Ake Edwardson

LÉČKA

PRVNÍ ČÁST

1

Auto tam stálo s otevřenými dveřmi, motor běžel, světlomety vrhaly kužely světla na pevnost na jižním pobřeží. Neskutečná noční scéna. Prázdné jízdní pásy na mostě znuděně zívaly. Nebe na západě vypadalo, jako by se táhlo do nekonečna. Ještě pořád mělo červený nádech, zbytky stmívání, jako by včerejší den nechtěl propustit den nový.

Od severu se blížilo jiné auto. Řidič musel stojící vůz objet. Po dvaceti metrech zastavil a vystoupil. Slyšel vřískat racka. Vzduch voněl olejem a solí a vládlo naprosté ticho, jako by se most vznášel ve vlastním světě. Bylo slyšet jen klepání motorů. Muž se blížil k autu. Vypadalo opuštěně, uvnitř nikdo neseděl. Sedadlo zelo prázdnotou. Všechny dveře byly otevřené. Vypadaly jako křídla, jako by se auto chystalo vzlétnout z mostu. Nebo jako obří brouk, černý a lesklý. Muž si všiml, jak se lak zalesknul, jako by změnu způsobil náhlý poryv větru. Zaslechl zahoukat loď, možná je to mlhový roh. Dole na řece je živo. Mlha byla řídká jako sklo. Někdo asi skočil, pomyslel si muž. Někdo, kdo byl nešťastný a měl všeho po krk. Přijel prostě sem a skočil. Nebylo by to poprvé. Visutý most Älvsborgsbron je mostem sebevrahů číslo jedna v celé zemi. Let dolů trvá dlouho nebo krátce, záleží na tom, jak se na to díváte. Když se tělo rozplácne o vodní hladinu, je to, jako by dopadlo na beton. Skok z mostu je definitivní rozhodnutí. To už není žádné volání o pomoc.

Muž vytočil číslo centrály Zemské kriminální policie Göteborg. Poznal jméno a hlas policisty, který měl zrovna službu.

„Zdravím, tady je Lars Bergenhem.“

„Dobré ráno, Larsi, vy jste si dnes nějak přivstal.“

„Jsem na Älvsborgsbron, stojí tady lexus, je prázdný, motor běží, dveře má otevřené. Myslím, že někdo skočil z mostu.“

„Pošleme tam hlídku. Kde přesně stojí?“

„Jižním směrem, za kopcem.“

„Dobrá, posílám tam vůz.“

Kriminální inspektor Lars Bergenhem přistoupil k prázdnému autu. Nebyl ve službě a jel tudy za svítání čistě náhodou. Nebude tedy nutné podávat vysvětlení. Přál si, aby to bylo tak jednoduché.

Muž se snažil největší kaluže obejít. Všude samé louže, jezírka, skoro rybníčky. Velkým obloukem se vyhnul kaluži, která vypadala hluboce. V tu chvíli nebyl na cestě provoz. Už hodiny leží nad městem noc, tiskne je k zemi. Přešel vozovku. Chystá se zabít jednoho muže. Minulost je jako kabát, který vám tíží ramena. Musíte ho nosit za každého počasí. Vzhlédl k nebi. Tam nahoře je černé peklo, které přikrývá celou zem. V tu chvíli nemyslel na to, jestli se na druhé straně zeměkoule rozednívá nebo je ráno. Všude je noc, jeho noc. Noc toho druhého. Cítil v kapse pistoli. Pistoli toho druhého. Proč ji nehodím do jedné z louží? V tomhle mizerném počasí ji najdou až příští léto, možná ani potom ne. Bude pršet dál. Déšť město vyžene do moře. K moři to není daleko, v podstatě začíná už tady. Řeka je širší než kdykoli jindy. Jdu přes řeku, protrhla hráz. Jdu přes vodu. V botách nemám díry, a přesto mi do nich teče. Cítím přece, jak mokré mám nohy. Šel od západu na východ přes celé centrum. Jelo za ním nějaké auto? Na začátku. Když vyšel z domu. Šel přes kanál. Viděl auto na Allén, byl si tím naprosto jist. U sochy odbočil do jedné z uliček. Když se vrátil, auto bylo pryč. Idioti jedni. Ale nemá smysl o tom přemýšlet, bylo by to jen plýtvání energií. Kráčel dál podél tmavých budov pod starým univerzitním komplexem. Jednou, před spoustou let, do něj vcházel plný naděje. Tak strašně se při studiu snažil. Pane na nebi, takové plýtvání energií. Pistole v kapse mu připadala hned lehčí, když na ni myslel. Cestou na ni myslel celou dobu. A na muže, kterého s ní zastřelí. Včera ho spatřil poprvé. Jeho obličej. Je skoro mrtvý, stejně jako já. Jsem mrtvý muž, který kráčí ulicemi. Ve Spojených státech říkají dead man walking. Jsem na cestě k popravě někoho jiného. Ale je to i má poprava. Poprava kata, už brzy. Brzy se to stane. Plýt-vá-ní e-ner-gi-í. Znovu mu tahle dvě slova naskočila v hlavě. Skoro je vyslovil nahlas; kdyby ho někdo potkal, mohl by to slyšet. Ale nikoho nepotkal. Déšť zesílil. Teď stojí před domovními dveřmi. Otočil se, auto tam nebylo. Nebo lépe řečeno: nikde ho neviděl. Je tady, určitě je tady. Pohlédl na fasádu. Ve většině oken se svítilo. Ve třetím patře taky. Byt měl balkon. Včera ho viděl. Muž stál na svém balkoně s pohledem upřeným do dálky, nad střechy domů. Spatřil vlastní ruku. Zadala kód, který od nich dostal včera. Nejenom kód. Dveře zabzučely jako malý roj včel. Opřel se do dveří.

Bergenhem stál u prázdného auta. Motor už dlouho běžel na volnoběh. Pokud to trvá déle než minutu, znamená to v Göteborgu porušení pravidel silničního provozu. Bergenhem si natáhl rukavice, předklonil se a vypnul motor. V zámku zapalování nebyl zastrčen svazek klíčů, ale jen jeden klíč. Bergenhem se otočil jižním směrem a spatřil blikající maják policejního vozu, které právě zastavilo. Mísil se s modro-rudým nebem. Slyšel táhlou sirénu jako na pozdrav. Zapnul kapesní svítilnu a prohlížel si vnitřek vozu. Sedadla byla potažena světle béžovou kůží. V opěradle sedadla pro spolujezdce objevil díru. Vypadala jako díra po výstřelu. Předklonil se víc dopředu a namířil svítilnou před sebe. V autě se něco zablýsklo. Byla to kulka, kulka z pistole nebo z revolveru. Měkké polstrování ji zachytilo, kulka vypadala celkem nepoškozeně, no jasně, k čertu, je to kulka. Ještě jednou si na všechno posvítil, další díru však nenašel. Pak vycouval z auta a zavolal na ústřednu.

Přišli lidé z útvaru zajišťování stop. Erika Djurbergová fotografovala. Blesk už teď neměl žádnou sílu. Po moři a pevnině se sápalo svítání. Kolega Eriky Djurbergové si prohlédl auto a teď prozkoumával okolí. Místo nálezu je stejně důležité jako objekt. Proč právě zde? Proč ne támhle? Proč na mostě? Proč ne na pevnině?

„Nikde jsem si nevšiml krve,“ řekl Bergenhem.

Lars Östensson neodpověděl.

„Ale někdo střílel,“ pokračoval Bergenhem.

„To vidím,“ řekl Östensson a vzhlédl. „Mohla by to být devítka.“

Bergenhem přikývl.

„Ale jestli budeme mít štěstí, může to být něco méně obvyklého,“ namítl Östensson. „To se dozvíme na expertize.“

Vyžádal si odtahové vozidlo, které mělo auto dopravit na expertizu do Mölndal.

„Už jste zjistil majitele?“ chtěl vědět Östensson.

„Ne.“

Bergenhem zavolal do registru vozidel ihned poté, co vystoupil z vlastního auta. Jako majitel byl registrován Roger Edwards, Eckragatan 44, Västra Frölunda. Eckragatan, to bylo v městské čtvrti Langedrag, o kousek dál na západ. Bergenhem tuhle část města viděl z místa, kde stál, ale neuměl si ji představit. Viděl před sebou Novou loděnici a Stora Billingen, základnu válečného námořnictva u Hästevik, ulici Tängudden a celou čtvrť Langedrag.

Bergenhem přistoupil blíž k zábradlí a pohlédl dolů. Bylo to děsivě vysoko. Hlubina. Od západu se blížila modro-bílá loď. Patřila říční policii z Nové loděnice. Jestli je tam dole mrtvé tělo, najdou ho. Bude to Roger Edwards? Nakonec až příliš unavený životem. Snažil se zastřelit, ale ruka se mu příšerně třásla, a tak si vybral jistější východisko?

„To auto není hlášeno jako ukradené,“ řekl Bergenhem.

Viděl, jak se fotoaparát Eriky Djurbergové blýská. Stála několik metrů od něj a vypadalo to, že právě fotografuje policejní loď pod sebou a ranní svítání nad göteborským vjezdem do přístavu. Za nimi na východě vycházelo slunce. Východ slunce fotila určitě taky. Strávili spolu několik deštivých týdnů. Začátek podzimu. Prolog, po němž následovalo pro změnu šest měsíců temnoty. To může mnoho lidí přivést k tomu, že se vrhnou volným pádem přes zábradlí na betonovou hladinu řeky.

