seskokem bez padáku.

Tentokrát se jí podařilo zakřičet. Pořádný křik, až ze samého nitra. Kroutila zápěstími, která jí svíral jeden z mužů, a ze všech sil se snažila mu páčit palce. Dupala mu po nártech, poprvé v životě litovala, že nechodí do práce v lodičkách

na

vysokých

podpatcích.

Na

patnácticentimetrových jehlách. Obuv ošetřovatelky neměla ten správný dopad.

Otevřela znovu ústa, avšak útočník číslo dvě jí prostě hodil přes hlavu pytel. Sladce páchnoucí pytel. Odporně sladce…

Ach kruci! Éter! Až se probudí, bude se jí chtít zvracet.

Jestli se ještě probudí.

Jestli se neprobudí znásilněná a s pamětí úplně vymazanou.

To bylo to poslední, co si pamatovala. S výjimkou toho, že se jí i s kápí nasáklou éterem podařilo kousnout jednoho z těch chlapů tak, až zavyl.

Když ho znovu uslyšela, ještě kvůli tomu nadával.

Aspoň si myslela, že to je on. Pytel měla pořád přes hlavu, ale zápach éteru už skoro zmizel. Ležela na zádech, všechno ji bolelo a nemohla se pohnout. To, v čem ležela, se ale pohybovalo. A rychle.

„Co se děje?“ zeptala se hlasem, který nezněl ani příliš vyděšeně na to, jakou hrůzou se jí svírala hruď.

„Sklapni!“

I když nemohla nic vidět, zavřela oči. Nepomáhalo to.

Bylo jí k smrti zle, potila se jako zvíře a v bolesti hlavy by získala světové prvenství. A odváželi ji někam v dodávce.

Dokázala si vybavit jenom ty videosnímky o bezpečnosti, které jim promítali v nemocnici, namísto aby najali víc strážných, kteří by doprovázeli sestry k autům. Každé takové video varovalo ženy, aby nikdy nenasedaly k neznámým řidičům do dodávky. Ženy, které nasedly k cizinci do dodávky, se z ní nikdy nedostaly živé.

„Tohle ti připadá dobrý?“ zeptal se hlas někde před ní.

Molly usoudila, že ta otázka není určena jí.

„Řek bych, že jo,“ odpověděl jiný vyšší hlas. Byl to sice muž, avšak příliš mužně ten hlas nezněl. Molly napadlo, že to mohl být vyšší z nich.

Dva bílí muži, řekne, až se jí bude policie ptát na popis.

Jeden vysoký a mohutný, druhý středně vysoký a mohutný.

Jeden z nich má otisk mých zubů na předloktí. Přímo skrz rukáv černého roláku.

A jeden z nich…, mohla by přísahat na to, že něco cítila. Něco povědomého, i přes ten éter, který se pořád vznášel ve vzduchu.

Dodávka zpomalila a zastavovala. Molly se začala potit ještě víc. Neslyšela hluk dopravy. Neslyšela nic. Nejen to, neměla sebemenší tušení, jak dlouho trčela v té zatracené dodávce. Nějakou dobu asi ano, pokud mohla soudit ze skutečnosti, že byla svázaná do kozelce a ústa měla zalepená náplastí. Nejspíš je někde za městem na takové té opuštěné cestě, z nichž přicházejí hlášení o UFO a rozložených tělech.

Až na to, že neslyšela cvrčky.

Kde to, kruci, může být?

A proč je tady?

Dvířka vozu se otevřela a zavřela. Někdo odsunul postranní dveře. Molly cítila, jak se vůz zhoupl ke straně, jak do něj někdo nastoupil. Celé tělo se jí sevřelo jako v křeči, připravené se bránit. Ze všech sil tiskla rty k sobě, snažila se být zticha. Nesníží se k tomu, aby žadonila nebo kvílela.

„Víš, že už všechny pořádně štveš?“ ozvalo se jí u levého ucha.

Prudce trhla hlavou, ale muž byl rychlejší. Jeho ruce jí sevřely hlavu jako ve svěráku a přidržely ji. Kdyby se mohla nadechnout, tak by z něj pravděpodobně ucítila cigarety a pivo.

„Uvolni se,“ přikázal jí jeho hlas. Byl jako sexuální zbraň. Vysmívající se, ovládající ji a plný napětí. Molly přesto nevydala ani hlásku. Nepohnula se, třebaže skrz stejnokroj sestry cítila žár jeho těla.

Potom se celá scéna změnila.

„Tohle je jen varování, pusinko.“

Molly instinktivně zamrkala. „A před čím?“

Udílejí snad muži před znásilněním nějaká varování?

Byla jste přistižena na osamělém, tmavém místě bez odpovídajících ochranných prostředků, paní Burkeová.

Tentokrát vás pustíme, ale příště nebudete mít tolik štěstí.

„Připomínka

bude

možná

výstižnější

výraz,“

pokračoval. Ústa měl blíže, rty se jí už otíral o ucho, cítila, jak jí po zádech přebíhá mráz. „Jseš sestra, ne podělanej policajt. Tak se jako sestra chovej a všechno ostatní přenechej profíkům!“

„Kdo jste?“ zeptala se, i když jí srdce bušilo silněji než kladivo, které pořád cítila v hlavě. „Jste z policejních odborů nebo něco na ten způsob?“

„Jsme ti, co upomínají. V létě se ti nahromadily uzavřený sebevraždy se spoustou nevyřešenejch vražd. Tak nikomu nepřidělávej zbytečně práci.“

Molly musela vteřinu bojovat s šílenou touhou se rozesmát. Určitě si dělali legraci. Tohle se mělo týkat Pearl?

Byli tihle hoši snad místní svalovci, kteří ji přišli varovat, aby se držela na svém hřišti? Prokristapána, ona tady nehodlala statovat v dalším dílu detektivního seriálu Magnum!

„ Jasný?“

Přikývla tak vehementně, že mu div nezlomila nos.

„Jasný. Pochopila jsem.“

„Budeš se chovat slušně?“

„Budu.“

Až se odsud dostane, tak si zjistí, kde ksakru byla ta zatracená FBI, když ji předtím sledovali přinejmenším deset dní. Jediná noc, kdy je potřebovala, a oni se pravděpodobně někam zašili a sledovali opakování Nedotknutelných nebo něco podobného.

A potom pořádně projde všechny ty záznamy list po listu, dokud nezjistí, co tyhle hochy tak vyděsilo.

„Fajn. Protože jestli neposlechneš, tak víme, kde bydlíš.

Víme, kdy sloužíš. Dokonce i kam chodíš na to laciný, rychlý jídlo. Tak si to dobře zapiš za uši, až tě pustíme!“

„Jen mě už pusťte…“

Dodávka se s trhnutím rozjela. Molly pocítila, jak jí přes ruce rychle přejelo ostří nože. A potom přes kotníky. Než se stačila nějak vzchopit a připravit, popadly ji dva páry rukou a vyhodily ji ven postranními dvířky za rychlosti dobrých padesát kilometrů za hodinu, jako když se doručuje balík novin. Dva páry rukou. Což by znamenalo…

Potom se uhodila do hlavy, oné noci už podruhé, a úplně zapomněla, co by to mělo znamenat.

Molly pořád nic neviděla. Ale zato cítila. Cítila mohutné následky pořádné dávky éteru, dvou ran do hlavy a přeletu přes popelnici přímo na cihlovou zeď. Po dobu, jež jí připadala nekonečná, se nezmohla na víc než na dýchání.

Chtělo se jí plakat, avšak slzy zadržovalo něco, co překrývalo její oči místo očních víček. Chtěla se postavit, ale nohy ji neposlouchaly. Nic ji neposlouchalo. Ležela tam jako kus ektoplazmy usazený na polštáři pytlů plných odpadků. Prohrála bitvu se žaludkem, jemuž chtěla zabránit ve zvracení, a navíc se jí ještě nepodařilo dost rychle otočit hlavu.

Alespoň nebyla na opuštěné cestě někde na venkově.

Jakmile se jí podařilo strhnout hadr, který měla přes oči,

zjistila, že ji vyhodili na ulici několik bloků severně od volebního centra. Z místa, kde ležela, dohlédla přes zubaté, pobořené, opuštěné budovy, až k místu, kde se do noci tyčily dvě stejné věže svatyně sv. Josefa. Byl to nádherný kostel. Starý, všemi milovaný a zrenovovaný v sedmdesátých letech, aby chránil místo, kde došlo k jedinému prokázanému zázraku v Severní Americe.

Ve skutečnosti to nebylo daleko od místa, kde dnešní večer začal. O pár bloků jižněji se nacházel MAC a o pár bloků směrem na východ byly jeskyně.

To ji přimělo k pokusu zakřičet. Také proto, že ji bolelo celé tělo. Nejspíš se uhodila o okraj popelnice, protože žebra na levé straně se ozývala s každým nadechnutím. S námahou roztáhla ruce a pohnula nohama. Uvědomila si, že krvácí z nějaké rány nad očima, neboť se jí krví neustále slepovala víčka.

Byla sama, zraněná, bez vozu a jakékoli ochrany v severní části St. Louis v jedenáct hodin večer. Nemohlo to být o moc horší.

Už ale mohla být dost chytrá na to, aby si podobnou myšlenku ani nepřipouštěla. Jakmile to udělala, mraky nad ní se otevřely.

V životě se už často cítila bídně. Byla vyděšená, vše ji bolelo, byla unavená a litovala se. Nikdy ji nenapadlo, že by mohla někdy takhle někde ležet, promáčená, rozbolavělá, s

rozbouřeným žaludkem, uprostřed odpadků, které páchly jako zkažená zelenina a použité pleny.

V tu chvíli uslyšela šramot.

Panebože, už nic dalšího! Třebaže jí bylo tak zle, uvědomovala si, že je jako nehájená zvěř. Ať už se k ní blíží cokoli, bude ji to chtít dostat. Lil se na ni déšť a v ulici blikala žlutavě světla. Jejich zář se rozstřikovala po vozovkách potažených olejem jako barva. Nad hlavou jí přeletělo letadlo, ale to jí nepomůže. Centrum města bylo v noci tím nejopuštěnějším místem, pokud se ovšem nehrál fotbal.

Zahrabání, zašustění, začenichání.

Začenichání?

Molly pozvedla hlavu a přála si, aby to neučinila. Celý svět se nějak naklonil, pak narovnal a jí se opět rozbouřil žaludek. Přesto zahlédla, že se odpadky pohybují. Vypadalo to, jako když se jimi provrtává krtek. Krtek, skvělé!, Nebo krysa.

To ji zvedlo, tedy alespoň její pozadí, které ji také bolelo. Lapala po vzduchu, aby si uklidnila žaludek a pokoušela se přitom nechat oči otevřené, zatímco jí před nimi tančily roje hvězdiček a blednoucích barev. Snažila se sebrat síly, aby dokázala odrazit útok krys.

„Vypadněte odsud!“ vykřikla, znělo to jako hlasy bezdomovců pod mostem. „Tak honem!“

Kopala nohama a máchala pažemi. Výsledky se dostavily, nebyly to krysy, ale štěně.

Ucourané, prašivé, vyhladovělé štěně s obrovskýma očima. Nebálo se jí, namísto toho se přišouralo přímo k ní a olízlo jí nos.

Teprve tehdy, po tom po všem, co se sběhlo, se Molly rozplakala.

„Máte otřes mozku.“

Molly se podařilo zvednout hlavu od kbelíku, do kterého zvracela. „Kruci, to snad ne!“

Chirurg z nemocnice se nestydatě zachechtal. „Sestry jsou ty nejhorší pacienti. Víte to?“

„Jasně že jo. A teď jděte pryč!“

Vedle chirurga stál v pozoru mladičký, začínající policista s červenými tvářemi a pilně psal do bloku. „Říkáte, že šlo o dva bílé muže?“

Molly trvalo nějakou chvíli, než se zmohla na odpověď.

Byly dvě hodiny ráno, ona byla asi tak vyrovnaná jako vor uprostřed hurikánu a ze všeho nejvíc by chtěla jít domů do postele. Přesto se najednou konečně začala cítit v bezpečí.

Cítila se tak od okamžiku, kdy spatřila upřímnou mladou tvář policisty Rowdyho Parkera, která na ni shlížela, jak sedí uprostřed odpadků, hladí štěně a pláče.

„Jeden byl vysoký a mohutný,“ vykládala mu znovu, jak to sama sobě slíbila. „A druhý středně vysoký a taky mohutný“

Věděla, že na něco zapomněla, ale nedokázala se natolik vzchopit, aby přišla na to, co to je.

„S otisky zubů na paži. Hm.“

„Neozvali se federálové?“

To byl její první požadavek. Najděte ty zatracené agenty FBI, kteří mě měli sledovat. Dokázala si přesně představit, co si o tom asi nebohý mladičký policista Rowdy myslel.

Přesto byl trpělivý, laskavý a plný pochopení. I přesto, že mu Molly vyzdobila boty vyleštěné jako zrcadlo, to když čekali na městskou ambulanci, aby ji odvezla do nemocnice, kde pracovala.

Až na to, že dneska večer pracovat nebude. Strašlivě ji bolela hlava. Měla zlomené žebro a takový silniční lišej, že by jí to vyneslo členství v Klubu neobratných motorkářů.

Pět stehů zdobilo čelo v místě, kde jí začínaly růst vlasy. A v rohu se choulil její nový psí mazlíček.

„Jak se dostanete domů?“ zeptal se lékař.

Molly ho znovu probodla pohledem. On za to opravdu nemohl. Nebyl to vlastně ani špatný chirurg. „Auto mám na parkovišti, Abramsi.“

Oblažil ji dalším zářivým úsměvem. „No jasně. Ale stejně byste nemohla řídit. Ne, když nedokážete aspoň na chvíli přestat zvracet.“

„Zvracím z toho éteru, ne z otřesu mozku.“

„I tak…“

„Já vás odvezu domů,“ nabídl se Rowdy.

Molly přikývla, oči zavřené, aby se ubránila další vlně nevolnosti. „Děkuju vám. To už je dneska v noci podruhé, co jste mi zachránil život.“

„Je to jen moje povinnost, madam.“

Molly otevřela oči a spatřila, že se ostatní čtyři lidé v místnosti obrátili, aby se ujistili, že ho slyšeli vyslovit ta slova. Skutečně se nemýlili. Policista se dokonce začervenal.

Molly měla co dělat, aby potlačila zahuhňání.

„Přesto, kdybyste mě tam nezahlédl…“

„Ani jsem nemusel, někdo nám zavolal,“ upřesnil Rowdy.

Vzhledem k prožitému otřesu Molly trvalo dobrých pět vteřin, než jí svitlo. A jakmile jí to došlo, trhla hlavou tak prudce, že málem policistovi ušpinila boty podruhé.

„Co míníte tím, že vám někdo zavolal?“ zeptala se.

„Kdo to byl?“

Mladičký policista se zatvářil zmateně. „Jméno neuvedl.

Řekl jen, že jel kolem a zahlédl něco na chodníku. Myslel si, že tam mohl ležet někdo zraněný. No a já na to zareagoval.“

„A vydal jste se tam hned?“

„Během několika minut.“

Molly si zoufale pokoušela vybavit řetěz událostí.

Mozek měla pořád hodně zamlžený, což znamenalo, že si

nebude pamatovat přesně, ale jednou věcí si byla zatraceně jistá.

„Kolem nikdo neprojel,“ prohlásila a pohlédla na svého zachránce. „Nikdo mě neviděl.“

Nyní se tvářil méně zmateně a víc zaujatě. „Vy si myslíte, že to zavolali ti únosci?“

„Tedy že ti únosci byli pěkně ohleduplní!“ prohlásil Abrams, zrovna dopisoval poslední řádky záznamu do Mollyiny karty.

„Přece vám tvrdili, že vás chtějí jen postrašit,“ mínil Rowdy.

„A pak mě hodili do odpadků na Severní deváté ulici uprostřed noci.“

„Na tom něco je,“ přikývl Rowdy a naškrábal si cosi do bloku. „Až se pořádně vyspíte…“

Molly čekala, ale on nedodal: Tak se vám bude všechno jevit v lepším světle. Byla ráda. Touto dobou už vyčerpala přidělenou kvótu klišé.

Hleděla před sebe. „V tom případě pojďme.“

Sklouzla z vozíku, kbelík pořád v ruce, na sobě čistý plášť. Její nový přítel Magnum, uvelebený v rohu plastikové krabice od nástrojů, zvedl hlavu a zakňoural. Molly věděla přesně, jak se pejsek cítí.

„A tohohle si snad vezmete s sebou?“ otázal se lékař.

„Ne, Abramsi. Usoudila jsem, že by měla mít pohotovost nějakého maskota. Samozřejmě že si ho vezmu s

sebou!“ Koneckonců, po téměř deseti letech to byla první živá bytost, která se ji pokoušela utěšovat, když se cítila hrozně. Molly mu něco dlužila. Navíc ji nesmírně těšila představa, že se stvoření tak strašlivě ošklivé a vyzáblé potuluje po posvátných komnatách Burkeovy rezidence.

„Napíšu vám neschopenku na čtyři dny,“ sliboval Abrams a podrbal se perem pod jarmulkou.

Molly vytrhla ošetřovatelce novou misku na zvracení, kterou jí přinesla, a shýbla se, aby zvedla Magnuma. Pak ho prostě umístila do misky. Okamžitě se tam stočil do klubíčka a usnul.

„Jaká rasa to podle vás je?“

Molly si prohlížela vyhublé tělíčko, zplihlou, špinavou srst, velké, zpola přivřené hnědé oči. „Bude… snad nazrzlý.

Nebo hnědý.“

„A bude mít velké tlapy.“ dodal Rowdy.

Molly tímhle směrem neuvažovala. Velký, ošklivý pes v jejím domě. Její úsměv se prohloubil. Jak to, že ji něco podobného nenapadlo už dřív!

Policista Rowdy vykročil ven jako první, s Molly a Abramsem v patách. Na kratičký zlomek vteřiny se Molly udělalo zle. V chodbě panoval nepředstavitelný zmatek, s několika

dopravními

nehodami,

obvyklou

kvótou

hospodských rvaček a bezdomovkyní, která hlasitě pracovala k porodu. I tak se nejeden člen personálu zastavil, aby Molly poplácal po rameni, když procházela chodbou.

Bojovnice v bitvě. Oběť místa nazývaného Gangsterský ráj.

Noční hlavní sestra se dokonce rozběhla zpátky do pokoje pro laboratorní plášť, aby si ho mohla Molly ještě přehodit přes ramena. Držela pak Magnuma, když se soukala do rukávů. I tahle zanedbatelná činnost Molly vyčerpala.

Udělalo se jí znovu nevolno. A tak dospěla k závěru, že na noční maratón ve službě tak jako tak nemá.

Kabelku ve voze samozřejmě nenašla. Zůstala tam jen taška s věcmi do práce, ovšem bez stetoskopu za padesát dolarů, zato s obaly od jídel z rychlého občerstvení.

Usoudila, že auto nemá cenu nyní zamykat, když nikoho nenapadlo, aby je ukradl. Popadla paralyzátor a obranný spray, pak přibouchla dvířka a vyšplhala se na přední sedadlo Rowdyho hlídkového vozu. Ten už volal zámečníka, aby s ním sjednal Molly v domě schůzku kvůli výměně zámků.

Byl dokonce tak hodný, že zastavil pro psí krmení a pak všechno odnesl Molly před dům.

To byla už tak unavená a bylo jí tak zle, že automaticky strčila ruku do kapsy laboratorního pláště a začala tam hledat klíče. Vytáhla pouze náplast, turniket a pár vatiček s dezinfekcí.

„Zámky asi otvírat neumíte, co?“ zeptala se a nacpala si to všechno zpátky do kapsy.

„To ne, madam. Ale nenechala jste náhodou náhradní klíče u sousedů?“

Samozřejmě! Nechala je u Sama. Ovšem nehodlala ho budit ve tři ráno, a ještě ke všemu pohledem na svou zřízenou tvář. A tak jen zavrtěla hlavou.

„V tom případě prostě počkáme na zámečníka,“

prohlásil Rowdy a odložil krmení pro psa na zem.

Čekal s ní. Počkal dokonce, dokud se rozcuchaný, česnekem a Old Špice páchnoucí zámečník nevloupal do Mollyina domu. Molly ho nechala vyměnit zámky za nejnovější typ, který odolá každému lupiči. To potom, co viděla, jak rychle zvládl ty původní, které měly zaručovat nejvyšší bezpečnost.

Když usoudila, že jsou zámky v pořádku, postarala se o Magnuma. Pak se mezi dvěma očistnými návštěvami na toaletě, kde se zbavovala zlých duchů z únosu, pokusila zcela oblečená usnout v posteli. Nešlo to. Někdo ji dneska v noci unesl. Někdo, kdo ji sledoval, kdo ji dosud může sledovat. Někdo, kdo jí už dvakrát vyhrožoval násilníky, kteří pronásledují ženy, protože je to baví. A do vyšetřování byla zatím zapojena pouze jedna osoba, pro niž se hodilo označení had. Jako v „spala jsem s hady, mami“.

Ráno, až jí bude mozek zase fungovat normálně, si na to musí sednout a najít spojení mezi Williamem T. Petersonem a těmi ostatními sebevraždami. Zaplatí jí za to, že jí tak ublížil!

Ráno.

Přesto během těch dlouhých temných nočních hodin nemohla nemyslet na to, jak snadným cílem je, osamělá žena, která jezdí všude sama. Která pracuje na okraji města.

Která bydlí sama ve velkém domě poblíž oblasti známé vysokým procentem kriminality.

Věděla, že to není rozumná úvaha. Dnes v noci jí už doručili vzkaz. Byla v domě s novými zámky a nejmodernějším poplašným zařízením, které se zase pro jednou rozhodla velice pečlivě uvést v pohotovost.

I tak strávila noc stočena do klubíčka na podlaze v koupelně, s Magnumem a paralyzátorem po boku. Čekala na vetřelce.

Musela však nějak usnout, neboť ji probudilo vyzvánění telefonu. A vzbudilo ji znovu, když telefon nepřestával zvonit. Molly se tím nevzrušovala. Ani se nepohnula, dokud nebylo slunce hodně vysoko na obloze. Magnum začal výt a k tomu se přidalo vyzvánění zvonku u dveří.

Molly bolelo úplně všechno a pořád se jí chtělo zvracet.

Vracely se jí útržky snů z Vietnamu, které se jí nějak vplížily do hlavy, když na chvilku usnula. Přesto se pomalu zvedla a vydala se otevřít ve stejné nemocniční uniformě a laboratorním plášti, v nichž usnula. V náručí třímala meloucí se mastnou chlupatou kouli.

Tím posledním, koho by na verandě čekala, byl Frank Patterson. Na sobě měl bavlněné keprové kalhoty a svetr.

Vypadal a voněl jako reklama na kolínskou vodu. Rovněž on držel nějaké nepokojné břímě.

„Kruci, co je tohle?“ zeptal se s pohledem na jejího psa.

„Kruci, co je tohle?“ vrátila mu Molly otázku. „Já se ptal jako první!“

„To je můj nový kamarád Magnum,“ odpověděla a ani na okamžik nespustila pohled z těch vážných hnědých očí, které ji sledovaly souběžně s Frankem. „Včera v noci mi zachránil život.“

Frank si ji změřil. „Podle všeho nepřispěchala ta pomoc zase tak rychle. Snažil jsem se vám zavolat po tom vašem vzkazu. Nakonec jsem to zkusil v nemocnici a někdo jménem Sasha mi pověděl, co se stalo. Detailně. Zeptala se mě, jestli bych vám nepomohl zažalovat nemocnici kvůli něčemu, co se nazývá Gangsterský ráj. Jste v pořádku?“

„Dvakrát jistá si nejsem,“ řekla. „To, co držíte v náručí, je dítě?“

Frank se usmál. „Molly, rád bych, abyste se seznámila s Abigail.“

Byla to krásná holčička s hustými černými vlásky, obrovskýma tmavýma očima a sladce vyklenutými rtíky.

Byla oblečena do roztomilých propínacích šatiček se zeleným a bílým proužkem a ve vlasech měla stejné mašle.

Botičky se leskly jako služební obuv policisty Rowdyho.

Toto dítě jako by vykročilo z plakátu zosobňujícího nevinnost.

„Abigail, pozdrav paní Burkeovou,“ vyzval dítě Frank.

„Dobrý den, paní Burkeová,“ pronesla holčička poslušně tenkým, zadýchaným, tichounkým hláskem.

„Ahoj, Abigail,“ pozdravila ji Molly a potom se obrátila na muže, který držel děvčátko v náručí. „Co tím sledujete, Pattersone? To jste si ji snad najal, aby vám dodala důležitého rodinného vzezření, až budete obhajovat to údajně nedbalé zdravotní zařízení?“

Franka to ani v nejmenším nevyvedlo z míry. „Teď už rozumíš tomu, co jsem ti vykládal o těch zraněních hlavy, Ab?“ obrátil se laskavě na holčičku, kterou držel na ruce.

Přikývla. „Ano, tati.“

„Budeš tedy nosit tu helmu, až budeš jezdit na kole, jak ti říkaly obě babičky, viď?“

„Ano, tati.“ Tati. Tati?

„Vy si děláte legraci,“ zašeptala Molly, skutečně otřesená.

„Jste v pořádku?“ staral se Frank a vkročil dovnitř, jako by po celou dobu věděl, že ho Molly stejně pozve dál.

Potom se zamračil, jako by ho pozvala jen kvůli tomu, aby vytřel podlahy. „Vypadáte příšerně.“

Molly se ani nepohnula. „Miláčku, je tohle skutečně tvůj tatínek?“ chtěla vědět.

Ani se nemusela ptát. V pohybu, jakým holčička přitiskla dlaň na Frankovu tvář, bylo cosi, co vypovídalo o jejich vztahu. Přesto Abigail přikývla a nespouštěla z Molly

zrak, jako by si nebyla jistá tím, co ta žena hodlá udělat.

Molly jí to vlastně neměla za zlé. Sama to nevěděla jistě.

„Už jste snídala?“ otázal se Frank a vykročil kolem ní do kuchyně.

„Co tím míníte?“ zeptala se Molly a pozdě si vzpomněla, že nezavřela dveře.

„Moje manželka vždycky říkala, že nad šálkem čaje člověk vidí všechno v lepším světle. Ovšem ona byla Angličanka, viď, Abs? Máte čaj, Burkeová?“

Zoufalé Molly došla řeč. „Pattersone, tohle mi nedělejte!“ bránila se.

Frank se otočil právě ve chvíli, kdy procházel kuchyňskými dveřmi. „A co?“

Molly máchla rukou směrem ke kuchyni, čímž uvedla Magnuma zase do pohybu. „Nestarejte se takhle o mě!“

Frankovo obočí vylétlo vzhůru. „Jak se odvažujete něco takového prohlásit, Burkeová? Víte, jak by taková aktivita poničila mou pověst?“

S těmi slovy odkráčel rovnou do kuchyně, posadil Abigail na židli a postavil vodu na čaj.

„Vy jste měl manželku?“ zeptala se Molly tiše ze jeho zády.

Vztyčil prst na souhlas, aniž by se otočil. „Tohle, svatá Molly, je rozhovor, který povedeme při večeři a skleničce.

Ne při čaji a otřesu mozku. Mimochodem, podívala jste se

už na svoje oko? Vypadáte, jako byste si zaboxovala deset kol s Tysonem. A ten váš pes potřebuje vykoupat.“

„Schováváte pro mě ještě nějaká překvapení?“

dotazovala se, naprosto zaskočená.

Frank se dosud neotočil. „Myslíte jako třeba dvojčata?“

Stála uprostřed vlastní kuchyně naprosto vyvedená z míry. Nakonec ji napadlo pouze jediné, sedla si vedle Abigail na bobek, takže se holčičce mohla zahledět do očí.

Ta nevěděla, zda se dívat Molly do očí, nebo sledovat ten záhadný balík, který žena svírala v náručí.

„Vy máte v rodině dvojčata?“ položila dívence otázku.

„Ano, madam.“

„A tatínek se vždycky chová takhle?“ Abigail znovu přikývla. „Ano, madam.“

K tomu rozhovoru se nikdy nedostali. Psa opravdu vykoupali a dospěli k překvapivému objevu, že ať už se jim do rukou dostalo cokoli, mělo to kaštanově rudý kožich irského setra. Posnídali spolu čaj a topinku a podělili se o informace, které Molly získala v MACu a jeskyních.

Dovolili Abigail, aby vzala štěně dozadu na zahradu, když se objevili muži od FBI. Molly totiž prohlásila, že podle ní není na místě vystavovat tříleté dítě násilí.

„Naším posláním není vás chránit,“ řekl jí Lopez otevřeně. „My jsme sledovali, co budete dělat.“

„Vyhodili mě z dodávky!“ vyjela na něj Molly.

„To jsme slyšeli. A vy si myslíte, že ti lidi z klubu Nakopávačů byli zapletení do něčeho nezákonného?“

„No, do něčeho nerozumného určitě. Jestli se pamatujete, tak padlo jméno William Peterson.“

Opět souhlasné přikývnutí. „Podíváme se na to.

Pravděpodobně to bude mít určitou spojitost s vyšetřováním, které jsme již zahájili u Pearl.“

„Proč teda potom nevyhodili vás do odpadků z té dodávky?“ chtěla vědět.

Federál se usmál. „Protože jsme z FBI. Dostali by to zpátky.“

„Přesně o to vás právě žádám já,“ připomněla jim.

Oba povstali, jako by padla tichá narážka. „Promluvíme si o tom s důstojníkem… ehm, s Parkerem. Zkoordinujeme s ním kroky. Jistě ovšem chápete, že prosté napadení nespadá pod naši jurisdikci. Pokud nejste černoška nebo Židovka, samozřejmě.“

„Páni, to vám teda děkuju!“

„Rádo se stalo.“

„Franku,“ prohodila Molly, když spolu s právníkem sledovala, jak agenti FBI nastupují do služebního sedanu, „myslím, že jsem řekla něco důležitého.“

Frank zavřel dveře a nasměroval ji ke kuchyni, kde na ně čekal další čaj. „A co to mělo být?“

Molly si právě soustředěně třela čelo. Hlava ji začala bolet ještě víc. „Vyšetřovali Pearl, že?“

„Hm.“

„Všichni to vědí.“

„Hm.“

„Tak proč jsem já dostala to varování? Proč ne FBI?“

Frank, který měl plné ruce práce s přípravou čaje, se zarazil. Poprvé od okamžiku, kdy ho poznala, se nesmál nebo alespoň neusmíval. Nešťastně upíral pohled do země.

„Vy si myslíte, že to je Peg?“

Molly přešla ke dřezu. „Její bratr se domnívá, že do něčeho zapletená byla. Všichni její přátelé spáchali sebevraždu pár týdnů před ní. Mohla by být ona namísto Pearl hlavním aktérem v celé té záležitosti? Neměl si někdo přinejmenším alespoň položit tuhle otázku?“

„Pak jste tedy přesvědčená, že Peg byla namočená do té záležitosti s hazardními hrami.“

Jen na chvilku upoutal Mollyinu pozornost pohled na malou holčičku prohánějící po zahradě ještě menšího pejska.

Slyšela radostný povyk, který oba vydávali. A spatřila Sama, jak kráčí k plotu, aby zjistil, co se děje. Na kratičkou chvilku jí projelo hlavou, že právě kvůli tomuhle si nechala ten plot postavit. A opět jí nad tím vším začalo srdce usedat.

Raději zavřela oči. A vybavila si něco, co neřekla policistovi Rowdymu. „Byli tři,“ řekla najednou.

Tentokrát se ji Frank nesmál ani v nejmenším.

„Cože?“

Otevřela oči. Stála tváří tvář Frankovi a musela potlačit podivný příval klaustrofobie. „V tom jsem se mýlila. Když mě vyhodili ven, tak dodávka jela. A vyhodili mě z ní dva muži. Takže tam museli být celkem tři. Jenže já toho třetího vůbec neviděla. Co to znamená, Franku?“

„To znamená, že jste namíchla víc než dva lidi, svatá Molly,“ odsekl a vrátil nepoužitou konvici na čaj na místo.

„Jste si jistá?“

„Jo.“

Ale bylo tam ještě něco, něco, na co se chtěla rozpomenout. Přesto to nedokázala. Z nějakého důvodu se proto bála ještě víc.

Frank přikývl. Jeho pozornost se nyní soustředila na dcerku a na starého muže, který se k ní nakláněl před plot a usmíval se na ni.

„Myslím, že je nejvyšší čas k odchodu,“ prohlásil.

„Zdřímnutí by mi neuškodilo,“ souhlasila Molly.