„Pojedu do Eckran,“ pronesl Bergenhem do prázdna.

Před tunelem Gnistängstunneln zatím nebyla dopravní zácpa. Bergenhem sjel ze západního obchvatu a pokračoval po Torgny Segerstedtsgatan. Mlha se před ním táhla jako kouř a mísila se s ranním svítáním. Kostel Älvsborgs kyrka se vypínal k šedivému nebi jako pyj. Bergenhem měl najednou překvapivou sexuální fantazii: pohlavní styk. Odsunul myšlenku stranou, podal si ze sedadla spolujezdce CD a zasunul do přehrávače. Opojný hlas Lucindy Williamsové se ptal, jestli je alright. „Are you alright?“ Ne, není alright. V zatáčce u Hinsholmen se naproti němu řítila první dnešní tramvaj takovou rychlostí, jako by byla poslední v tento den nebo poslední v jeho životě. Bergenhem byl nepozorný. Před Henkes Bar & Kök zakolísal a vůz dostal pod kontrolu až na křižovatce na starou ulici Langedragsvägen. Na Palmsundsgatan odbočil doprava a pokračoval dál k Eckragatan.

Číslo 44 byla novostavba ve stylu Willa Nordic. Přímé linie, bílá omítka, červené a modré detaily, několik kulatých oken, venkovní bazén. V jasu ranního svítání barvy vystupovaly o to víc. Bergenhem vystoupil z auta a udělal několik kroků ke dveřím. Pozemek byl malý. Ve čtvrti Langedrag nejsou k dispozici velké pozemky, na nichž by se daly stavět nové domy, vlastně tady nejsou vůbec žádné pozemky. Edwards musel mít štěstí a spoustu peněz. Dveře byly modré a měly kulaté okénko. Možná je Edwardovo štěstí u konce, možná se teď vznáší v těžkých vodách řeky. Možná to tak chtěl a nebylo to pro něj neštěstí.

Bergenhem stiskl zvonek. Slyšel, jak se zvuk rozléhá v domě. Zkusil to ještě jednou a naslouchal doznívajícím tónům. Dům vypadal stejně opuštěně jako auto na visutém mostě Älvsborgsbron. Uvnitř se nerozsvítilo. Bergenhem neviděl žádné sousedy. Eckragatan spí, celá čtvrť Langedrag spí. Místní jsou ještě v postelích. Bergenhem ležel v posteli tak dlouho, jak jen to šlo. Pak vstal, sedl do auta a odjel z Torslanda do města. Martina za ním nepřišla do kuchyně, kde chvíli seděl. Nešla za ním a nemávala mu, když vyjížděl od řadového domku. Neodváží se, pomyslel si, když se díval do zpětného zrcátka.

V tomhle domě vládlo naprosté ticho. Bergenhem se vrátil do auta. Nebyl unavený. Nastartoval a vyrazil směrem na východ. Po několika stovkách metrů minul muže, který kráčel po protějším chodníku západním směrem. Měl hlavu skloněnou a snažil se nedívat Bergenhemovi do očí. To rozhodlo. Bergenhem zastavil a vystoupil. Muž kráčel dál, aniž by se otočil. Bergenhem měl chuť na muže zavolat, ale neudělal to. Muž přešel přes cestu. Teď se otočil. Bergenhem se zastavil a zvedl ruku na pozdrav. Muž se dal do běhu. Utíkal kolem Edwardsova domu, pokračoval dál směrem ke škole ve čtvrti Langedrag a zmizel za nejvyšší budovou školy, ještě než na něj Bergenhem stačil zavolat. A co by měl zavolat? Jeho jméno? Edwardsovo jméno? Bergenhem skočil do auta, najel před garáž naproti, zařadil zpátečku a vyrazil za prchajícím. Viděl ho na Saltholmsvägen. Muž zpomalil, jako by byl útěk nesmyslný. Zabočil k rugbyovému hřišti. Nad Hinsholmskilen se objevil jasný pruh světla. Muž se blížil k přístavu pro plachetnice. Obrys postavy na pozadí ranního slunce. Bergenhem opět vyskočil z auta a nasál vůni soli a chaluh.

„Hej!“ zavolal.

Muž nezareagoval a ani se neotočil.

„Hej, počkejte!“ vykřikl Bergenhem a rozběhl se.

Muž kráčel po stezce podél vody. Pak se otočil, podíval se na Bergenhema a vzal nohy na ramena.

„Zastavte! Edwardsi! Rogere Edwardsi! Stůjte, tady policie!“

Muž se neotočil, běžel dál podél plachetnic, které někdo nedávno vytáhl na břeh. Sezona skončila. Některé se ještě pohupovaly na vodě. Bergenhem viděl mužovy nohy mezi kýly. Teď se zastavily. Bergenhem obešel velkou plachetnici, za kterou neznámý stál. Zvedl ruce, jako by se chtěl vzdát. Proč by se vzdával? Bergenhem zastavil těsně před ním. Muž na něj hleděl se směsicí strachu a agrese v očích. Oba prudce dýchali. Bergenhem vytáhl služební průkaz.

„Bergenhem,“ zahekal. „Policie.“

„Co… co se děje?“ Muž civěl na průkaz.

„Roger Edwards?“ zeptal se ho Bergenhem. „Jste Roger Edwards?“

Muž jako by váhal, zdálo se, jako by zapomněl, jak se vlastně jmenuje.

„Jde o jedno auto,“ pokračoval Bergenhem. „O auto Rogera Edwardse.“

Muž přikývl.

„Jste Edwards?“

„Ano. Co je s autem? Našli jste ho?“

„Jestli jsme ho našli? Jak to myslíte?“

„Včera mi ho někdo ukradl.“

„Proč jste to neohlásil?“

„Ještě jsem se k tomu nedostal.“

Když to Edwards říkal, nedíval se na Bergenhema. Samozřejmě to byla prachsprostá lež.

„Proč bych vám to jako měl věřit?“ namítl Bergenhem.

„Kde jste to auto našli?“

„Kde vám ho ukradli?“

„No… v Käringberget. Před supermarketem.“

„A kdy?“

„Včera večer, vždyť jsem vám to už říkal. Pozdě večer, krátce před desátou. V deset zavírají. Měl jsem naspěch, rychle jsem šel dovnitř a nakoupil jsem, a když jsem se vrátil, auto bylo fuč.“

„Bylo zamknuté?“ zeptal se Bergenhem.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Jak jsem říkal, měl jsem naspěch. Zaparkoval jsem přímo před vchodem. Koho by napadlo, že mi auto šlohnou zrovna tam?“

„A proč ne?“

„Tady se přece takové věci nestávají, ne? V téhle čtvrti bydlí jen lidé, kteří žijí podle zákona.“

„Tak to musel být někdo z jiné čtvrti.“

„No… asi jo.“

„Kde jsou klíče?“

„Obávám se, že zůstaly v zapalování.“

„Co jste si koupil?“

„Cože?“

„Co jste si v supermarketu koupil?“

„Cigarety.“

„Dobře. A když jste vyšel ven, auto bylo pryč. Co jste udělal?“

„Šel jsem domů.“

„Vy jste šel domů? Někdo vám ukradne před nosem lexus, a vy si klidně jdete domů?“

„Pospíchal jsem.“

„Z jakého důvodu?“

„To je moje věc.“

„Tak to určitě není jenom vaše věc,“ opáčil Bergenhem.

„O co vlastně jde?“ zeptal se Edwards. „No dobrá, nenahlásil jsem krádež. Chtěl jsem to udělat dnes ráno. Kde je moje auto?“

Bergenhem chvíli přemýšlel. Nad hlavami jim zvědavě kroužili racci. Jak tohle skončí? Bergenhem pohlédl na hodinky.

„Teď už nejspíš na expertize u policie,“ řekl.

„Proč?“

„Ve vašem autě se střílelo.“

„Střílelo?“

Bergenhem neodpověděl.

„Ale já jsem to nebyl,“ řekl Edwards.

2

Komisař Erik Winter stál ve své kanceláři u okna s výhledem na řeku Fattighusan. Věděl, že tam je, ale v temnotě ji neviděl. Dešťové kapky na okenní tabuli zbarvil večer každou jinak – jako perlový náhrdelník. Možná by se to dalo označit i za hezké. Měl na sobě plášť do deště a byl na odchodu do tmy. Jediné, co ho drželo uvnitř, byly myšlenky na některé ze záležitostí, které ležely ve dvou nízkých hromádkách papírů na psacím stole. V jednom případě šlo o auto, které bylo nalezeno na Älvsborgsbron s dírou po vstřelu na sedadle pro spolujezdce, v druhém pak o podezřelé aktivity v části Göteborgu tvořené ostrovem Hisingen, které nejspíš souvisejí s obchodováním s drogami. Oddělení kriminální policie zkrátka nemůže naložit všechno na bedra protidrogovému oddělení.

Zazvonil mu telefon. Winter došel ke stolu a zvedl sluchátko. „Slyším.“

Byl si dobře vědom vlastního odmítavého tónu. Samotnému se mu to nelíbilo.

„Nejspíš bych ti měla zavolat někdy jindy,“ pronesl hlas na druhé straně vedení.