„Ne k tomuhle,“ namítl a obrátil se k ní. Pohled měl mnohem vážnější, než jaký u něj kdy viděla. „Myslel jsem k velkému ústupu. Podle mě se nám podařilo dostat se až příliš blízko k pohyblivým pískům.“

Byl to tak nečekaný obrat, že se Molly téměř zatočila hlava, když se s ním pokoušela udržet krok. „Co?“

Opět se zahleděl ven. „Přenechte to celé policii, kam ten případ taky náleží.“

„Tam to nechtějí.“

„Však oni to budou chtít.“

Molly rozbolela hlava tak strašlivě, že začínala vidět před očima hvězdičky. Přesto popadla Pattersona za paži a trhla za ni, aby se jí musel znovu zadívat do tváře. „O čem to sakra mluvíte?“ chtěla vědět. „To vy jste mě do tohohle namočil a teď chcete, abych od toho proste odkráčela?“

„No a vy to neuděláte?“

„Ano. Ne! Kruci, Franku, já to přece nemůžu jen tak ignorovat!“

„Ale jistěže můžete! Stejně jsme prokazovali jen laskavost příteli. Nepamatuju se, že bych vám radil, abyste se kvůli němu nechala zastřelit.“

„To přece nemůžete myslet vážně!“

„Vy se doopravdy chcete zase vrátit tam do těch jeskyní?“

Opravdu věděl, jak udeřit pod pás. Molly byla bez sebe vztekem. „Asi stejně jako vy,“ vrátila mu to. „Tak fajn.“

Bleskl po ní tím svým úsměvem. Molly ho tentokrát nedokázala opětovat. „Musím domů, svatá Molly. Dvojčata teď mají fotbal. Zvládnete to, když vás tu nechám samotnou?“

Molly se ušklíbla. „Zvládala jsem to po většinu svého života, Pattersone. Proč by se na tom mělo teď něco měnit?“

Zdálo se, že na jejím obličeji vidí něco, o čem neměla ani tušení. Přimělo ho to, aby potřásl hlavou. „Není divu, že

nedalo žádnou práci vás pronásledovat. Jste tak zatraceně čistá!“

„Držte zobák, Franku!“

„Já to ale myslím vážně! Přenechte to celé policii a dejte si na chvilku pohov. To vás nezabije.“ Natáhl ruku a jemně se dotkl jejího čela v místech, kde jak věděla, spatřil čerstvou modřinu a škrábance. „Ty pány by ale, na druhou stranu, mohli.“

Zamkla za Frankem všechny dveře a Sama odbyla pouhým telefonním hovorem. Zavolala agentům do centra, avšak tam nemohli vypátrat, kde právě jsou. Zatelefonovala Rhettovi, který měl jednání se zvláštní jednotkou. Probírali podrobnosti případu zabité holčičky, která bydlela ve městě, jak se ukázalo. Pak zavolala do bank kvůli kreditním kartám, našla si náhradní kabelku, nakrmila štěně a vytvořila rafinovanou barikádu, aby pejska udržela v zadním traktu domu. Chtěla se totiž trochu vyspat.

Skončila tak, že ležela v posteli neschopna zamhouřit oko. Přemýšlela o Franku Pattersonovi a jeho třech dětech.

O Josephu Ryanovi a jeskyních, kde se skrývá. O lidech, kteří se ji pokusili zabít, protože se nechtěla spokojit s teorií sebevražd.

Skončilo to tak, že ani této noci se moc nevyspala.

Patnáctá kapitola

„To už není náš případ,“ informoval ji druhý den brzy ráno telefonem agent. „Cožpak vám to v FBI neřekli?“

Molly byla na všech čtyřech a drbala z kuchyňské podlahy překvapení, které tam pro ni zanechal Magnum.

„Ne, FBI podle všeho nejeví potřebu cokoli mi sdělovat.“

„V takovém případě bych si s tím hlavu nedělal.“

„Tak nedělal, jo? V takovém případě povím těm chlapíkům, co mě praštili po hlavě, aby příště sbalili vás místo mě!“

O hodinu později jí zavolal Rhett.

„Tak mi ten případ sebrali.“

Tentokrát seděla Molly venku v patiu, kde s Rhettem před nějakou dobou rozmlouvala. Jenomže tentokrát byla sama, venku bylo chladněji a ona se cítila mnohem nešťastnější. „Co chcete říct tím, že vám ten případ sebrali?“

„Žádná vražda, žádný případ.“

„Co se to děje, Rhette?“ chtěla vědět. „Vyhrožovali mi.

Unikla jsem jen o vlásek smrti a ten případ nevyšetřuje

nikdo, jen FBI. A ti vlastně ani takovou záležitost vyšetřovat nemůžou, protože nemají v popisu práce obyčejná napadení.

No a pak ten předpubertální skautík jménem Rowdy. Kruci, něco se fakt děje!“

„Zůstaňte u telefonu,“ přikázal jí krátce. „Zavolám vám zpátky.“

Molly se tedy nevzdalovala. Sledovala, jak si Magnum s obrovským nadšením označuje každičký květinový záhon.

Napadlo ji, že to on by měl komunikovat s těmihle pány Pravděpodobně tuší, kudy se ubírají jejich myšlenky.

Telefon zazvonil za deset minut.

„U aparátu Bond,“ ohlásila se Molly sebejistě. „James Bond.“

„Tohle není legrace, Mol.“

Zasmála se, ale to ji zabolelo. „To mi neříkáte nic nového, Rhette. Tak co se děje?“

„Jsem v hale a volám z automatu,“ oznámil jí. „Takže to bude rychlý rozhovor. Ty vaše sebevraždy jsou ten nejžhavější brambor od dob prohibice.“

„A proč?“

„Tohle je mimo záznam, Molly.“

„To mně došlo, když jste se zmínil o tom automatu, Rhette.“

Přesto mu chvíli trvalo, než spustil. A když nakonec promluvil, zněl jeho hlas, jako by se během hovoru otáčel

přes rameno. „Hádejte, na čí jméno se narazilo během toho vyšetřování spojeného s hazardními hrami?“

Molly neměla v úmyslu hádat. „Na moje ne,“ ujistila ho.

„Na starostovo.“

Molly zalila vlna zoufalství. Zavřela oči. Rhett měl pravdu. Taková zpráva by způsobila ve městě explozi.

Dokázala si představit, jak to vypadá na policejním oddělení, když se nyní všichni pokoušejí případ nějak přikrýt. St. Louis bylo pořád ještě městem starosvětských politiků, což znamenalo, že ať policista odváděl jakkoli dobrou práci, jeho povýšení pořád záviselo na vlivném příznivci. A mužem s takovým vlivem byl ten, kdo zastával úřad starosty, ať už to byl kdokoli. A každý, kdo s ním byl nějak spojený, pak musel ve chvíli, kdy skončila starostova kariéra, hasit vlastní požár. Žádný policista ve státě netoužil po tom, aby se na takovém případu našly jeho otisky prstů.

„Ale krucinál!“ To bylo jediné, na co se zmohla.

„Takže máme opravdu plné ruce práce s pátráním po tom potencionálním masovém vrahovi,“ vypravil ze sebe Rhett. Vlastně to zaúpěl. „Jasný?“

„Jasný.“

A tak Molly sebrala veškerou sílu, ukázala se Samovi a požádala ho, aby se občas podíval po Magnumovi. Potom si zavolala taxi, které ji odvezlo do nemocnice, aby si zde vyzvedla vůz a řidičský průkaz. Nastal čas zajít do kanceláře koronera, aby získala odpovědi na některé otázky.

„Vypadáte příšerně,“ uvítal ji Vic Fellows.

„Celé noci jsem nezamhouřila oka, protože jsem se snažila přijít na kloub tomu, co znamená ten otazník,“

odsekla, už ji unavovalo poslouchat poznámky o tom, jak vybarvenou má tvář.

„A přišla jste na něco?“

„Podle mě je to výzva, abychom zrevidovali názor na mužství jako takové.“

To stačilo, aby Vic ztratil zájem o další konverzaci.

Ukázal se Kevin, který se pořád snažil objevit někde v městském systému záznamy Pearl. Zaskočila i Winnie, zamračila se, popleskala ji po rameni a pohrozila, že jestli se Molly udělá špatně v její budově, bude si to také muset uklidit. Molly ji znala dost dlouho na to, aby si její slova správně přeložila jako: „Mám o tebe opravdu starost. Měla bys být doma v posteli. Neriskuj.“

Nemyslela si, že by hrabání ve spisech představovalo nějaké riziko. Mimoto se nacházela uvnitř chráněné budovy, blok od policejní ústředny. Jestli zůstane vše v klidu, mohla by si i zdřímnout. Její spánek doma nestál ani za zlámanou grešli.

„Proč jste tady?“ chtěla vědět Winnie. „Abych se znovu podívala na ty sebevraždy.“

„Byly to sebevraždy.“

„To jsem si taky myslela. Ale ti pánové v dodávce můj názor dokonale zpochybnili.“

„Zpochybnili co? Všechno jsme vyjasnili!“ Molly poznala pohrůžku, když ji slyšela, zvlášť když se podívala Winnii do očí.

„Jen se na to kouknu, to je všechno.“

Koukla se na to. Winnie prosvištěla s práskáním dveřmi budovou, jako by Molly zpochybnila i její morálku. Kevin k ní neustále nakukoval, aby se jí mohl prohrabávat v papírech povalujících se po stole. Vic, který měl službu, prostě jen seděl s nohama na stole, kreslil si do zápisníku otazníky a sledoval pořad Oprah na malé televizi v rohu.

Molly se posilnila dalším čajem a excedrinem, dala si nohy na svůj psací stůl, drbala si čerstvé stehy na hlavě a přitom si četla nahromaděné údaje o třech mrtvých lidech, kteří nebyli jejími případy. Prošla je popořádku, jen pro případ, že by to tak dávalo větší smysl.

Peter VanAck, věk třicet pět let. Výška sto osmdesát centimetrů, váha devadesát pět kilogramů. Běloch, pohlaví mužské, hnědé oči, brýle a malá jizva na horním rtu jako památka na léta, kdy hrál fotbal za Mizzou. Právník, který pracoval pro firmu specializující se na kriminální záležitosti.

Mladý expert, jehož hvězda stoupala a kterému se podařilo vybojovat osvobozující rozsudek pro ženu, jež zastřelila kvůli penězům svého bohatého manžela. Ženatý, dvě děti, tři diplomy, přeborník v golfu. Příčina smrti, zbraň, tentokrát třicítka a něco, přiložená k hrudi. Zul si boty, aby mohl stisknout palcem u nohy spoušť. Seděl v oblíbeném křesle

ve své studovně. Rukou napsaný dopis na rozloučenou s přiloženými vzorky rukopisu oběti k ověření pravosti rukopisu.

V dopise stálo, že ho to mrzí a že prosí manželku Judith, aby se postarala o děti. Zvýšená hladina alkoholu v krvi, žádné stopy po barbiturátech, opiátech či kokainu, které by prokázal toxický test. Nedávno zaznamenané potíže se stresem. Potíže s financemi a řeči o možném zneužívání řízených fondů. Záchranná jednotka se do místnosti musela prosekat hasičskými sekerami.

Aaron Goldman, věk padesát čtyři let. Běloch mužského pohlaví, výška sto sedmdesát centimetrů, váha osmdesát kilogramů. Šedivějící, prořídlé vlasy, knír, dobrý běžec.

Nalezen oběšený ve stodole rekreačního ranče. Právník specializující se na zanedbávání povinné lékařské péče.

Podruhé ženatý, z prvního manželství tři děti. Žádný alkohol, zato dlouhý, nesouvislý a místy téměř nesrozumitelný dopis manželce, v němž přiznává nevěru a nežádá od ní odpuštění. Také tento dopis byl doložený ukázkami rukopisu. Toxický test vykázal stopy po antidepresivech a dalších látkách, které lékárny běžně nevedly, avšak nic ve smrtelné dávce. Mezi léky, které bral pravidelně, patřil Xanax a druh synapsapinu, jenž byl známý jako vyhlášené antidepresivum.

Harold McGivers, čtyřicet let. Další bílý muž, sto pětasedmdesát centimetrů vysoký, váha sto pět kilogramů.

Hnědé vlasy a oči. Kandidát na srdeční choroby v počínajícím stadiu se sporným vkusem v oblékání. Velký pád z malé budovy. V rozvodovém řízení s bohatou manželkou. Tři děti. Předmanželská smlouva. Tvrdě pracující veřejný obhájce s obdivuhodnou profesní dráhou a hrstkou přátel. V krvi dost alkoholu, aby to porazilo slona.

Tělo zohavené pádem. V dopisu na rozloučenou vyjádřil sebevražedné myšlenky. Nedávná návštěva u rodinného lékaře kvůli počínající depresi.

Molly si pročetla každou složku ještě jednou. Potom se k nim vrátila a začala je rozebírat ze všech možných úhlů, které ji napadly. Připojila k nim spis Peg a podívala se na to na všechno znovu. Procházela záznamy o jednotlivých osobách, soudní, toxikologické, policejní a patologické zprávy.

Celé dopoledne dřepěla na židli, jen aby objevila něco, co by spojovalo jednotlivé oběti mezi sebou a pak ještě se syndikátem specializujícím se na hazardní hry. Hledala něco podezřelého. Nějaké nezodpovězené otázky. Ať ale hledala sebepečlivěji, nic nalézt nedokázala. Nezdálo se, že by existoval někdo, kdo by zabil kohokoli z těchto lidí a obalamutil všechny, kdo se o ta úmrtí zajímali, pokud ovšem nešlo o nějakou hru tajných služeb.

Nevypadalo to, že by se v MACu podávaly otrávené obědy. Nevypadalo to ani na masového vraha se zálibou v

sebevražedných kreacích. Vypadalo to prostě tak, že se tihle lidé zabili sami.

Molly si sedla k danému úkolu s hlubokým přesvědčením, že něco objeví. Zdálo se, že není co.

Možná půjde o něco, co bude muset objasnit FBI.

Spojení s Williamem T. Petersonem. Investice do akcií spojených s hazardními hrami, jež vyšly najevo, když už Pearl nedovolilo svědomí dál podvádět, byť pro dobrou věc.

Možná bude Molly dneska pokojně spát, protože bude moci s čistým svědomím prohlásit, že z těch spisů neodhalila nic než nefalšované sebevraždy.

Až na to, že ona opravdu nenáviděla shodu okolností.

Obzvlášť takových, kdy se celá společnost u oběda otráví jednou lahví vína a nikdo široko daleko jim nepřijde na pomoc.

Molly byla chorobně nakažena myšlenkou, že tu existuje nějaký spojovací článek, který prostě nevidí. Něco, na základě čeho se všechno změní.

Něco, co vysvětlí, proč si někdo dal tu práci, aby jí právě v podobném šťourání zabránil.

Po dlouhodobé spolupráci s Winnie Molly rozruch v kanceláři nevnímala. Proto si uvědomila, co se děje, teprve když se jí těsně před obličejem rozzářilo světlo.

„Vypadněte z té kanceláře dřív, než vám shodím kameru ze schodů!“ ječela Winnie.

Vic se hrabal ze židle a Kevin ustupoval Mollyiným směrem, jako by odrážel Vizigóty od bran Říma.

„Chtěli jsme jen položit několik otázek,“ zavrkal medový ženský hlas vzdálený jen pár centimetrů od Kevinovy hrudi.

A tak se Molly dostala do televizních zpráv v pět odpoledne, oděna do džin a trička s nápisem Ani ten, kdo si bere do hrobu hodně hraček, smrti neunikne.

„Jste odpovědná za tu chybějící složku?“ vyzvídala reportérka a odstrčila Kevina, aby mohla Molly strčit mikrofon před nos.

Molly se vyhrabala na nohy, oslněna světly a ochromena tím útokem do tupé pasivity. Tu reportérku znala. Neměla talent, ani styl, pouze školu zarytého zastrašování, které se jí dostalo od Geralda Rivery.

„Myslím tu složku Pearl Johnsonové,“ opakovala reportérka, tvář měla zaujatou a nadšenou. „Doslechli jsme se, že… byla omylem zařazena někam jinam. Paní Burkeová, stalo se to rovněž vaší vinou? Ztratila jste ji předtím, nebo potom, co vás policie sebrala ve dvě ráno na ulici?“

Za křižovatkou Clarkson Road a Clayton se rozkládala zastavěná plocha nesoucí název Woodlawn Lakes. Nejnižší hranice cen domů se tu pohybovala kolem tři sta tisíc dolarů a stavební parcely se prodávaly po čtvrt akru. Tam žil Peter

VanAck. A nyní, po jeho smrti, tam bydlela jeho manželka Judy s dětmi.

Po katastrofálním zážitku s televizním Kanálem 12 a jejich zprávami Molly usoudila, že je nejvyšší čas z kanceláře odejít. Spisy jí neposkytly odpovědi na její otázky, a tak se rozhodla pro jeden opravdový rozhovor, aby ten den měl nějaký smysl.

Den to byl alespoň hezký, pro změnu ne tak teplý.

Doprava se ještě dala přetrpět. Vánek vanoucí ze západu jí čechral vlasy. Molly se samozřejmě převlékla. Člověk přece nejde navštívit vdovu s takovým nápisem na tričku! S

vozem nic udělat nemohla. Ve srovnání s nákladnými auty, které míjela v Miller Pond Lane, vypadala její Celica jako utečenecký vor. Ale s náladou, jakou Molly měla, jí to bylo celkem jedno.

Opravdu si přála, aby ji dům VanAckových překvapil.

Samozřejmě to byla vina jejích rodičů. Nemuseli být sice osobnostmi, ovšem měli vytříbený vkus. A totéž vyžadovali od lidí, s nimiž se stýkali. Ti by neskonali v takové okázalé hromadě cihel.

Dům se krčil na parcele zvíci velikosti poštovní známky jako slon na karetním stolku a zjevně se nedokázal rozhodnout pro určitý architektonický styl. Takže se tu nacházelo sloupoví a arkýřová okna, dokonce jedno rozetové okno, pravděpodobně od koupelny, a to vše korunovala mohutná střecha, čímž vše působilo těžkým,

neohrabaným dojmem. Trávník byl tak brutálně precizně uspořádaný, že to Molly přimělo zalétnout v myšlenkách k hemoroidům.

Přála si, aby ji tedy alespoň mile překvapila Judith VanAcková, truchlící vdova. I když ji neznala, dovedla si ten typ ženy představit. V podstatě se nezměnila od let, kdy studovala na Vis nebo Mary Institute. Blond vlasy sestříhané na páže, několik skládaných sukní, spousta zlatých šperků, vypjaté poprsí a ústa s koutky dolů. Děvče z party, soche, jak jim říkali za dob Mollyiných studií. Paní VanAcková na sobě dneska měla na míru ušitou bavlněnou blůzu s malým, kulatým límečkem, dlouhé kalhoty a elegantní boty. Dva náramky, diamantová sada, nad níž by někomu vypadly oči z důlků, a malé náušnice ve tvaru pecek.

Prázdné modré oči se zdály trochu dětsky uslzené na tuhle odpolední hodinu.

Byla velmi srdečná až do chvíle, kdy Molly vysvětlila příčinu své návštěvy.

„Z úřadu koronera?“ opakovala udýchaně a vystrašeně.

Ruka jí vylétla k ňadrům. „Co ode mne ještě teď chcete?

Cožpak jsem si toho neužila už dost?“

„Jen pár otázek,“ řekla Molly a zjistila, že vnitřek domu je stejně bez fantazie jako jeho majitelka. Jihozápadní styl, dokonale navržený Samozřejmě. Příští rok to bude něco jiného.

„Tolik jsem toho prodělala!“ opakovala Judith VanAcková, oči vlhké, účes dokonalý.

„Já vím a jsem vám vděčná za vaši pomoc. Kdybychom mohly…“

Judith si povzdychla a pozvala Molly do sluncem zalitého pokoje, bez inspirace zaplněného množstvím proutěným výrobků a skla. Na stěně visely olejomalby dětí, které vypadaly, jako by je podle diagramu sestavil Walt Disney. Stolky byly pokryté poházenými časopisy Town and Country, M a Architectural Digest.

„Paní VanAcková,“ spustila Molly, sedící na polštářích potištěných obrázky kapradin, „promiňte mi tu otevřenost, ale je pravdou, že někteří ze známých pana VanAcka si také… vzali život. Zajímalo by mne, jestli o tom víte něco víc.“

Znovu ta ruka mířící k srdci. „Přece si nemyslíte, že já s tím mám něco společného!“

„To ne, madam. Samozřejmě že ne!“

„Já jsem ne… víte, měla jsem tolik práce. S dětmi, Peterovou pozůstalostí a s vlastním zaměstnáním, na tohle já prostě nemám sílu! Nebyla jsem dokonce schopna ani pracovat.“

„Říká vám něco název Klub Nakopávačů?“

„Panebože, to ne! Peter náležel jen k MACu, Právnickému klubu, a Bellerive Country Clubu. On se nerad družil. To já ano. Já ho všude vláčela.“

„Jistě, madam. Kdybych vám jen mohla říct pár jmen…“

„Stýkali jsme se pouze s jeho kolegy z kanceláře. Jde o lidi z kanceláře?“

„Ne, tohle nebyli lidé z jeho práce. Byli to jiní právníci.“

Judith VanAcková se zatvářila ještě vyděšeněji. „Aha.

Já vím, že to bude vypadat hloupě, ale já si jména nikdy nepamatuju. A náš společenský kroužek, to jsou lidé tady kolem. V sousedství a spolužáci ze střední školy, však víte.“

Molly potlačila naléhavou touhu podrbat se na hlavě.

Možná že tenhle nápad nakonec zase tak geniální nebyl.

Jediné, co ji napadlo, bylo, že na místě Petera VanAcka by udělala také všechno možné, aby se dostala od téhle ženy.

„Víte něco o manželových investicích, paní VanAcková? Ta otázka zní divně, ale nezmiňoval se před vámi v poslední době o něčem zvláštním, co by mu stálo za risk?“

„Jen to, co podnikal spolu s investiční skupinou, k níž náležel.“

Molly se snažila ze všech sil, aby zachovala neutrální výraz. „Investiční skupinou?“

„Ano. Setkávali se u oběda, jak říkal. Bylo to neformální uskupení s fantastickými výsledky. Náš finanční poradce prohlásil, že o nás bude dobře postaráno.“

Investiční skupina, která se scházela u oběda. Vnitřní informace. Ježíši! pomyslela si Molly. Mohla by mít takové štěstí?

„Nepamatujete si, kdo další byl v této… skupině?“

„Ne. To bylo něco, co mě nezajímá.“

Molly přikývla, okázale si zapisovala poznámky a zvažovala je, jako by se z nich pokoušela něco vyvodit. „No a nezmínil se o něčem zvláštním, co ho přitahovalo, pokud jde o ty investice? Myslím Peter.“

„Tuším, že ano. Ale já takovým věcem samozřejmě nikdy nevěnovala pozornost. Peter by o nich mluvil v jednom kuse. Mě to však otevřeně řečeno nudilo k uzoufání.

Nezajímaly mě ceny léků, ani cenové koeficienty nebo legislativa spojená s provozováním hazardních her.“

„Legislativa spojená s provozováním hazardních her?“

Následoval povzdech, to jak si truchlící vdova vybavila, nakolik ji její manžel nudil všemi svými pokusy zajistit pro ni dokonalé finanční zázemí. „Ach ano, tímhle byl nadšený.

Tvrdil, že má zprávy přímo od pramene. Sázeli jsme na to.

Prostřednictvím té skupiny našel totiž několik podobně dobrých investic, jako je tahle.“

Molly jen tak střelila naslepo. „Seznam akcií byste asi neměla, že ne?“

„Panebože, to ne. Přenechala jsem to odborníkům.

Strašně mě to mátlo.“

„A váš manžel si nevedl něco jako osobní záznamy? Jen tak pro sebe, aby sledoval, jak si vede?“

„Má to ve studovně. Vykládal mi, že si na to koupil speciální program, aby to zvládl.“

„Mohla bych se podívat do jeho pracovny, madam?“

Paní VanAcková se rozhlédla malátně kolem sebe, jako by očekávala nějakou pomoc. „Chcete, abych vás tam doprovodila?“

„Klidně tam zajdu sama, jestli vám to nebude vadit.“

Dopadlo to tak, že se tam skutečně vydala sama. Peter VanAck si vybudoval pracovnu nad garáží pro tři vozy. Byla to příjemná místnost, účelně zařízená dřevěným nábytkem, který překvapivě oživovaly dva Vegovy tisky. Nyní to tam bylo sterilní, tiché a prázdné. Pracovna potřebovala stejné nedobytné zámky, jaké si nyní opatřila Molly A napojení na poplašné zařízení v domě. Molly se vrátila do domu a přistihla půvabnou vdovu, jak si potajmu kontroluje účes v jednom z oken.

„Můžu se podívat do počítače, paní VanAcková?“

Judy vyskočila. „Ach, jistě. Ale podle mě tam stejně nic nenajdete. Zdá se, že všechno vymazal, než…“

„Jak jste to zjistila?“

„Nemohla jsem tam nahoru, však víte. Tedy, jak bych dokázala čelit něčemu podobnému? Ale děti směly vždycky užívat druhý počítač. A tak jsem poprosila Austina, aby ho

zkontroloval a zjistil, jestli funguje. Řekl, že to celé bylo…

no, vyčištěné.“

„Austin?“

„To je můj syn. Teď je ve škole.“

A podle fotografií mu je asi deset. Milé děvče, raději pošle desetileté dítě tam, odkud se jeho otec vydal do pekel, než aby tam zašla sama. Molly přemítala, zda stará dobrá Judith přiměla Austina, aby také uklidil ten svinčík po tatínkovi.

Molly, nyní plná nadějí, zamířila z Chesterfieldu do Ladue, aby navštívila další dědičku. S trochu utahanou brunetkou Sidney St. John McGiversovou usedla ke kávě v patiu jejího domu v Log Cabin Lane. Ta tichá žena s ostrýma očima se jí velice zamlouvala.

Dokud jí doslova nezlomila srdce.

„Ne,“ prohlásila naprosto rozhodně, „Harry vůbec neinvestoval. Ani v nejmenším ho to nezajímalo.“

„Jste si jistá? Tedy, vždyť vy jste se…?“

„Rozváděli jsme se,“ přikývla Sidney. „Ano, to ano. Jak je vidět, byli jsme s Harrym mnohem lepší rodiče, když jsme žili na různých místech. Ale o všem, co se týkalo dětí, jsme si říkali, a investice jsou součástí této záležitosti.

Investování bavilo mě, ne Harryho.“

„Přesto se scházel s nějakou skupinou na oběd.“

Paní McGiversová přikývla a pozornost upírala na šálek kávy, který držela v ruce. „Ano, já vím. Přesto se k nim nepřidal kvůli tomuhle. Bylo to spíš kvůli pocitu, že někam patří. Harry nebyl…, nebyl to zábavný člověk, se kterým byste se ráda stýkala. Těšilo ho, když našel lidi, kteří ho přijali.“

„Ani jednou vám nenavrhl, abyste investovala do nového kasina? Nebo do něčeho podobného, co mu mohla ta skupina předhodit?“

Následovalo další rozhodné zavrtění hlavou. „Nikdy.

Prostě ho to nezajímalo. Věřte mi nebo ne, ale peníze Harryho nikdy nemotivovaly. Jeho motivem byla sounáležitost.“ Na chvilku se odmlčela a nepřestávala sledovat šálek s tekutinou. Oči s těžkými víčky měla poněkud vzdálené. „Proto nás nechal v takovémhle zmatku.

Tvrdil, že chce rozvod, ale podle mě to nemyslel vážně. V

posledních několika týdnech dokonce začal s tím, že když mě nebude mít on, tak nikdo jiný.“

„Choval se násilnicky?“

Molly věděla, že tu ženu překvapila. Paní McGiversová vzhlédla a trošku se začervenala. Zaskočily ji spíš slzy než vlastní odpověď. „Ano.“

Z Ladue zamířila do University City, aby navštívila třetí manželku. A pak se vrátila na sever St. Louis, aby si znovu promluvila s matkou Pearl. Na konci ale měla jen třeštící

hlavu a přední sedadlo auta zavalené papíry od rychlého občerstvení.

Prostě nemohla přijít na žádnou konspiraci. Nic, co by těch pět spojovalo, kromě společných obědů. Nic ve spojitosti se jménem William T. Peterson, co by rozeznělo zvonky zájmu mezi pozůstalými rodinami. Ani z toho investování nic nevytěžila. Nakonec se zdálo, že z té společnosti pěti investovali pouze Pearl a Peter.

Neexistovala žádná překvapení, rodiny, které by se dožadovaly dalších odpovědí, žádný důvod, proč někdo chtěl Molly zastavit, aby dál nepátrala po příčinách těchto úmrtí.

Nebylo důvodu se domnívat, že úmrtí nebyla tím, čím se zdála. Pět členů Klubu Nakopávačů spáchalo sebevraždu.

Každý z jiného důvodu, jiným způsobem, bez předchozího varování, avšak ne bez varovného podtextu.

Molly provedla důkladné a příkladné pátrání v každičkém aspektu případu. A pořád nepřicházela na důvod, proč zavolat Rhettovi a připravovat ho o čas. Nemohla se vrátit do jeskyní jen proto, aby řekla Josephu Ryanovi, že se mýlila. A tak jela domů a poprvé v životě měla pocit, že skutečně neví, čím všechny lidi v jednom kuse namíchává.

Nové zámky na dveřích fungovaly bezvadně. Když vešla do domu, byl každičký obraz, každičký kus nábytku na svém místě. Totéž se bohužel nedalo říci o kuchyni.

„Měls tady dlouhou chvíli?“ otázala se provinilce.

Dlouhou chvíli asi neměl, spíš se věnoval se hlavně kousání a ničení. Molly byla ráda, že ji napadlo vybudovat barikádu, jinak by se jeden z Hopperů mohl ocitnout v psí tlamě. Jak to tak vypadalo, změnila se většina z labužnických kuchařek Mollyiny matky ve vhodnou vystýlku do klecí pro křečky. Magnum, který byl štěstím v deliriu, ji zdravil tím, že se překulil na záda se všema čtyřma ve vzduchu a čekal pořádné podrbání.

Molly nevěděla, jestli se má smát nebo plakat.

Neuvědomila si, jak strašlivě vyčerpaná je, dokud nenakráčela do kuchyně a neuviděla ten příšerný svinčík.

„Kašlem na to,“ obrátila se na voříška. „Prostě to tady takhle necháme.“

Otevřela dveře a chtěla vykročit za štěnětem ven, když zazvonil telefon. Zvedla sluchátko, i když viděla Sama, jak si to k ní míří přes zahradu. „Prosím?“

„Takže jste v pořádku!“

Molly na chvilku na Sama zapomněla. „Taky vás ráda slyším, Franku. Co se děje?“

„Máte pořád ten záznamník Peg Ryanové?“ zeptal se a hlas mu zněl nezvykle úředně.

Molly se natočila tak, aby dohlédla na konferenční stolek v obývacím pokoji, kde spočíval objemný deník v kožených deskách. „Proč vás to zajímá?“

„Právě mi volali Ryanovi. Do jejich domu se někdo vloupal. Zmizela televize, stereo, videorekordér, a všechny věci Peg.“

Molly se sesula na židli. Ach jo, pomyslela si unaveně.

Takhle přesně si představuju konec svého dne. „Jsou všichni v pořádku?“

Frank si povzdychl. „Asi ano. Její maminka by chtěla vědět, jestli byste jim ten zápisník mohla vrátit. Potřebují adresy, aby mohli poděkovat lidem za květinové dary. Měli je už jenom v počítači a ten jim –“

„Ukradli,“ doplnila Molly. „Jo, tak si to projděme ještě jednou, Franku. Nemyslíte si snad, že jde o další podivnou shodu okolností, že ne, Franku?“

„To slovní spojení nenávidím, Burkeová! Ale ať už je to cokoli, skončili jsme. Případ je uzavřený a nám nezbývá než odskotačit stranou.“

„Nechcete se dobrat pravdy?“

„Nechci vystavit ohrožení ten příjemný a snadný život, který vedu, svatá Molly. Těžce jsem se na něj nadřel a teď se ho nehodlám vzdát.“

„Ach Bohu díky! A já už myslela, že vám leží na srdci moje blaho.“

„Vy se o sebe dokážete postarat sama. Moje bankovní konto ne.“

„Investovala Peg do té hazardní záležitosti?“

„Už jsem vám řekl, že si nadále nekladu podobné otázky.“

„Něco takového tam musí být,“ trvala na svém a mávla na Sama, aby šel dál.

„Já ale nemůžu vůbec na nic přijít!“

„Vraťte se k ošetřování nemocných, svatá Molly. A buďte opatrná.“

Sam se konečně doloudal do dveří. „Víte, že se vám ta vaše bestie snaží dostat na zlaté rybičky?“

Molly se cítila ještě hůř než před minutou. Zavěsila a unaveně vstala. „Doufám, že měl při jejich lovu větší štěstí než já. Už se mu povedlo zmasakrovat matčiny kuchařky.

Dáte si čaj, Same?“

Sam se otočil a zamžoural na ni skrz proužek cigaretového dýmu. „Vy vypadáte na to, že byste kapku potřebovala.“

Podala mu plechovku od polévky, kterou používala místo popelníku. „Žádná židovská přísloví, prosím vás.

Nejsem v té pravé náladě.“

Usadil se na jedné z obyčejných dubových kuchyňských židlí a zeptal se: „Dala jste tomu svému úřadu moje telefonní číslo?“

„To už je dost dlouho. Proč?“

„Protože si namísto vás našli mě, když se vás nemohli dohledat. Chtějí, abyste jim zavolala.“

Molly jen mávla rukou. Magnum se nyní plížil po břiše na trávníku a sledoval pohyb zlatých rybiček v jezírku.

Molly usoudila, že dokud vrtí ocáskem, rybičkám nic nehrozí. „Mám pro vás hádanku, Same,“ začala, když naservírovala čaj. Pohled nespouštěla ze štěněte, které právě vyštěklo zklamáním.

„Cože?“

„Proč by mělo pět přátel do jednoho spáchat sebevraždu během několika týdnů po sobě?“

„Jste si jistá, že šlo o sebevraždy?“

Molly se zasmála. „To je to jediné, čím jsem si jistá.

Celý den jsem se doslova brodila v podrobnostech a můžu vás ujistit, že máme co do činění s masovou sebevraždou.

Nebo spíš mnohonásobnou sebevraždou. Hromadné události se vždycky přiházejí najednou. Po určité době prostě přijde další. To právě šetřím, masovou sebevraždu.“

„Jste unavená.“

„Nerozumím tomu. Neexistuje ani jediná stopa, která by ty činy spojovala, ani jediný odkaz na jednu z rodin. Většina z příbuzných ani neví, že se tihle lidi pravidelně scházeli na oběd. Proč jsou tedy všichni mrtví?“

Sam si zapálil druhou cigaretu od první. „Kdo ví?

Možná se během oběda zabývali pánbůhví čím?“

Molly se znovu zasmála, tentokrát od srdce. „Dáme si čaj u vás, nebo u mě?“

„Neblázněte! Potřebujete se vyspat!“

„Potřebovala bych taky vyprat a uklidit v kuchyni. Můj nový spolubydlící tam ze všeho v mé nepřítomnosti nadělal drť.“

Během chvilky smetla z podlahy valnou část papírků, které pes roztahal. Pak se sklonila a otevřela likérník.

Během léta ho obvykle pokrýval prach. Vytáhla láhev vodky a zase jej zavřela. „Jak se daří Myře?“

„Srdečně vás zdraví. Včera jsme si vyšli na terasu. Kdo byl ten příjemný muž, který se tu objevil?“

Molly nalévala čaj, odkašlala si. „To teda rozhodně nebyl příjemný muž. Pamatujete na toho právníka, co mě zažaloval?“

„Ten? S takovou krásnou holčičkou s velikánskýma očima a dobrými způsoby!“

„Já vím. Kdo by tomu uvěřil? Nejspíš ti vlci, kteří ho vychovali, rovněž ctili dobré mravy.“

Odšroubovala uzávěr láhve, aby Samovi osladila čaj, a ucítila závan vůně alkoholu. Zašeptání. Pokušení. Byla unavená a všechno ji bolelo, a pití byl takový dobrý prostředek na uvolnění svalů! Chtěla být dobrou hostitelkou.

Nenapije se zase tak moc, a pak, bude tu Sam.

Promyšlenými pohyby láhev opět zazátkovala, postavila ji stranou a podala Samovi čaj. A potom, aniž by si poskytla další příležitost vše znovu promyslet, popadla košík s prádlem, které čekalo na vyprání.

„Posaďte se!“ přikázal jí Sam. „A povězte mi, proč by se tenhle gonif právník odvážil páchnout na váš práh.“

Molly se cestou do koupelny usmála. „Zítra musím do práce a laboratorní plášť mám plný psích chlupů a betadinu.

A mimo to, pokud jde o toho právníka, tak není o čem mluvit. Znal jednu z obětí, to je všechno.“

„Zavoláte do práce?“

„Ne. Ať zatelefonují znovu!“

Házela oblečení do pračky a prohrabávala kapsy, aby je zbavila nežádoucího obsahu. Nechtěla totiž znovu sterilizovat jehly nebo rozvařit gumové hadičky. Všechno, co v kapsách objevila, házela do košíku na sušičce. Jeho obsah potom odnesla do práce, kde shromažďovali to, co personál nevědomky odnesl v kapsách domů.

„Chtěla jsem, aby to bylo něco jiného než sebevraždy,“

pronesla téměř pro sebe, zatímco stařec usrkával v kuchyni čaj z matčina krásného sévreského porcelánu.

„A jiný způsob smrti by byl lepší? Mrtvý je jednou mrtvý.“

Molly se pro sebe usmála a přihodila na hromádku hrst náplastí. „Vina se nese snáze, když nejde o sebevraždu.“

Vytáhla lesklý letáček a hodila ho nahoru na hromádku.

Do odpadků ho dá později.

„Jsem si jistý, že na tohle někde určitě existuje skvělé přísloví,“ prohodil Sam jen tak do prostoru. „Ale abych nezapomněl, vašeho pejska právě ohrožuje veverka.“

„To ho aspoň naučí pokoře.“

Stále se pohledem vracela k lesklému letáčku. K jásavě, mile modrým práškům, které držela na dlani sestra a nabízela je nažehlenému, usmívajícímu se pacientovi, který zdobil přední stránku brožurky nad uměleckým písmem hlásajícím zprávu o nejnovějším objevu v medicíně.

Zářivě modré pilulky.

Roztomile modré.

Proč pohled na ně odstartoval cosi v její paměti?

Bylo to tehdy, co se objevil Allan s tím kačerem, vybavila si. Oba potřebovali trochu ulevit. A ten distributor léků rozdával letáčky plné příslibů.

Ne, bylo to něco jiného. Molly na to nemohla zapomenout, protože ty prášky měly takovou nezvyklou barvu, a to i na ty barevné krabičky, v jakých se dneska léky prodávají. Nechala si je sama, nebyly určeny Allanovi, protože toho poslali na psychiatrii, než se rozhodnou pro odpovídající léčbu.

Modré. Modré.

Molly nechala laboratorní plát pláštěm. Do pračky zapomněla nasypat prášek, než přibouchla víko. Nespouštěla oči z letáčku, který s sebou nosila celé dny, a z prášků, které pořád viděla někde mimo ten obrázek.

Ale kruci! Samozřejmě! Viděla je rozházené na prádelníku jako zářivé korálky z přetrženého náhrdelníku.

Shrnula je do dlaně s ostatními snadno určitelnými léky, aby je odeslala k analýze.

Uložila je do plastikového sáčku a přemýšlela, co to může být. A teď už jí to bylo jasné, šlo o Transcend, všeobecně pak o synapsapin.

Šlo o lék, který se zatím omezeně zkoušel.

Něco s tím nebylo v pořádku. Něco, co napovídalo, že člověk, který na sobě testuje léky, se nemísí mezi skupinku lidí scházejících se běžně na oběd.

Ježíši, blesklo Molly hlavou. Téměř nedýchala. Mohlo by tohle něco znamenat? „Molly? Ohluchla jste?“

Molly sebou trhla, když zaslechla v Samově hlase netrpělivost. Pak si uvědomila, proč se na ni tak obořil.

Musel zvonit telefon, protože jí Sam podával sluchátko a tvářil se starostlivě a rozčileně.

Molly vyskočila a popadla telefon. „Ano?“

„Molly, tady Kevin. Mohla byste se zastavit?“

„Byla jsem v kanceláři celé dopoledne! A teď mám pauzu na oběd! Poslyšte, Kevine, já asi na něco přišla.“

Ze sluchátka se ozval povzdech. „Potřebuju s vámi mluvit, Molly.“

„Tak mluvit? Ale nejdřív musím povědět něco já vám!

Chtěla bych si ještě jednou projít ty složky…“

„To nemůžete.“

„Co tím chcete říct?“

„Že od tří hodin odpoledne dnešního dne tady už nepracujete.“

Šestnáctá kapitola

„Neměla byste sem chodit!“ ohradil se Kevin.

„Ale vždyť vy jste mě žádal, abych se sem dostavila!“

odsekla mu Molly a opřela se o jeho psací stůl. „Těsně před tím, než jste mi oznámil, že jsem dostala padáka.“

Kevin měl trochu potíže dát dohromady nějakou odpověď. „Oficiální znění říká, že jde o neplacenou dovolenou. A já vám řekl, že se o tom budeme bavit později!“

Molly teatrálně předvedla, že si kontroluje čas na hodinkách. „Je už později. A teď spusťte! Musím ještě zkontrolovat nějaké toxikologické testy.“

Kevin jí dal poprvé od doby, co ho znala, najevo, že je její nadřízený. Vztyčil se na úctyhodně dlouhých nohách a naklonil se k ní. „Ne. Ne dneska. Až tohle všechno vyšumí.“

Molly ho sjela vzteklým pohledem. „A co až jako vyšumí?“

Povzdechl si a napřímil se. „Pak jste asi neviděla zprávy v pět.“

Molly pocítila ono staré známé sevření naznačující, že se blíží neodvratná katastrofa. „Trčela jsem v dopravě.

Proč?“

„Na radnici jsou už teď celí nervózní.“

„To si dovedu představit.“

„Nestojí zrovna o negativní publicitu.“

Což znamenalo, že starosta už chytil vítr, pokud jde o vyšetřování té hazardní záležitosti. „Kevine, já jsem vždycky špatný obětní beránek,“ varovala nadřízeného. „Já nikdy nedržím tiše. Mimoto mi stačí jediné, zajít za Winnie.“

Kevin nyní vypadal opravdu nesvůj. „Právě Winnie mi to řekla. Od této chvíle máte neplacenou dovolenou, a to až do okamžiku, kdy se nám podaří vyjasnit tu záležitost se zmizelou složkou a až se… ach… utiší trochu novináři po tom, co se stalo tehdy v noci.“

Molly byla vzteky téměř neschopna dýchat. „Přepadli mě,“ oznámila mu velice tiše.

Kevin se na ni skoro ani nedokázal podívat. „Zůstává otázkou, jestli jste nebyla pod vlivem alkoholu.“

Tahle slova to způsobila. Molly se napřímila se vší důstojností, jaká jí ještě zůstala. „Chápu,“ vypravila ze sebe a snažila se, aby se jí hlas nelámal. „Nedostává se mi slov, Kevine, abych ocenila, jak se za mne tento úřad postavil. To tedy opravdu nedostává.“

Vyběhla z kanceláře, dřív, než si dokázala promyslet, čeho se dopouští na pozůstatku své kariéry na poloviční úvazek, a zamířila k Winnie.

„Molly, tohle je jen dočasné…,“ slyšela za sebou.

Nevšímala si ani toho.

Dveře u Winnie byly zavřené, ale to bývaly vždycky S

ťukáním se Molly neobtěžovala. Prostě jen vrazila dovnitř, neboť si spočítala, že už stejně nemůže víc ztratit.

Winnie tam nebyla.

„Kde je?“ zaječela Molly, aniž se otočila. „Končí právě u soudu. Jděte domů! Promluvíme si později!“

Molly si ho ani tentokrát nevšímala. Nehodlala odejít, aniž by jí řekla své. Usoudila, že kdyby Winnie neměla odvahu jí čelit, tak by jí zanechala alespoň nějaký písemný vzkaz.

V kanceláři Winnie nebývala často. To ostatně nikdo.

Pravidla byla neporušitelná, Winnie se ani neobtěžovala místnost zamykat, tak jistá si byla, že nikdo neporuší zákon, že její kancelář je nedotknutelná.

Místnost sama zrcadlila její osobnost. Byla sporadicky zařízena nekonformním nábytkem. Jednu stěnu zdobily velice nebezpečně vyhlížející africké masky, které jako by se všechny dívaly směrem ke křeslu pro návštěvy naproti jejímu psacímu stolu. Winnie nebyla obdivovatelem afrického umění. Masky jenom využívala, aby si držela problémy od těla. Fungovalo to. Molly si vždy dokázala

přesně vybavit groteskní výrazy a děsivé černé otvory na místě očí.

Stůl byl funkční a bez jediné poskvrnky. Všechny spisy byly na svém místě, nikde ani pohozený poznámkový blok.

Molly usoudila, že nemá co ztratit, a tak se vrhla na zásuvky. Porušila tím pravidlo číslo dvě. Nikdo nevlezl Winnie do stolu.

Proč, to zjistila ve druhé zásuvce.

Hledala kus papíru, něco, na co by načmárala zuřivý vzkaz v tom smyslu, že když Winnie neměla odvahu brát se za své zaměstnance, možná si ani nezaslouží zastávat svou funkci. Tak byla Molly rozzuřená.

Vzteku popustila uzdu naplno, teprve když zjistila, co se skrývá v zásuvce na levé straně stolu Winnie.

„Ne!“

Bílý papír, pečlivě složený jako milostný dopis.

Zasunutý pod dva vylisované karafiáty nahoře na papírech a psacích potřebách, které plnily zásuvku v elegantních, malých přihrádkách.

Byl to Pearlin dopis na rozloučenou.

„Tam nemáte co pohledávat!“ křičel na ni Kevin přes chodbu. „A vy to víte!“

Molly to teď také věděla. Byla ohromená. Opět dokonale zrazená. Opuštěná. Nevěděla, co si počít nebo myslet. Mohl jí to tam někdo podstrčit? Mohla to tu Winnie mít po celou dobu, kdy se do Molly strefoval tisk a radnice?

Schovávala si ten papír v zásuvce, zatímco na Molly ječela o zodpovědnosti a spolehlivosti?

Popadla dopis. Pod ním objevila kus papíru a napsala na něj dvě slova: Zavolejte mi! Pak vzkaz naaranžovala mezi vylisované karafiáty na tiskárnu přímo před křeslem Winnie.

Dopis na rozloučenou si vzala s sebou.

„Podívejte,“ řekla Kevinovi, když mu jej předávala.

„Nakonec jsem ho přece jenom našla! Napsala ho Pearl. A nemůžete mi klást žádné otázky, protože já tady už nepracuju. Uložte ho na nějaké bezpečné místo.“

Než se Kevin zmohl na slovo, byla Molly ze dveří a běžela dolů po schodech. Až tehdy zareagoval a rozběhl se za ní.

„Co to má ksakru celé znamenat?“ volal na ni shora.

„Já vám přece říkala, že tady už nepracuju!“ odpověděla mu.

„To taky nebudete, jestli mi okamžitě neodpovíte!“

zaječel na ni.

Molly se u paty schodiště otočila. Náhle se cítila tak unavená, že se sotva udržela na nohou. „Tak jo,“ řekla nakonec. Opírala se při těch slovech o zábradlí, aby na něj lépe viděla. „Tohle vám přidám zdarma, zjistila jsem, že starostu vyšetřují kvůli té smlouvě o kasinu. Proto nám tak zatápějí. Zjistila jsem rovněž, že přinejmenším dva z těch sebevrahů pozřeli lék, který ještě ani není na trhu. Takže tu

může být něco jiného, co těch pět sebevražd spojuje. A ať se vám to líbí nebo ne, já tomu přijdu na kloub.“

„A co s tímhle?“ zeptal se a zvedl přitom čtvereček papíru, který Molly znala nazpaměť.

„Tohle vysvětlím, až na to budu připravená,“

odpověděla, obrátila se a pokračovala v cestě.

„Proč?“ dožadoval se Kevin odpovědi. „Proč mi tohle děláte?“

To ji znovu zastavilo. „Protože chci vědět, proč zemřela Peg Ryanová. A ani vy, ani Winnie, ani ta podělaná tajná policie mi v tom nezabrání.“

Byla to rozkošná řeč. Molly přesně věděla, kolik dobra to asi nadělá, a tak ji zakončila tím, že vyšla ze dveří.

Původně se chtěla dostat dovnitř a překontrolovat pár věcí ve spisech. Teď to nešlo. Do budovy nemůže znovu vkročit, dokud se jí neozve Winnie. A tak se usadila do auta a vyrazila.

Dlouhou dobu prostě jen tak řídila. Zamířila na dálnici 40 a rozjela se na západ. Minula Forest Park a předměstské čtvrti Gold Coast, kde bydleli bohatí a slavní ze Saint Louis.

Clayton, Ladue. Město a venkov. Míjela mohutné nemocniční komplexy, které se tyčily v Grand, Kingshighway, Ballas či Woods Mills Road jako chrámy vybavené nejmodernější technikou a zasvěcené bohům medicíny a společenské hrabivosti.

Prosvištěla kolem nejnovějších sídlišť táhnoucích se až k Missouri a pak dál, směrem ven z města, kde konečně vládla tma, kde ji otloukal vítr a blues linoucí se z jejího rádia soupeřilo s hlukem dopravy. Dlouhou dobu jen tak jela, snažila se nechat své problémy a otázky, které ji tížily, daleko za sebou a vychutnávat ten pocit letu. Jen zkoušela sama sebe, když se hnala po dálnicích a potom zamířila na zapadlé silničky vinoucí se mezi kopci za řekou.

Nebyla si jistá, jak dlouho řídila. Nedávala pozor na hodiny, když nebyla v práci. Najednou si uvědomila, že nemá sebemenší tušení, kde se nachází. Byla naprostá tma, hvězdy zastíral vlhký opar a měsíc svítil jako mohutný žlutý srpek nad kopci v dálce. Věděla jen, že je tam nádherné ticho, až na hmyz, který bylo slyšet v korunách stromů, a líné ptačí zaštěbetání a hukot dopravy na dálnicích.

Zastavila na parkovišti u silnice, které patřilo obchůdku se zeleninou nahoře na kopci, a vypnula motor.

Na takovéhle záležitosti už začínala být příliš stará.

Strašně ji vyčerpávalo bojovat proti přílivu.

Možná jim měla alespoň protentokrát dát za pravdu.

Prostě měla jen ignorovat daný případ i všechny ty lidi a soudní lékaře, kterým věřila. Možná na tom nakonec zase tak nezáleželo. Nebylo to, jako když ještě věřila ve spravedlnost nebo se domnívala, že jsou díky jejímu přičinění ulice bezpečnější nebo čistší či zdravější. Stejně

jako kdokoli jiný v systému věděla víc než dobře, že bude-li mít šťastný den, tak se jí podaří ponořit do stoky pouze prst.

Komu ostatně záleželo na tom, že pět právníků spáchalo sebevraždu? Kdo bude koneckonců mít z té její tvrdohlavosti přínos? Joseph Ryan snad? Kruci, ten do týdne zapomněl, že se s Molly vůbec setkal. Matka Pearl? Molly si byla jistá, že by paní Johnsonovou jistě uklidnilo zjištění, že její dcera měla přece jen důvod k tomu, aby se zabila.

Molly? Ani ona ne, měla-li se v tom tratolišti sebevražd přehrabovat ještě dalších pár týdnů tohoto léta.

Bože, chtěla toho nechat! Chtěla jet v klidu domů, sedět vzadu na své zahradě a naslouchat vodě bublající po kamenech. Toužila se cítit v bezpečí, ničím netýraná a spokojená, aby se mohla v poklidu hrabat v zahradě.

Nemohla. Pověděla Kevinovi pravdu. Po čtyřiceti letech života toho nebylo moc, co by pro ni mluvilo. Co ale měla, bylo vědomí, že se nevzdala, aspoň když to něco znamenalo ještě pro někoho dalšího. Teď už nemohla.

Nakonec nastartovala a zamířila zpátky do města. Jela domů, postarala se o psa a pak se posadila ke stolu s pracovním zápisníkem, lesklým letákem, který jí dal obchodní zástupce firmy Argon, a s pořádným šálkem kávy.

Čím víc přemýšlela o těch zářivých, hezkých modrých pilulkách, tím znepokojenější se cítila. A čím znepokojenější se cítila, tím naléhavěji prahla po odpovědích na své otázky.

Musela si jen dát dohromady, jak se k nim dostat.

„Už nejste osoba pověřená oficiálně tím případem,“

sdělila Molly laborantka z toxikologie, když tam druhý den ráno zavolala.

„Já vím,“ ujistila ji Molly. „Jde o nějaký drobný výskyt paronoidního myšlení ve starostově kanceláři. To vám přece nezabrání, abyste mi nezjistila pár věcí, viďte?“

Rozhostilo se ticho. Molly téměř zatajila dech.

„Jakých například?“

„Jde o jednu drogu, jen na to se chci zeptat. Není to tvrdá droga. Požily ji jen tři z obětí. Já ale s jistotou zjistila, že ji brali i ti druzí dva. Řeknete mi to, prosím?“

„O jakou drogu jde?“

„Je to synapsapin. Jde o antidepresivum, které se testuje.“

„Ale ano! Pamatuju si to. Chybělo málo a museli jsme se na to zeptat na odboru na ministerstvu, abychom zjistili, o co jde. Vy se domníváte, že to brali všichni ti právníci, co spáchali sebevraždu?“

Magnum začal žvýkat Mollyiny boty na běhání.

Nevadilo mu, že si je ještě nestačila zout. Nevěnovala tomu pozornost. „Vyloučit to nelze.“

Následovala další odmlka, tentokrát kratší. „O tom by se určitě dalo přemýšlet, nemám pravdu?“

Molly se ze všech sil snažila zachovat klid. Bez této informace neměla v ruce nic. Bude-li odpověď negativní,

ocitne se zase na začátku. Přesto ji neopouštěl zvláštní pocit, že se nemýlí. Taková zoufalá naděje, že má pravdu, prostě proto, že se jí příčilo nechat vysvětlení na pouhých sebevraždách. „Tak co vy na to?“

„Co to tam je za hluk?“ zeptala se laborantka, která zaslechla to, co Molly poslouchala od chvíle, kdy sešla dolů.

„Něco vám tam opravují?“

„Nevšímejte si toho,“ navrhla jí Molly. „Já to dělám taky tak.“

Ve skutečnosti se pokoušela vycvičit Magnuma, aby na to odpovídal vrčením. Zatím to dotáhl jen k tomu, že se překulil na záda a vrtěl ocáskem.

„Co to je?“ nedala se odbýt laborantka.

Molly si povzdychla. „Zvonek u dveří. Hlasy. Rány na dveře. Už tu začínají kroužit supové.“

„Vám oblehli dům právníci?“

Molly se konečně zasmála. „Je to ještě horší, lidi od tisku. Magnume!“ obrátila se na psa, „Trhej! Trhej!“

Magnum zavrčel na její tenisku a překulil se. Molly ho také naváděla, aby vysoké černé ženě s vlasy spletenými do copánků počůral boty, kdyby se objevila u Mollyiných dveří. Bylo jí jasné, že ani s tím nebude mít větší štěstí.

„Takže, co vy na to?“ zeptala se znovu.

„Jsem zmatená. U koho z nich se prokázalo, že to taky bral?“

„U Pearl Johnsonové a Mary Margaret Ryanové.“

„A rovněž u Petera VanAcka,“ doplnila laborantka.

Hlas jí ožil. „Pamatuju se na to, protože jsem na tom pracovala.“

Molly se zahleděla směrem k místu, kde se vánek probíral venkovní zvonkohrou. „Opravdu?“

„Opravdu!“ Dokonce i laborantčin hlas zněl nyní vzrušeně. „Něco vám povím, co to takhle celé projet na spektografu? Výsledek bych vám zavolala.“

„Své prvorozené dítě pojmenuju po vás!“

„Nadmu se pýchou!“

Ve dvě odpoledne dostala Molly spoustu odpovědí, které vedly k další spoustě otázek. Opět se spojila se všemi pěti rodinami a také se dvěma soukromými lékaři. Ti si dali obzvlášť záležet na sdělení, že by se ani omylem neodvážili poslat své pacienty do podobného městského nemocničního zařízení jako Grace, ani na experimentální či jakékoli vyšetření. Zejména pak na psychiatrii v Grace, která byla vyhlášená tím, že tam přijímali nemajetné a chronické násilníky.

Molly rovněž zjistila, že Grace byla v celé městské oblasti jedinou nemocnicí, která se zapojila do pokusů s Transcendem. A nejen to, zatímco do hazardních her investovali pouze dva z právníků, přinejmenším čtyři z pěti investovali do Argonu.

Žádný velký zázrak, spíš jedna nesrovnalost za druhou, a se dvěma velkými otazníky, na něž ještě musela najít odpověď. Jak se oběti k léku dostaly, nezískaly-li jej z oficiálních zdrojů? A pokud jej všichni brali, tak jak to souviselo se skutečností, že pak spáchali sebevraždu?

Molly si o tom musela s někým promluvit. Utřídit si nějak fakta a posoudit jejich logiku. Koneckonců obvykle svou detektivní činnost vykonávala se stetoskopem a poklepovým kladívkem. I když ji zavolali na místo činu, byla odpovědná pouze za to, že se nic neztratilo nebo nezměnilo cestou do márnice. Nečekalo se od ní, že by tu zatracenou záhadu řešila.

Měla v úmyslu vydat se brzy ráno do práce, aby si promluvila s lidmi, kteří měli na starosti studovnu. Což znamenalo, že jí na řeči moc času nezbývalo. Hlavou se jí honily možnosti a odpovědi se zdály mimo dosah. A až se dneska večer dostane domů, tak si musí znovu projít deník Peg Ryanové. Bolela ji hlava, ozývala se žebra a holeně.

Přede dveřmi měla společnost, která jí nedovolí dojít ani k Samovi. Udělala tedy to jediné, co dokázala vymyslet.

„Nemám v úmyslu zavádět si tohle jako zvyk, svatá Molly.“

Molly zavřela oči a opřela si čelo o dlaň. „Franku, jste jediný, s kým o tom můžu mluvit.“

„Proč mě právě tohle prohlášení tolik znervózňuje?“

„Sklapněte už a poslouchejte!“ Přesunula si telefon a vytáhla blok, do kterého si od včerejšího večera psala. „Co když jsme se nemýlili? Co když to nebyly kontakty Pearl s kasiny, co tu hraje roli?“

„Nemyslím, že jsme něco takového tvrdili! Podle mě jste to řekla vy. Já prohlásil, že to vzdávám. Ale vy jste podle všeho neposlouchala.“

„Věnujte mi jen minutku. Potřebuju probrat, na co jsem přišla.“

„A se mnou to potřebujete probrat proto, že vám nikdo ze soudního lékařství už nepopřává sluchu.“

„Ano.“

„Protože vás odstavili na dovolenou.“

„Dalo by se to tak říct.“

„Což znamená, že byste se tímhle případem neměla zabývat.“

Molly se obrátila k zahradě za domem, kde se v zářícím slunečním světle prostíraly záhony květin jako na impresionistickém obraze. Párek pěnkav se usadil na krmítku a vodopád nad jezírkem se třpytil. Molly si téměř dokázala představit, že ho slyší i přes občasné bušení na dveře a zvonění, linoucí se z opačné strany domu.

Mohla to udělat. Musela to udělat. Stejně nevěděla, jak to zastavit.

„Celé včerejší odpoledne jsem jezdila po silnicích a dneska dopoledne jsem byla na telefonu,“ svěřovala se mu.

„A přišla jsem na pár věcí.“

„Které mi hodláte prozradit, ať o to stojím nebo ne.“

„Ptala jsem se všech, Franku,“ pokračovala. „Každé rodiny, lidí, kteří pracovali s obětmi, s každým, kdo mě jen napadl. Jediní dva lidé, kteří se vůbec zmínili o tom kasinu na řece, byli Pearl a Peter VanAck. A pokud o tom ti zbývající tři nevěděli, proč by pak nějaký hazardní křivák prahl po jejich smrti?“

„Třeba o tom věděli, ale rodinám se nesvěřili.“

„I o tom jsem přemýšlela. Ovšem je tu jeden chlápek, jistý Harry McGivers. Ten zjevně vykládal každému na potkání každičkou dobrou zvěst, která ho potkala.

Nedokázal držet jazyk za zuby. A právě on se nikdy ani slůvkem o něčem takovém nezmínil.“

„Takže jste si začala myslet, že v tom vězí něco jiného.“

„No, pátrala jsem po něčem, co by je všechny spojovalo. Tedy podle mě MAC systematicky nevyvražďuje svoje členy za porušování pravidel při stolování nebo za něco podobného. A ani v jednom z těch dopisů na rozloučenou není zmínka o nějaké úmluvě mezi těmi pěti. A to bylo všechno, co jsme měli.“

„Až do této chvíle.“

„Franku, přestaňte se ke mně chovat tak otcovsky shovívavě! Strávila jsem dva nezapomenutelné večery s muži, kteří s rozkoší ubližují ženám. To něco znamená.“

„To znamená, že jste fakt pěkně naštvaná.“ Chvíli trvalo, než se zmohla na odpověď. „Ano,“ připustila. „Asi máte pravdu.“

„Na co jste přišla?“

„Na Transcend.“

„Na co?“

„Na Transcend, což je obecně vzato synapsapin. Je to nejnovější, nejzářivější hvězda, která právě stoupá ve světě psychofarmak. Dosud se testuje, a to znamená, že by tu látku neměl mít nikdo mimo zkušební program.“

Nemohla by na to přísahat, ale zdálo se jí, že Frankův hlas zazněl o trochu pokorněji. „A někdo ho snad měl?“

„Přinejmenším tři lidi. Pearl, Peg a Peter. U těch dvou jsem to nechala překontrolovat v toxikologické laboratoři, jen pro případ. Zjistila jsem také, že přinejmenším čtyři z těch pěti investovali do podniku, který ten lék vyrábí.“

„V toxikologické laboratoři, která teď už nespadá pod vaši sféru vlivu.“

„V

toxikologické

laboratoři,

kde

nesnášejí

nezodpovězené otázky ještě víc než já. Posloucháte mě?“

„Jak dlouho jim potrvá ten test?“

„Závisí to na množství práce, které teď mají. Dneska jdu do nemocnice, a tak si budu moct promluvit s lidmi, co řídí

zkušební program toho léku.“ Zkoušela zavolat Geneovi, aby tak celou situaci nějak uspíšila. Odjel však z města kvůli nějaké konferenci a vrátit se měl později.

„Takže vy jste učinila kvantitativní skok od hazardních her po farmaceutickou příčinu smrti?“

„Smysl to dává, nemyslíte?“

„Ne. Prohlásila jste, že Peg v sobě toho večera měla spoustu divných věcí. A já nejsem zrovna přesvědčený o tom, že by se pan McGivers chlubil s informací tak výbušnou. Myslím si, svatá Molly, že vaše logika trochu tancuje podle vašich přání.“

„Franku, nejde o pokulhávání v logice, jde o… pocit.“

„Tak o pocit?“ Jeho hlas zněl, jako by mu právě sdělila poselství od mimozemšťanů.

Povzdychla si, věděla, že by své pocity nemusela vysvětlovat Saše nebo Lorenzovi, či dokonce Lanceovi Frostovi. Zatoužila, aby existoval důvod, proč to nevysvětlovat Frankovi. „Franku, já jsem zatraceně dobrá ošetřovatelka na pohotovosti!“

„Zdravé sebevědomí je vždy prospěšné, Mol.“

„Dobrá sestra z pohotovosti se naučí důvěřovat vlastním instinktům. Obvykle je to to jediné, na co vám zbývá čas, Pacient bývá většinou asi deset minut po smrti, když se vám z něj konečně podaří vypáčit pravdivou historku, proč se vám objevil na prahu. A po celou tu dobu dokážu já vycítit, že je něco špatně dřív, než se to skutečně zvrtne.“

„A podle vás to s Transcendem zavání.“

„To je to nejvýstižnější vyjádření. Je to stejné, jako když mi policajti vždycky kladou na srdce: Dívejte se po tom, co na místo činu nepatří. Tyhle pilulky nepatří ani k jedné z obětí. Já si to alespoň myslím.“

„A co to tedy podle vás znamená?“

Tohle byla podstata tohoto telefonního hovoru. Základní nevyřešená otázka všeho, co podnikala v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách. „Já nevím,“ připustila. „Prostě je toho tolik! V první řadě musím zjistit, jak se k tomu léku dostali. Byl někdo účastníkem testovacího programu a rozhodl se rozdělit o bohatství? Byla to pozornost zdarma, kterou dal Peg její dealer spolu s kokainem? Nebo se někdo z nich dělil s distributorem té látky? A jak to ksakru souvisí s těmi jejich sebevraždami?“

„Vy si pořád myslíte, že šlo o sebevraždy.“

„Ano, alespoň jeden z nich užíval Prozac. Můžeme mít co do činění s otřepanou reakcí na lék. Obzvlášť jestli těch pět bralo lék, který užívat neměli.“

„Tak proč potom ty hrozby?“

„To mi taky není jasné. Ale zjistím to.“

„A proč?“

Molly si nevšímala dalšího zvonění u dveří. Ignorovala i fakt, že toho měl dost už i Magnum a dal se při tom hluku do štěkání. Nemohla uvěřit tomu, co Frank právě vypustil z úst.

„Cože?“

„Proč se vystavujete všem těm malérům, Molly? Šlo o sebevraždy. Nechte to tak být.“

„Kdy vám naposledy vyhrožovali a vyhodili vás z jedoucí dodávky do odpadků, Franku?“

„Pravděpodobně při poslední rozvodové při, kdy jsem působil jako právník. Promiňte mi tupou otázku, ale nepřiměla vás pravé tato epizoda k mnohem realističtějšímu pohledu na věc, a to jejich očima?“

„Já vám něco povím, Franku. Jsem unavená,“ připustila.

„Jsem unavená. Označili mě za lhářku a zlodějku. Drží mě jako zajatce v domě, který nenávidím. Drží mě tu lidi, ke kterým nemám úctu. A přišla jsem o část příjmu, který tak potřebuju, abych zaplatila dluhy, které mi nadělal jistý právník, kterého znám od soudu. Chci jen odvést svou práci a pak jít domů. A tohle je moje práce.“

„Jste ošetřovatelka, a ne detektiv,“ namítl.