„Omlouvám se, Angelo, myslel jsem, že je to někdo jiný.“

„A kdo?“

„Některý z kolegů se špatnými novinkami, které by mi zabránily v odchodu domů.“

„Dělám pravý opak, Eriku.“

„Díky.“

„Teď můžeš jít bez obav domů.“

„Ale to je přece dobrá zpráva.“

„Je to trošku později, než jsem si myslela.“

„Lilly už spí?“

„Za chvíli půjde do postele.“

„Vyřiď jí, že jsem dělal, co jsem mohl.“

„Určitě to pochopí.“

„A zítra budu vstávat s kohoutem.“

„S jakým kohoutem?“

„To je jedno švédské přísloví, Angelo.“

„Aha. V Německu se totiž vstává se slepicemi.“

„Vstanu s kohoutem, i když je celý týden sobota.“

„Přesně to dnes taky řekla Elsa. Nejspíš si tu písničku zpívali ve školce. Celý týden sobota.“

Angela vyrostla v Lipsku a v Berlíně, než se rodině Hoffmannových podařilo uprchnout na západ, do svobody. Tehdy byla Angela ještě malá holka. Dnes je z ní stále ještě relativně mladá všeobecná lékařka v univerzitní nemocnici Sahlgrenska Universitetssjukhuset. Winter je všeobecný praktikující komisař u Zemské kriminální policie v Göteborgu, na komisaře sice stále ještě poměrně mladý, ale policistou je už devatenáct let. Brzy oslaví dvacáté výročí, nebude mu ještě ani padesát. Jubileum, oslava. Skutečně, život mu připadal, jako by byla celý týden sobota.

Winter to vzal domů přes Heden. Večerní soumrak byl ten tam, vsáknul se do štěrku a zalehla jej tma. Na hřišti hrálo amatérské družstvo ve slabém osvětlení fotbal. Po několika vteřinách utichly výkřiky. Winter byl v mládí dobrý záložník, mohl udělat skvělou kariéru, kdyby si koncem sedmdesátých let při zápasu na stadionu Slottskogsvallen vážně nezranil čéšku. O rok později si musel fotbalový klub Sandarna BK najít jiného muže se slibnou budoucností. Už si tolik nevěřil, i když hrál s partou z odboru, než se Halders jednoho krásného dne postaral o jeho vyhazov tím, že víceméně ušlapal rozhodčího. Jednoho krásného večera, jako je tento. Nebe se po příchodu tmy prosvětlilo a město dostalo namodralý lesklý nádech, který se hodí k tomuhle ročnímu období. Ze severozápadu přicházel čerstvý vítr a nebe si těsněji přitáhlo kabát. Když zahnul ze Södra vägen do Vasagatan a pak přešel Avenyn, vítr mu foukal stále ještě do tváře. Na krytých zastávkách naproti novinovému stánku postávali lidé a čekali na autobusy a tramvaje, k domu mu zbývalo už jen sedm set metrů.

Druhou botu mu stáhla Elsa.

„Díky, moje služebná.“

„Nejsem tvoje služebná.“

„A co jsi?“

„Já jsem královna.“ Elsa nechala botu dopadnout na dřevěnou podlahu.

„Tiše, ať nevzbudíš sestřičku. Nevzbuď naši princeznu.“

„Ale vždyť ona spí pořád.“

„Já jsem ale slyšel něco jiného.“

„Je to malý sedmispáč, tati.“

Winter zvedl paži a podíval se na náramkové hodinky.

„To je pravda. Je přesně sedm.“

„Ha, ha, ha.“

„Když jsi královna, tak si myslím, že bys mi měla donést něco k pití. Já se mezitím posadím do salonu.“

„Co je salon?“

„Náš obývák, ale vznešené rodiny mu říkají salon.“

„Ale my jsme přece nikdy předtím salon neříkali.“

„Že ne?“

„Ne. Takže nejsme vznešená rodina?“

„To víš, že jsme vznešená rodina, andílku. Jedna z nejvznešenějších.“

„Nejsme ta úplně nejvznešenější?“

Winter zaslechl krátký smích. Vzhlédl.

„Jak se z toho chceš vylízat tentokrát?“ Angela se usmívala. „Jak vznešení podle tebe jsme, Eriku?“

„Stejně vznešení jako všichni ostatní, kteří jsou taky vznešení.“ Napřímil se. „Mohla by mi jedna z královen donést něco vznešeného k pití? Mám příšernou žízeň. Sejdeme se za chvíli v salonu.“

Bergenhem si všiml, že sedí na židli ve své kanceláři. Pamatuje si, že jel přes Älvsborgsbron a dál do města, ale pak už si nevybavuje zhola nic. Jako by se mu vypnul mozek, když projížděl centrem, zaparkoval před prezídiem a vyšel po schodech do kanceláře. Bezvědomě, jako by měl celkový výpadek. Pane na nebi, ty víš, že to nebylo poprvé. Klidně mohl přejet nějakého chudáka. Mám snad něco s hlavou? Ta rána, kterou jsem dostal do hlavy před deseti, možná třinácti lety. Jo, před třinácti. To není moc dobré číslo. Mysleli si, že jsem mrtvý. Možná jsem na chvíli mrtvý byl. Ale neobětoval jsem se, tehdy ne. Byla to hloupost. Nebo něco jiného. Včera jsem jel přes most a našel jsem to auto. Na to si vzpomínám. Na Rogera Edwardse si taky pamatuji. Neskočil z mostu, neoznámil krádež auta. A tvrdil, že to nestřílel on. Zůstává spousta otázek.

Z úvah o životě a smrti, naději, zoufalství a hlouposti ho vytrhl telefon na stole.

Zvedl sluchátko, aniž by se představil, a poslouchal vzrušený hlas.

„Sem ne,“ řekl jen. „Tady ne.“

Malá královnička mu přinesla skleničku whisky. Nesla ji, jako by to byla konvice ze zlata, což taky byla, alespoň to tak vypadalo.

„Jak to můžeš pít, tati. Fuj.“

Ucítil vůni vřesu, rašeliny, moře a nebe.

„To bych ti musel vyprávět jeden moc dlouhý příběh, myško.“

„Tak vyprávěj.“

Napil se. Chutnalo to skoro tak, jak to vonělo.

„Povídej, tati.“

„Před dávnými časy žili v jeskyni u moře v jedné zemi, která se jmenuje Skotsko, starý muž a stará žena.“

Elsa se usmívala. Tenhle příběh už slyšela mockrát, přinejmenším v několika verzích. Winter si nevzpomínal, kolik verzí už jí za ta léta povyprávěl.

„Jmenovali se MacGregorovi,“ pokračoval.

„To znamená syn,“ řekla Elsa. „Mac je syn.“

„Přesně tak.“

„Stejně jako když se někdo jmenuje Eriksson. Erikův syn.“

„Správně.“

„Tak to bych si mohla taky říkat Eriksson, až vyrostu.“

„Když budeš chtít.“

„Ale vždyť já nejsem syn! Já jsem dcera, takže bych se musela jmenovat Eriksdotter.“

Winter přikývl.

„Ale to bych se pak nemohla jmenovat Winterová.“

„Ne, ale to by byla přece jenom škoda, nemyslíš?“

„Odkud je, tati? Kde se vzalo naše příjmení?“

„Přesně to nevím, myško. Tvůj dědeček se jmenoval Winter, a proto se i teta Lotta a já jmenujeme Winterovi.“

„Winter jako zima?“

„Jasně.“

„Ale když jsem své příjmení napsala na tabuli, učitelka říkala, že jsem to napsala špatně. Winter se ve švédštině píše s jednoduchým v.“

„S w se to píše i v angličtině,“ namítl Winter. „V Göteborgu žijí lidé s anglickými jmény. Dříve sem za prací přicházela spousta lidí ze Skotska a Anglie. A jejich jména se zachovala.“

„Takže odtud možná pocházíme taky,“ uvažovala Elsa.

„Možná.“

„Třeba jsme ze Skotska.“

„Možná je to tak.“

„Nemůžeme to zjistit?“

„Asi by to šlo.“

„Máma je z Německa. A ty jsi možná ze Skotska. To je super.“

„Opravdu to řekla?“

„Yes.“

„Tohle slovo už jsem pěkně dávno neslyšela. Myslela jsem, že je out.“

„Všechno se zase vrací.“

„Možná se brzy stane něco skvělého,“ řekla Angela.

„Proč bychom na to měli čekat? Můžeme přece něco skvělého podniknout.“

„Jako například co?“

„Třeba vyrazit na nějakou cestu. Co říkáš na Skotsko?“

„Vždyť jsme tam byli nedávno, Eriku. A nedopadlo to zrovna nejlépe. Nechci už na to myslet.“

„Teď by šlo fakt jenom o dovolenou. Samozřejmě s dětmi. Elsa chce vidět tu jeskyni, kde staří MacGregorovi začali s výrobou whisky. Než přišla zlá čarodějnice a snažila se všechno zničit.“

„Jenže se jí to nepovedlo.“

„Naštěstí ne. Byla zlá, ale ne zrovna moc chytrá. Elsa tvrdila, že nemůže být tak zlá.“

„A kde ta jeskyně vlastně je? Nikdy jsem to nepochopila.“

„Na západním pobřeží, Mallaig, nedaleko Skye. Dost těžko se to vysvětluje. Je třeba tam zajet a na jeskyni se podívat.“

„Tak fajn.“

„Pojeďme tam na jaře, vezmeme to přes Londýn.“

„Prima.“

„Mimochodem, už je to delší dobu, co jsem naposledy mluvil se Stevem.“

„Ráda se s nimi zase sejdu,“ poznamenala Angela. „Taky je to pěkně dávno, co jsem se naposledy viděla se Susan.“

„Tak to spácháme.“

„Ale trápí mě klinika.“

Angele znovu nabídla práci klinika v Marbella poté, co strávili poslední zimní půlrok na Costa del Sol. Nabídka to byla lákavá. Mohlo by se z toho vyklubat víc než jen občasná pracovní příležitost.