Molly při jeho výběru slov podivně zamrazilo. Podobná slova použili i její únosci. „No, teď už mi zrovna na vybranou nezbývá, co říkáte? Detektivové mají plné ruce práce s tím, aby si sami kryli záda.“

Chvilku z Frankovy strany bylo slyšet jen ticho. Na jejím konci neustále stoupal ruch za dveřmi. Magnum znovu zavrčel.

„Molly,“ ozval se Frank a hlas měl smrtelně vážný.

„Nevím už, jak vám to mám říct. Vzpomínáte si na to

roztomilé děcko, které jsem k vám tuhle přivedl? Lpím na něm. Nechci zranit svoji dcerušku. A rozhodně nechci, aby jí zemřel i druhý rodič. A rozhodně si nepřeju, aby tohle prodělávala jenom proto, že si chcete napravit sebevědomí po tom, co jste zmrvila ten případ Wiedemanové. Prospěte se, Molly. Adoptujte nějaké domorodé drátě. Nechte tenhle chaos na pokoji, než se spálíme oba dva.“ Molly už tolikrát napadli ze zálohy, že se cítila jako vlak s cenným nákladem v Kansasu. Tohle ji přesto zabolelo. Bolelo to nepředstavitelně.

„Ach Franku,“ hlesla a hlas měla tak tichý, že i štěně zvedlo hlavu. „A právě v tuhle chvíli jsem si začínala myslet, že jste možná lidská bytost.“

„Svatá Molly, nikdy nedělejte ukvapené závěry!“

Věděla, že by to neměla říkat. Ani nemusela. Ale nemohla si pomoci. „Já ten případ nezmrvila.“

„Ale jistěže ano! Jinak bych po vás nemusel vystartovat!“

„Vy mizero jeden!“ zasyčela. „Co vy víte? Co sakra víte o tom, co se odehrálo tenkrát v noci?“

Molly se domnívala, že rozzuřenější už být nemůže. Ale mohla. Zjistila to, když se dal Frank do smíchu. „Podle toho, jak si to představuju já, Mol, jste se prostě jen pokoušela té noci přežít další službu. Snažila jste se to přežít. Měla jste vedle sebe doktora, který byl na obě ruce levý, a pacientku, která se každé tři týdny pravidelně vynořila, aby si stěžovala

tu na tohle, jindy na onohle. Každá ta návštěva přinášela víc potíží než ta předchozí. Nebrala jste ji vážně. Proto jste na doktora nenaléhala, aby ji vyšetřil. Ostatně jste s ním musela nějak vyjít i poté, až Wiedemanová odejde.“

„Rozbila jsem si klouby prstů, jak jsem tloukla na ty dveře, abych ho dostala ven.“

„Pořád totéž,“ utrousil. „Měla jste něco podniknout.

Měla jste zavolat vrchní sestru nebo jiného lékaře. Mohla jste skutečně začít ty testy sama. A vy to víte, proto na mě máte takový vztek! A samozřejmě že já to vím také.“

Molly se ze všech sil snažila, aby mluvila klidně. „Podle všeho plýtvám časem, Franku. Zapomeňte, že jsem vám volala.“

„Molly –“

„Jenom ještě jedno. Teď jsem krytá, našla jsem totiž ten Pearlin dopis na rozloučenou. Ten, co to všechno odstartoval. Byl v kanceláři hlavního koronera.“

„Proč mi to říkáte?“

„Ani nevím. Jen pro jistotu. Nikomu jinému mimo kancelář jsem o tom neřekla, dokud se mi Winnie neozve.“

„A ona se neozvala.“

„Ne.“

Povzdychl si. Napadlo ji, proč k čertu zní jeho hlas jako hlas rodiče. „Ach svatá Molly,“ pronesl zkormouceně.

„Poprvé jsem se nemýlil. Neměli by vás nechat pobíhat bez dozoru.“

Molly zavěsila a odkráčela ven zadními dveřmi. Dva novináři se pokoušeli vyškrábat přes její plot. Zavřela dveře a ocitla se zase zpátky v kuchyni domu, který tolik nenáviděla. Zahnali ji do kouta. Vzteklou, vyčerpanou a osamělou. Nebyl nikdo, komu by zatelefonovala, nikdo, na koho by se rozkřičela. Neexistoval způsob, jak dát průchod vzteku. Ani žádný přítel, kterého by mohla poprosit o pomoc.

Nakonec jí zůstal jen zbytek kuchařek po matce.

Náročná, vybraná díla shromažďovaná přímo od nejvyhlášenějších kuchařských mistrů celé Evropy. Knihy vázané v kůži, se zlacenými iniciálami. Vzácné svazky.

Molly vzala jeden z nich a mrštila jím proti stěně. Potom hodila dalším. Nezaznamenala ani, že pes zalezl pod stůl.

Jen házela a házela. Nepřestala, dokud uprostřed kuchyně neležela hromada, Magnum se krčil pod stolem a kňučel. S

každým hodem si říkala, že Frank Patterson by pravděpodobně nepochopil, jak paní Wiedemanová zemřela.

Další kniha letěla vzduchem. Molly vzlykala a klela, protože už téměř začala Frankovi důvěřovat. A on ji zradil. Řekl jí totiž pravdu.

Sedmnáctá kapitola

„Zbláznila ses?“

Molly vzhlédla od rozečtené pošty a zjistila, že na ni ze dveří pokoje sester hledí Sasha. „Domluvily jsme se, že se budeme střídat. Co se děje?“

„Co se děje?“ opakovala Sasha rozčileně a vrazila dovnitř. „Co se děje? Nechceš mi snad namluvit, že vyhodíš oknem dva dny nemocenské? Je ti jasné, že to je zločin, za který ti hrozí trest smrti oběšením?“

Molly se soustředila znovu na poštu. „Tak se do toho pusť, já to pravděpodobně ani nezaznamenám.“

Chodba před staniční místností byla nacpaná pacienty k prasknutí. Postřelení lidé, oběti dopravních nehod, pacienti s vysokou horečkou, deliria tremens. Potetovaní, páchnoucí, mluvící sprostě a s přinejmenším třemi ukrytými zbraněmi.

Na jednom konci chodby ležela za ruce a nohy přikurtovaná těhotná žena, aby si nemohla dosáhnout na břicho a nevyrvala si z něj holýma rukama dítě. Tvrdila o něm, že je satan. Úplňková hysterie jako vyšitá.

Při prvním pohledu Molly jen napadlo, že tu je soustředěno tolik vražd a ublížení na těle, že by jí to vystačilo na celý život. Mohla být v jednom kole, odpracovávat si každý den osmi, deseti a dvanáctihodinové služby uprostřed těch trosek lidskosti, které se sem dovlekly, doplazily či se zhroutily u příjmu, pak si vyzvednout svou výplatu, aniž by do toho všeho nadále investovala čas, úsilí či slzy prolité navíc. Zdálo se skutečně hloupé, že po těch létech působení na pohotovosti nedokázala dojít k takovému závěru.

Nedospěla k němu. Dokonce ani ne po tom, co zažila dneska.

Hodiny dělící ji od odchodu do práce strávila modlitbami, aby ji lidé od tisku nechali na pokoji. Modlila se, aby prezident vyhlásil válku nějaké zemi třetího světa nebo aby přistihli rockovou hvězdu při vraždě třetího stupně. Tak by se jejich pozornost zaměřila jiným směrem.

Avšak žádné takové hrozivé zprávy se nevynořily.

Neobjevilo se nic zajímavějšího než možný skandál v městské radě spojený s ženou, již starosta nazýval „podvodnicí“ zastávající odpovědné místo.

Telefon zvedla pokaždé, když zazvonil, pro případ, že by to byla Winnie. Pokaždé se ale ukázalo, že jde o novináře. Z podlahy v kuchyni uklidila rozházené knihy. A znovu si v duchu opakovala, že tou poslední osobou, které by kdy důvěřovala, je právník.

Jako za dobrých starých časů. Razila si cestu skupinou lidí s fotoaparáty, jen aby se dostala k autu, izolovaná, znevažovaná a ocejchovaná slovem údajná. „ Jenom jeden dotaz, jaký byl váš vztah k finanční manažerce?“ vyptávali se. „Paní Burkeová, dozvěděli jsme se, že máte dům plný uměleckých děl a starožitností nevyčíslitelné ceny. Jak si můžete něco takového dovolit z platu ošetřovatelky?“

Nezodpověditelné otázky od lhostejného tisku. Ticho od zaměstnavatelů, kteří by ji měli podpořit, a útoky ze strany lidí, kteří ji ve skutečnosti neznali. Pozdvižená obočí a ukvapené závěry v ovzduší připomínajícím cirkusovou arénu. Nic nového pod sluncem.

A nyní se nad ní tyčila Sasha jako mistr popravčí a dožadovala se dalších odpovědi, které Molly neznala. „Má tohle co dělat s tím malérem, co máš v tom druhém zaměstnání?“

Molly se konečně rozesmála. „To je ale rozkošný způsob, jak se zeptat! Ne, má to spíš co dělat se skutečností, že budu radši tady než uvězněná uvnitř vlastního domu a nucená poslouchat historii svého života, kterou si vyfabulovali novináři. Mimoto jsem v případu těch pěti sebevražd objevila něco zajímavého. Chci zjistit, co to znamená. Je tady dneska večer Slepičí polívka?“

„Myslíš Frosta?“ zeptala se Sasha. „Jo, měl by se tu objevit co nevidět. O jakých sebevraždách to mluvíš?“ V

okamžiku, kdy tu otázku vyslovila, už jí to ale došlo.

„Myslíš ty právníky?“

Molly přikývla a skládala přitom dopis, který právě přelétla pohledem. Potom ho přihodila ke třem naprosto stejným, které už měla v kabelce.

„A?“

Molly vzhlédla. „A co?“

Vypadalo to, že je Sasha skutečně zmatená. „O co ti vlastně jde? Bavíme se přece o právnících, ne?“

„Vím, že tě zklamu,“ začala Molly. „Kruci, zklamala jsem sebe samu! Zvlášť potom, co jsem otevřela poštu.

Představ si, od chvíle, co mě unesli na parkovišti uplynuly sotva sedmdesát dvě hodiny, a mně dneska přišly poštou čtyři, slovy čtyři dopisy od právníků. Všichni doslova slintají při představě toho, že zažalují nemocnici. A to vše pro mě udělají za pouhá třicet tři procenta honoráře! A pak se Frank diví, že se právníci těší tak děsivé pověsti.“

„A ty jim ještě chceš pomáhat!“

„To je můj tragický nedostatek. Ale prostě to tak nemůžu nechat.“

„No to je svatá pravda. Víš, že vypadáš příšerně?“

Věděla to. A také se tak cítila. „Dík za projev důvěry.“

Sasha vylovila z kapsy laboratorního pláste krabičku nepatřičných cigaret. „Já jen nechci, aby ses uprostřed vyšetření zhroutila na pacienta.“

Molly zvedla sluchátko a vytočila číslo psychiatrie.

Ozvala se žena s lhostejným hlasem. Chtěla vědět, co může pro Molly udělat.

„Má dneska odpoledne službu slečna Harlowová?“

zeptala se Molly. Výraz na Sashině tváři ignorovala. Žoček Harlowová, jak o vrchní sestře na psychiatrii něžně mluvil personál, byla zlým snem všech začínajících ošetřovatelek.

Ta malá, zahořklá, ochranářská a neodpouštějící žena vypadala spíš jako metrákový pytel cementu než legendární filmová hvězda, s níž měla pro změnu společné příjmení.

Pokud měla vůbec něco společného s někým od filmu, pak to byl bílý chrup hlavního hrdiny Čelistí. Na druhou stranu ale slečna Harlowová měla naprosto dokonalý přehled o tom, co se děje na jejím oddělení. Proto byla také první osobou, s níž si Molly musela promluvit.

„Takovou informaci vám bohužel poskytnout nemohu,“

prohlásila paní Harlowová o dvacet minut později, když Molly seděla před jejím psacím stolem v ordinaci vyzdobené desítkami barvotiskových plakátů.

„Jde o nezávaznou, všeobecnou informaci,“ chlácholila ji Molly a předvedla to, co nadějně považovala za zářivý úsměv. „Na pohotovosti jsme měli jednoho pacienta, kterému dal doktor Stavrakos Transcend. A já bych ráda věděla, jaká je jeho prognóza.“

„Pacienta jménem…“

„Allan Betelman. Ten s tím kačerem.“

Slečna Harlowová se ani v nejmenším nezačervenala.

Ona sama ovšem byla klasickým příkladem zaměstnance zdravotního zařízení, který potřeboval léčbu víc než pacienti. Byla třikrát vdaná, ve dvou případech za pacienty.

Prodělala rovněž celou řadu zásadních životních kroků.

Sama byla se vší pravděpodobností nadějnou kandidátkou pro Transcend.

„Nám nikdy nikdo nic neřekne!“ zaúpěla téměř Molly.

„My na pohotovosti lidi léčíme a pak se vůbec nedozvíme, jaká je jejich dlouhodobá prognóza. Transcend, podle toho, co jsem se o tom léku doslechla, budeme do tří měsíců dávat lidem jako aspirin. A já bych na to byla ráda připravená.“

„Nebude to trvat ani tak dlouho,“ opravila ji slečna Harlowová, jako by uvedla chybný údaj ve Farmaceutické ročence. „Průzkum se už bude uzavírat.“

„Opravdu? A kolik zahrnoval pacientů?“

„Třicet tři.“

Molly nedokázala potlačit překvapení. „Jenom třicet tři?“

„U podobných léků to není nic neobvyklého. My sami jich tu pár testujeme, víte.“

„Samozřejmě…, já myslela…, vlastně ani nevím. Nikdy jsem nevěnovala velkou pozornost tomuto stadiu celého procesu. Domnívala jsem se, že takové testování zahrnuje stovky lidí. To přinejmenším.“

„Ne. Jde jen o kvalitní reprezentativní vzorek každého stadia procesu.“

„A tím to končí.“

„Samozřejmě. Kdybyste byla víc obeznámena s celkovým působením léku, jistě byste pochopila, jak to funguje.“

Molly jen s vypětím všech sil zachovávala nehnutou tvář. „Jistě. A zaregistrovali jste nějaké… vedlejší účinky?

Nějaké kontraindikace, jako například negativní reakce na jiné léky?“

„Proč se na to ptáte?“

„Abych byla připravená.“

„Opravdu žádné. Vůbec žádné. Je to dokonale bezpečný lék. Snadno dostupný, monitorovatelný a lehce udržitelný pod kontrolou. Výsledky jsou neuvěřitelné. Domnívám se, že za patnáct let svého působení zde jsem nepracovala s přípravkem dokonalejším.“

„A podle vás ho můžeme s klidem ordinovat i na pohotovosti.“

Paní Harlowová se poprvé od chvíle, kdy Molly dosedla na židli, usmála. „Pokud se bude ten lék předpisovat správně, tak budeme na našem oddělení do půl roku bez práce.“

„A nemůžete mi prozradit, kdo se, vyjma pana Betelmana, účastní toho programu?“

„Samozřejmě že ne!“

*

„Nemám nejmenší tušení, jak to testování Transcendu probíhá,“ dušoval se Gene.

Molly nevěřila svému štěstí. Právě mířila na pohotovost, aby zkusila další manévr, a když nastoupila do výtahu, koho tam nevidí jako Genea, s rozzářenýma očima a úsměvem na tváři. Celou cestu výtahem se ho vyptávala na konferenci, šlo to, a na Kajmanské ostrovy, kde se konala, ty jsou neuvěřitelné! Gene se zase poptal, jak to vypadá s jejími zraněními. A Molly zalhala a prohlásila, že jsou spíš víc vybarvené, než doopravdy bolí. K otázce, která jí skutečně ležela na srdci, se dostali ve chvíli, kdy výtah dorazil na úroveň hlavní chodby.

„Ale vy to máte na starosti, ne?“

Gene se zatvářil uličnicky a zatáhl ji kousek stranou, aby si mohli promluvit. „Panebože, to ne! Já mám stálé pacienty, studijní plán a rozpočet, s nímž právě válčím. A to ponechávám stranou Marii, Matku boží, ta se právě pokusila ukousnout uši jednomu našemu laborantovi. Bart Banerjee je váš muž, musíte si promluvit s ním. A proč?

Proč to potřebujete vědět?“

„Ten lék jsme dali chlápkovi s tím kačerem, vzpomínáte?“

„Jak bych mohl zapomenout! Chcete zjistit, jak se mu vede?“

Pokrčila rameny „Ano. A taky si myslím, že máme možná jednoho sebevraha, který se k Transcendu dostal.

Snažím se zjistit jak.“

Geneův úsměv se rozplynul v překvapení. „Odsud ho neměl,“ ujistil ji. „Za to se můžu zaručit. Bart je přísnější než padesátiletá panna, pokud jde o tuhle látku. Jste si jistá, že šlo o synapsapin?“

„Myslím, že ano.“

„Tak dobře. Promluvím s Bartem. Řeknu mu, aby vám zavolal, bude-li mít nějakou informaci. Pokud existuje někdo na celičkém světě, o jehož diskrétnosti jsem přesvědčený, pak jste to vy, Molly.“

Gene se usmál a Molly úsměv opětovala. „Díky, Gene.“

Problém byl, že Molly neznala Bárta Benerjeeho natolik dobře, aby ji to přesvědčilo, že má věřit jemu. A tak se raději pojistila, když dorazila na pohotovost.

„Takže bych potřebovala vědět, jestli je zařazený do toho testování nového léku,“ vysvětlovala do telefonu šéfovi farmaceutického oddělení.

„Říkáte, že se dostavil předávkovaný,“ pokračoval muž.

„No, byl spíš jako dělo.“ Zase tolik nelhala, vzalo-li se v úvahu, k čemu došlo. „Jeho jméno je VanAck. Peter.“

Přímý dotaz na slečnu Harlowovou neplatil, a tak se Molly rozhodla ušít boudu, jak to odkoukala z televizních detektivních seriálů. Poskytněte šéfovi farmaceutického oddělení něco, co se alespoň vzdáleně podobá pravdě, a požadovanou informaci vám pak předá snáze. Navíc mu Molly zatelefonovala. Lidé v nemocnicích vám spíš poskytli informaci po telefonu než osobně, když jste do hlasu vložili tu správnou dávku naléhavosti. Ještě víc pomáhá, jde-li o oficiální dotaz.

„Ne,“ zněla odpověď, když se muž opět vrátil k telefonu. „Nemáme tu žádného VanAcka. Jste si jistá, že jste u něho našli Transcend?“

„Tak mi to řekl psychiatr. Nádherně modré pilulky. Jak se to k němu podle vás dostalo, když není zařazený do programu?“

„No, neměl by to u sebe mít. Tohle všechno bylo skutečně pod velice přísnou kontrolou.“

„Tohle jsem si myslela taky. Kdo by mu to mohl dát bez vašeho vědomí?“

„Nikdo. Jedině já z celé farmacie jsem oprávněn Transcend vydávat, dokud se ještě testuje. Já dostávám písemné příkazy a parametry, zásobuju tím lékem buď patro, nebo kliniku a potom od nich shromažďuju údaje pro farmaceutický podnik a odbor ministerstva. Zodpovídám za každou tabletu, kterou dostanu z továrny, za každý příkaz a pacienta, který ty léky bere. Dávkování, léčba, výsledky,

vedlejší účinky, možná kontraindikace. To všechno je v mých záznamech.“

Gene ji zapomněl upozornit, že tenhle šéf je ještě upjatější než Banerjee. „Nedošlo během užívání té látky k většímu výskytu sebevražd? To nemíním jako vtip.“

„Nedošlo k žádné. Ani k jedné. Skupina, kterou jsme testovali, vykazovala fantastické výsledky.“

„Možná šlo o interakci s jinými léky.“

„Rozhodně k ničemu podobnému nedošlo. Transcend je neuvěřitelně neškodný na tak široce účinné antidepresivum, jako je tohle.“

„Opravdu? Já jsem se s tím lékem setkala poprvé. Je skutečně tak dobrý?“

„Víc než to. Podívejte, já pořád nedokážu pochopit, že jde o Transcend. Co kdybyste mi poslala vzorek?“

„To byste si určitě nepřál,“ namítla Molly. „Je tu totiž řeč o obsahu žaludku.“

Takže nyní věděla, že alespoň jedna z obětí nebyla nikdy účastníkem testovacího programu. Bylo jí známo, že Transcend vypadal jako největší lékařský objev od dob antibiotik, a že nikdo, ale opravdu nikdo nespáchal sebevraždu pod vlivem Transcendu.

Nyní musela pouze zjistit, které z těchto tvrzení nebylo pravdivé.

Příliv šílenství vrcholil tou dobou, kdy Molly oficiálně začínala služba. V pokoji číslo tři byl někdo, kdo bez

přestání křičel, v oddělených kójích jedna a pět zase dva pacienti vyli a na dětském oddělení usedavě plakalo aspoň půl tuctu batolat. Šílený koncert v E mol. Molly se jen ošívala nad tím, co ten hluk dělal její hlavě, ovšem na druhé straně si říkala, oč lépe to zní než výkřiky: „Paní Burkeová! Jenom jednu otázku, paní Burkeová!“ Radovala se z toho ale pouze do chvíle, než převzala zprávu od denní služby a zjistila, že zdědila všechny ty řvouny a k tomu ještě výtržníka, který všechny kousal.

Slepičí polívka měl skutečně službu. Molly zahlédla jeho ošumělou postavu na opačném konci chodby. Tři sestry a jeden zřízenec kolem něj kroužili jako pulzující planety pokoušející se ovlivnit jeho mnohem pomalejší oběžnou dráhu. Chtěla si s ním rovněž promluvit, ale to mohlo počkat. Právě nyní musela utišit ty lkající pacienty.

Lance chytila právě v okamžiku, kdy policisté přivlekli muže v deliriu tremens. Podle ošacení šlo o muže žijícího na ulici. Pacienta prostě označili jako „Pan E.“, protože to byla už pátá neidentifikovatelná osoba za celý den. Policejní hlídka ho sebrala, když se vrhal s rozepjatými pažemi proti projíždějícím vozům a požadoval od nich odškodné za to, že mu překřížily cestu. Policisté to všechno brali s humorným nadhledem až do okamžiku, než jim zadržený vyzdobil zadní část vozu různými tělními tekutinami, zatímco se dožadoval prášků proti bolestem. Dospěli tedy k závěru, že

nejlepším lékem na to bude kárná pohotovostní medicína. A tak se muž stal Mollyiným problémem.

„Musím od nich pryč!“ ječel z plných plic, zatímco se ho Molly s Lorenzem pokoušeli svléknout. Lance Frost mezitím psal u stolku poznámky. Pan E. jim, byť přikurtovaný, předvedl ještě obdivuhodnou škálu citových hnutí. „Člověče, vždyť mi sežerou voči, copak to nechápeš?

Musím vodsud vypadnout, než mě dostanou jako jí! Vona nemá voči! Nemá voči!“

Lorenzo vrhl soustředěný pohled na Mollyinu tvář, která dosud hrála odstíny jako barevná fotografie, a zeširoka se usmál. „Nene,“ popíral tvrzení opilce klidným hlasem, zatímco muže v rychlosti přitlačil zpátky na vozík. „Ty její byly ty poslední oči, které chtěli. Chutnaly tak příšerně, že se rozhodli, že odteďka půjdou chlapům po tom jejich vybavení.“

Na ten popud vylétla pacientova pravačka z vozíku.

Molly pak trvalo pár vteřin, než se vzpamatovala z úderu do bolavého boku. „Díky, Lorenzo.“

Lorenzo jí odpověděl jen širokým úsměvem. „Hele, chlape, to tvoje nádobíčko je v bezpečí. My tu totiž máme ve stěnách zamontovaný ochranný systém.“

„Díky, bratře,“ zjihl pan E. a stočil se do fetální polohy, jako by právě objevil ochrannou mříž, která ho brání. „Bůh ti žehnej za to, že mě chráníš.“

„Takže, Lancei,“ pokračovala Molly v rozhovoru, který vedli, „ty prý prodáš akcie Argonu jako dobrou investici.“

„Že prodám?“ opáčil se širokým úsměvem vyjadřujícím nadřazené pohrdání. „Děláš si legraci? Cena akcií se vyšplhala o čtyři body jenom za tenhle týden! A to jenom díky tomu, že se nějak rozneslo, jak dobrý ten lék bude. To uhasí Argonu tu koudel u zadku.“

Molly škubla rukávy opilce, aby ho svlékla, a držela si při tom nos. „A proč jim hořela koudel u zadku?“

Lance odložil pero, když dokončil zápis tradičně nečitelným podpisem. „Obvyklá historka. Reforma zdravotního systému, a tím pádem propadlá ochranná lhůta pro některé léky a takovéhle ty záležitosti. Transcend je nejen zachrání, ale ještě jim vydělá. A tohle malé prasátko má nožky přímo u zdroje.“

„Transcend je opravdu tak dobrý?“

„Zlatíčko, bude to lék číslo jedna! Všichni ho budou předpisovat. Přesně jako předtím Prozac a před Prozacem Valium. Šidítka pro masy, to je vždycky výnosný kšeft. A tenhle je ten zatraceně nejvýnosnější, řekl bych. V Prozacu se podle mě točí ročně osm set milionů dolarů, a tahle věcička ho zamete do starého železa.“

Molly se usilovně pokoušela nereagovat. Osm set milionů za jeden lék! Docela slušná suma. Podnik by si jistě dělal velké starosti, kdyby se mělo něco zhatit.

„Jestli chceš investovat, tak bys to měla udělat dřív, než se tahle věc dostane na trh,“ radil jí Lance. „Představím tě člověku, kterého na to mám já, jestli budeš chtít.“

„Díky, ale já už někoho mám.“

Lorenzo měl na svém konci plné ruce práce se zaneřáděnými kalhotami, které přetahoval přes ještě zaneřáděnější boky. „Že byste mi s tím pomohli?“ zeptal se.

„Teď, když už jste probrali Wall Street?“

Lance, dosud celý rozzářený nad vidinou bohatství, kterého se mu dostane, odložil svlékání rukavic na později a přiložil ruce k dílu. „Haló, synku!“ zaječel panu E. do ucha.

„Jak se jmenujete?“

Pacient zahučel něco nesrozumitelného a stočil se do ještě pevnějšího klubka.

Lance se zlostně mračil. Trhal za kalhoty a Lorenzo za ně zase táhl, když tu najednou všechno povolilo.

Došlo k tomu za zvláštního mlaskavého zvuku, a v tu chvíli je čekalo překvapení ukrývané mezi pacientovými půlkami. Kalhoty spadly dolů, a stranou odletěl nějaký sáček. Když dopadl na zem, ukázalo se, že jsou to dva umatlané balíčky kokainu. Moly vzhlédla a zjistila, že i oba muži na ně fascinovaně hledí. Všichni tři se potom zase zadívali na zdravě spícího pana E., který si zjevně neuvědomoval, co to vyseděl.

Lorenzo se dal do smíchu, a po něm Lance a nakonec Molly. Lorenzo ukázal na důkaz valící se na podlaze se slovy:

„A já si vždycky lámal hlavu, odkud se bere crack!“

Molly se smála s většími obtížemi a držela se za bok.

„Molly,“ zavolal na ni jeden zřízenec od dveří. „Máš hovor na lince dvě.“

Molly, zkroucená, protože její žebro protestovalo proti tomu smíchu, mávla, že už jde. „Kruci, Lorenzo, příště mne upozorni, než se pustíš do něčeho takového!“

„Není divu, že se dal na pití,“ usoudil Lance. „Užívat to po tom, co by to vytáhl z takového úkrytu, už sám ten puch by ho zabil.“

Molly mířila ke dveřím a utírala si oči slzící smíchem.

Pomyslela si, že to byla milá změna, takhle se zasmát. „Jen by mě zajímalo, jak dlouho to tam skrýval!“

„Podle mě to ve skutečnosti žádná droga už není,“

pronášel Lorenzo ve chvíli, kdy už Molly vycházela ze dveří. „Já si myslím, že to už prostě zkamenělo.“

Molly zvedla sluchátko a dosud se ještě smála. „Tady Burkeová.“

„Proč jste neřekla něco Kevinovi?“

Molly vydechla tak zhluboka, až ji zabolely plíce.

Ztěžka dosedla na židli. „Winnie?“

„Nepověděla jste mu nic. Jen že jste to našla. Proč?“

Molly zavřela oči. Odřízla tak od sebe celou pohotovost, aby se mohla soustředit jen na tento hovor.

Byla příliš unavená. Příliš unavená na všechno, a dokázala se jen smát legračním věcem. O tohle se už nestarala, tím si byla jistá. A přece prostě nedokázala jen tak zavěsit a odkráčet.

Nikdy neměla Winnie za zbabělce. A přesto si patoložka počkala, až bude Molly ve službě na pohotovosti, a teprve tehdy se s ní spojila. Počkala si, až se Molly ocitne na místě, kde nebude moci reagovat, nebude moci srovnávat. Neměla odvahu postavit se jí.

Molly se opět zhluboka nadechla a snažila se dát dohromady nějakou rozumnou odpověď. „Chtěla jsem, abychom si nejdřív promluvily my dvě.“

„Tak spusťte.“

„Myslím, že jste přehodila pořadí,“ odpověděla Molly a hlas měla vyprahlý zklamáním. „Já v tomhle případě nemám, co bych říkala.“

Dlouhou dobu bylo na druhém konci linky pouze ticho.

Molly přemýšlela, co mohlo být v očích Winnie onu noc, kdy zemřela její nejlepší přítelkyně.

„Nepřemýšlela jsem o tom,“ řekla Winnie nakonec.

„Prostě jsem to sebrala. Nesnesla jsem pohled na ten papír.

Nemohla jsem ho předat cizím lidem, kteří ji ani neznali, takže nemohli vynášet nějaké soudy.“

Molly to chápala. Vcítila se do té situace. Věděla rovněž, jak těžké bylo pro Winnie připustit si vlastní chybu.

Dovedla si představit, co pravděpodobně prodělávala každý den, když otevřela zásuvku a spatřila tu ten dopis, a co musela cítit, když dopis zmizel.

Snažila se jí i odpustit, že vinu za vše nechala dopadnout na její, Mollyinu hlavu. Jen to nedokázala nějak vyjádřit slovy.

„A pak jste to tak prostě nechala.“

„Byla jsem si jistá, že ten papír najde Kevin, až bude pátrat po ztraceném spisu.“

„Ten máte taky, Winnie?“

Tentokrát se v hlase na druhém konci linky ozval život.

„Co si to dovolujete? Ten spis jsem nevzala!“

Molly se snažila ze všech sil, aby ji neodsuzovala. Ale byla jen člověk. „Přesto jsem si nikdy nemyslela, že mě vydáte napospas jako obětního beránka.“

Na to neměla Winnie odpověď. Ticho se táhlo mezi dvěma telefonními aparáty jako vlákno tuhnoucího skla.

Molly věděla, že tu už nedokáže zůstat příliš dlouho.

„Já už opravdu musím jít, Winnie.“

„Řekla jsem to Kevinovi.“

„Děkuju. Myslím to doopravdy. Našla jsem něco, co by mohlo vnést do Pearliny smrti jiné světlo, jestli tam budete zítra.“

„Zítra ne,“ odpověděla Winnie. „Ne, dokud se nezklidní městská rada.“

„Takže můžu zítra zase očekávat na svém trávníku novináře?“

„Já se snažím, Molly!“

Už ten přístup naznačoval, co to s Winnie dělá. Molly si třela hlavu v místě, kde se podle všeho bolest usídlila navždy. „No, tak mi dejte vědět, kdy bude zase bezpečné vycházet ven. Já s sebou pak přinesu všechny informace o těch pěti sebevraždách. Můžeme se pak rozmyslet, co podniknout dál.“

„Už jsem vám to jednou říkala,“ spustila Winnie a její hlas konečně zase zněl jako hlas té staré Winnie. „Buďte opatrná!“

„Jasně.“

Molly pořád ještě seděla na židli u telefonu a pokoušela se zvednout a vydat se za panem E., když uslyšela, že ji opět volají k telefonu.

„Molly Burkeová, telefon na lince jedna! Molly Burkeová! Linka jedna!“

Molly tedy zvedla sluchátko. „U telefonu Burkeová.“

„Tys dobře neposlouchala, viď?“

Zapomněla na Winnie. Zapomněla na pacienta, kterého zanechala v pokoji dvanáct. A na Lorenza, který je pravděpodobně unavený z toho požehnání, kterého se mu dostalo od pana E. Ten hlas v telefonu poznala. Poznala ho

tak dokonale, že se jí jen z toho syčivého šepotu chtělo zvracet. Téměř cítila ten horký, páchnoucí dech, který jí tehdy zavanul do tváře.

„Poslyšte,“ spustila, než si měla možnost pořádně promyslet, co vlastně říká. „Já mám teď opravdu hodně práce. A vy máte zase jistě hodně dlouhý seznam lidí, kterým dneska večer ještě musíte pohrozit. Tak co kdybyste mě už považoval za varovanou a hleděl si svého?“

„Taková chytrá mrcha jako ty se podle mě měla poučit z lekce, kterou už dostala!“

Molly strašlivě toužila pronést jediné slůvko Transcend, jen aby uviděla, co to udělá. „Ale nemyslete si, že jsem se nepoučila! Na tom parkovišti už nezaparkuju, co živa budu!“

„Posledně jsem byl hodný. Asi to byla chyba, nemám pravdu?“

„Hm. No, každopádně děkuju. A zatím na shledanou.“

„Nevytáčej mě, ty mrcho! Nechceš přece novou lekci.“

Nenamáhala se s odpovědí.