„Já nevím,“ řekl Winter. „Připadá mi, jako bychom se pak museli rozhodnout, jestli tam nezůstat navždy.“

„Já taky nevím,“ přitakala Angela.

„Ještě jsem tady neskončil.“

Angela mlčela.

„Kladeš si otázku, s čím jsem tady ještě neskončil?“ Winter se krátce napil.

„Nic jsem neříkala.“

„Ale ráda bys to věděla.“

„Možná to chceš vědět ty sám, Eriku.“

„Myslíš, že se ptám sám sebe, jestli jsem hotov?“

„Ne, ty se ptáš, s čím nejsi hotov.“

„Je to snad nějaký německý detail, kterému nerozumím?“

„Nesnaž se vyhýbat odpovědi.“

„Ale to já přece vůbec nedělám.“

Jenže přesně tohle dělal. S čím ještě není hotov? Se smrtí jednoho člověka a krátce nato s novým případem vraždy? S dalším vrahem, dalšími oběťmi, pozůstalými, novými pravdami, které přistávají na hromadě starých pravd? Staré hrůzy vypadají jako nové, stejně jako připadá alkoholikovi staré opíjení jako nové.

Možná to měl v krvi, jež mu už žílami protéká pomaleji, ale brzy znovu nabere sílu. Jakoby se napájel z hrůz, které se zanedlouho zase objeví. Všechno se vrací. Zločiny v Göteborgu nikdy nepřestanou. Budou se opakovat, a přesto nebude nic stejné jako dřív. Využívá vlastní zkušenosti, byť jen částečně. Pak bude zase všechno nové. Bude sám, krev mu bude hlasitě pulsovat v těle, a přesně tak to má být. Ne, ještě s tím není hotov.

„Proč by někdo nechával auto na Älvsborgsbron a pak vzal roha?“ divil se.

„Já bych to neudělala,“ odpověděla Angela.

„Ale někdo to udělal a nechal tam to auto stát.“

„Vy nevíte, kdo to byl?“

„Víme jen, komu vůz patří. Ale jeho majitel tvrdí, že mu auto někdo ukradl.“

„A ty mu nevěříš?“

„Já nevěřím vůbec ničemu. Jen jsem si přečetl zprávu. Bergenhem jel náhodou kolem a objevil to auto.“

„Nepovídej.“

„Lars nebyl ve službě. Jel kolem, viděl na mostě prázdné auto a ohlásil to.“

„On nebyl ve službě?“

„Ne, prostě jen v noci někam jel.“

„To nezní moc dobře.“

„To ne.“

„Jak je na tom?“

„Nemám tušení, Angelo. Vyhýbá se mi.“

„Mluvil jsi s ním?“

„Zatím ne.“

„Měl by sis s ním promluvit.“

„Udělám to.“

„To opravdu nezní moc dobře.“

Winter neodpověděl. Přestavil si auto, most a stmívání a uprostřed toho všeho Larse. Scéna jako z hororu.

Minulost je jako kabát, který vám tíží ramena. Musíte ho nosit za každého počasí. Nezáleží na tom, jakým způsobem dostanete strach. Můžete si ho nahnat sám, nebo může vycházet z někoho jiného. Dobrý Bože, nic se nedá vrátit. Dobro patří jednou provždy minulosti. Jak si jen kdy mohl myslet opak? Tahle myšlenka s ním smýkala sem a tam. Voda. Vyhýbal se jakémukoli hromadění vody. Jedna věc je, když voda teče z kohoutku, ale něco zcela jiného je, když se hromadí v kaluži, tišině, jezeře, bazénu nebo rybníku… Pod hladinou číhá smrt, číhá tam neustále. Je součástí jeho vzpomínek. Ne, smrt nepatří do minulosti, smrt je všudypřítomná. Ví, co udělal. A není jediný. Teď existují lidé, kteří vědí víc než on. Odkud asi? Jedno mu bylo jasné: Může to být jenom horší, dokonce i pro mrtvé. Hrozná představa.

Bertil Ringmar seděl na židli v obývacím pokoji a přemýšlel, zda nezajde do kuchyně a neudělá si tam chleba s máslem a játrovou paštikou a případně ještě slaninu se žampiony. Mohl by si k tomu dát pivko. Možná by se pak cítil líp. Jo, určitě mu pak bude líp. Vstal, šel do kuchyně a namazal si chléb, usmažil si slaninu se žampiony. U kuchyňského stolu si nalil kapánek mimořádné kořalky ze Schonen, kterou si podal z mrazáku. Láhev byla orosená a kořalka byla hustá jako sirup. V tu chvíli se cítil božsky. Dojedl a otevřel si ještě jednu láhev piva a pak se posadil do křesla v obývacím pokoji. Pil a díval se na zahradu. Mohl by tady sedět a dívat se do zahrady klidně pětadvacet let. V poslední době to dělá čím dál častěji. V duchu si kladl otázku, čím to může být. Je to stejná stará zahrada, a kromě toho to není žádná opravdová zahrada, ale spíš kousek trávy a štěrku, křoví a stromy, které rostou kolem jeho dřevěného domku. Stále stejný dřevěný domek. Stejný starý Ringmar. Ne, k čertu, okamžitě s tím přestaň, Bertile. Ještě skoro deset let strávíš na tomhle skvělém oddělení. Ještě máš před sebou velké věci. Velké zločiny. Děsivé zážitky. Napětí. Drama. Zkrátka a dobře: action. To je víc, než o čem sní devadesát osm procent populace, správná action. Něco takového můžeme zažívat jen my a zločinci. To je náš svět. Zatraceně, o co všechno vlastně zbytek světa přichází? Tímhle způsobem člověk zůstává mladý. Fyzický trénink je součástí téhle práce, je povinný. Kam až by mi jinak sahalo břicho? Nejspíš by mi už vyčuhovalo do zahrady. Brzy oslavím šedesátku. Možná bych už měl být mrtvý nebo bych měl umírat – vzhledem ke svým stravovacím a pitným návykům. Vstal. Za křovím se něco hýbalo, nejspíš ten zatracený soused, který si připravuje neonové osvětlení na Vánoce. Vždyť už zbývají jen tři měsíce. Všechno, co ten chlápek vlastní, ověší světélky. Půl podzimu a celou zimu trpěl Ringmar poruchami spánku. Mluvil s ním, ale k ničemu to nebylo. Křičel, ale to taky nepomohlo. Oznámil to na úřadě, nebo jak se tomu teď říká, jenže v téhle zasrané společnosti si nikdo nechce s nikým nic začínat, zatraceně. Když se chováte klidně, nemůžou vás kritizovat. Bylo lepší nedělat vůbec nic. Zvažoval, jestli mu neudělá zkrat, ale bylo by to příliš okaté. Šel do kuchyně a vytáhl z mrazáku láhev s kořalkou, když mu na pracovní desce zazvonil telefon.

„Prosím.“

„Haló?“ zaslechl něčí hlas. Zněl z velké dálky.

„No prosím, tady je Bertil Ringmar.“

Ve vedení zavládlo ticho.

„Haló,“ zopakoval Ringmar.

Ticho.

Zaslechl tiché zaklapnutí, když někdo na druhém konci zavěsil.

Díval se z okna přímo do sousedovy kuchyně. Když zavěšoval, spatřil siluetu. Náhoda? Ne. Tomu idiotovi neonový teror nestačí.

3

Fasády na druhé straně Vasaplatsen vypadaly vyšší než jindy. Jako by zakrývaly nebe, jako by chtěly pohltit veškeré světlo, zalepit díru, která byla pořád v místě, kudy na zem dopadalo světlo. Světlo potřebovalo průchod. Winter zavřel oči a znovu je otevřel. Fasády domů se stáhly, teď bylo vidět víc nebe, šedivé nebe, ale pořád to bylo nebe. Bylo jasněji. Znovu zavřel oči, ale za očními víčky zůstalo jasno. Byl to hezký pocit, ale zároveň věděl, že na oči nemůže tak úplně spoléhat, nebo na něco, co se nachází za očima. Mozek. Na ten se mohl spolehnout vždycky. Když nefungovalo vůbec nic, tak mohl stavět na svých myšlenkách, fantazii, na své… no jo, inteligenci či jak jinak to říct. Intuici. Skutečném podvědomí. Mohl stavět na něčem, co měl už od dětství, není to nic, co by se dalo osvojit, co by vás někdo mohl naučit. Něco, co ho přivedlo tam, kde je dnes. Jenže teď má mozek plný bolesti.

„Co je, Eriku?“

Slyšel Angelin hlas, ale neviděl ji. Oči měl pořád ještě zavřené. V hlavě měl stále ještě jasno, a to bolelo.

„Nic,“ odpověděl a otočil se.

„Udělal jsi grimasu.“

„Opravdu?“

„Jako bys měl bolesti.“

„Hm.“

„Bolí tě hlava?“

„Jen když se směju.“ Usmál se.

„Už dávno ses nesmál, Eriku.“

„Fakt?“

„Fakt.“

„Nesměju se, protože by mě to jinak bolelo.“

Pokusil se znovu usmát, ale moc se mu to nepovedlo.

„Pokud tomu rozumím správně, tak už tě pěkně dlouho bolí hlava,“ zkonstatovala Angela.

„Občas.“

„Dřív jsi přece bolesti hlavy nemíval. Alespoň od té doby, co tě znám.“

„Bude to nejspíš stresem. Tou prací. Občas z toho člověku prostě kape na karbid.“

„To má být vtip, Eriku?“

„Chtěl jsem si z tebe jen trošku vystřelit.“

Vzala mu hlavu do rukou. Oči měla docela blízko. Jsou zelené, pomyslel si Winter. Nikdy jsem si toho nevšiml. Že by si ze mě vlastní zrak tropil legraci? Neměla Angela dřív modré oči? Rukama mu chladila spánky. Dělalo mu to dobře. Zavřel oči. Opatrně mu masírovala čelo.

„Kde tě to bolí, Eriku?“

Její hlas jako by přicházel z více rohů v místnosti a zněl stereo.

„Teď už to vůbec nebolí,“ zašeptal.

Bylo to vážně k vzteku, jestli je to vůbec ten správnej výraz. Když po dobrém obědě vyšel z Manfred´s Brasserie na Nordenskiöldsgatan, zjistil, že mu někdo na autě promáčkl levé přední dveře. Jak mu někdo mohl tak debilně najet do boku?

Na druhé straně silnice vyjíždělo z podzemních garáží auto, pohlédl na něj. No jasně, nějakej idiot vyjel moc rychle, příliš velkým obloukem se ocitl na druhý straně a narazil mi rovnou do Chryslera. Pak se vypařil. Nenávidí řidiče, kteří ujíždějí z místa nehody. Kdo to udělá, ulívá se ze všeho. Z naprosto všeho. Nikdy jsem si nevšiml, že támhle naproti jsou podzemní garáže. Už jsem tady byl stokrát, a nikdy jsem si toho nevšiml. Zato teď se mi to dostalo do podvědomí pořádným nárazem.

Překročil silnici a vešel do garáží. V budce seděl strážný. Takoví lidi ještě existují? Divil se. Že je ten zatracenej odbor životního prostředí už dávno nezrušil. Životu nebezpečná práce.

„Nevšiml jste si, kolik aut vyjelo z garáží během posledních pěti minut?“

Strážný se vyklonil z budky. Vypadal jako blázen. Jako dost velký magor na to, aby tady seděl a celý den vdechoval výfukové plyny. Vypadal jako seveřan. To je zvláštní, protože tuhle práci většinou berou tmavé typy, které dostávají těch málo životu nebezpečných zaměstnání, která ještě existují. Ale tohoto árijce rekrutovali nejspíš rovnou z blázince hned po jeho uzavření.

Zdálo se, že muž otázce nerozumí.

„Evidujete auta, která odsud vyjíždějí?“

„Jasně. Proč jako?“

„Proč jako? To vám hned řeknu. Nějakej idiot vyjel z vašich garáží během poslední hodiny, ne, během posledních čtyřiceti pěti minut. Vyřítil se ven a narazil mi rovnou do auta, který stojí támhle naproti.“

Ukazoval na druhou stranu cesty. Strážný pohledem sledoval jeho prst. Těsně před výjezdem se jízdní pás zvedal tak prudce, že bylo vidět jen první patro domů na druhé straně a černobílý štít Manfred´s Brasserie. Kdykoli může, obědvá právě u Manfreda. Lepší lokál podle něj ve městě neexistuje. Přesto nechtěl, aby mu někdo zničil auto, když si dopřává chutný oběd. Seděl v zadní části restaurace u podélné zdi, kde nemá výhled na ulici. Kdyby toho idiota viděl, nejspíš by ho zabil, než by stačil odjet z místa činu.

„No a co?“ zahalekal strážný.

„Zapisujete si státní poznávací značky aut, který vjíždějí do garáží a vyjíždějí z nich?“

„Ne.“

„Ne? A na co tady potom sedíte, co? Proč tady vysedáváte, když nemáte provoz pod kontrolou?“

„Nemusíte se hned rozčilovat.“

„Rozčilovat? Já nejsem rozčílenej, člověče! Jsem jen příšerně nasranej na toho idiota, kterej…“ Odmlčel se, protože strážný zavřel okénko. Vypadal, jako by měl strach. Taky pěknej debil.

Otočil se na podpatku, vyšel z podzemních garáží a prohlížel si škody na autě. Promáčklé byly nejenom přední dveře, ale i ty zadní. Udělal krok vzad a několik metrů od něj někdo divoce zatroubil. Vzhlédl a viděl, jak kolem projíždí další idiot ve staré kraksně V70 a kroutí hlavou. Chvíli zvažoval, zda má tomu šmejdovi otevřít dveře a omlátit mu tu jeho starou, odpornou držku o volant, ale nakonec si to rozmyslel. Stejně brzo zatřepe bačkorama kvůli vlastní blbosti.

Zazvonil mu telefon. Vztekle ho vytáhl z kapsy.

„Co je?“

„Jsi na cestě?“

Hlas zněl ostře a jasně.

„Ne. Nejsem na cestě. Nějakej debil mi narazil do auta, když jsem byl na obědě.“

„A kde?“

„Copak je to důležitý? Linnégatan, na rohu Nordenskiöldsgatan.“

„Počkáme na tebe.“

„Už je tam?“

„Jo. A za chvíli zase půjde.“

„Vyjíždím.“

Ukončil hovor a zastrčil mobilní telefon do kapsy. Vlastně by měl zavolat na policii a nahlásit způsobenou škodu, jinak bude mít problém s pojišťovnou, hahaha. Nějakej zpomalenej polda hlášení šnečím tempem sepíše, každá věta mu zabere půl hodiny. K zblití.

Sedl do Chryslera, nastartoval a odjel. S tím idiotským strážným ještě neskončil a s tím chcípákem, co zdrhnul, teprve ne. Však on toho zasranýho zkurvysyna najde a strčí mu hlavu do svěráku.

Zahnul do Linnégatan.

Winter neměl svůj psací stůl rád. Psací stůl, lampu ani počítač. Někdy, když si přál být na hony daleko, neměl rád celou místnost.

Počet úmyslného poškozování majetku ve městě narůstá, jiné sviňárny taky. Tomu se říká rozvoj nebo možná vzrůst. Přibývá kriminalita, organizovaná i neorganizovaná stejnou měrou. Pro něj to nehraje žádnou roli. Bude proti ní bojovat dál. Není unavený, roztrpčený nebo cynický, no, možná jen trochu, ale to nestojí za řeč. Ještě pořád je mladý, není mu ani padesát. Bertil brzy oslaví šedesátku. To je nejspíš něco jiného, ale já se nevzdávám naděje, já nebudu mít depresi. To radši potáhnu do války. Jsem uprostřed války. Nedá se vyhrát, ale to nevyslovujeme nahlas. Nikdo neříká, teď jdeš do války, prohraješ ji a umřeš. Přesně tohle říkali japonští velitelé svým vojákům: Nevrátíte se, nikdy se nevrátíte, tak jděte a umírejte. Ale já se vrátím. Já se vždycky vrátím. A teď jsem šéf oddělení kriminální policie. Příkazy si dávám sám: Jdi a žij.

Pročítal si zprávy o případech úmyslného poškozování majetku během posledních čtyřiadvaceti hodin uvnitř městských hradeb. Kdo ten plebs pouští dovnitř města? Brány by měly zůstat zavřené, zvedací mechanismy a mosty taky, aby mohli obyvatelé žít v klidu a míru. Vandalové by se měli zavírat do Hagen, kde si můžou každý pátek večer ve dvacet tři nula nula zdemolovat čtyřicet pět tramvajových zastávek.

Bolest hlavy ho zasáhla jako kovářské kladivo. Zatraceně! Ohmatával si levé oko, jako by hledal pomoc. Přesně tady teď sídlí bolest, kujné železo, buch, buch, buch. Ucítil nevolnost a zamotala se mu hlava. Co to je? Co to má být? Telefon na psacím stole zazvonil. Neslyšel ho, a přesto věděl, že zvoní. Stůl vibroval. Ještě pořád si rukou tlačil na levé obočí a zvedl sluchátko.

„Slyším.“

„Haló?“ řekl hlas, který neznal.

„Haló, slyšíme se? Tady Erik Winter.“

V telefonu ticho.

Winter se zhluboka nadechl.

Bolest se stáhla zpět, odkud přišla. Nevolnost přešla. Měl pocit, jako by se mu v bránici něco hýbalo.

„Haló, kdo je tam?“

Někdo na druhé straně vedení pomalu zavěsil.