Když zavěsila, záda měla mokrá studeným potem.

Legrační na tom bylo, že se nebála. Zuřila. Měla dost hrozeb. Tihle chlapi měli alespoň tu slušnost, že jí hrozili přímo. Ostatní snovali své donucovací praktiky v tichosti, přestože Molly přesně věděla, o co se zajímají. A potom tu ještě byla celá řada lidí, kteří ji hodlali předhodit vlkům jen proto, že to tak bylo nejjednodušší.

„Molly? Jste v pořádku?“

Molly vzhlédla. Ve dveřích spatřila Lorenza. Usmála se na něj. „Je to dobrý,“ uklidnila ho. „Jen mi zavolali ti pánové, co mě pohodili ve městě. Chtěli vědět, jak se zotavuju.“

Lorenzo okamžitě zpozorněl. „Co tím chcete říct?“

Zahleděl se na telefon, jako by do něj mohl vidět. „Oni vám volali sem?“

Molly pokrčila rameny, jako by to bylo jedno. „Je to lepší, než kdyby se tu vynořili.“

Lorenzo se netvářil pobaveně. „Zatelefonuju na policii.“

„Nezdržujte se s tím,“ řekla Molly. „Já tam zavolám.

Ale nenechte se moc překvapit, když se tu okamžitě neobjeví. Skončil tam už Lance?“

Lorenzo jí předal kartu. „Odešel hned po vás.“

Molly přikývla. Měla by se nad tím telefonátem zamyslet. Někdo věděl, že je zpátky a klade otázky. Někoho to natolik naštvalo, že začal mávat s dalším varováním.

Molly začínala věřit, že ví, kdo to je.

Když druhý den ráno vstala, musela hodně dlouho odhánět lidi od tisku, aby se mohla zeptat Sama, jak by reagoval podnik, kdyby někdo ohrožoval výrobek, který by jej měl zachránit.

Měla pocit, že to už stejně zjistila, v tom byla ta potíž.

Nakonec vyrazila do práce. Neviděla žádné policisty, možná doprovázeli oběti nějakého napadení. Nepřekvapilo ji

to. Ráno zavolala Rhettovi a Rowdymu, kteří se tvářili, jako by oznamovala skupinu lidí, co se obnažují. Dopoledne měla fůru práce. Sedět venku před domem a naslouchat zahradě, to bylo to jediné, co chtěla dělat, až se vrátí domů.

Myslela si, že se nejspíš plete, když to zahlédla poprvé.

Noc byla tmavá, protože bylo zataženo, a světla West Endu se odrážela od břich mračen. Zahlédla ty záblesky barevných světel, když zahnula na Maryland. Usoudila, že jde o neony odrážející se z ulic.

Dodávky si nepovšimla. Bylo už pozdě, řídila automaticky. Myslela jen na to, že se dostane domů a že bude mít konečně možnost nyní, ve dvě ráno, sedět na zahradě a radovat se z květin a jezírka, aniž by se někdo drápal přes plot a kladl jí otázky. Nevšimla si, že auto rozsvítilo přední světla. Neslyšela nastartování motoru.

Když ji ale míjela, dodávka se k ní trochu přiblížila, a tak vzhlédla.

Vůz měl obyčejnou barvu, špinavě bílou, typickou spíš pro firemní vozidlo než rodinný vůz. Povšimla si, že jeli mnohem pomaleji obydlenou čtvrtí, pomaleji, než museli.

Zahlédla tmavé postavy uvnitř a najednou je poznala.

„Panebože…!“

Dupla na brzdy. Dodávka nabrala na rychlosti a mihla se kolem ní. Molly nevěděla, co si počít. Byli to ti chlapi, co ji unesli, ten mohutný a druhý středně velký. Byla si tím

jistá. Zahlédla, že přinejmenším ten na sedadle pro spolucestujícího měl nataženou lyžařskou masku. A že se usmíval. Na to by mohla přísahat. Dodávka zahnula za roh na Taylor a zmizela. Čekali na ni, uvědomila si Molly.

Seděli v dodávce v její ulici, dokud se neobjeví. Seděli v její ulici.

Tehdy si rovněž uvědomila, že to, co vidí, nakonec přece jenom není neon. O blok a půl dál v ulici se nahromadila pohotovostní vozidla.

„Ach Ježíši Kriste!“ vydechla jen a rychle se znovu rozjela.

Přímo před jejím domem stála dvě policejní auta, ambulance a hasiči. Lidi v uniformách, hloučky sousedů postávajících se založenýma rukama a v županech na okolních trávnících.

Kouř neviděla. Vpředu před domem rovněž nikoho nespatřila. Vypadalo to, že všichni procházeli po příjezdové cestě, která dělila její dům od Samova.

Molly prudce zastavila za jedním z hlídkových vozů a hrabala se ven z auta. Nezaznamenala ani sousedy, kteří ji pozorovali. Zrak upírala pouze na postavy, které bylo vidět dál na zahradě.

„Co se to tady děje?“ chtěla vědět.

Odpovědí jí bylo pár pokrčení ramen. Jeden z policistů se k ní obrátil.

„Nemůžete…“

Molly zahlédla neuspořádanou skupinku lidí vzadu na zahradě a protáhla se kolem uniformovaného muže se slovy: „Tohle je můj dům.“

Prosím tě, Bože, modlila se v duchu. Ať to není Sam!

Nedopusť, aby se něco stalo Samovi!

Viděla policejní čepice a světla baterek, světlejší modré košile mužů z ambulance. Něco leželo na zemi. Někdo. Dala se do ještě usilovnějšího běhu.

Prolétla brankou a vyděsila dvojici policistů. Uvnitř domu štěkal Magnum jako zběsilý. Namáhala oči, aby rozeznala, kdo to leží na trávníku. Překáželi jí v tom však saniťáci, jejichž sehrané pohyby působily ve slabém, poblikávajícím světle téměř křečovitě. Molly si najednou vybavila, že ani ne před čtyřmi hodinami jí nějaký muž řekl, že si koleduje o další lekci.

„Same?“ volala hystericky. „Panebože, Same!“

Ze stínu se vyloupla postava. Natáhla k ní ruce.

„Všechno je v pořádku, bubeleh. Já jsem tady!“

Molly popadla starce za ramena a téměř s ním zatřásla za to, že ji tak vyděsil. „Co se to tu stalo?“ zeptala se. Hlas jí zněl příliš ostře a ruce se jí nepředstavitelně chvěly. Myslela si, že je mrtvý. Bože, obávala se, že pro její další lekci využili tohoto starce.

„Já nevím,“ odpověděl a zpola se otočil k místu, kde se lidé z ambulance skláněli nad hromádkou ležící na trávě.

Policisté natáčeli kužele světla tam, kde do něčích ochablých paží zaváděli infuze a na čísi obličej přikládali kyslíkovou masku. Molly neunikly temné skvrny na chirurgických rukavicích. Znamenalo to, že je tam někde spousta krve.

„Vy tu bydlíte?“ zeptal se jeden z policistů.

Molly se pokoušela popadnout dech. „Ano. Co se stalo?“

„Štěkal pes,“ pokoušel se jí vysvětlit Sam. „Přišel jsem se sem podívat. A tohle jsem našel.“

„Znáte tohoto muže?“ otázal se policista.

Molly se naklonila přes muže z ambulance, kteří seděli na bobku, aby se podívala. Zahlédla krev, šaty a těstovité rysy, které ozářila baterka. Ucítila, jak ji Sam popadl za paži, když pod ní podklesla kolena. „Ach panebože!“

zaúpěla. „Ach bože, ne!“

Zpráva, kterou jí muži v lyžařských kuklách zanechali na trávníku, nesla jméno Joey Ryan.

Osmnáctá kapitola

„Oni se usmívali!“ opakovala, jako by jí to pomohlo všemu nějak porozumět. „Usmívali! Viděla jsem jejich zuby!“

Frank, opírající se o zeď na druhém konci místnosti, se neobtěžoval odpovědět. Stáli na chodbě chirurgie, kde se tým lékařů z pohotovosti pokoušel napravit škody napáchané rybářským nožem s třiceticentimetrovou čepelí a své věci znalými pěstmi. Josepha zapsali jako pana M., jako další trosku bez domova v nočním proudu zraněných. Molly jim mohla prozradit jeho skutečné jméno. Měla to udělat.

Byl však už na cestě na operační sál, když dorazila do nemocnice. Frank ji žádal, aby nikomu jinému nic neříkala, když mu zatelefonovala, co se stalo.

A tak šla za celým tím procesím táhnoucím se k operačnímu sálu a čekala pak venku, kde nepřekážela. Frank ji tu objevil před pouhými pěti minutami.

„Usmívali se,“ opakovala Molly znovu a zavrtěla hlavou. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Já z toho také nejsem nějak nadšený,“ připustil Frank.

Molly se na něj ani nepodívala. Frank, třebaže ho vytáhla z postele ve tři ráno, pořád vypadal, jako by se chystal na lehký oběd v tenisovém klubu, kalhoty z bavlněného kepru, košile s rozhalenkou a sportovní mokasíny.

Jedině

rozčepýřené,

nevičesané

vlasy

prozrazovaly, v jaké rychlosti se vypravoval. Jenže tak vypadal ještě přitažlivější. K čekající Molly ho doprovodily tři sestry z noční služby.

A pak se ten mizera dopustil něčeho neodpustitelného.

Prostě jen k Molly došel a objal ji.

„Jste v pořádku?“ zeptal se, jako by to skutečně mínil vážně.

Molly zkameněla. „Já nejsem ta, kterou pobodali.“

Frank se stáhl, jako by si teprve nyní povšiml, jak nepříjemné jí jeho počínání je. „To ano, ale jak vás znám, tak to nesete hůř než Joey.“

Pak se k ní už nepřiblížil. Molly to přijala s ulehčením.

Krom toho ani nevyrukoval s řečmi typu: Já jsem vám to přece říkal!, i když tušila, že to ještě přijde. Ba co horšího, věděla, že si to zaslouží.

„Ví tohle policie?“ položil jí otázku, když kolem něj opět přešla.

Molly se soustředila na nepravidelné kostičky dlažby.

„Pověděla jsem jim všechno. Řekli, že stejně zavolají Rhettovi, protože tohle mohlo klidně skončit vraždou.“

Přecházela po chodbě rychleji, sem a tam. Nakonec si uvědomila, že to k ničemu dobrému nevede, a opřela se o zeď vedle něj. Pohled upírala na zavřené dveře operačního sálu a ruce zabořila do kapes.

„Musíme to oznámit jeho rodině.“

Nyní se zase neobtěžoval vzhlédnout Frank. „Ne, to nemusíme. Joeyho už pobodali i dřív. Vím, jak to zvládnout i bez nich. Nezvládl by to, kdyby to věděli.“

„Ale Franku, oni mají přece právo –“

„Ne, Molly, to on je ten, kdo tu má práva. A já jsem teď, když se z jeho života vytratila jeho sestra, jediný, kdo se musí postarat, aby mu jeho práva byla zaručena.“

„Proč?“ zeptala se. „Co vás ustanovilo jeho oficiálním poručníkem?“

Frank se ani v nejmenším nezdál tou otázkou vyvedený z míry.

„Je to můj přítel.“

„Je to jen přízrak, Franku. Zodpovědnost. Něco, kvůli čemu byste si musel zacházet z vlastní cesty.“ Povytáhl obočí. „A vy si myslíte, že toho nejsem schopný?“

„Pattersone, ani skutečně hodní vlci nepřispívají na dobročinnost.“

Frank se obrátil ke dveřím operačního sálu. Molly by přísahala, že se zamýšlí sám nad sebou. „Už jsem vám to řekl. Je to můj přítel.“

Tehdy to Molly spatřila, ten náznak znepokojení kdesi vzadu v jeho očích, prudké zachvění vyjadřující odpor, což sama znala tak dobře.

„Ach ne, je to víc než tohle!“ obvinila ho tiše. „Vy v něm spatřujete to, čím jste se mohl sám stát.“

Frank se zasmál. „Ne to, čím jsem mohl stát, svatá Molly. Čím jsem se stal.“

Toužila se mu vysmát rovnou do tváře. „Stresovaný právník z generálské kanceláře, který to poněkud přehnal?“

Ta touha pominula ve chvíli, kdy k ní zvedl zahořklé modré oči a ona pochopila, že nežertuje. „Právník se třemi malými dětmi, kterému nedávno zemřela manželka.“

Nejraději by se dívala někam jinam. Kruci, chtěla by utéci. Tohle neměla v úmyslu. Tohle nechtěla vědět.

„To jste se nikdy ani nepozastavila nad tím, proč jsem ve svém věku byl v té smrduté kanceláři na severu okresu?“

zeptal se a humor se mu zase rychle vracel, jako by celý jeho život měl být takhle rozverný. „Molly, já patřil mezi společenství právníků v Monsantu, už když mi bylo pětadvacet.“

„Jak zemřela?“

Frank na ni zahrozil prstem. „‚Aha,‘ říká si! ‚A nyní už chápu, proč se pustil do případů zanedbání pece!‘ Bohužel vás musím zklamat. Byla to leukémie. Mohla si vybrat mezi léčbou a Abigail. Zvolila si Abigail. Já bych se do toho byl v té době zase tak nehnal.“

„To je mi líto, Franku.“

Frank se po ní podíval. „Opravdu vám to je líto, viďte?

Páni! Škoda že si tenhle okamžik nemůžu nahrát!“

Téměř se na něj usmála. „Vychutnejte si tu chvíli. Jen tak se to opakovat nebude!“

„Ani bych si to nepřál. Projevy dobré vůle z vaší strany jsou znepokojující.“

Molly se otočila na podpatku a pokračovala v přecházení. Pokoušela se přemýšlet, co by teď měla udělat.

Nemohla však z mysli zahnat představu Franka, jak se potácí na pokraji beznaděje a druhem mu je pouze zoufalství. Nenáviděla ten pocit. Nenáviděla to, že ji zase bude všechno bolet. A obzvlášť pak, že to je kvůli němu.

Chtělo se jí jen jít domů. Zatoužila, aby měla někoho, kdo by jí otevřel, pohladil ji po rukou a zašeptal slůvka plná povzbuzení. Zatoužila po někom, kdo by ji držel v náručí a říkal jí, že to všechno bude zase v pořádku. Nikdy v životě to nezažila, když se uváží fakt, že to, co hledala, byla matka.

Za ní se rozrazily dveře, zaslechla unavené kroky Prudce se otočila a spatřila lékaře, který si uvolňoval roušku a škrábal se na prsou, kde obvykle chirurgický plášť dráždil pokožku a kde se shromažďoval pot.

„Vy jste příbuzný?“ zeptal se Franka. Molly už znal.

„Jsem jeho právník.“

Lékař zkameněl. „Děláte si legraci.“

Frank se usmál. „Ne. Je to bohatý výstředník. Co mi o něm můžete říct?“

„Můžu vám říct, že nějakou chvíli to bude dost nemocný mizera, ale měl by se z toho dostat. Vypadá taky, jako by si něco podobného už prodělal. Ale to vy asi víte.

Nemohl byste ho nějak dostat z ulice?“

„Ne.“

Rychlé přikývnutí. „Nevíte, jestli je HIV pozitivní, nebo ne?“

„Není pozitivní. Cesta k záhubě, kterou si vybral, nejsou drogy, ale alkohol.“

Další přikývnutí, tentokrát přesvědčivější. Jděte domů.

Teď ho necháme takových deset hodin na intenzivní péči.

„Jste si jistý, že na tohle má peníze?“

„Stoprocentně.“

Chirurg se zeširoka usmál. Byl to unavený úsměv unaveného muže s rukama Paganiniho. „V tom případě mu dopřejeme všechno.“

Molly cítila, jak z ní s každým slovem vyprchává energie. Adrenalinový příliv navozený krizovou situací se vytrácel. Zůstal po něm pocit, jako by byla kusem hmoty neschopné pohybu.

„Co kdybych vás odvezl domů, Molly?“ otázal se Frank.

Teprve tehdy si povšimla, že lékař se vytratil směrem k ordinaci na pohotovosti a ona mu ani nepoděkovala. Bude mít možnost zastavit ho později. V současné chvíli dokázala myslet jen na to, že je Joseph Ryan naživu, a to ne díky jí.

„Co?“

Frank měl tu odvahu, že k ní přistoupil a vzal ji za paži.

„Opravdu bych vám zrovna teď volant nesvěřil.“

Molly k němu vzhlédla. Byla náhle k smrti unavená.

„Já to vzdávám, Franku,“ vypravila ze sebe. „Podle mě byste to měl vědět jako první.“

Ať se propadne, jestli se neusmíval na ni. „A co vzdáte, Molly?“

Odtáhla se od něj a vydala se směrem k pohotovosti a domovu. „Měl jste pravdu. Měl jste právo povědět mi: Já vám to říkal. Takže to teď dělám za vás.“

„Ach, tak tohle vzdáváte!“ pronesl trpělivě a zdvořile ji následoval. „Tomu uvěřím, až to uvidím na vlastní oči.“

Molly se zastavila. „Já to ale míním vážně!“

„Já vím. Jen si prostě nemyslím, že to je slib, který dodržíte.“

Z nějakého důvodu se tvářil, že toho lituje.

„Pokusili se zabít nevinného člověka,“ vykládala mu, jako by to nevěděl. „Udělali to, abych toho nechala. Takže toho opravdu nechám.“

Frank si ji zkoumavě prohlížel, jako by na něco čekal.

Nebyla si jistá, co by to mohlo být, raději se odvrátila. O kus dál v chodbě viděla dveře pohotovosti. Vedly na místo, kterému rozuměla, s pravidly, která dodržovala. S činnostmi a reakcemi, které dávaly smysl.

„Jací lidé mohli něco takového udělat, Franku?“ musela se zeptat.

Věděla, jací lidé to byli. Setkávala se s nimi každý den.

Jen za něco podobného nebyla nikdy odpovědná, ani nepřímo.

„Řekl bych, že někdo, kdo může hodně prohrát,“

poznamenal Frank, jako by to Molly skutečně chtěla vědět.

Molly se nad jeho slovy zamyslela. Shromáždila už všechny odpovědi. Nebo aspoň téměř všechny. Nevěděla jen, co si s nimi počít dál.

„Jak se vám jeví osm set milionů ročně?“ zeptala se, aniž by se na něj podívala. „Je to hodně vysoká sázka?“

Frank uvážlivě přikývl. „Ano, vsadím se, že by to některým lidem stačilo.“

Molly si povzdychla. Ti muži v dodávce to neprovedli za osm set milionů. Ti to udělali pro zábavu. Vyslali je však velice vážení pánové, kteří se ocitli ve velice vážném maléru. A Molly si byla dost jistá, že ví, kdo to je. „V tom případě si myslím, že to mohli být lidé z Argon Pharmaceutical,“ řekla tiše.

Nebyla s jistá, jakou reakci od něj očekávala, určitě si ale nepřála, aby se smál. Což byl pravděpodobně jediný důvod, proč se Frank Patterson dal do smíchu.

Prudce se otočila. V jeho očích zahlédla něco velice blízkého smutku, když zavrtěl hlavou. „Vidíte, co jsem tím myslel?“ prohodil. „Držíte se toho, svatá Molly z Bojiště, ať vám říká kdokoli cokoli.“

„Co je na tom tak legračního?“

„Začíná mi být jasných pár základních faktů. Chcete to povědět ještě někomu jinému, než mně?“

„Nevím. Proč?“

Stál tam se zkříženýma rukama a čekal, až dospěje k nějakému závěru. Když stále mlčela, jen znovu zavrtěl hlavou. „Hádám, že jste se ještě nevrátila ke svým záznamům. Což znamená, že si nevybavujete, pro kterou společnost Peg pracovala za paušál.“

Vzpomněla si na to ve chvíli, kdy to vyslovil. „Argon?“

Frank přikývl.

„Takže tam to tedy začíná!“ dodala. Nebyla si zatím jistá, zda jí ta informace prospěla, nebo přitížila. „Měli jsme pravdu. Nezačalo to Pearl. Byla to Peg. Bylo to něco, co získala z Argonu. Panebože, Franku, víte, co to znamená?“

„To znamená, že já jsem se oficiálně vyvlékl z té vaší smyčky. Před třemi dny mě moje firma zařadila na výplatní listinu Argonu.“

„Takže?“

„Takže mi etika vztahu právník-klient zapovídá, abych odhalil cokoli z toho, co je mi známo a co by mohlo poškodit jméno firmy. Nemůžu vám pomoct.“

Toto prohlášení Molly zarazilo. „Vy víte, co se děje? To mi chcete naznačit?“

„Snažím se vám naznačit, že i kdybych to věděl, tak vám to nesmím prozradit. To je těžký zločin, Molly Měla byste to vědět. Copak jste jako všichni v Americe nečetla Firmu?“

„Vy jste se k tomu propůjčil, i když jste věděl O mém podezření, že s Transcendem není všechno v pořádku?“

„Souhlasil jsem s tím ještě dřív, než jsem název Transcend zaslechl! Stejně o té společnosti nic nevím, dozvěděl jsem se jen o své nové zodpovědnosti. Mrzí mě to, Molly. Nemůžu vám pomoct, ať už hodláte podnikat cokoli.

A to v žádném ohledu.“

Teď Molly věděla, co cítí. Cítila zuřivost.

„Chcete, Franku, abych vám přesně řekla, co provedli Joeymu?“

„To na věci nic nemění, Molly.“

K čertu s ním za to, že vypadal mnohem upřímněji než kdy předtím. K čertu s ním za to, co jí provádí.

„Nasadili vás na to z výjimečného důvodu, jak víte.“

„Ani to na věci nic nemění.“

Molly se pokoušela nalézt ve Frankově výrazu nějakou stopu po úlevě. Ty výrazné modré oči ale byly uzavřené.

Rozhodnuté. Vše skončilo. Neměla by být překvapena.

Přesto ale byla, do háje s ním! Byla zklamaná.

„Takže jsem se v první řadě rozhodla správně,“

vysoukala ze sebe. „Končím. Můžete jim to říct místo mě, až se s nimi uvidíte.“

S těmi slovy se otočila a odcházela.

„Molly!“

Nezastavila se. Frank ale pokračoval, jen jako by ho přeslechla.

„Ona za to nestála.“

To ji dostalo. Zarazila se a bleskurychle se otočila.

Frank stál kousíček od ní.

„O ostatních právnících nic nevím,“ dodal. „Je jsem neznal. Ale na Peg plýtváte časem. Hrála přespříliš tvrdě a na všechny strany. Nejspíš si zasloužila to, čeho se jí dostalo.“

Zlost, která jí lomcovala, ji ochromovala. Vypadal tak dobromyslně a neškodně, když tam tak stál, jako by nikdy nedokázal říci to, co právě vypustil z úst.

„Ale ona se přece starala o bratra!“

Pokrčil rameny. „Každý chce docílit vykoupení, svatá Molly. Díky tomu se na světě udělá hodně velký kus práce.

Joey byl jejím vykoupením.“

„Připomeňte mi, abych pronesla něco podobného o vás, až budete mrtvý.“

„Nic menšího ani neočekávám. I když heslo k mému deníku bude Elizabeth, a ne Joey.“

„Elizabeth?“

Usmál se. „To je ta žena, co dala přednost Abigail přede mnou.“

Molly si nemohla pomoci. Musela ho zranit. „Rozumná volba.“

„To ano,“ souhlasil. Znělo to naprosto upřímně, takže k němu pocítila ještě větší nenávist. „To byla. Jenom mi to trvalo nějakou dobu, než jsem to pochopil. Vzpomínejte na Peg prostřednictvím Joeyho, ne toho ostatního.“

„Vypadá to, že to spíš vy nevíte, jak na ni vzpomínat, ne já.“

Když dojela domů, slunce se pořád ještě pokoušelo probojovat oparem vlhka a smogu. Na trávě se růžově a křišťálově třpytily krůpěje rosy a ze stromů ji zdravily desítky ptáků.

Nezaznamenala to. Sotva kladla jednu nohu před druhou, když se sunula ke dveřím. Vešla dovnitř.

Neuvědomila si ani, že se Magnum choval slušně a že odmítá vystrčit čenich z domu, dokud jí neolízne obličej.

Jeho obrovské, smutné oči ji po celou tu dobu pozorovaly.

Neposlouchala šum jezírka, ani necítila vůni růží.

Nevnímala ani, jak chladný a vlhký je ranní vzduch, který jí hladí pleť. Zamířila dozadu do kuchyně, aby si uvařila čaj, tentokrát se nezarazila, když si do něj přidávala vodku.

Když se o dvě hodiny později objevil Sam, byla už čtvrtina láhve pryč a Molly se propracovala teprve do obývacího pokoje.

„Přišel jsem se zeptat, jak se daří tomu chudákovi chlapci,“ hleděl na ni, jak se choulí stočená do klubíčka ve svém oblíbeném křesle. Čaj už dávno zmizel a vodku začala popíjet přímo z hrnku. „Podle všeho bych měl stejnou otázku položit i vám.“

„Dáte si čaj, Same?“ otázala se ho, aniž by k němu vzhlédla.

Sam se se zasténáním sesul na pohovku. V rohu běžela v televizi „Dnešní show“, avšak zvuk byl vypnutý, takže jeden z aktérů, Willard Scott, prostě vypadal, jako by mu jen bylo horko. „Ne, dnes ráno ne. On umřel? Ten chlapec myslím.“

Molly si opět usrkla z téměř prázdného hrníčku. „Ne.

Nezemřel.“

Sam přikývl. „Gottenyu, to je dobře. Byla by to strašná věc. A vy? Jak to vypadá s vámi?“

Ani nezvedla hlavu z opěrky křesla.

„Jsem unavená, Same.“

Sam ji obdařil jedním z těch podivných židovských přikývnutí, která jako by obsahovala celou nálož myšlenek a názorů. „Vy jste ho tedy znala?“

Molly si povzdychla. „Znám ho. Teď je samá rána, protože se pokoušel hrát si na hrdinu.“

Toto prohlášení si podle všeho zasloužilo posměvačný nádech. „Nesmysl! Je zraněný, protože se tu potulují zlí lidé!“

Molly si znovu lokla vodky a přemítala, jak velice postrádala ten oheň v hrdle, tu chladnou, sladkou otupělost dostavující se tak náhle.

„Já vám něco povím, ti zlí lidé si s určitostí vybrali svou daň.“

Sam na ni nějakou dobu jen zíral. Potom vytrhl z kapsy cigarety, pracně se postavil a zamířil ke kuchyni. „Asi si ten čaj nakonec dám.“

Molly jen přikývla.

„Je to nějak spojené s těmi sebevraždami, nu?“ zeptal se, točil se přitom kolem sporáku se zapálenou cigaretou, z níž stoupala mračna toxického kouře.

Molly zase upila z hrnečku. Na obrazovce se Katie Couricová právě nakláněla k nějaké blondýně napumpované silikonem, která vypadala, jako by dopadla ústy napřed do vosího hnízda. Zřejmě se domnívala, že ztělesňuje mužský sen o ideálu ženské krásy.

„Jde o ty sebevraždy.“

„A vy jste pořád toho názoru, že se oni mýlí?“ Molly se chtělo zasmát. „Opravdu si myslím, že se mýlí.“

Opět se objevil na prahu, vrásčitý, shrbený stařec, který v eleganci Burkeovy domácnosti vypadal jako trpaslík, který se sem vetřel úskokem. Molly se ta představa zamlouvala.

Jako by byl nějakým domácím bůžkem z dávných dob, který se zjevil, aby znovu spojil přítomnost s počátky.

„Spáchalo těch pět lidí sebevraždu?“

„Ano.“

Přenesl si hrníček ke křeslu a opatrně se sehnul, aby zvedl její láhev vodky. Molly si na zlomek vteřiny pomyslela, že ji chce odnést. Chtěl ale jen svůj díl.

„A může tahle věc, o níž se mýlí, nějak zasáhnout víc než těch pět nešťastníků?“

„To ano, Same. Myslím, že ano. Podle mě to může mít dopad na spoustu lidí.“

„Proč?“

„Domnívám se, že s tím lékem, který testují, není něco v pořádku. A firma, která ho vyrábí, nechce, aby to někdo zjistil.“

„A co by to mělo jako být?“

„No, vy investujete do farmaceutického průmyslu, co by se podle vás stalo společnosti, jestliže objeví lék, který by je mohl dostat na vrchol. Pak ho vyvinou, utratí celé jmění propagací tohoto převratného, revolučního přípravku, který bezpochyby překoná všechna očekávání a stane se lékem číslo jedna, předpisovaným na celém světě. Určitě přinese příjmy v miliardách dolarů za rok. A po celou tu dobu si uvědomují, že s tím medikamentem není něco v pořádku.“

„Kdybych já byl v čele takové společnosti, tak bych si tu zprávu nechal pro sebe tak dlouho, jak by to jen šlo.“

Molly otevřela překvapeně oči. Zjistila, že u ní na gauči sedí Sam, muž, jakým býval, s pronikavou inteligencí a dravými ambicemi.

„Ale lidi by byli vystaveni riziku.“

Sam nevzrušeně popíjel čaj. „Mluvíte o světoznámé společnosti, nu?. Velké investice, velké projekty. Jestliže by se s tím lékem udrželi na trhu půl roku a vydělávali podle svých představ, tak by na tom pořád získali, a přesto by mohli ještě vycouvat.“

Molly otevřela ústa dokořán. „Půl roku.“

„Samozřejmě. Po uplynutí té doby mohou vždycky prohlásit, že jejich testování neprokázalo vedlejší účinky, které se nyní projevily. Potom mohou předejít nevyhnutelnému na nejdelší myslitelnou dobu tím, že naslibují výzkumné studie a vyšetřování. A hopla! Mají další jmění, dokud lék nakonec nezmizí z trhu.“

„Same, vy v tomhle rozhodně nejste neviňátko.“

Zeširoka se usmál. „Ani omylem. Další oblíbený trik je samozřejmě prosté varování na lékovce, týkající se ojedinělých vedlejších účinků. Četla jste někdy v poslední době něco podobného?“

„Ach ano, to by fungovalo,“ zavrčela Molly. „Tuhle látku distribuují praktickým lékařům. Jestli se u té věci vyskytují nějaké kontraindikace, tak za jak dlouho na ně podle vás doktoři přijdou?“

Samova šedivá obočí se pozvedla jako pobavené otazníky. „Tím mi chcete naznačit, že doktoři o léku nic nevědí, dokud se k nim nedostane?“

Teď se zase zasmála Molly. „Děláte si legraci? Vždyť je teď tolik nových medikamentů a firmy je sypou na trh jako rychlé občerstvení! Po doktorech se chce jen rychlý prodej, dostanou za to drobný dárek a v Příručním přehledu léků pro ordinace vyjde článek, který si společnost sama zadá.

Tam se všude říká, že vedlejší účinky u léků jsou minimální.

Je to stará písnička na oblíbenou notu.“

Sam se dal znovu do smíchu. Tentokrát to však znělo pobaveně. „Teda vy jste ale cynik!“

„To vy patříte k těm, kdo si mohou dopřát vlastní lék!“

„Patřím taky k těm, kdo mají stálý příjem z konglomerátů, které ty léky vyrábějí. Můžu se mimochodem zeptat, do které společnosti bych to neměl investovat?“

„Do Argonu.“

Zdálo se, že to Sam čekal. „Gevalt!“ povzdychl si a dopil zbývající čaj.

Molly sice jidiš nerozuměla, ale význam pochopila z tónu jeho hlasu. „Je to značka, jejíž název jste zjevně nechtěl slyšet.“

Sam nyní sledoval sám Katie Couricovou. „Víte, že jejich akcie vylétly tenhle týden o čtyři body?“

„Já vím.“

Sam pozoroval prázdné dno svého hrníčku. „Sledoval jsem jejich akcie rok a čekal jsem na tuhle chvíli. Ten nový lék mi pomůže udržet Myru a mě v našich příjemných domovech.“

Na to Molly neměla co říci. A tak jen vzala láhev a nalila další dávku vodky jak pro sebe, tak pro Sama. „No, zatím se tím netrapte! Zdá se, že mě odřízli, Same.“

Na vteřinu se rozhostilo ticho, jak se Sam srovnával s tím problémem. „A co je s tím lékem v nepořádku?“

„Já nevím. Ale pět lidí to poslalo během měsíce na onen svět.“

Začal zvonit telefon. Molly neměla sebemenší úmysl jej zvednout. Bohužel vedle něj seděl Sam.

„Volala jste někomu v toxikologické laboratoři?“ zeptal se, když jí předával sluchátko.

Molly na ně zírala, jako by bylo schopné ji kousnout. Tu zprávu chtěla včera, tím si byla jistá. Možná předevčírem.

Zatraceně jistá si byla tím, že ji nechce nyní, protože teď věděla, co uslyší.

„Nechcete, abych jí řekl, že jste indisponovaná?“ zeptal se Sam.