Kriminální inspektor Lars Bergenhem jel po Älvsborgsbron a jako pokaždé, když tudy projížděl, ho napadlo, jak velké město odsud vypadá a jak malé je ve skutečnosti, když do něj vjede, a jak je pak těžké pozvednout zrak a dívat se do dálky. Teď zvedl zrak, vpravo bylo moře, nalevo se rozkládala převážná část města Göteborg se svými kostelními věžemi a obchvaty. V rádiu se najednou ozval hlas Phila Collinse a jeho too many people, too many problems, this is the land of confusion, jo, země zmatků, to je pravda pravdoucí. Vybavil si Martinin zmatený obličej. Co jí řekl? Bergenhem cítil, že už nemá sílu jezdit sem a tam mezi Torslanda a centrem a mít celé město na dohled. Tahle perspektiva je příliš silná, příliš mnoho nebe. Je lepší sklopit zrak. Martina. Její pohled. Co jen jí řekl, k čertu? Hlavu měl prázdnou jako vymazanou stopu, na hard disku už nebylo nic. V hlavě jako by neměl už vůbec žádný hard disk, který by mohl všechno zachytit. Neměl už sílu se bránit, příliš mnoho detailů. Pohled má nastavený příliš nízko. Martino, opustím tě. Martino, nikdy tě neopustím. Martino, nemůžu už dál lhát. Nemám už sílu, Martino. Martino, mám všechnu sílu světa. Martino, přijdu domů pozdě. Přijdu domů hodně pozdě. Odbočil z mostu, lépe řečeno – nechal se obloukem odvézt k semaforům na Jaegerdorffsplatsen: na jedno z nejšerednějších míst ve městě, rozříznuté obchvatem Oscar vejpůl stejně jako chudé městské čtvrti Kungsladugard a Majorna, které náhodou stály v cestě, když ti idioti postavili rychlostní komunikaci jako zeď mezi lidi a řeku. Jako útěchu dostali lidé státní obchod s kořalkou, ale z toho profitovali převážně ti movitější, kteří se cestou domů do Hagen, Langedrag, Askim a Hovas mohli utopit v alkoholu.

Bergenhem vyjel nahoru po Slottsskogsgatan a zaparkoval před lékárnou na Mariaplan. Cestou do lékárny potkal někoho, o kom si myslel, že ho zná. Nevěděl, jestli ho dotyčná osoba zná, ale vyšel z lékárny, aniž by si něco koupil. Když jel po Kungsladurgardsgatan k Slottsskogsvallen, v duchu viděl tvář své dcery. Své Ady, které bude brzy jedenáct, brzy bude v pubertě. Nebyl tehdy u porodu. V tu dobu mohl být mrtvý. Proto by měl pociťovat obrovskou pokoru před životem, a tu taky cítil, nebo si to alespoň namlouval. Všechno ostatní musí být lepší než temnota. Adiny oči. Když si představil, že se jí nikdy nemohl podívat do očí, začal se třást. Krátce před kruhovým objezdem Margreteborg zajel k okraji silnice a vypnul motor. Pak seděl docela tiše, dokud se nepřestal třást. Rádio zmlknulo, bylo mrtvé. Nedokázal si vzpomenout, že by ho byl vypnul.

20.35

Zvony bijí, to musí být ten kostel na kopci. To je zvláštní, pomyslela si, na vyzvánění už je docela pozdě. Zvuky byly jako ptáci na nebi. Nebe bylo poseto vyzváněním jako černými mraky.

Vzhlédla, ale nahoře žádné mraky neviděla.

Viděla útesy a samozřejmě moře a děti, které jako by se vznášely nad zemí jako andílci.

Přesně tohle si myslela. Andílci.

Znovu vzhlédla a nebe najednou vypadalo, jako by ho zakrýval černý mrak s ptáky. Věděla však, že jsou bílí.

Všichni se vznášíme.

Zvedla paže a nechala se unášet větrem nad útesy, na moře, nad ostrovy na druhé straně úžiny, pak zase zpátky, nohy jen několik centimetrů nad vodní hladinou, a pak zase dolů na útesy.

Teď je sama, úplně sama. Jsem už jen já. Tohle si myslívala často. Když už nedokázala všechno poslouchat. Být tam. Slyšet výkřiky a rány. V takových okamžicích byla jediným člověkem na zemi, takhle si to vymyslela, bylo to lepší než být opuštěná. Mluvila se sebou, o čem jen chtěla. Mluvila v dešti a vůbec nebylo vidět, že se jí pohybují rty. Voda byla teplá, jako by vycházela z kohoutku s teplou vodou. V letním táboře měli dva samostatné kohoutky, jeden na teplou a druhý na studenou vodu. Míchat si to člověk musel sám.

Ale mořská voda už je smíchaná a osolená. Jako by někdo vysypal do moře obrovský pytel soli.

Plavala na hladině jako korek. Nebe bylo zase čisté. Racci zmizeli. Neslyšela je. Neslyšela vůbec nic.

Otočila se na břicho a plavala dál na otevřené moře. Zdálo se, že ostrov je tak blízko, že měla pocit, že se ho může dotknout. Natáhla ruku, ale cítila jen vzduch a vodu.

Za ní se ozvalo šplouchnutí. Otočila hlavu, ale nic neviděla. Plavala dál. Spatřila před sebou plachtu, ale viděla z ní jen polovinu, jako by byla pod vodou a dívala se nahoru.

Mohla bych přeplavat celé moře, napadlo ji. Když doplavu až k ostrovu, můžu přeplavat i moře. Nejsem unavená.

Udělala ještě několik temp, měla pocit, že za sebou slyší nějaké volání, ale vítr přinášel útržky různých zvuky, které kolem ní jen přelétly. Možná jsou to zase kostelní zvony. Třeba se někdo žení, nebo je to pohřeb. Může to být cokoli.

4

Winter a Ringmar svištěli tunelem Götatunneln. Vzbuzoval iluzi, že Göteborg je mnohem větší město. Za to vděčil nejenom kriminalitě, i když ta veškerou iluzi ničila. Ale tunel byl pozoruhodný. Takhle by měl vypadat moderní tunel. Končil u hlavního nádraží. Winter odbočil a projel kolem Östra Nordstan.

„Někdo mi volal domů, ale ve sluchátku bylo slyšet jen dech,“ řekl Ringmar, když museli zastavit na červenou na přední straně nádraží.

„To je divné, mně někdo včera volal taky, nicméně na prezídium.“

„Vlastně to ani nestojí za řeč. Přesto to byl divný pocit. Zdálo se, že na druhé straně opravdu někdo je a že něco chce. Chápeš?“

„Měl jsem stejný pocit,“ řekl Winter.

„Neděláš si ze mě legraci, že ne?“

„Ne, přísahám.“

„Někdo po nás něco chtěl, ale odmítal to říct,“ pokračoval Ringmar.

Winter přikývl a sešlápl plynový pedál. Nějaký mladý muž se rozhodl přejít silnici na červenou a musel uskočit na stranu, když Winter prosvištěl těsně kolem něj.

„Někdo v nesnázích,“ poznamenal Winter. „Někdo potřeboval pomoc.“

„To je přece totéž, ne?“

„Samozřejmě.“

„Co s námi ta práce dělá,“ posteskl si Ringmar. „Tři vteřiny mlčení v telefonu, a my už víme, o co jde.“

„To bylo tím tichem.“

„Přesto si myslím, že mě jen chtěl naštvat ten můj mizernej soused,“ uvažoval Ringmar.

Winterův mobilní telefon zazvonil.

„Slyším.“

„Tady Öberg. Soudní znalec v oboru střelných zbraní považuje kulku za náboj ráže devět milimetrů značky Luger, Parabellum, možná dokonce SIG Sauer. Ale může to být i něco podobného. Ještě se ozve.“

„Dobře.“

„V autě jsme nenašli žádnou krev. A zatím ani žádné stopy. Co se stop po střelné ráně týče, tedy směru kulky, tak podle všeho stál střelec před autem,“ řekl Torsten Öberg, zastupující šéf útvaru zajišťování stop.

„Jako před autem na mostě?“ divil se Winter.

„Jestli stál střelec na mostě? To zatím nevím.“

„Je to totiž do jisté míry důležité,“ namítl Winter.

„Stejně jako je důležité, jestli existuje oběť,“ řekl Öberg. „Našli jste něco ve vodě?“

„Nic.“

„Mrtvolu mohl proud unést někam dál. Chvíli zuřila celkem slušná bouřka.“

„Prohledáme břehy.“

„Divná záležitost,“ poznamenal Öberg.

Začalo to tónem. Pak následovaly další tóny, spousta dalších a příliš hlasitých tónů. Jedna píseň následovala za druhou, jedna horší a ukřičenější než ta předchozí. Odstěhoval se sem kvůli tichu. Potřebuje ho jako sůl. A ticho ho obklápělo jako moře. Plaval v tichu. Vznášel se v něm. Až do této chvíle. Šlo o rockovou muziku nejhoršího zrna. Není zrovna odborník na rock, ale tahle hudba stojí na nejnižším stupínku vývojové řady. Připadalo mu to jako cover verze, a navíc to příšerně ječelo. Kdo poslouchá tyhle sračky tak nahlas, musí být šílený, mrtvý nebo sjetý. Ale na nic z toho nemyslel, když vyšel z domu, šel na ulici, vešel na sousední pozemek a zazvonil u dveří. Chtěl jen, aby ten hluk konečně skončil. Chtěl si číst a přemýšlet. Plavat v tichu. Jsou čtyři odpoledne, a ta příšerná muzika musí být slyšet po celé čtvrti. Všichni už by měli stát frontu přede dveřmi. Znovu zazvonil. Dunění za dveřmi vířilo vzduch jako poryvy větru. Zvonek nebylo vůbec slyšet. Možná je ten člověk uvnitř hluchý jako poleno a pouští si hudbu nahlas proto, aby cítil přinejmenším vibrace. Než se sem tenhle chlapík nastěhoval, vládlo v tomhle domě ticho. Hrobové ticho. Před několika týdny si dokonce myslel, že je tenhle malý dřevěný domek neobydlený, přinejmenším zahrada podle toho vypadala. Trávu nikdo neposekal od léta. Dům vypadal opuštěně. Možná tady zemřel starý člověk a příbuzní nevěděli, co si s nemovitostí počít. Nechat strhnout, nebo prodat? A teď tohle. Stiskl znovu zvonek, ale věděl, že to nemá smysl. Když ustoupil o krok a chystal se odejít, dveře se otevřely. Když ho muž spatřil, vypadal překvapeně. Neslyšel zvonění. Je v mém věku, vypadá normálně a je normálně oblečený. Nemá na čele tetování. Muž pod jeho pohledem ucuknul. Najednou mu za dveřmi stojí cizí člověk. Na tvém místě bych sebou taky trhnul. Hudba se valila z domu jako láva. Jako by měla váhu a zápach něčeho, co zničí a zabije vše, co jí stojí v cestě. Muž na něj civěl, ano, civěl. Oči mu vyčnívaly dopředu jako legrační postavičce v animovaném filmu.

„Mohl byste to trochu ztišit, prosím vás?“

Jeho hlas nebylo v tom orkánu téměř slyšet. Muž viděl, že na něj něco křičí, ale nereagoval.

„Mohl byste tu hudbu ztišit?“

Muž na něj zlostně pohlédl. Takže ano, rozuměl. Neodpověděl, jen tak podivně přikývl tím, že hlavou pokývnul několik centimetrů dolů. Ustoupil dozadu a zabouchl dveře. Co budu dělat teď? Počkám. Čekal dvě minuty, ale nestalo se nic. Nikdo nejel po ulici. Stejně tudy projede někdo jen občas. Je to slepá ulice. Dům, který si pronajal, byl v téhle ulici poslední, a tenhle je předposlední. Hudba se neztišila. Spíš hrála ještě hlasitěji. Zatraceně, budu to muset přežít, alespoň pro dnešek. Jinak mi nezbude nic jiného, než se odstěhovat. Do prdele, zrovna jsem se tady začal cítit dobře. Tady můžu psát. Už je to dávno. Chybělo mi ticho. Zatímco takto uvažoval, z domu dunělo naštvané bubenické sólo. Rychle opustil pozemek a vrátil se domů. Mezitím se setmělo. Jde to teď rychle, za půl hodiny bude úplná tma. Což tady znamená, že je skutečně tma. I tohle byla přednost této lokality. Jenže teď už si tím není tak jist. Zašel do domu a zamknul za sebou dveře. V pracovně čeká práce. Obrazovka svítila jako modré okno, byl to jediný zdroj světla v celé místnosti od okamžiku, kdy se setmělo. Hudba ze sousedství bušila do zdí, jako by si sám pouštěl muziku co nejhlasitěji. Vypnul počítač a sedl si do křesla v takzvaném obývacím pokoji. Dům má jen čtyři pokoje, víc nepotřebuje. Vlastně potřebuje jenom dva, pracovnu a ložnici, ale samozřejmě je příjemné, když může večer pochrupovat v křesle před zapnutou televizí a sbírat síly na zítřejší psaní. Jestli z toho ovšem něco bude. Protože se možná už nikdy k psaní nedostane. Hudba pronikala do zdí, do duše a do morku kostí. Znovu vstal, šel do kuchyně a pak zpět do pracovny, pak do ložnice a opět do obývacího pokoje, rovnou čtvrthodinu takhle pochodoval. Bloudil po bytě a naslouchal bláznivé hudbě šíleného souseda, který ji teď pouštěl ještě víc nahlas. Opravdu to hrálo příšerně nahlas. Proč ještě nikdo ze sousedů nezavolal na policii? Proč venku neviděl nikoho s baseballovou pálkou a megafonem? Je to prosté: protože je tady jenom on. On a jakýsi pomatenec s rukou přilepenou na potenciometru. Byli sami na celém světě. Obul si boty a znovu vyšel ven. Večer byl tmavý. Pouliční svítilna na nejbližší křižovatce zesilovala temnotu, která pro změnu zdůrazňovala hlasitost hudby. Stál před sousedovou zahradní brankou. V domě se svítilo v naprosto každém okně, jako by mělo světlo dosáhnout stejné intenzity jako hudba. Ten chlap je vážně magor. Zítra se odstěhuju. To je moje obvyklá smůla. Ani tady, na tom nejzazším okraji města, nemám klid. Vítr se musel otočit. Tady venku hrála hudba o něco méně nahlas. Ale byl to pořád ten stejný příšerný rock. Možná si přehrává stále tutéž píseň.

„Co chcete?“

Ten chlap musel stát za břízou vedle zahradní branky. Objevil se před ním. „Proč mi chodíte kolem baráku?“

„Já vám nechodím kolem baráku.“

„Tak to jo. A proč mi u něj teda stojíte?“

Přistoupil o krok blíž. Přesto stáli pořád ještě několik metrů od sebe.

„Můžu si přece stát, kde chci.“

„A já si můžu pouštět hudbu nahlas, jak chci.“

Vítr se nejspíš zase otočil a hudba se vyvalila z domu na trávník. Teď konečně poznal, co je to za hudbu: švédská slova, něco z top ten v ještě příšernější verzi než dřív. Diskotéková hudba rovnou z pekla.

Snažil se zachytit šílencův pohled.

„Tak nahlas, jak chci!“ ječel po něm ten blázen.

„Vy asi nemáte všech pět pohromadě,“ řekl.

Šílenec udělal krok směrem k němu a najednou byl mezi nimi jen metr, možná ještě méně, a magor natáhl hlavu dopředu tak, že mu viděl bělmo v bulvách. Nebylo bílé, nějak podivně se lesklo.

Dal se na ústup, pěkně pomaloučku, krůček po krůčku, až na druhou stranu cesty. Věděl, že na šílencův pozemek nevstoupil. Štěstí, že to neudělal.

Šílenec šel za ním.

„Co vy jste vůbec zač?“ zeptal se ho.

„Co? A proč jako?“

„Vy jste snad padlý na hlavu. Není přece normální, aby si někdo pouštěl hudbu takhle nahlas,“ namítl.

„A co je vám jako do toho?“

Znovu byl nebezpečně blízko.

Necítím žádný alkohol. Může být opilý? Možná je sjetý. Nedokážu rozpoznat, jak velké má panenky. Ožralý a sjetý. V každém případě je to šílenec. Má zbraň? Ne. Ale ruce má docela velké. Ucítil na tváři jeho slinu. Šílenec nabral obrátky stejně jako hudba za ním. Bylo to, jako by stáli v orkánu, který sestává z těch nejděsnějších tónů světa, tónů odporných jako močál. Měl pocit, že ten smrad opravdu cítí. Teď se mu zdálo, že rozuměl několika slovům. „Láska“ a „ta láska“ a ještě něco, co s tím nějak souviselo. Ale on ve vzduchu žádnou lásku necítil. Šílenec zvedl ruku, jako by ho chtěl praštit. Ale to neudělá. Takové týpky jsem už potkal. Ti si nevěří. Vřískají, ale nic neudělají. Neodváží se. I když teď si tím moc jistý nejsem.

„Dobře, tak já jdu.“

„Můžu si pouštět hudbu tak nahlas, jak chci,“ zopakoval magor o poznání tišeji.