„Ne.“ Molly si vzala telefon a připravila se na nejhorší.

„Vyhrála jste,“ oznámila jí laborantka.

„To je věc názoru,“ musela jí odpovědět Molly. „Měla jsem tedy pravdu?“

„Právě jsem dostala konečné výsledky. Alespoň kvantitativní. Všech těch pět lidí bylo pod vlivem synapsapinu.“

Laborantka zjevně čekala na nějaký projev nadšení.

Molly jen zavřela oči.

„Tak co podnikneme, Molly?“

Nic. Budeme sedět tady v koutě, dokud se to nepřežene.

Dokud nějaký jiný cvok nezjistí, jak ta látka může být nebezpečná a nepožene farmaceutický koncem k soudu. Až bude ten produkt na trhu šest měsíců a Samova a Myřina budoucnost bude zajištěna a nikdo další z Mollyiných známých nebude zraněný.

„Ještě vám zavolám.“

„Chcete, abych zjistila něco dalšího?“

„Ne. A držte to zatím pod pokličkou. Pošlete mi kopii těch výsledků, ano?“

„Dobře.“

Dlouhou dobu jen seděla s telefonem na klíně. Její pozornost teď místo televizní obrazovky upoutal Picassův obraz visící naproti na zdi. Všechny ty klikaté rohy, otevřená ústa a obrovské slzy vypadající jako nehty. Obraz vytvořil během jednoho ze svých dramatičtějších rozvodů, vše tvořilo tvrdé linie a obrysy a vyjadřovalo syrové city.

Obraz zakoupili jako investici a uschovali někde, kde by se na něj Burkeovi nemuseli dívat, protože nikdo ze zbytku rodiny do obývacího pokoje ve skutečnosti nechodil a neprožíval vášnivé emoce.

„Takže co budeme dělat?“ zeptal se Sam.

Podívala se na něj, jak tam sedí na kraji pohovky jako nemotorná kočka. Zamyslela se nad tím, jak ji vypitá vodka téměř přibila do křesla. Bylo to tak svůdně jednoduché!

Prostě tu jen tak sedět, dokud všichni nezapomenou, kde je.

Prostě jen nespouštět oči z televizní obrazovky, protože se tam opravdu tak jako tak nic neděje. Mohla by se opíjet televizí a vodkou, dokud by ji neobrostl mech.

„Musím zavolat Rhettovi,“ řekla.

„Rhettovi?“ opakoval Sam jako ozvěna. „Tomu detektivovi, co vypadá jako Andy Hardy?“

„Jo.“

Sam přikývl. Také on se zadíval směrem k Picassovi.

Zdálo se, že obraz zkoumá, jako by to byly vnitřnosti, z nichž se věští jeho budoucnost. „Myslím, že budu muset prodat ty svoje akcie,“ pronesl pak tichounce.

Molly neměla tušení, jak k tomu rozhodnutí dospěla.

Prostě najednou nějak věděla, že má Sam pravdu. Udělala by všechno na světě, jen aby toho starého muže uchránila před nebezpečím.

„Same, já jsem se vlastně k ničemu nerozhodla,“

zalhala.

„Jen si to u něj chci ověřit.“

Sam si odkašlal a se zvláštním povzdechem se hrabal na nohy. Ještě než ale odešel, přistoupil k ní a vzal ji za ruce.

Držel je ve svých dlaních, rodičovsky je popleskával a usmíval se na ni. „Ale vy už jste se rozhodla! Dostaňte ty chazzerim. Jen nedopusťte, aby dostali oni vás.“

Molly nebyla schopna pohybu. „Mrzí mě to, Same.“

Jen nad tou omluvou mávl rukou a zamířil k zadním dveřím. „Nebuďte pošetilá! Cožpak myslíte, že se mi něco podobného už nepřihodilo? A teď běžte zavolat tomu panu Hardymu. A já zatelefonuju svému brokerovi. Venku máme krásný den, viďte, nu?“

Molly zavolala Rhettovi, ale ten v kanceláři nebyl.

Zatelefonovala FBI. Tam se však o ni už nadále nezajímali.

Ano, vědí, že byl napaden její přítel. Ovšem muži, které sledují, byli všichni pod dohledem. Tím pádem ten zločin spáchat nemohli. Takže jejich rada zněla: obraťte se na policii. Molly se užuž chystala zavolat Geneovi, když tu se rozezvonil telefon. Chraplavý, prokouřený hlas na druhém konci linky se nedalo nepoznat.

„Paní Burkeová, tady Marsha Trentonová, sekretářka Peg Ryanové.“

„Ano, vzpomínám si. Jak se vám vede?“

„No, docela dobře. Heleďte, není mi úplně jasné, proč tohle dělám, ale Frank Patterson mě požádal, ať vám brnknu.“

Molly nevěděla, jestli má projevit zájem, nebo se naštvat. Dělala, co mohla, aby se zbavila následků časného ranního popíjení. Použila k tomu dva proteiny nadupané obložené chleby a čistou sodovku. Nebyla si opravdu jistá, zda se pořád ještě snaží zjistit, co se vlastně děje, nebo zda se pokouší jen tak všechno překlepat. Přes to přese všechno Molly vždycky učili, aby byla zdvořilá.

„Ach, jistě. Můžu pro vás něco udělat?“

„No, jde o rodinu Peg. Telefonovali mi kvůli tomu deníku. Někdo dům vykradl a všechny věci Peg zmizely.

Vypadá to, že diář je jediné, co jim zbylo. No a oni se ptají, jestli jste ho už prostudovala.“

„Ach ano.“ Molly se zadívala do hudebního salonu, kde na stole ležel velký černý zápisník v kožených deskách. Už ji o něj upomínal Frank. „Jistě. Můžu…“

Prošla ho dvakrát a nenašla nic zajímavějšího než slovo schůzka. Nakonec jí svitlo, že jde o schůzku s Argonem.

Nyní však už neměla v čem pokračovat, leda že by si pročetla tu zatracenou disketu plnou poznámek o poruchových inkubátorech.

„Mohla bych se pro něj u vás zastavit, jestli chcete,“

navrhla žena tónem, který prozrazoval, jak po tom dychtí.

„Ne, to je dobré. Vím, kde rodina Peg bydlí. Poslyšte, Marsho, jen mě tak něco napadlo. Byla jste sekretářkou Peg.

Nevíte náhodou, jestli si nevedla nějaký soukromý deník nebo něco podobného?“

„Ale jistě! Vždycky si pro sebe zapisovala poznámky.

Ale dovedu si představit, že tohle taky zmizelo. Dali jsme to totiž rodičům.“

Zmizelo. A je to jistě dokonale vymazáno z počítače.

„No, mohla byste mi říct, jestli její počítač v práci… no, neztratily se vám nějaké její soubory?“

„To je legrační, že jste se na to zeptala. Všechny její osobní záznamy zmizely. Šla jsem se na to podívat hned poté, co zemřela.“

Přesně jako osobní počítač Petera VanAcka, do něhož si ukládal soukromé údaje. Takže se nemýlila. Nakonec to nebyla jen nápadná shoda okolností. Uvažovala, kolik obětí asi přišlo o osobní složky, nebo se jim někdo dostal do počítače a vymazal jim tam všechno. Přemýšlela, jaká organizace může být tak velká, tak mocná a tak paranoidní, že se rozhodne zajít až do takových konců?

Peg si vedla deník. A ten potom ukradli.

„To je špatné,“ připustila Molly. „Víte, jak vypadal?“

„A co jak vypadalo?“

„Ten deník.“

„Nevypadal jako nic, prostě si ho vedla v počítači.“

„To pak zmizel s určitostí. Nic takového jako disketu jsem v jejích věcech ten první den, kdy jsem u nich byla, neviděla.“

„Ale ono to nebylo označeno jako můj deník nebo něco takového. Schválně si na to dala jinou samolepku, aby do jejích osobních věcí nikdo nestrkal nos.“

„Jinou samolepku?“

„Já sama jsem ji viděla, jak to přelepuje. Na disketu si nalepila ‚Veldux, poznámky‘, protože ty poznámky byly tak nudné, že by nikoho ani nenapadlo disketu otevřít.“

Její osobní poznámky! Něco, co by mohlo doložit její duševní propad. Něco, co by mohlo určit, kde se dostala k Transcendu, proč ho brala a co to s ní udělalo.

Pod samolepkou „Veldux, poznámky“. „Počkejte chvilku.“

Položila sluchátko a rozběhla se pro zápisník. Téměř doufala, že bude prázdný, stejně jako byl počítač Petera VanAcka. Bylo by to tak snazší. Bylo by to bezpečnější.

Disketa tam byla, zastrčená vzadu v koženém přebalu, jako vždycky bývala. Tikající bomba, kterou se někdo pokoušel zneškodnit, než bude objevena.

Vrátila se k telefonu. „Marsho, jestli budete mluvit s někým z rodiny Peg, tak jim povězte, že k nim zajedu tak rychle, jak jen to půjde, ano?“

„Jistě.“

Zapomněla na protein. Spolykala namísto toho pár prášků na uklidnění žaludku a zamířila nahoru, aby se pustila do jiné práce.

„Co děláš u mého počítače?“ chtěla vědět Sasha.

„A když na to přijde, co tu ksakru vůbec děláš? Večer nemáš mít službu.“

Molly ani nevzhlédla od monitoru. „Nemám doma počítač. Potrvá mi to jen minutku, přísahám!“

„Jedině když mi řekneš, co to tu provozuješ!“

„Možná jsem našla odpověď na to, co se děje. A možná taky nic.“

Vložila disketu do počítače a najela na B. Monitor jen zaševelil a nabídl menu sestávající přinejmenším ze čtyřiceti položek. První na seznamu byl adresář označený Argon.

Poslední byl pojmenovaný dost jednoznačně jako Můj deník.

„No kruci!“ zabručela si Molly. Měla strach pokračovat.

Sasha jí nakukovala přes rameno. „Co to je?“

„Může to být odpověď na otázku, proč se lidem kolem mě pořád něco přihází.“

V duchu si hodila mincí, a vybrala si jako první deník.

V počítači to zašrotovalo a potom jí nabídl řádku: Heslo.

„Heslo?“ zamrkala Molly. Hrozilo, že její chabé nadšení vezme za své. „Já potřebuju nějaké heslo?“

„Vítej do dvacátého století, zlato,“ prohodila suše Sasha. Vytáhla cigaretu a zároveň zapnula větrák na svém psacím stole. „Tomu se říká ochrana dat.“

Molly ťukla na Argon a pak na Veldux. Přístup jí byl odmítnut s prostým dotazem: Heslo.

„Zatracená práce!“ utrhla se a práskla do klávesnice.

„Musí existovat nějaký způsob! Někdo musí vědět…“

Heslo. Heslo. Už něco takového slyšela. Něco o hesle k deníku. Heslo k mému deníku by znělo Elizabeth, ne Joey. V

té době jí nedošlo, jak podivná ta slova jsou. Nyní to pochopila. Ruce se jí třásly. Vyťukala na klávesnici Joey a čekala.

Počítač hučel a cvakal. Světélka blikala a po monitoru se klikatil nesmyslný kód. A potom, jako dar z nebes, se to objevilo. Deník Peg! A hned na první stránce Molly zjistila, že měla po celou tu dobu pravdu.

Devatenáctá kapitola

To, co našla, byl dopis na rozloučenou, napsaný Peg.

Ryanovou.

Peg jej zanechala hned na první stránce deníku. Byla to osobní omluva matce. Bylo naprosto jasné, že doufala, že její řádky nikdy neobjeví lidé, kteří ji naleznou. Anebo si možná i myslela, že se nedostanou do ruky ani její matce.

Mami, myslela jsem, že na tomhle místě napíšu, jak strašně mě to všechno mrzí. Ty víš, jak ráda jsem psala deníky. Tohle je můj poslední zápis. Mrzí mě to. V životě jsem napáchala spoustu pitomostí, ale ničeho takhle stupidního jsem se nedopustila. Někteří z mých přátel už z tohoto světa odešli, a já nedokážu než myslet na to, jak se k nim připojím. Nemůžu přestat a nemůžu zároveň pokračovat. Vždycky jsem si myslela, že budu mít čas napravit chyby, které jsem udělala. Ale Transcend ti žádný čas neposkytne. Vezme člověku všechno. A já jsem ta, kdo ho objevil. To já jsem ho dala svých přátelům. To já jsem způsobila, že všichni zemřeli.

Snaž se mě pochopit. Peg.

Molly měla ten dopis po celou dobu o ruce. Nyní, když ho viděla, tomu pořád nedokázala uvěřit.

„Ježíši, Maria a Josef!“ zahučela Sasha, která se Molly dívala přes rameno. „Je to možné?“

Molly se na ni obrátila: „Nikomu to neříkej! Ne, dokud nezjistím, co s tím mám udělat.“

Sasha vypadala omámeně. „Tohle je hodně horké zboží.

Půjdou po tom všichni.“

„Obzvlášť ti krkavci z Argonu. Zajímalo by mě, jak dlouho tohle vědí.“

Sasha se znovu podívala na poznámky táhnoucí se přes monitor a zavrtěla hlavou. „Neblázni! Tohle přece věděli celou dobu!“

Molly to viděla stejně. „Ale jak to, že jim testy vycházely tak neškodné, když je ta látka takhle smrtelná?“

„Na to se zeptej na farmacii.“

„Taky že jsem se zeptala. Dostalo se mi skvělého profilu podniku, který lék vyrábí. Transcend je cesta do budoucnosti. Transcend změní naše životy.“

Já nemíním skutečnou farmacii, jejíž příjmy pramení z valné části z provozování testů, jako je tenhle.

„Já mám na mysli Jamese.“

Molly se poprvé v přinejmenším čtyřiadvaceti hodinách usmála. James. Samozřejmě. Šéf noční směny, který má rád reggae a uhlohydráty. Pokud někdo řekne Molly pravdu, pak to bude James.

Pohlédla na hodinky. „Ještě pár hodin tu nebude. Musím nejdřív dočíst tohle.“

„Tady rozhodně ne! Vezmi si můj laptop a někde se s tím zašij.“

Molly vzhlédla. Uvědomila si, jak přístupná tahle místnost je. Nechtěla, aby Sasha trpěla za to, že jí pomohla.

Nemocniční tamtamy pracovaly vždycky rychle, takže do hodiny se rozšíří až do kanceláří, že Molly použila Sashin nemocniční počítač, aby zmařila velice významný test léku.

A kdo mohl tušit, kdo další může v těchto dnech naslouchat nemocničním tamtamům?

„Nepředpokládám, že bys s sebou měla nějaké diskety,“

prohodila Molly.

„Nemám ani jednu.“

Molly si povzdychla. „Teda já bych fakt udělala jako špion díru do světa! Nepřišla jsem ani pořádně připravená!“

Nemohla se dočkat, až zjistí, co všechno je na Pegině disketě. A tak popadla Sashin laptop a zamkla se v lékařském pokoji, tam měla přístup k veškerému zařízení, které potřebovala, a jistotu, že tam nikdo nebude hledat ošetřovatelku. Nejprve si musí přečíst deník. A potom, jakmile si promluví s Jamesem, si musí projít ty poznámky o Argonu. Kdo věděl, co sem Peg zanesla, aby to někdo našel?

Kdo mohl tušit, zda nehodlala po své smrti společnost Argon zničit?

První zápisy byly neškodné. Úvahy o firmě, o úspěchu, finančním postupu a svodech obskurních klubů a oslnivých mužů. Na první překvapení Molly narazila přibližně u zápisu z jara.

Peg Ryanová nebyla připojena na výplatní listinu Argonu. Peg Ryanová totiž Argon k právní firmě dovedla. A tím, kdo ji vedení Argonu představil, nebyl nikdo jiný než městský radní Tim McGuire.

Upocený, neschopný Tim měl konečně nějaký životní cíl.

Téměř čtyři měsíce jsem se to s ním snažila probírat v Nakopávačích, až včera mě konečně představil dvěma spolužákům z Country Day, kteří jsou čirou náhodou dědici argonského jmění. Chemie je dobrá. Zamlouvají se mi jejich kontakty a jim se líbí moje agresivita. Tím tvrdí, že akcie Argonu budou investicí století. Možná. Mě zajímá spíš podniková smlouva s právním zástupcem a pak dědicův zadek.

Tim McGuire. Kdo by to řekl?

Tim McGuire, který se vždycky ochomýtal někde poblíž, když se v práci něco sepsulo. Tim McGuire, který se objevil bez viditelného důvodu právě v době, kdy zmizela Pearlina složka.

Molly se náhle zarazila. Tohle byla pitomost! Mohla by klidně nominovat na cenu za nejlepší konspirační teorii, udělovanou režisérem Oliverem Stonem. Koneckonců udělala právě druhý obří skok zpátky přes průrvu.

Ale co když do toho byl Tim nějak namočený? Kdo by lépe vykouzlil vhodnou kouřovou clonu, v níž by vyklouzl s důležitou složkou a ukázal pak na tu osobu v úřadu koronera, která působila potíže? A nedělal to pro hazardní konsorcium. Ti už byli pod všeobecně známým dohledem federálních důstojníků postrádajících smysl pro humor.

Podnikal to pro lidi zainteresované na Transcendu.

Bylo to směšné.

Bylo to stejně přijatelné jako všechno, co se zběhlo.

Molly potřebovala víc důkazů, aby s tím mohla před Kevina. Potřebovala nějakou zbraň, z jejíž hlavně se ještě kouřilo a na níž byly otisky prstů Tima McGuirea. Znovu se dala do čtení, aby zjistila, co dokáže najít. Myslela, že deník přeskočí. Koneckonců, to, co opravdu potřebovala vidět, byly poznámky týkající se transakcí Argonu. Četla však už dvě hodiny, aniž by si to uvědomila, Peg Ryanová jí poskytla typickou ukázku klasického průběhu závislosti.

Bylo to o to znepokojivější, že šlo o popis výjimečně silné reakce na Transcend. Poznámky se měnily od dubna do srpna a popisovaly objev Transcendu, intoxikaci lékem, návyk a smrt. Od nadšení přes megalomanii k zoufalství.

Několik lidí se Molly svěřilo s postřehem, že sebevrazi připomínají osoby s maniodepresivní psychózou. Intenzivní pocity štěstí a potom propastné propady. Možná tou chorobou trpěli, avšak tyto mohutné výkyvy spíš způsobila droga, podobně jako delší, výraznější a opojnější dopad cracku, který oběti srážel s ještě větší silou.

Molly poprvé pocítila soucit se ženou, kterou našla na zemi v koupelné, když si nyní pročítala její deník. Peg ráda riskovala a hledala vzrušení. Byla nejmladší v láskyplné rodině, a ona byla ta, již se veškeré té láskyplné péče dostalo, takže se nikdy nenaučila být zodpovědná. Své případy pojednávala jako videohry. Rodiče považovala za lidi až směšně mimo obraz a bydlela s nimi jen proto, že se dosud nenaučila žít bez okamžitého uspokojení, kterého se jí v kruhu rodiny dostávalo. Není tedy divu, že když objevila tenhle nový, mohutný zdroj potěšení, který předčil všechno, s čím si dosud pohrávala, přilnula k němu se stejným zápalem jako mladík k baseballu.

Že je tohle ale skvělé místo! četla Molly v červnovém záznamu. Nejenže dostávám vedlejší příjem od společnosti, ale mám také soukromý plat. Randymu dlužím za ty prášky.

Nikdy v životě jsem se necítila tak skvěle, a že se mi skvěle vede ve všech oblastech!

Takže Frank Patterson měl pravdu.

Byly tu však také záznamy o Joeovi. Jak ho našla po všech těch letech, kdy se domnívala, že je mrtvý. Jak ho navštívila a spolu s Frankem zajistila, aby o něj bylo postaráno. Naslouchala všem hrůzám, které prožil, a plašila jeho noční můry. Peg ctila jeho přání, aby o něm neřekla rodičům, i když na druhé straně týmiž rodiči opovrhovala za to, že opustili syna, kterého měli bezpodmínečně milovat.

Dneska jsem se šla podívat na jeho vojenské záznamy, abych mu vymohla nějakou podporu. Vyznamenali ho Stříbrnou hvězdou a dvakrát Purpurovým srdcem. Rodiče mi o tom nikdy neřekli ani slovo. Nikdy. Jako by život, který nyní vede, vymazal všechno, čím byl. Totéž platí i o jejich vztahu k Joeymu jako k synovi. Zajímalo by mě, jestli jim může odpustit. Já ne.

Takže Frank Patterson se také mýlil.

Molly měla poprvé pocit, jako by skutečně znala tvář jednoho ze svých sebevrahů. Kráčela nyní bok po boku děsivého přeludu, když sama učinila nevyhnutelné kroky vedoucí k vlastní zkáze. Nejprve to byla výzva, potom vzrušení, pak zmatek a nakonec následovalo nevyhnutelné.

Panebože, co se to děje? Jak nám mohla Pearlie něco takového udělat? Čekali jsme na ni, abychom se podělili o triumf, a ona mezitím umírala. Přesně jako Peter. Přesně jako Aaron. Nemohu tomu uvěřit! Už tomu prostě nemohu dál věřit!

Transcend byl, jak se posléze ukázalo, nejen lež, ale byla to lež, které Peg Ryanová nedokázala uniknout.

Dokonalá droga devadesátých let. To by udělalo z Argonu nový kolumbijský kartel.

Molly věděla, že samotný deník by stoprocentně potopil celou budoucnost nového léku. Zbývalo jen, aby text vytiskla a předala ho novinářům. Při té myšlence se usmála.

Titíž psi s obnaženými tesáky, kteří jí nedali ani chvilku pokoj, nyní poslouží dobrému účelu. Ať namísto po ní vyrazí po Argonu.

Nejdřív ale musí získat zbývající informace. Podívala se na hodiny a zjistila, že James už musel nastoupit. Na odděleních teď právě měli návštěvní hodiny. Udělá si přestávku. Navštíví Joeyho a pak Jamese. A potom se zase vrátí k Argonu.

Udělala dobře, že se přesunula do lékařského pokoje.

Deset minut strávila zkoumáním, jak dál postupovat s počítačem, a dalších pět k tomu, aby uložila soubory. Pak počítač vypnula, vstala, sebrala kabelku a vklouzla do laboratorního pláště, který byl v nemocnici jejím krycím oděvem. Naposledy se rozhlédla po místnosti, jestli na něco nezapomněla. Pak strčila disketu do kapsy a odemkla dveře.

Joey spal, když ho Molly navštívila. Byl pod sedativy a přikurtovaný, aby si neublížil. Od ovázaných ran vedly hadičky. Stačil jediný pohled, aby popřel jakékoli možné dohady o faktech, které uváděl deník Peg.

„Je v pořádku?“ zeptala se Molly sestry.

„Ten? Samozřejmě že je v pořádku! To by bylo proti všem pravidlům pohotovosti, aby bezdomovci umřeli na bodné rány. Na to umírají mladé matky a kněží.“

Molly se nenamáhala, aby uštědřila ošetřovatelce přednášku, že Joey je také lidská bytost. Sama dělávala takové ukvapené závěry, obzvlášť po dlouhé službě, kdy se zdálo, že se pouze beznadějné případy uzdravují a slušní lidé jdou ke dnu jako kus kamene.

„Jmenuje se Joey,“ řekla místo toho. „Asi z něj dostanete kloudnější odpověď, když ho takhle oslovíte.“

Sestra vzhlédla. Je tu zanesený jako John Doe, tedy neznámý pacient. „Vy ho znáte?“

„Někdy chodíval dolů na oddělení. Je to opravdu milý člověk. Neškodný.“

Na to ošetřovatelka zareagovala. „Omluvil se, když po nás plival,“ připustila a vytahovala z kapsy balíček pět centimetrů široké náplasti.

Vytáhla fix a velkými písmeny na ni napsala JOEY.

Hodlala to nalepit na tabulku nad jeho hlavou, aby to viděli i ostatní.

„Můžete zkusit taky seržant, tak mu říkají ostatní.“

„Díky“

Molly přikývla. Nebyla si jistá, čeho tu dosáhla. Nebyla si ani moc jistá, co tu vlastně pohledává. Odcházela z oddělení, když tu zahlédla Franka, jak vystupuje z výtahu.

„Jak vidím, opět provozujete činnost na poli milosrdenství,“ zdravil ji.

Od kohokoli jiného by ta slova zněla urážlivě.

Když je však pronášel Frank, usmíval se tak fantasticky, že to zastřelo jakoukoli urážku.

Poprvé, co ho Molly znala, vypadal unaveně. Ten pocit jí byl blízký. Naklonila hlavu, aby prostudovala tohoto nového Franka Pattersona. Současně zasunula ruce do kapes, aby v prstech bezpečně ucítila disketu. „To je moje práce, Franku. To vy sem nezapadáte.“

„Byl jsem tady už včera v noci.“

„Ano, to byl,“ odpověděla mu. „Vzpomínám si na to, protože jste tehdy pronesl něco, co v tom okamžiku nedávalo smysl. Je směšné, jak se věci mění.“

Bylo to zvláštní, ale Frankova únava jako by se tím ještě prohloubila. „Takže jste to našla.“

„Našla. Chcete vědět, co se tam říká?“

Pozvedl ruku. „Ne. Ne, dokud žiju. Mám taky pocit, že byste se o to ani neměla podělit s matkou Peg.“

„Nebude mít možná na výběr.“

Slabě zčervenal. „Nemůžete jim přece znovu způsobit bolest!“

Molly pozvedla obočí. „Opravdu? Vy si myslíte, že by paní Ryanová vydala raději v sázku desítky životů, než aby zjistila, že její dcera nebyla taková, jak se domnívala? I když ona už ze stejného důvodu obětovala syna, nemám pravdu?“

Teď zase Frank zastrčil ruce do kapes kalhot obleku od Armaniho. Vypadalo to, že se některé věci nikdy nezmění.

„Svatá Molly, na tomhle světě existuje skutečně málo věcí, které respektuji…“

„Na to bych přísahala.“

Přenesl váhu z nohy na nohu a změnil taktiku. „Alespoň byste mě mohla nechat domluvit.“

„Ty testy budou každou chvilku hotové, Franku. Což znamená, že ten lék mohou co nevidět pustit na trh. Na co tedy přesně chcete, abych počkala?“

Usmál se. „Vím, že na tohle můžeme přijít spolu, svatá Molly.“

Mollyin výraz byl suchý jako poušť. „Takže mi zase jednou říkáte, že po mně chcete něco, co si vlastně nepřejete, abych udělala.“

Vytáhl ruku z kapsy a vztáhl ji k ní, jako by byla nepřátelsky naladěný svědek. „N ežádám vás, abyste udělala cokoli,“ pronesl důrazně, třebaže měl koutky úst podezřele zvlněné. „Říkám to dost jasně?“

Molly zvlnila rty přesně stejným způsobem. „Nedáte mi odpověď na tu hádanku z předešlé noci?“

„Za žádných okolností! Takové jednání by porušilo vztah právník-klient. Obzvlášť u klienta, kterého mám velmi rád.“

„A vy chcete, abych čekala a nepodnikala nic s tou záhadou, kterou jste mi vlastně nepředestřel a která nemá vůbec nic společného s žádostí, o níž nic nevím.“

Rozzářil se jako učitel, který právě objevil alespoň jedno dítě, jež chápe algebru. „Přesně.“

Molly přikývla. Jak rozčilující, tvrdohlavý, tupý…

zoufalý člověk to je! Jak to ksakru dokáže, že ji rozesměje, jen aby ji mohl zase znovu napadnout ze zálohy? A jak to, kruci, že mu to dovolí?

„Já vám něco povím, Franku,“ řekla nakonec. Neměla odvahu se mu podívat do tváře, protože se bála, že se opět začne smát. „Mám teď nějakou schůzku. Bude to dlouhé jednání. Potom si ještě musím… něco přečíst, což mi potrvá asi až do zítřka. A potom mám dlouhou noční službu. Pořád ještě musím obvolat pár lidí, aby mi potvrdili důkazy z toho… čtení. Teprve pak vám budu moct sdělit, kdy udělám to, o co jste mě nežádal.“

„Budete dneska večer doma?“

Molly prudce vztyčila hlavu. Téma rozhovoru se nyní pozoruhodně změnilo. „Co s tím má tohle co dělat?“

Stačil jí jediný pohled na Frankovu tvář, aby znala odpověď. Na něco takového rozhodně neměla náladu. I kdyby nakrásně projevila zájem. Což neprojevila. Ne, pokud šlo o právníka paní Wiedemanové. Ne, pokud šlo o Franka Pattersona.

„Pak si o tom můžeme promluvit,“ navrhl.

„Jasně, Franku. Nezapomínejte jen, že s sebou pořád nosím paralyzátor, abych odehnala lidi, které nechci mít doma. Jděte navštívit známé. Potom se vraťte domů a zadumejte se nad tím, co uděláte s tím vztahem právník-klient.“

„Co s tím udělám?“ opáčil jí s potěšením. „Nebuďte směšná, svatá Molly! Nepodniknu vůbec nic. Dovedete si představit, jaké právní poplatky začneme shromažďovat ve velkém v tu chvíli, kdy si opět navléknete tu svou zbroj Johanky z Arku? Pozvu vás za to do své vily na pobřeží, kam jezdívám na neděli.“

A pak, dřív než stačila zareagovat, se obrátil směrem k jednotce intenzivní péče. „Ach svatá Molly!“ zavolal přes rameno. „Kdy přesně jste říkala, že končíte?“

Molly se mu neuráčila odpovědět. Musela jít za farmakologem.

Hlavní nemocniční lékárna byla umístěna tak daleko od hlavního vchodu, jak jen to šlo. A to proto, aby na ni náhodou nenarazili nějací gangsteři a násilně nepronikli dovnitř. Nemocnice se skutečně tolik vynasnažila, aby lékárnu skryla, že novým zaměstnancům trvalo v průměru čtyři měsíce, než ji objevili.

Molly vystoupila v druhém suterénu, prošla kolem márnice, technického skladu, nyní nefunkční prádelny a kotelny. Věděla, že se blíží k cíli, když zaslechla nakažlivý rytmus Boba Marleyho a ucítila kávu. Lékárna byla také hodně mimo dosah kontrolujících nadřízených, kteří se sem ostatně příliš nehrnuli, aby zjišťovali porušování pracovního řádu.

„Jamesi!“ křikla do malého kovového mikrofonu ve zdi, který jí připomněl krabičku obsahující vyskakujícího čertíka. „Můžu s tebou mluvit?“

„Jak zní heslo, kotě?“

Najednou mají všichni nějaká hesla, pomyslela si Molly. „Heslo zní: Já, James, bych rád věděl, jestli o mě bude někdo pečovat, budu-li mít tu smůlu a ocitnu se na pohotovosti v téhle nemocnici.“

Ozval se bzučák a Molly byla vpuštěna dovnitř.

James se usmíval od ucha k uchu, předváděl tak svou drahocennou zlatou korunku. „Ach, to jste vy, slečno Molly!

Čím mohu sloužit?“

„Jamesi!“ Pozdravila ho tím nejkrásnějším úsměvem, který dokázala vykouzlit. „Potřebuju něco skutečně důležitého.“

James se opět zazubil a odtančil dozadu, kde pracoval se třemi jinými laboranty na rozdělování léků pro oddělení.

„To jsi přišla na to pravé místo. Znáš moji cenu za odpovědi?“

Molly mu beze slova předala tři sendviče a kus dortu.

James se usmíval, přikyvoval a pohupoval se do rytmu.

„Jsem vám zcela k dispozici, slečno Molly. Čím mohu sloužit?“

„Transcend,“ řekla a čekala na okamžik pravdy.

James se rozesmál tak hlasitě, až se bála, že upadne.

Ostatní laboranti, kteří se chránili před přílivem jeho hudby sluchátky, krátce vzhlédli a potom se zase věnovali práci.

„Chceš nějaký?“ zeptal se.

„Mohl bys mi ho sehnat?“

„Mohl? Ano. Sehnal bych ho? Ne.“

„A proč ne?“

„Tohle svinstvo mít nemusíte, slečno Molly. Jestli potřebuješ opravdický vzrůšo, tak se dej na to, co užívá tvůj přítel James.“

„Já tyhle dny nic neužívám,“ přiznala se a dosedla na vysokou stoličku vedle něho. „Jedno mi pověz, když ten lék tak bedlivě sledují, jak se k němu můžeš dostat?“

„Odsud ho neseženeš. Ale odtamtud.“

„Z toho farmaceutického podniku?“

„Samozřejmě. Doneslo se mi, že to je dokonce někdo z Argonu.“

Molly si třela hlavu. Synové a dědici, z nichž se jeden bezpochyby jmenuje Randy. Chtěla těm mizerným parchantům nějak zatopit.

„Co ty o tom víš, Jamesi?“ zeptala se. „Chtěla bych se dozvědět, co jsem se v literatuře nedočetla.“

„Jestli chceš vědět tohle, tak si zavolej na ministerský odbor,“ doporučil jí. „Ti dostávají všechny zprávy o vedlejších účincích.“

„To ty taky.“

James ani nevzhlédl od rozdělování ampulí Lasixu do balíčků pro oddělení. „Proč to chceš vědět?“ pokračoval ve vyptávání.

„Protože si myslím, že lidi kvůli téhle látce umírají. A jestli někdo něco nepodnikne, tak to bude nejprodávanější věc na trhu. Což znamená, že si to vyžádá hodně mrtvých.“

James přikyvoval a přitom pořád počítal a kontroloval.

„Víte, slečno Molly, jak takové testy skutečně probíhají?“

„Vyprávěj mi o tom.“

„No, tak nejprve vyberou zkušební vzorek pacientů mezi těmi nejzdravějšími z nemocných, které můžeš najít.

Těm pak látku nasadí, aby výsledky vypadaly dobře. V

televizi vidíš reklamy pro lidi, co potřebují volně dostupné léky. To je tvoje testovací základna. No a pak začnou s testováním. Pokud v předběžném stadiu zjistí nějaké vedlejší účinky, tak se postarají, aby lék nedali někomu, kdo na něj může špatně reagovat. Řekněme, že mají lék na srdce, který zvyšuje krevní tlak. No, takže se ujistí, že ho při testování nedají někomu s vysokým krevním tlakem.

Co se nestane! Ta látka je bezpečnější a bezpečnější, až to nakonec vypadá, jako když se podává cukrová voda.“

„A jaká jsou omezení Transcendu?“

James se opět zasmál. Pak se prostě zvedl a přistoupil k policím na stěně, kde měl uloženy samovazače. „Tady to máš. Přečti si to sama!“ vyzval ji.

Molly obdržela pokyny týkající se testu Transcendu a pustila se do čtení seznamu kontraindikací pro účast pacientů. Vedle obvyklého věku, těhotenství, srdečních potíží a už probíhající léčby zahrnovaly následující: maniodepresivní poruchy agresivní patologické změny patologické změny navozené hormonálními poruchami poruchy mozkové činnosti doprovázené projevy zuřivosti.

„Agresivita,“ bručela si Molly pro sebe. „Proč agresivita?“

James pokrčil rameny. „Kdo jsem já, abych se ptal?“

„Jsem si skoro stoprocentně jistá, že se díky této látce zabilo pět v podstatě zdravých lidí. Máme k dispozici celou řadu testů, kde se údajně nic takového nestalo. V čem spočívá ten rozdíl?“

„Mohlo by jít o zdravý vzorek lidí. Jako u Haldolu, však víš. Naordinuj ho šíleným pacientům a bude se jim dařit lépe. A když ho dáš zdravým, tak uvidí létající opice.“

Molly přikývla, i když věděla, že za tím musí být něco víc. Kdyby tomu tak nebylo, tak by ji nenapadali.

„Samozřejmě,“ pokračoval, „musíš chápat, že ty studie léků jsou doopravdy prospěšné při zjišťování existujících zdravotních dispozic, kdy je lék na vine při selhání. Jako například: ‚Ach! Ten chudák se pokusil vybílit poštu, protože byl pod vlivem našich antidepresiv? No, měl v krvi ještě nějaký alkohol. Pití způsobilo, že se začal chovat tak strašně. A tenhle chlápek, který užíval léky na vysoký tlak, že se najednou zhroutil mrtvý k zemi, a důvodem že byla arytmie? Nezapomínejte, že to byl těžký kuřák!‘ Takhle to funguje a takhle se to dostane do literatury.“

„Pochopila jsem to.“

„Děláme taky studii o prevenci Alzheimerovy nemoci.

Chceš vědět něco i o tomhle?“

Molly vzdychla. „Ne. Myslím, že jsem se toho dozvěděla víc než dost.“

„Je tu ještě jedna věc, kterou bys měla vědět. Tahle nemocnice tě nebude vynášet do nebe, jestli dostaneš Argon do maléru. Testy léků nám přinášejí hodně peněz, víš.“

„Já vím. I tak díky, Jamesi.“

Chystala se zase vyrazit nahoru.

„A to nemluvím o lidech, co investovali do akcií.“

Molly se zarazila. „Všichni?“

James se zakousl do sendviče a přikývl. Jistě. „Je to jasná zpráva, že tohle bude zlatý důl století. Fůra lidí, co dělá na testech, se spojila s doktorem Frostem kvůli akciím.

On ti je ještě nenabídl?“

„Děláš si legraci? Kdo do toho investoval?“

James před ní zamával zpola snědeným chlebem. „To vy si děláte legraci! Šéf lékárny, vrchní z psychiatrie…“

„Žoček Harlowová?“

„Přesně ta. A s úctou váš doktor Banerjee, vede ten test, však víš. Ten do toho podle mě vrazil pěknej balík. Pak ještě pár doktorů. A Černobyl na pohotovosti. Slyšel jsem jen o jednom, kdo to odmítl, ten starej Čistej Gene.“

„Cože?“ Molly byla ohromená. „Sasha že do toho investovala?“

James ještě pořád sledoval své předchozí myšlenky.

„Lidi si myslí, že je trochu jako Robin Hood, víš? Nenachází jaksi potřebu sdílet zisk. Hádám, že mu stačí, že je šéf.“

„Jamesi, ty jsi říkal, že Sasha Petrovichová investovala spolu s Lancem Frostem?“ opakovala Molly svou otázku.

James zamrkal, jako by se vynořil z vody. „To jsem ti přece už říkal, ne?“

Molly otevřela ústa, aby ze sebe něco vysoukala.

Zjistila, že nemá co říci.

Sasha. Nikdy se o tom nezmínila ani slůvkem. Nikdy ani nenaznačila, že by sama vsadila na Transcend.

A nejen Sasha. Všichni ti ostatní, co investovali s Lancem. Další celá vrstva spojená s tím velkým kšeftem, o níž neměla Molly ani tušení. Není divu, že všechna ta léta strávila jako sestra na patře. Chyběly jí prostě ty machiavelliovské sklony podobné věci předvídat. A pokud je tomu tak, tak jí nekynou velké naděje na místo šéfa.

„Pořád se do toho ještě můžeš zapojit,“ radil James.

„Jen se zeptej doktora Frosta.“

Molly seskočila ze stoličky a natáhla se, aby ukradla jedno balení antacidu. „Chceš moji radu, Jamesi? Investuj do počítačů!“

James dojedl druhý sendvič a přihodil Molly za tu radu ještě dva antacidy. „Já z toho můžu vycouvat kdykoli,“

svěřil jí. „Já už jsem si svých sladkých pět tisíc vydělal minulý týden. Přesto díky za varování.“

Když dorazila na pohotovost, měla pocit, jako by ji unášel nějaký spodní proud. Před několika týdny si položila prostou otázku: proč tak rychle umírají právníci? A najednou čelila skutečnosti, že všichni kromě ní byli do té záležitosti nějak zapleteni. Začínala mít pocit jako ten člověk, který se pokoušel napít z plivátka.

Chtěla se znovu podívat na tu disketu. Chtěla znát odpovědi, které Peg Ryanová s určitostí měla. Mezi tím, co vykazovaly testy léku, a tím, co si přečetla v deníku Peg Ryanové, existoval prostě příliš velký rozpor. Další otázkou bylo, proč lék vylučoval užívání u osob projevující jakoukoli formu agresivity. A pak se ovšem naskýtala otázka, proč lidé provozující testy usoudili, že Transcend bude Prozac dvacátého prvního století, když jej nemohli předepsat nikomu se sklonem k zuřivosti.

Nebo snad měli v úmyslu nechat si tuhle informaci pro sebe?

Zítra zavolá na ministerstvo. Zavolá Rhettovi a zavolá FBI. Ale právě teď se musí vydat domů. Musí z tohohle místa vypadnout.

Sashu našla, jak upravuje tabuli s přehledem pacientů pro večerní službu.

„Nebude ti vadit, když si vypůjčím tvůj laptop?“ zeptala se.

Sasha se k ní otočila, aby si ji změřila pohledem. Oči měla ostré. „Je ti jasné, že měníš nálady rychleji než těhotná šestnáctka?“

Molly se pokusila narovnat, jako by se skutečně cítila dobře. „Pár dní jsem se cítila střídavě,“ připustila.

Sasha si založila ruku v bok. „Takže jsi na té disketě přece jen něco našla.“

„Našla jsem tam fůru věcí. Tys mi nehodlala prozradit, žes do toho léku investovala, že ne?“

Sasha vypadala lhostejně. „A ty mi snad vykládáš, do čeho jsi investovala?“

Molly se rozesmála. „Do ničeho!“

Nalevo od tabule se otevřely dveře do ordinace jedenáct.

Vykročil z nich Lance Frost.

„Já si říkal, že jsi to ty! Máš chvilku?“

Molly dosud stála tváří v tvář Sashe, která zjevně necítila potřebu reagovat.

„Co si přeješ, Lancei?“

„No,“ ucedil a zase si hladil břicho, které napínalo každičký knoflík vybledlé madrasové košile, „jen jsem ti chtěl něco říct. Totiž že maříš čas, jestli se chceš nějak navážet do obchodu století. Vím, že ses zmínila, že máš zájem.“

„Já vím. Můžu se tě na to znovu zeptat?“

„Hádám, že ano. Mimochodem, nebyl to Frank Patterson, s kým jsem tě viděl včera večer?“

Odpověděla dřív, než si to stačila rozmyslet. „Jo.“

Užuž se obracela, když tu jí Lance uštědřil ránu pod pás.

„Mohla bys mu vyřídit, aby mi zavolal? Broker čeká na jeho šek.“

Molly přestala dýchat. „Cože?“

„Na jeho šek! Za další akcie!“ Lance se rozesmál. Molly spatřila kousíčky oběda, které mu uvízly v zubech. „Jedno ti povím, tahle nemocnice bude vlastnit majoritní podíl akcií v Argonu, než bude po všem. Právníky nepočítaje, samozřejmě.“

Molly se však už chytila na věčnou otázku. „Ty znáš Franka Pattersona?“

„No jistě. Z MACu. On ti to neřekl?“

„Proč se k tobě připojil s investicemi?“ vyzvídala dál.

„Copak takové velké zvíře jako on nemá vlastní investiční poradce?“

„Asi ano. Ale řekl mi, že bude podle něj snazší, když tuhle transakci uskuteční mým prostřednictvím. Protože mám konexe.“

A protože byl Frank právním poradcem firmy. Molly měla pocit, že se jí každou chvíli rozskočí hlava. Proč proboha se Frank snížil k tomu, aby jednal s Lancem Smolařem? A proč tu informaci skrýval před ní?

„Co z toho všeho budeš mít ty?“ zeptala se Lance.

„Podíl z provize. Objevitelský poplatek, víš?“ Lanceovi zazářil zrak nad tou vidinou. Molly by se vsadila, že s ní o budoucnosti medicíny, kde se léky budou testovat ze stejného místa, kde se budou prodávat akcie. Z jeho místa.

Musela odtud pryč.

„Sasho?“

Sasha odhodila utěrku a zamířila ke své kanceláři.

„Pojď.“

Molly s trhnutím otevřela poslední balení antacidu a hodila je do sebe jako panáka whisky. Vyrazila za Sashou.

„Je to naposledy,“ zapřísahala se. „Nechci vědět nic dalšího, jak dlouho budu živa!“

Sasha po ní střelila pohledem. „Slibuješ?“

Molly zvedla ruku. „Bude mi úplně fuk, jestli drogoví magnáti začnou prodávat crack přímo z městské ambulance na příjezdové cestě před nemocnicí. Odsloužím si svých osm hodin a půjdu domů.“

„To pravděpodobně není tak špatný nápad.“ Sasha odemkla dveře, sáhla pod psací stůl a vytáhla laptop. „A jen pro tvoji informaci,“ dodala, „ty svoje investice jsem před hodinou prodala.“

Molly si vzala počítač od kolegyně, která ji pozorovala s vyrovnaným, nevzrušeným pohledem. Tehdy si Molly uvědomila, že by nikdy nedokázala uhodnout, jestli jí Sasha lže.

O tři hodiny později dospěla Molly k poznání, že Sasha nebyla jediný člověk, kdo dokázal lhát druhým přímo do očí. Myslela si o sobě, bůhvíjaký instinkt nemá! Tak dokonalý po dvaceti letech práce s lidmi a mezi nimi.

Pravdou podle všeho bylo, že nevěděla zhola nic.

Spis o Argonu byl, přesně jak doufala, ryzí zlatá žíla.

Byly tam všechny důkazy toho, že vedoucí pracovníci Argonu vědí víc než dobře, že s novým lékem není něco v pořádku. A že s tím nehodlají nic podniknout. Zjevně pracovali velice pilně na tom, aby pravdu zamlžili. A Peg Ryanová, ta bystrá, nenasytná mladá kapitalistka, která by byla rozhodně šťastnější v osmdesátých letech, kdy mělo spojení nepřátelské převzetí pořád dobrý zvuk, byla až příliš dychtivá pomoci.

Molly se posadila u svého kuchyňského stolu s šálkem Samova čaje a pročítala každičkou poznámku, která odhalovala míru spoluviny Peginy právnické firmy, a Frankovy právnické firmy, v podvádění klientů firmy Argon Pharmaceutical. Většina spisu se četla jako běžné úvahy o práci jedince na případu. Rozhovory, oficiální korespondence, obhajoby. Avšak zcela stranou, mezi dokonale tupou právnickou hantýrkou, našla Molly ukryté semínko pravdy.

A na samém konci pak ránu z milosti. Peg si zjevně okopírovala něco, co vypadalo na e-mailovou korespondenci mezi Argonem a Marsdalem a ostatními. Bylo to opravdu něco a Molly by se tomu zasmála, nejít o katastrofu.

Našla tam poznámky týkající se možné škody a její regulace:

N.B. Randymu: Nedistancujeme se od možných potíží.

Vytvoř přechodné pozice, abychom zvládli palbu kritiky a jméno firmy i kapitál zůstaly nedotknuté.

A následovaly poznámky o přijatelné míře rizika: Možné vyrovnání ve výši deseti dvaceti milionů dolarů lze snadno vyvodit podle pravděpodobného celosvětového prodeje v miliardách dolarů. Nezapomeň na kapitána, který se potopí i s tím výrobkem, to jen pro jistotu. Budiž Ammanovi sláva.

Arnman bylo příjmení nejvýznamnějších držitelů akcií v Argon Industries.

Byly tu odkazy na různé hráče nejen uvnitř farmaceutického podniku, ale i z právnické firmy. Odkazy na předchozí testy léků v předních univerzitních nemocnicích, které přinesly diskutabilní výsledky. A následovaly otázky, jak postupovat v dalším kole testů, aby se tyto problémy neopakovaly. Zprávy společnosti o tom, jak se plánuje reklama Transcendu, kde jsou slabá místa v obraně podniku a prognóza možných problémů. Veškerá jednání mohla Molly shrnout do jediné poznámky: Marsdale, všem: Jsme si vědomi, že riziko leží na nás.

Zaplatíme vám za minimalizaci jakýchkoli důsledků defektního výrobku. R. A.

A potom se na konci objevila první narážka na nepříjemnosti pocházející ze strany Klubu Nakopávačů: Prověřte obvinění Ryanové, že je sebevražda jejích tří přátel spojena s výrobkem.

O pouhou půlstranu níže popis jednání ustal a byl zakončen poslední tajuplnou zprávou: Obdržel jsem zprávu týkající se potíží s ním spojených.

Budeme muset

A nic víc.

Potíže spojené s kým? přemítala Molly. Ke komu se vztahovaly? A co s tím člověkem měli v úmyslu udělat?

Molly projela celý soubor ještě jednou, aby se ujistila, že v něm někde není chybně uložený ten scházející kousek.

Zkontrolovala také soubory Veldux i ty, které se týkaly jiných případů a byly rovněž uloženy na disketě. To jen pro případ, že by se poznámky mohly zatoulat někam jinam.

Nic.

Opřela se pořádně na židli a pokoušela se dospět k závěru, jak se cítí.

Dobře, vždyť má tak jako tak polovinu odpovědi. Ne sice přesně důvod, proč jsou s Transcendem potíže, avšak přinejmenším důkaz, že o tom farmaceutický podnik ví.

Měla pojítko, které nakonec spojovalo všech pět

právnických sebevražd. A získala doloženou informaci o promyšlené konspiraci, jak uvést lidské životy v nebezpečí kvůli zisku.

No, pomyslela si otráveně, to tedy rozhodně není nic nového pod sluncem.

Seděla v kuchyni a lámala si hlavu, co podniknout jako další krok. Magnum jí ležel stočený u nohou a vítr se vylaďoval pro pozdní noční bouři. Molly, aniž by si to uvědomila, sáhla po lahvi a nalila si další skleničku vodky.

Měla by zavolat Frankovi a žádat po něm, aby jí vysvětlil to spojení s Lancem. Měla by se zvednout a schovat tu disketu na nějaké místo, kde by ji nikdo neobjevil, dokud nenajde někoho, kdo by jí pomohl.

Ale od koho? Rhett dělal na vraždách a měl pořád práce nad hlavu na případu té holčičky. A FBI byla zaneprázdněna sledováním městské rady. Kancelář koronera už odpovědi na své otázky dostala. Způsob smrti: různými prostředky.

Příčina: sebevražda. Případy jsou uzavřeny, přesně jak to Winnie požadovala.

Molly se rozhodla, že tohle všechno odsune stranou.

Chtěla si přečíst zbývající text na disketě. Tím mínila soubor pojmenovaný Joey. S dalším přídělem vodky v šálku, který jí měl pomoci, našla soubor a otevřela jej. A v tu chvíli si přála, aby to neudělala.

Tam totiž Peg ukryla ten opravdický poklad. Tu skutečnou tragédii. Skutečnou frašku. Pročítala si záznamy,

které Peg z nějakého důvodu ukryla jinam. Uvědomila si, že mladá právnická si nakonec svou pomstu přece jen vydupala. Přečetla si poslední zápis, zvláštní zápis, v němž se uváděl podstatný důkaz, jedinečný důkaz, který dokoná dílo zkázy. Věděla, že by s tímhle mohla zajít za kýmkoli v zemi a zítra by byl Argon Pharmaceutical zavřený. Den na to by mohli zavřít Marsdale, Beacon, Fletcher a Richards a další den by tento text zasadil víceméně smrtelnou ránu Grace Hospital.

Molly pohlédla na poslední řádky zápisu Peg Ryanové a bylo jí do pláče. Bylo tam jméno člověka, kterého si v Argonu vybrali jako obětního beránka. Mela je podezírat.

Mělo jí to přinejmenším vrtat hlavou. Ale to ne. Takhle to bylo jednodušší. Takhle to bylo bezpečnější.

Z nějakého důvodu také ona zapomněla na nejdůležitější část té projížďky v dodávce. Na ty dva bělochy, jednoho mohutného, druhého střední postavy. Ne na typ a barvu vozidla, a na ten zápach.

Nyní si ho vybavovala. Vzpomněla si, jak o tom pachu přemítala, když ležela vzadu ve voze, svázaná a s roubíkem.

Jak si říkala, že jí je povědomý.

Nyní si ho dokázala zařadit. Téměř ho cítila. A jakmile si ten zápach vybavila, tak okamžitě věděla, kdo byl tím třetím mužem. Věděla, jak jí to všechno provedli a proč.

Konečně věděla, co bylo v sázce.

Ráno to pravděpodobně někomu řekne. Dneska večer na to neměla sílu. A tak místo toho pila. Vypnula počítač, ukryla důkazy a posadila se k dalšímu pití. Popíjela, dokud nebyla láhev prázdná. Narazila na stůl, když vstala, aby si přinesla druhou, a shodila dolů kabelku, která se vysypala.

Chvilku jenom zírala na její obsah rozházený a koulející se po podlaze. Bude to muset uklidit. Později. Právě nyní má na práci důležitější věci.

Všechno to odkopla stranou a shýbla se do likérníku, který jí nabídl další čtyři lahve. Vybrala si vodku. Tuhle vypila do poloviny, protože to, co spatřila na disketě, bylo to poslední, co chtěla vidět.

Seděla sama v prázdném domě a pila.

O hodinu později pro ni přišli.

Dvacátá kapitola

Když začal Magnum vrčet, seděla Molly na podlaze obývacího pokoje a zírala na Picassa. Měla bych vstát, pomyslela si. Magnum mi pravděpodobně naznačuje, že potřebuje ven.

Kruci, mávla nad tím v duchu rukou, pusť se ven sám, ty pitomej voříšku!

Tak to vidíš, Pablo, beze slov hovořila k obrazu, který se jejím rodičům tak nelíbil. Ty že toho víš hodně o zuřivosti a zármutku, co? Počkej na ten obraz, co vyplodím já, až bude tohle všechno za mnou!

Magnum opět zavrčel, tentokrát naléhavěji. Molly se podařilo otočit hlavu tím směrem, protože jí náhle svitlo, že zase zapomněla nastavit poplašné zařízení. A novináři se pořád honili za nějakým sólokaprem. Nespatřila však reportéra a neviděla ani Magnuma. Naskýtal se jí zato pohled na dva muže na prahu mezi obývacím pokojem a kuchyní. Jeden byl vysoký a mohutný a druhý byl střední postavy a také silný Měli natažené lyžařské kukly.

Rozesmála se. „Ach propánajána! Sežeňte si už jednou nějaké pořádné zaměstnání!“

„Vstaň!“ zavrčel jeden z nich.

Začala se smát ještě víc. „Zlato, já jsem právě tak na nohou, jak to dokážu.“

Ve skutečnosti už u ní euforie navozená pitím dávno pominula a ona se řítila přímo z vrcholu do deprese. Každá pomoc jí byla dobrá.

Mnohem později si říkala, že tohle neměla dělat, ne během léta. V létě nikdy nepila.

„Řekl jsem: vstaň!“

Molly si znovu usrkla vodky a zadívala se na zubaté obrysy ženy, křičící na obraze pověšeném na stěně. „Takže,“

pronesla, „vás poslali z nemocnice, nebo z té farmaceutické společnosti?“

To s jejími návštěvníky zahýbalo. Zdálo se, že nehodlají jít ani dovnitř, ani nemají v úmyslu vypadnout. Prostě jen trčeli mezi dveřmi a zacláněli světlu linoucímu se z kuchyně.

„Fakt mě mrzí, že jsi tohle řekla,“ vypravil ze sebe jeden z nich.

Molly přikývla. „Já vím.“

„Takže víš všechno.“

„Ach ano.“

„Já už ti to opakuju naposled,“ utrhl se na ni ten vysoký.

„Vstaň!“

„A já to nehodlám zase opakovat vám!“ vyjela na něj.

„Nemůžu! Koukněte na ty prázdné lahve a pochopíte to.“

„Jestli se sakra nevyhrabeš na nohy, tak tě odděláme tady!“

Molly se podařilo otočit hlavu. „A zničit tak toho skvělého Picassa? Jak neuvážené! Řekněte mu, ať přijde sem.“

Nastala odmlka, během níž se ti dva bezhlesně domlouvali. Molly napadlo, že jí tihle pánové připomínají muže od FBI a že je vlastně nikdy neviděla pohromadě v téže místnosti. Nebylo by to strhující, kdyby do toho nakonec přece jen byla namočená FBI? Kruci, určitě by měla podepsat smlouvu s Oliverem Stonem! Možná i s autory seriálu Akta X. Vláda by v něm byla natolik bez sebe nad objevem nového léku, že by poslala své agenty, aby zabránili tvrdé hrdince dopátrat se strašlivé pravdy Vezme-li v úvahu rozsah toho, co dneska zjistila, tak by to zase nebylo tak velké přehánění.

Panebože, pomyslela si, já jsem fakt opilá! Kéž bych se alespoň bavila!

„Ty víš, kdo to je?“ ozval se konečně mluvčí dvojice.

„Ano.“

„Chce si s tebou jen promluvit.“ Molly se ani neobtěžovala na takový blábol odpovědět. Prostě jen dál seděla. Magnum začal znovu vrčet.

„My se o to postaráme,“ prohodil jeden z nich přes rameno.

„Ne, nepostaráte,“ odpověděl jim někdo, kdo zjevně stál za síťovými dveřmi, vedoucími do zahrady za domem. „Už jste to měli dávno vyřídit a být venku.“

„Něco podobného bys měl znát velice dobře, Lancei,“

zavolala Molly.

Rozhostilo se ticho a po něm následovalo pronikavé zaklení: „Do prdele!“

Nemusela ani slyšet jeho hlas, aby ho poznala. Vítr přinášel dovnitř jeho pach. Eau de Slepičí polívka. Celkem nezapomenutelný zápach, a to za jakýchkoli okolností.

Stoprocentní způsob, jak zvolit nenápadný přístup.

„Jen pojď dovnitř,“ vyzvala ho Molly.

Vzal ji za slovo, mezi dveřmi se ozvalo zašoupání a pach zesílil. Lance se potil. Molly to věděla, protože Lance vždycky páchl zvlášť pronikavě, když se potil. „Proč jsi je poprvé neposlechla?“ ptal se vztekle.

Povšimla si, že má vlasy úplně mokré a jeden knoflík se mu uvolnil. Nebyl to zrovna nejděsivější pohled, jaký se kdy rukojmímu naskytl.

Molly si jeho slov nevšímala.

„Já myslím, že tomu nerozumíš, Molly,“ opakoval.

Pokročil dál a hlas mu klesl do spikleneckého syčení.

„Oni tě chtějí zabít!“

„Já myslím, že to ty nerozumíš, Lancei,“ odpověděla mu nevzrušeně. „Mně je to fuk.“

A to byla koneckonců pravda. Po dvaceti letech pachtění proti proudu to vzdala. Vietnam zvítězil. Léto zvítězilo. Všichni ti ostrozrací dravci, kteří tak konspirovali, aby jí ztížili práci a aby jí život změnili v takový boj, zvítězili. Jí už to prostě bylo všechno jedno. Zkoušela to mnohokrát a dostalo se jí nesčetných lekcí, jak se věci doopravdy mají.

„Slibuju, že se ti nic nestane,“ začal, „jen když s námi půjdeš.“

„A ty mě ráno pořád ještě budeš ctít,“ odpověděla mu s přikývnutím. „Já vím.“

Když o tom tak přemítala, byla by tohle nejsnazší cesta.

Jakási obrácená podoba sebevraždy za přispění policie, kdy lidé vyhrožují přepadové jednotce, jen aby nemuseli sami stisknout spoušť. Molly bude muset ty hochy jen pořádně namíchnout, a potom už není třeba, aby dál přemýšlela. Pak stačí jen zavřít oči a konečně si trochu odpočinout.

Bylo třeba jen postarat se o jednu nedokončenou záležitost.

„Bydlím tady sama,“ řekla. „Předpokládám, že jste zaparkovali na Euclid, takže nikdo neví, že jste tady. Tím pádem máme fůru času. Zavoláte mu a povíte, že jestli chce tu disketu zpátky, tak si sem pro ni bude muset dojít.“

Mohutný chlap přešel pokojem, tyčil se teď přímo nad ní. „Stačí jen obrátit tenhle dům vzhůru nohama,“ varoval ji a tiskl si velikánskou automatickou pistoli na stehno, jako by to mělo rozhodnout.

Molly jen mávla rukou. „Klidně. Tady to není.“

„Kde teda ta disketa je?“ zeptal se Lance znovu.

Molly na něj zahrozila. „To je ta otázka. Až přijde, povím mu to.“

Mohutný muž se sklonil a přitiskl Molly hlaveň mezi oči. „Vyklop to!“

Molly žasla, že se sama nepotí. Měla by být bez sebe hrůzou. „Ne. Řeknu to jemu.“

A s těmi slovy odsunula hlaveň stranou, díky čemuž byl násilník zjevně ještě nešťastnější.

Vložil se do toho zase Lance.

„Jen mi pověz, proč?“

Molly ohromilo, že má v očích slzy. „Protože chci, aby se mi postavil tváří v tvář a řekl mi, co na tom bylo kruci tak světoborného!“

Tentokrát se zasmál Lance. „Tobě se to povídá! Sedíš si v domě, který má cenu milionů. Co ty o tom sakra víš?“

„Dobrý postřeh.“ Co ona ví? Určitě nevěděla, jak si přečíst lidi a jak naslouchat tamtamům drbů. Kdyby měla jít na přijímací pohovor do zaměstnání, musela by požádat všechny budoucí spolupracovníky, aby pro ni vyplnili dotazník a ona se tak vyhnula podobným trapným situacím.

Ach bože!

„Já ti něco navrhnu,“ nabízel se Lance. „Pověz nám, kde je ta disketa, a on ji pak s sebou přinese, až za tebou přijde.“

„To si nemyslím.“

„Zničíme ti celý dům, když ji budeme hledat.“

„Hlavně to dělejte potichu, aby vás nechytili. Tady kolem je spousta zvědavých sousedů.“

Lance chvilku přešlapoval a tvářil se ještě mrzutěji, než když mu přivezli pacienta s bolestmi v břiše.

„Dejte na ni pozor!“ vyštěkl. Pak se otočil na patě a vyrazil ven. Molly se zase uchýlila k vodce. Menší kumpán se uvelebil na opěradle křesla. Ten druhý se spokojil s tím, že se dál tyčil přímo nad ní, takže viděla jeho zbraň skutečně hodně zblízka.

„Není tamhleto Picasso?“ zeptal se menší.

„Líbí se vám?“ otázala se Molly, která se cítila čím dál víc vzdálená od toho, co se tu dělo. „Je váš. Samozřejmě až zesnu.“

Chlápek jen zavrtěl hlavou, jako by ji neslyšel. „Že to byl ale magor.“

Muselo to být tou vodkou, žádný jiný důvod neexistoval. Molly se totiž rozesmála.

„Přijde,“ oznamoval jim Lance, který se vracel do pokoje.

Tlusťoch znechuceně zavrčel. „Vždyť jsme toho mohli dosáhnout zábavnějšími způsoby!“

Natáhl se a přejel Molly po hrdle hlavní zbraně. Molly si to vyložila tak, že se může stát cokoli. Přesto necítila ani v nejmenším hrůzu. Cítila pouze únavu.

Několik minut jen seděli v kamenném tichu. Rušilo je jenom šumění stromů v zahradě za domem a večerní ruch dopravy na Euclid. Molly dospěla k závěru, že chce odpovědi na některé své otázky. Obzvlášť od toho rádobyteroristy, který nikdy neměl ani tolik zájmu, aby se šel podívat na pacienta dál než na příjezdovou cestu.

Nemohla prostě přenést přes srdce, že on by byl součástí tak promyšlené konspirace.

„Lancei, vyhledal on tebe, nebo to bylo obráceně?“

Lance se opřel bokem o dveře. Hleděl na ni, jako by v jejím prohlášení hledal skrytý význam. „Bylo to takové vzájemné porozumění.“

„Což znamenalo, že ti řekl, co udělat. A tys to provedl.“

„Já to organizoval.“

„Cože? Celou tu kouřovou clonu, nebo jenom mou zábavnou účast v té věci?“

„Šlo o tebe. Od okamžiku, kdy jsme zjistili, že čenicháš kolem. Víš, že jsi jako pitbull? Jakmile se jednou zakousneš do nohavice, tak ji nepustíš.“

„Vyložím si to jako poklonu. Takže tvým úkolem bylo mě vystrašit. Kde jsi sebral tyhle dva?“ zeptala se. „Mezi hollywoodským komparsem?“

„To nemusíš vědět.“

Molly přikývla a znovu si nalila. Takhle to všechno dávalo větší smysl. Bylo nemilé, že se jí tak příšerně chvěly ruce. Vodka vyšplíchla na parkety. „Víš, že tě obětovali?“

Panebože! blesklo jí hlavou, tohle zní přesně jako z nějakého filmu Alana Ladda. V dalším okamžiku vytáhne Barbara Stanwycková zpoza podvazku bouchačku nebo něco na ten způsob.

„Nenech se vysmát,“ prohodil Lance. „Já na těch akciích vydělám zatracenej balík. A tys ho mohla mít taky, však víš. Mohl jsem ti všechno zařídit. Pořád ještě můžu.“

„To je velkorysá nabídka, Lancei. Je ovšem otázkou, jestli překlepu tenhle večer. Což mi nedává příliš času na nabytí výrazného finančního zisku. Dovol mi, abych ti objasnila jeden dva detaily, než odejdu. Argon hledal nějakého obětního beránka, pro případ, že by to začalo zavánět. Někoho, kdo by se potopil s onou příslovečnou lodí. Argon by tak zůstal panensky nedotčený. Chlapci, vy jste kandidáti na tuhle roli.“

„Jak to víš?“ ozval se znovu menší z pochopů. „Máš v sobě dvě flašky vodky a mluvíš jako kniha!“

„Mluví mi to mnohem líp, když jsem opilá,“ ujistila ho Molly. „Jsem rozhodnuta hovořit co nejlépe, než odejdu z tohoto světa.“

„Nebuď melodramatická!“ okřikl ji Lance. „Argon nikoho neobětuje a tobě nikdo neublíží.“

Molly ho obdařila úsměvem. „Samozřejmě že ne. Lidi z Argonu budou štěstím bez sebe, že všude vykládám o jejich drobném škraloupu týkajícím se toho nejpočestnějšího léku od vynálezu aspirinu. A valná část městské ekonomiky jde tím pádem do háje.“

„Tak o tom nemluv!“

„Božíčku,“ poznamenala a zavřela oči, „že mě tohle nenapadlo!“

Magnum štěkl a hlavy všech se obrátily ke dveřím.

„Už je tady,“ mínil Lance a zpozorněl. Oba pistolníci vstali.

„Molly?“

Trvalo jí celých pět vteřin, než ten hlas poznala. „Ach Bože!“ zaúpěla a náhle procitla. „Sam!“

„Ještě tu není,“ opravil prohlášení ten mohutnější z gangsterů a připravil si zbraň. Molly se už pokoušela vyhrabat na nohy.

„Udělej něco!“ zasyčel na ni Lance naléhavě.

Potácela se směrem ke kuchyni. „Už jdu, Same!“

Opravdu si myslela, že se na místě pozvrací. Srdce jí bušilo až v krku a dlaně měla zpocené. Nesmí připustit, aby se Sam do tohohle zapletl. „Zůstaňte na místech!“ přikázala mužům. „Nějak to zařídím, aby odešel.“

Rozložitý chlap, ten s hlasem nahánějícím hrůzu, na ni namířil zbraň. „Tak sebou hoď!“

„Jste v pořádku?“ ptal se Sam skrz síťové dveře, když ji spatřil. „Myslel jsem, že bych se po dnešku měl zeptat.“

Molly se na něj usmála kalnýma očima. Zoufale doufala, že neslyší, jak jí buší srdce, protože za rohem číhali muži připravení mu ublížit, jestli tohle nezvládne. Její umírání za dnešního večera už nepředstavovalo žádný problém. Sam, to bylo něco úplně jiného.

„Jsem opilá, Same.“ Opět se na něj usmála. „Zdálo se mi to docela příhodné.“

Sam ji podezíravě pozoroval, jako by se před ním přetvařovala. „Nechcete na chvilku společnost?“

„Já dneska jako společník nestojím za nic, Same. Díky za nabídku, ale budu jen tupě zírat na televizi. A pak půjdu na kutě. Ráno už budu v pořádku na čaj a rohlíky, jo?“

„Nechcete…“

Mávla jen rukou. „Povím vám to zítra. Právě teď je mi hrozně špatně.“

Každého zdravě uvažujícího jedince by tím poslala opačným směrem. Sam minutu či dvě přešlapoval u dveří a pak odešel. Molly bojovala s nutkáním zavolat ho zpět.

Omluvit se mu. Poděkovat mu za všechno, co pro ni znamenal.

Tehdy si uvědomila, že tentokrát by svá slova myslela opravdu vážně. Tentokrát neviděla cestu, která pokračuje za kopcem.

A tak prostě zase zamířila zpátky do obývacího pokoje, namísto aby šla pohladit Magnuma stočeného u sušičky v prádelně, a posadila se na podlahu.

„S tou nevolností jsi to myslela vážně?“ chtěl vědět Lance.

Molly k němu ani nevzhlédla. „Smrtelně vážně. Promiň tu slovní hříčku. Jak dlouho budeme čekat?“

„Dlouho ne.“

„Bože, ochraňuj mě před amatéry!“

„Bude tady brzy a tohle všechno skončí.“

Molly se málem dala znovu do smíchu. „Jedno mi řekni, Lancei. Co to proboha spouští ten pekelný mechanismus u Transcendu?“

„Spouští?“

„Ach tak! No, to je v pořádku. Asi jsi nečetl ten skutečný popis léku. Vyvolává to masivní maniodepresivní reakci, na jejímž konci se uživatel léku zřítí k zemi jako letadlo při havárii. Vše nasvědčuje tomu, že je Transcend návykový, až to hezké není. Pro některé lidi. Nevíš, čím je tohle vyvolané?“

„Kruci, to nevím. A proč bych se o to měl starat?

Shrnující studie je skvělá a na odboru ministerstva zdravotnictví se nemůžou dočkat, aby lék doporučili. Což znamená, že se nemocnice Grace dostane do hlavní ligy národních farmaceutických testů. A já jsem navržený, abych to celé řídil.“

„Jo, život nemůže být opojnější.“

Molly se právě obírala myšlenkami, že už dlouho nevydrží, když tu Magnum znovu zpozorněl. Opět zavrčel a tentokrát to znělo podivně dospěle a výhružně. Bylo to patřičné. Možná ho měla mít už dávno. Podle všeho dokázal rozpoznat, kdo jsou ti skuteční padouši.

Zavřela oči. Zaslechla kroky u zadních dveří a pak Lance, jak se zvedá a otvírá. Ucítila kouř z dýmky a uvědomila si, že člověk, jemuž v životě nejvíc důvěřovala, přišel, aby ji zabil.

Nakonec se jí podařilo vyškrábat se na nohy. Ať se propadne, jestli mu bude čelit v nevýhodném postavení.

„Tak jsem tady,“ oznámil a hlas měl pořád tak jemný a unavený. „Co si přejete, Molly?“

Molly se mu tedy postavila tváří v tvář. „Chci, abyste mi pověděl proč, Gene.“

Zločinci by měli vypadat jako zlí lidé. Měli by vypadat agresivně, měli by mít hranaté, tvrdé čelisti a malá očka a páchnout by měli jako stará treska. Gene Stavrakos vypadal jako dětský medvídek, kterého zapomněli na dešti.

Stál uprostřed jejího obývacího pokoje, jako by se dostavil do kostela. Nahrbený, pomačkaný, malý Molly by ho nejraději uhodila. Chtěla se trefit pěstí do té sladké, laskavé tváře a bít do ní tak dlouho, až by ji nepoznávala. A to proto, že on schovával ve svých dlaních tak pečlivě a tak

dlouho tajemství jejího života. A nyní je prostě rozbil o podlahu.

„Vy to nechápete,“ řekl.

„Zřejmě ne.“

Zadržel dech, odvrátil zrak a snažil se soustředit pozornost na obraz ženy na stěně. „Jsem unavený, Molly.

Skoro dvacet let jsem bojoval proti všem a doufal jsem, že to povede k lepšímu. Nikdy se to nestalo. Zkracují nám rozpočty a lékařská péče opomíjí podmínky na psychiatrii.

Nejnovější generace léků nechává pacienty u jejich praktických lékařů. A vláda vyhazuje chronicky nemocné na ulici. Nemůžu praktikovat svůj obor.“

„Takže jste ten svůj krám prodal?“

„Takže jsem našel cestu, jak získat větší finanční grant pro nemocnici, pro sebe pak slušnou penzi a nějaké to uznání coby vědec.“

Molly přikývla. „Já vím. Viděla jsem ten dopis. Kdy jste hodlal prozradit Bártu Banerjeemu, že mu ukradnete jeho výzkum?“

„Ne že mu ho ukradnu,“ opravil ji. „Budu odborným mluvčím pro ten výrobek. Mám větší jméno než Bart a to Argon potřebuje. Já pro ně budu po tomhle dělat výzkum a Bart dostane uprázdněné místo na katedře.“ Gene, který ještě před několika dny vypadal zdravě, byl bledý jako list papíru. „Už nemám na vybranou, Molly.“

Přikývla. Beze slova odešla z obývacího pokoje.

Všichni čtyři muži se vydali za ní. Zamířila k váze z dynastie Tang vpředu na chodbě. Tam, na dně vázy, ukryla disketu. Neřekla nic víc, jen ji předala Geneovi.

Gene sáhl do kapsy a vytáhl kus magnetu. Párkrát jím přejel po disketě, a ať už na ní bylo uloženo cokoli, stalo se to nyní minulostí.

„Co to bylo?“ zeptala se ho Molly, která ho trpně sledovala. „Tam se to neuvádělo. Co spouštělo negativní účinky Transcendu?“

Gene se konečně usmál. „Testosteron.“

Molly otevřela úžasem ústa. „Děláte si legraci!“

„Víte, jak se říkalo té skupině scházející se na oběd, než se stali Nakopávači?“

Bylo to tak absurdně jasné! „Testosteron klub, protože právníci mají v oběhu neskutečné množství testosteronu.“

Gene přikývl. „Kdyby to bylo jen tohle, tak by ten problém nikdy nevznikl. Mohli jsme to omezit. V testech se koneckonců Transcend osvědčil dokonale. Ovšem lidé užívající

Transcend

se

stávali

rozhodnějšími

a

agresivnějšími, a to proto, že z nějakého důvodu zvyšuje hladinu testosteronu. Takže na začátku funguje naprosto dokonale, ale po delší době…“

„Bác ho.“

„Bác ho.“

Molly zavrtěla hlavou. „Není divu, že má Argon nahnáno.“

Dostalo se jí opět toho sladkého, unaveného úsměvu.

„Kdo ještě? Kdo ještě z nemocnice je do toho namočený?“ vyptávala se dál.

„Ach, už nikdo. Ne vědomě. Ne víc než u jiného testu léku.“

„A co Tim McGuire?“

„Ten z radnice?“ zeptal se. „No, to je legrační záležitost.

To on přišel za lidmi z Argonu a pomohl je přesvědčit, aby využili Pearliny indiskrece, a tak odpoutali pozornost od toho léku. Věděl o tom od Mary Margaret Ryanové.“

„Od Peg,“ opravila ho Molly automaticky. „Jmenovala se Peg.“

Peg, která označila Tima za neschopného. Natolik neschopného, že dokonale využil Pearliny smrti a vyvinul nátlak na protivníka, jehož místo chtěl. A přitom si ještě strčil do kapsy několik důležitých místních pozic.

Molly už nedokázala snést víc. Bála se, že se dozví, že to byl Sam, kdo se plížil kolem a čistil všechny ty počítače, bude-li klást další otázky.

Věděla však, že tu je ještě něco, na co musí znát odpověď. Rozplést ještě víc z té konspirační teorie. Veškerý elán ji však opouštěl. Věděla, že čas na zdvořilou konverzaci už téměř vypršel. Obzvlášť když Gene sáhl do kapsy a vylovil šest lahviček s prášky.

„Mělo by jich tam být dost,“ řekl a podal je maskovanému muži.

„Ne,“ ozvala se Molly a vykročila k němu. „Udělejte to vy sám!“

Gene od ní uskočil, jako by ho požádala, aby ji znásilnil. „Cože?“

„Chcete mě vidět mrtvou, tak se toho ujměte! Udělejte to vy! Nedopusťte, aby to udělal někdo jiný. Jinak byste později mohl taky tvrdit, že jste vlastně nevěděl, co se děje.

Já chci, abyste to udělal vy!“

„Ne, Molly. Já to neudělám.“

„Potom nejste jen zloděj, Gene, vy jste navíc i zbabělec.“

„Ano, Molly, jsem zbabělec.“

S těmi slovy se odvrátil a do Molly najednou vjela zuřivá síla. Zmocnil se jí starý zběsilý vztek, jaký zažívala ve Vietnamu. Vrhla se na Genea. Škrábala, kousala a ječela.

„Já ti důvěřovala, ty parchante!“ křičela a táhla ho zpátky ke kuchyni.

Gene na svou obranu nehnul ani malíčkem. Mohutný chlapík z něj Molly sundal jako kabát.

„Mrzí mě to,“ řekl jen a strašné bylo, že mu Molly věřila.

Ještě jednou se pokusila na něj vrhnout. Gene ukročil stranou jako boxer a nechal siláka, ať se o tu záležitost postará. Ten praštil Molly do obličeje.

Sesula se jako pytel. I skrz alkoholový opar nějak tušila, že to za chvíli bude strašlivě bolet. Že pozvrací celou podlahu v kuchyni, která se podle jejího odhadu nacházela kdesi pod její levou tváří. Pořád se snažila nespouštět Genea z dohledu. Ten se od ní odvrátil a mířil k zadním dveřím.

„Tohle by teda měla obnášet medicína?“ křičela, snažila se vidět. Hlava se jí točila a srdce bušilo vztekem. Gene odcházel a nechával ji tu s chlapem, který nejenže rád zabíjel ženy, ale on jim ještě rád ubližoval. „Gene!“

„Takže ty to chceš mít těžší, co?“ ozval se gangster těsně nad její hlavou.

Molly ucítila v ústech krev a plivla na něj. „To se vsaď, že jo!“

Ne proto, že by to na celé věci něco změnilo. Ne proto, že by o to stála. Nedokázala se prostě spokojit s představou, že ji Gene přenechá někomu jinému, aby se jí v tichosti zbavil. Byla rozhodnutá zanechat svou stopu, kdekoli to půjde. Ze všech sil se vynasnaží, aby tohle Geneovi oplatila.

Útočník ji vytáhl vzhůru za vlasy „Tak fajn,“ zašeptal jí do ucha. „Já to mám takhle rád.“

Magnum ani neštěkl. Až když Molly ucítila vůni kolínské značky Lagerfeld, uvědomila si, že má této nekonečné noci plné překvapení dalšího návštěvníka.

„Ale krucinál, svatá Molly! Víte přece, jak se mi takovéhle věci příčí!“

Molly vrazila do většího chlápka. „Franku, krucinál!

Vypadněte odsud!“

A tehdy ho také uviděla. Stál u zadních dveří v džínách, tričku a teniskách. Zeširoka se na Genea usmíval, jako by jen oni dva znali nějaký skvělý vtip. „Ona po mně šílí,“

sdělil mu.

A potom prostě vymrštil pěst.

Gene se zhroutil k zemi ještě rychleji než Molly. Lance zaječel jako vepřík. A chlap, který svíral Molly, napřáhl paži s pistolí.

„Franku!“ zakřičela Molly, vyletěla z podlahy a skočila po násilníkovi. „Sehni se!“

Praštila muže. Frank se sehnul. A střela minula. Ale ta druhá, kterou vypálil muž střední postavy, ta ne.

Dvacátá první kapitola

Molly zahlédla, jak kulka zasáhla Franka do prsou pod rameno. Zachroptěl a zhroutil se vedle kuchyňské skříňky.

Molly zaslechla strašlivé vytí a pak si uvědomila, že vychází z jejího hrdla. Zabili ho. Zabili Franka, právě když přišel, aby jí vše vysvětlil. Když viděl, co se děje, a zůstal, aby jí pomohl.

Zabili ho, a to změnilo naprosto všechno.

Molly úplně zapomněla, že útočník má zbraň.

Pamatovala si jen, že má oči, varlata a zranitelná kolena. A tak ho mlátila, bodala a fackovala, co jí síly stačily.

Zaslechla jeho klení, když se na něj vrhla, a zaslechla také nějaký pohyb za sebou na podlaze. Slyšela, jak na něj jeho partner ječí, ať uhne, aby mohl zamířit.

Věděla, že prohraje. Ten chlap byl na ni proste příliš velký Utluče ji k smrti, až se vzpamatuje z překvapení.

Nevadilo jí to.

„Uhni, J.T., uhni!“ vřískal vysoký hlas.

Lance vyrazil ven síťovými dveřmi, jako by mu hořelo za patami. Gene se vyhrabal na nohy a díval se na Franka ležícího na zemi. Molly je nějak dokázala vidět, i když se soustředila na ty chladné oči pod pletenou čepicí. I když kousala, kopala a škrábala, aby mu tu maska spadla, a skončila tím celou tuhle pitomou šarádu.

„Tohle se příčí mému nejlepšímu úsudku,“ zaslechla zachraptění. Frankovo zachraptění. Nebyl mrtvý!

Gene se snažil zmizet za Lancem ve dveřích. Pokud se mu to podaří, Frank nepřežije. Gene to rozhodně nepřipustí, obzvlášť když u toho nebude jako svědek.

„Gene, pomozte mu, je zraněný!“ zakřičela na něj Molly. „Pomozte mu!“

Útočník využil chvíle, kdy se zaměřila jinam, a přitiskl jí hlaveň ke spánku.

Molly se překulila stranou na kuchyňský stůl, který se s rachotem zřítil k zemi. Přistála na podlaze. Dolehlo k ní, jak tlusťoch lapá po dechu a nadává, jak letěl za ní.

„Tohle není nic pro tebe,“ houkl na druhého, „tahle patří mně!“

Molly se nemohla ani hnout. Nemohla dýchat, nic neviděla. Věděla, že před čtvrt hodinou by na tuhle chvíli čekala. Na chvíli, kdy jen zavře oči a uvítá zapomnění.

Nemůže ale připustit, aby Franka zabili. Slyšela, jak se blíží muž, který ji napadl, a vrhla se na něj.

Kulka se zaryla do skříněk pár centimetrů od její hlavy.

Zaslechla hrdelní zakletí a cítila, jak se ten chlap pokouší nabýt rovnováhu, jako podříznutý kmen, který se užuž řítí k zemi. Natáhla se a popadla ho za varlata. Trhla jimi vší silou. Nezaslechla jeden výkřik, ale hned dva.

„Moje oči, moje oči! Cos to udělal?“

To byl ten menší. Ječel, jako by ho na nože brali, a poskakoval kolem. Nevěnovala tomu pozornost. Snažila se odplazit od toho siláka se zbraní a pořád klouzala po věcech, které vysypala z kabelky. Hřebeny, kartáče, šekové knížky, pera. Hřeben, kartáč, šeková knížka, pero, a paralyzátor.

Paralyzátor.

Ježíši! pomyslela si a šátrala po něm, i když mohutný muž konečně zase získal rovnováhu a vyrazil po ní. Molly našla zbraň, sevřela ji v dlani a uvolnila pojistku. Pak se snažila odkulit stranou.

Tentokrát to očekával. Popadl ji za vlasy a trhl. Teď byla řada na ní, aby zaječela. Trhnutím ji zvedl ze země. Na několik vteřin měli oči v téměř stejné rovině, takže viděla, že se jí to konečně povedlo, lyžařská kukla byla dole. Muž, který se ji pokoušel zabít, měl obličej skoro stejně ošklivý jako Magnum. Ale neznala ho. Bylo to zvláštní, ale ulevilo se jí.

Zvedal druhou ruku, tu, v níž měl zbraň. Tentokrát se ji chystal udeřit s větší silou, druhou příležitost nedostane. Jak

zdvihl paži, přejela mu rukou po prsou vzhůru. Přitiskla mu paralyzátor ke krku. Stiskla spoušť.

Zbraň zabzučela jako rozzuřená mechanická vosa.

Útočník poskočil, jako by na něj aplikovala defibrilátor.

Ztuhl. Oči se mu stočily v sloup, sesul se k zemi jako podťatý strom. Molly se právě včas vyškubla z jeho sevření a zachytila se okraje kuchyňské linky, aby neupadla. Pak se sehnula pro zbraň.

Druhý gangster poskakoval po obývacím pokoji a pokoušel se neupustit pistoli, zatímco si tiskl dlaně na oči a vyl. Když se rozhlédla, aby zjistila, co se stalo, spatřila Franka. Nebyl mrtvý, opíral se o kuchyňské skříňky s obranným sprejem v ruce. Hruď se mu leskla tmavou krví.

Gene zmizel.

„Kruci, Franku,“ zahučela. Najednou se chvěla a byla k smrti vyděšená, když klopýtala k druhému útočníkovi, aby mu sebrala pistoli. „Co to mělo být?“

„Vy opravdu dokážete probudit to nejhorší, co ve mně dřímá, svatá Molly,“ provokoval ji Frank s neveselým úsměvem, i když se ten úsměv táhl přes popelavá ústa. Byl bledý, potil se a krvácel. „Uvědomujete si vůbec, že jsem celý Vietnam absolvoval maximálně s osezeninami? Teď stačí pár týdnů s vámi a já tu ležím v tratolišti vlastní krve!

Nerad bych, aby se z toho stal zvyk!“

„Já taky ne,“ připustila a hodila zbraně do horní skříňky Potom sáhla po utěrce. Cuknul sebou, když se sklonila, aby ji pevně přitiskla na rudou skvrnu na jeho prsou.

„Opravdu si cením toho, že jste vybavena obrannými prostředky,“ vypravil ze sebe. „Padl jsem přímo na tu zatracenou věc.“

„Na ten sprej?“ zeptala se a sáhla po telefonu. „Jsem ráda, že funguje. Nikdy předtím jsem ho nepoužila.“

„Nemohla byste mít pistoli jako ty ostatní drsné hrdinky?“

Molly se nedokázala udržet. Zazubila se na něj, i když měla plné ruce práce s vytáčením čísla policie a zároveň mu tiskla utěrku na prsa. Snažila se přitom zhluboka dýchat, aby zaplašila paniku, která se jí nikdy za celé její ošetřovatelské dráhy nezmocnila při pohledu na krev. „Copak nevidíte, jaké potíže může taková pistole způsobit? Paralyzátory jsou mnohem civilizovanější.“

Začínal ztrácet vědomí. Viděla mu to na očích a odhadla to z chraptivých krátkých nadechnutí, kterými lapal po vzduchu.

„Tady devět jedna jedna,“ ohlásil se příjemný, energický hlas v telefonu. „Co se přihodilo?“

„Pošlete ke mně domů policii a ambulanci,“ požádala Molly a pak uvedla adresu. „Došlo u mě k ozbrojenému vloupání. Gangster střelil jednoho muže do hrudníku.

Doktorovi ze sanitky řekněte, že jde o kód tři. Mám tu taky

dva pachatele. Nejsem si jistá, jak dlouho je dokážu zvládnout.“

„Nezavěšujte, prosím.“

„Ano,“ souhlasila a zavěsila. Chlapík vedle ní sebou začal šít. Zvedla paralyzátor a znovu ho zasáhla.

Jeho menší kolega to spatřil a prostě z výšky dosedl na podlahu v obývacím pokoji.

„Vychutnávejte si pohled na Picassa,“ navrhla mu Molly a soustředila se jen na Franka.

„Ano, madam.“

„Oni mají… tu disketu,“ vypravil ze sebe Frank a vypadal ochable. „Já to… viděl. Mrzí mě… to.“

„Ne, nemají ji,“ odpověděla mu Molly svým nejlhostejnějším hlasem, i když se mezitím modlila, aby Frank sklapl a snažil se vydržet. „Uložila jsem to celé do počítače v nemocnici, ještě než jsem dneska odešla z práce.

Pak jsem nechala vzkaz na Sashině počítači, kde to hledat, jestli bude muset.“

Frankovy oči prozrazovaly překvapení.

Všimla si, že nedokáže pořádně zaostřit pohled a přitiskla provizorní obvaz pevněji. „Došlo mi, že to bude v bezpečí tak dlouho, jak budu chtít já. Označila jsem ten soubor jako Košer menu na Velikonoce. Peg mimoto zanechala výtisk, jen pro jistotu,“ dodala ledabyle. „A já vím, kde je.“

Frank se pokusil zasmát, ale nedokázal to. „Musím na vás… zrevidovat… názor, svatá… Molly.“

„Zkuste slečnu Molly,“ navrhla, ze všech sil se snažila mu ulevit, „jako v té písničce, že je slečna Molly veselá kopa.“

Jeho přikývnutí se už téměř nedalo postřehnout.

„Taškařice…, to ano.“

To byla jeho poslední slova.

*

Jaký neotřelý výjev, pomyslela si Molly, když přejížděla pohledem zmatek na zahradě za domem. Piknik pořádaný na oslavu Svátku práce. No, tedy ne přesně v ten den. Svátek práce proběhl už před nějakou dobou. Nikdo z nemocniční pohotovosti však nemohl ani doufat, že by ten den dostal volno. Takže oslava Prvního oficiálního konce letního vysoušení mozků byla naplánována na druhou středu po Svátku práce, něco jako Velikonoce následující po prvním jarním úplňku. Byl to rituál nemocnice Grace oslavující, že léto může trvat jen tak dlouho.

Zatím to vypadalo na začátek pěkné tradice. Zahrada byla plná lidí nejrůznějšího věku. Většina mužů se shlukla okolo grilu, který si Molly vypůjčila od Sama. Ženy zase zkoumaly Mollyinu zahradu. Z Jamesova přístroje pulzovalo

reggae a Magnum štěkal jako pes, který se ocitl v sedmém nebi, když se honil se všemi těmi dětmi.

Pro Molly byly děti tou nejlepší součástí oslavy, i když to tajila. Zahradu naplnily různorodou hudbou a zářivými barvami, lekaly rybičky a dupaly po záhonech letních květin, aby zachránily míč před psem, který stále hrozivěji vrčel. Je to irský setr, prohlásil veterinář, když ho uviděl. A také částečně bullteriér, hušky a nelze vyloučit ani mastiffa.

Velké, ošklivé štěně, které vyroste v ještě většího a ošklivějšího psa. Pořád to ale byl pes, který štěkal, když to Molly potřebovala, a jindy si hrál. Pes, který strávil své štěněčí období tím, že čekal na děti, jež bude prohánět.

„Jsou krásní, má Sara a Joseph, nu?“ dožadoval se odpovědi Sam, hovící si v zahradním křesle vedle Molly.

Molly zdvihla sklenici s pivem, aby si usrkla. „A taky chytří, Same.“

Sam přikývl. „Sara je zrcadlem mé Myry.“

„Jak se jí vede?“

„Posílá srdečné pozdravy. Sehnali jsme pro ni zbrusu nový televizor, víte!“

Molly to věděla. Sam byl nakonec mazanější než kdokoli z nich. Prodal své akcie Argonu, přesně jak jí pověděl. Zbavil se jich rychle a získal tak slušné jmění, když akcie o týden později zprudka poklesly.

„Same, polibte ji za mě, až ji příště uvidíte.“

Na opačném konci zahrady házeli podkovami Kevin a jeho syn spolu s Lorenzem a Rhettem. Winnie se hádala o politice s jedním z chirurgů z pohotovosti a Samova dcera instruovala Betty Wheatonovou, jak správně nahodit mušku.

Opravdu dobrá sešlost. Něco, co se Molly dlouho chystala uspořádat. Něco, na co měla pomyslet už před léty, aby zaplašila letní stresy. Člověk může projít skoro vším, když to nakonec přinese veselou oslavu.

Neprostíralo se nad ní však jen šťastné nebe bez mráčku. Ne všichni vyvázli beze šrámů. Ne všichni zůstali naživu. Ale Molly ano, a jak tu tak seděla v den, kdy mraky odpluly, nebe bylo čisté a průzračné modré přicházejícím podzimem, dospěla k závěru, že je ráda.

„Tak už se právníci dohodli, jak budou ten případ soudit?“ zeptala se Sasha, stojící vedle s pivem v ruce.

„Pořád to celé rozhazují mezi jednotlivé agentury.“

„Dovedu si představit, že to celé odstartoval diskusní pořad po zprávách v televizi.“

Molly se usmála a usrkla piva. „Nominovala bych Winnie na nejrozzuřenějšího lékaře roku.“

Sasha vydala pohrdlivý zvuk. „Běsnila jen proto, že to neobjevila jako první ona.“

Molly si měřila svou šéfku pohledem. „Měla jiné starosti.“

Nakonec zůstala pravda o Pearlině dopisu na rozloučenou mezi Kevinem a Molly. Molly neviděla jediný

důvod, proč vystavit na pranýř skvělou a zoufale potřebnou soudní lékařku, a to pro jediný slabý okamžik. Koneckonců sama věděla, jaké to je.

„Moje neoblíbenější pasáž celé té historie je, jak sbalili Tima McGuirea na parkovišti městské rady, protože měli důkaz, že sebral ten spis.“

„Jenom využil krizové situace,“ podotkla Molly. „Dal si dohromady, že tím nejen ochrání své akcie v Argonu, ale také svůj vzestup na politické scéně.

Koneckonců on byl první, kdo nechal na holičkách starostu. Co od něj ovšem může člověk čekat, je to jenom právník!“ rozumovala dál otevřeně.

„Prosil bych trochu víc úcty k profesi, která vám zachránila život,“ namítl jakýsi hlas.

Přes skla slunečních brýlí mrkla na toho, kdo se ozval.

„Promiňte prosím?“ odsekla. „Kdo zachránil koho?“

Frank se na ni usmíval a Molly zjistila, že mu úsměv oplácí. „Zbytek života jsem zasvětil tomu, že jí budu sloužit,“ prohodil k Sashe s tím lišáckým světýlkem v očích, které i z ní vyloudilo úsměv.

„Vy hodláte změnit znění toho rozsudku o zanedbání péče?“ žasla Sasha, která tomu pořád nevěřila.

„Já ne,“ ohradil se a přitiskl ruku na dosud ne zcela zahojenou hruď. „To by zničilo mou pověst. Zajistil jsem nicméně pár kroků, které by jejím jménem měl učinit

schopný právník. Jeden dva důkazy, které by měl předložit soudu.“

Sasha závistivě kývla na Molly. „Nezdá se zase tak špatný.“

Teď bylo na Molly, aby zavrčela. „Jenom mi splácí to, že mi zničil podlahu v kuchyni a přinutil mě, abych mu tiskla ruce na prsa.“

„Poskytovala mu první pomoc,“ nabízel Sam vysvětlení.

„ Já jsem toho svědkem!“

Frank se sklonil o trošku níž, aby Molly mohla ucítit zase toho zatraceného Lagerfelda. V očích mu to jiskřilo vyzvou, a nebylo pochyb o tom, co jí nabízel. „Možná jsem byl skoro mrtvy, ale vnímal jsem,“ vykládal Sashe eroticky zabarveným hlasem. „Vdechla mi polibek života. Na něco takového se hned nezapomíná!“

Sasha znechuceně zasténala: „Tys políbila právníka?“

Molly se natáhla v křesle a upíjela pivo. „Měla jsem ochranu.“

Frank se usadil do posledního volného zahradního křesla a ušklíbl se. „Nevděčná potvoro!“

Právě se pohodlně uvelebil, když přiběhla Abigail a vyšplhala se mu na klín. Přitiskla buclatou dlaň na otcovu tvář a tiše se usmála na Molly. To Molly ji chovala, když byl nemocný. Molly opatrovala všechny tři děti, plakala s nimi, nechala je křičet. Dala jim dokonce v plen matčiny kuchařky

tu noc, kdy měl Frank podruhé srdeční zástavu. Chudák Magnum se na tu spoušť jen podíval a utekl.

„A jste si opravdu jistý, že jste neinvestoval s Lancem?“

zeptala se ho Molly naposledy.

Frank si povzdychl. Ab opatrně položila tatínkovi hlavu na hruď, takže jí mohl upravit rozvázanou mašli. „Já vám to nehodlám vykládat znovu, slečno Molly. Ten váš doktor není zrovna příliš inteligentní konspirátor, když se rozhodl, že tahle smutná historka očerní vaši víru v jediného skutečného rytíře v bílém v celém tom dramatu.“

„Alespoň to dokazuje, jak byl pitomý,“ suše podotkla Sasha. „Usoudil, že ještě může očernit reputaci právníka!“

„Já už nehodlám poslouchat další urážky právníků!“

ohradil se Frank.

„Ale jistěže je poslouchat budete!“ mínil Sam. „Tak dlouho, dokud si budete myslet, že se s tím někam dostanete, nu?“

A tak šel život dál. Oba gangsteři se ocitli za mřížemi.

Lance pustili na kauci, farmaceutická společnost si připravovala obranu a Transcend procházel procesem přehodnocování. Joey se vrátil do své jeskyně a Frank ke své praxi, i když už u Marsdalea nepracoval. Rozhodl se zahájit vlastní činnost, aby se mohl sám rozhodovat, koho bude obhajovat, a koho ne. Molly se měla vrátit následujícího večera do služby na pohotovosti a další noc ji čekala kancelář koronera.

Toho léta došlo ještě k jedné sebevraždě. Genea našli v jeho garáži, motor jeho vozu byl spuštěný. Molly nesmírně mrzelo, když o tom o všem přemítala. Všechny ty přísliby, veškeré to odevzdání, vše to přišlo vniveč. Onen výjimečný, sladký dar byl pohřbený pod lavinou nezájmu a manipulace.

Gene jí zachránil život tolikrát, ve srovnání s tím posledním činem. Molly si přála, aby to vše mohla nějak zvrátit. Věděla však, že Gene dospěl ke svému rozhodnutí dávno před tou nocí, kdy za sebou zavřel dveře garáže a spustil motor vozu.

Zato její přátelé byli v bezpečí. Na zahradě měla děti a lidi, kterým by snad mohla zavolat, kdyby měla nějaké problémy. Nakonec to zase nedopadlo tak zle.

„Mladý muži!“

„Děláš si legraci!“

Všichni pozvedli hlavy z opěradel křesel, aby zjistili, co je to za rozruch. Molly spatřila Winnie, která se s rukama v bok mračila na svého syna. Ten se usmíval jako nevinné kotě. Vedle něj stál Vic, držel něco v rukách a nadával.

„Co se děje?“ vyzvídal Kevin.

„On to vyluštil!“ zoufal si Vic, zřejmě hluboce uražený.

„A co?“

„Ten otazník. Vyluštil co znamená ten otazník!“

Nastalo všeobecné vzrušení. Když se všichni shromáždili kolem malé skupinky vzadu u plotu, Vic civěl na vyfouknutý balónek, jako by ho pokousal.

„No tak co se stalo?“ chtěla vědět Molly.

Vic vzhlédl, upřímně zraněný do hloubi duše.

„Sledujte.“

Winniein syn zjevně nakreslil otazník na balónek, jeden z těch dlouhých a tenkých, z nichž klauni vytvářejí v cirkuse různá zvířátka. Vic ho začal nafukovat. Ten se zvětšoval.

Otazník, který na něm byl, se měnil, a najednou se všichni rozesmáli.

„No jestli tohle všechno nevysvětluje!“ zvolal kdosi.

Ani Molly by to lépe nevyjádřila. Když se balónek nafoukl, otazník se změnil ve vykřičník.