„Však si klidně poslouchejte, já jdu domů a rovnou zavolám policii.“

Otočil se a poměrně rychle překonal vzdálenost dvaceti metrů ke svému domu. Neohlížel se. Když vešel dovnitř, hudba utichla. Byl to pocit, jako by se mu podařilo zbavit obtížného hmyzu. Takže nic víc není zapotřebí, pomyslel si. Jen tak trošičku pohrozit policií. Stejně jsem poldy ve skutečnosti volat nechtěl, alespoň ne dneska. Pár poldů v baráku, to je to poslední, co bych teď potřeboval. Když zavládlo ticho, všiml si, jak moc mu scházelo. Kvůli tichu se sem nastěhoval. Tady chce zůstat, než bude kniha hotová. Mohlo by to trvat klidně ještě rok, možná to ale půjde rychleji, nebo to taky zabere mnohem víc času. Ne, víc raději ne. Když tady konečně nalezl klid a je ponechán sám sobě, mohl by něco rozumného vyplodit do léta nebo do dalšího podzimu. Svému nakladateli víceméně slíbil, že napíše nový román. Ale román to nebude. Nevěděl, co to bude, a ani o tom dál nepřemýšlel. Hlavní je, že to lidi budou chtít číst. Klidně by jich mohlo být o něco víc. Znovu seděl v křesle. Možná by si mohl dovolit koupit dům, ale na to neměl chuť. Wherever I lay my hat. Od rozvodu už se nechce vázat na žádný majetek. Ona ten dům dostala, ale určitě ho bude chtít prodat. Jeho právník to s ní probere. Takže by měl mít klid. Tahle slepá ulice se mu líbila na první pohled. Slepá ulice. Třeba by to mohl být dobrý název pro knihu. Slepá ulice. Vstal, zamířil do pracovny a napsal si to na papír. Slepá ulice. To vůbec nezní špatně. Nikdy není na škodu, když máte hned na začátku alespoň dobrý pracovní název pro knihu. Mám si zkusit zase sednout k počítači? Pohlédl do temnoty za oknem. Ne, stejně by z toho nic nebylo. Nic obstojného už nevyplodí, na to je příliš pozdě. Ale mohl bych si dát pivo a načrtnout si nějaké nápady. „Slepá ulice“ nebo „Slepá ulička“. Zdrobnělina, nebo ne? Ne, nezdrobnělé to bude lepší. Nezní to tak dětinsky. Pro autora ani pro čtenáře. Není to nějaká malá slepá ulička, ale pořádná slepá ulice. Znovu pohlédl z okna. Jen o tu jde. Venku bylo stále ticho. A uvnitř taky. Jen rozsvítím lampu nad psacím stolem a dojdu si pro pivo. A přinesl si láhev piva a seděl tam hodinu s propiskou v ruce a s papírem, nápady mu přímo sršely z hlavy a množily se mu pod rukama, pěkně jeden po druhém, dobré nápady, jako by mu setkání s tím idiotem z té barabizny odvedle vyburcovalo fantazii. Možná tohle absurdní setkání nějak zakomponuje do textu, padlo přece pár dobrých replik. Nemá sice zapotřebí odposlouchávat a kopírovat takzvanou skutečnost, ale když se naskytne příležitost… Ten jeho obličej byl opravdu zvláštní. A ta hudba. Vlastně by bylo docela zajímavé vědět, co si to ten pomatenec pouštěl. Byla to divná muzika, jakou ještě nikdy neslyšel, a teď už si ani nebyl jist, jestli to bylo švédsky. Vstal a zhasnul lampičku. Venku bylo ticho a tma. I když tahle čtvrť formálně ještě patří k správnímu území města, mohla by se klidně nacházet v liduprázdné krajině, odlehlý les v kraji, na který Bůh už dávno zapomněl. Nejdříve zvažoval, že se odstěhuje na venkov, ale pak se objevil tenhle dům. Makléř, kterého pověřil hledáním, byl úspěšný už za několik týdnů. Ne, teď rozsvítím. Prošel všechny pokoje v domě a všude rozsvítil, jako by chtěl tmu definitivně vyhnat z domu. Do not go gentle into that good night, pomyslel si, rage, rage, against the dying of the light. Dylan Thomas uměl psát stejně dobře jako chlastat. Zemřel v roce, kdy jsem se narodil já a Roberto Bolano. A já si dám ještě jedno pivo, už jen jedno, a zítra se pustím pořádně do práce. Přinesl si pivo a posadil se do křesla, zapnul televizi a snažil se sledovat seriál, který už hodnou chvíli běžel. Viděl jen kousek z minulého dílu a nechápal rozuzlení zápletky, protože to zapnul příliš pozdě, takže vůbec nezjistil, v čem zápletka spočívá. Pak se podíval na zprávy a sport a regionální vysílání, a když se natahoval pro dálkové ovládání na stole, roztříštilo se okno za televizí.

To byly dobré zprávy. Podařilo se identifikovat kulku z auta na mostě.

„Tokarev,“ řekl Öberg. „Ráže 7,62 × 25.“

„Fajn, je mi to jasné.“

„Stejný efekt jako v případě devíti milimetrů.“

„Já vím.“

„Špatná zpráva je, že v Göteborgu se to pistolemi Tokarev jen hemží. Ale to víš sám moc dobře. Dá se to považovat za kulturu, chceš-li.“

„Jak by se to dalo považovat za kulturu?“

„Poznáváme přece jiné kultury. Kultury násilí.“

„Rozumím.“

„Dobře, takže co se polohy střelce týče – a teď jsem zase zpět na mostě – domníváme se, že pachatel stál před autem, a tím pádem zároveň na mostě. Stopy po střelbě byly nalezeny na dveřích a na sedadle spolujezdce, ale vše svědčí o tom, že se střílelo zvenčí a z blízka.“

„Takže se to stalo na mostě,“ shrnul Winter.

„Podle všeho ano.“

„A padla jenom jedna rána.“

„Vypadá to tak. Pečlivě jsme prohledali každičkou část mostu, ale nenašlo se nic dalšího. Nějaké nábojnice mohly samozřejmě spadnout do vody, ale auto dostalo jen jeden zásah. Mohlo se střílet víckrát, ale vůz to trefilo jen jednou.“

„A nikdo nebyl zraněn,“ řekl Winter.

„Alespoň ne kulkou,“ dodal Öberg.

*

Winter musel zastavit na přechodu pro chodce u tramvajové zastávky Hagen, protože cestu blokovaly židle v jízdním pruhu. Na druhé straně plotu postávali mladiství jako smečka psů a civěli na něj. Winter vystoupil, dal židle stranou a vrátil se k vozu. Když se posadil za volant, jeden z mladíků, mohlo mu být tak patnáct šestnáct, vyběhl na cestu a postavil židle nazpět. Nejspíš je ukradli ve škole v Hagen. Winterovi se podařilo prokličkovat mezi židlemi, aniž by si odřel lak na mercedesu. Občas stačí jen být trochu nenápadný, pomyslel si. Ve zpětném zrcátku viděl židle a šklebící se bandu, lépe řečeno to, co z bandy z Hagen zbylo od té doby, co kolegové po několikaletém pátrání ty nejhorší poslali za mříže. Samí neotesaní klacci z vyšší sociální třídy. Winter počkal na zelenou a odbočil doprava na Göta Älvsgatan. Projel kolem supermarketu a malého nákupního centra, nebo jak to nazvat, pak minul lékárnu, kosmetiku, cukrárnu, pojízdnou prodejnu s rybami, potraviny. Noblesní káry na parkovišti. Jel dál po Eckragatan a zastavil před domem Rogera Edwardse. Nade dveřmi a v několika oknech se svítilo. Jako by dům zval dál. Zaparkoval před domem, došel ke dveřím a zazvonil. Okamžitě mu otevřel muž, jako by v tom šeru stál rovnou za dveřmi a čekal na Winterův příchod.

„Jste Roger Edwards?“ zeptal se a ukázal mu průkaz. „Jmenuji se Erik Winter.“

Edwards přikývl. Pohled upíral na něco za Winterem. Winter se otočil, ale viděl jen cestu a svůj mercedes.

„Kdy mi vrátíte auto?“ chtěl vědět Edwards.

„To já nevím.“

„Bude to trvat ještě dlouho?“

„Musíme ho nejprve prohlédnout.“

„Co si na něm chcete prohlížet?“

„Mohu dál?“

„Cože? Jo, jasně, pojďte.“

Edwards ukázal dovnitř. O několik metrů dál viděl Winter velkou místnost. Okna měla výhled na skalní stěnu. Světlo dopadalo dovnitř zezadu, ze západu.

Následoval Edwardse. Muž byl v jeho věku. Mluvil jako místní, kultivovaný místní. Byl vkusně oblečen a momentálně působil úzkostlivým, nervózním dojmem. Existuje přece možnost, že je jeho ukradené auto nějakým způsobem zapleteno do zločinu.

Mohlo k němu dojít ještě předtím, než bylo auto odcizeno. Öberg nedokázal říct, kdy se střílelo. Možná to ani nebude zapotřebí.

Jestli ti tu káru vůbec někdo šlohnul, pomyslel si Winter pochybovačně a prohlížel si Edwardse. Ten se posadil. Winter si sedl do designového křesla, které vypadalo levnější, než ve skutečnosti bylo. Tomu se říká styl. Jako když pijete zatraceně drahé víno z naprosto levných skleniček. Ležérní luxus. Nová vila na pobřeží.

Edwards se díval okny, která zabírala celou stěnu. Vlastně to byla jedna velká skleněná zeď.

Jeho profil připadal Winterovi povědomý.

Já už jsem ho někde viděl. Že bych ho někde potkal? Jeho jméno ale neznám.

„Bude asi pár roků trvat, než dostanu auto zpátky,“ poznamenal Edwards ironicky.

„Lámal jsem si hlavu nad tím, proč jste tu krádež nenahlásil,“ řekl Winter.

„Neměl jsem čas, už jsem to přece říkal vašemu kolegovi, kterého jsem potkal tak hrozně brzo ráno.“

„Přesto jste byl už vzhůru, jak jsem slyšel.“

„Často vstávám brzy.“

„Proč?“

„Proč? Jak to s tím souvisí?“

„Tak znovu: Proč jste neměl čas ohlásit krádež auta?“ zeptal se Winter.

„Měl jsem práci. Musel jsem totiž na druhý den odevzdat prezentaci.“

„Jakou prezentaci?“

„Copak je to důležité? Jestli ji chcete vidět, můžu vám ji ukázat.“

„Později.“ Winter se předklonil. „Vlastníte pistoli?“

5

Než sebou spisovatel při zvuku tříštivého skla trhnul, zrovna myslel na souseda. Přesně v tom okamžiku zaslechl, jak kolem projelo auto, na konci se otočilo a pak se zase vrátilo. Možná se na chvíli někde zastavilo nebo splynulo s hlukovou kulisou města. Tiché a intenzivní zvuky, přemýšlel, těm nelze uniknout. Je to jako hučení v uchu. V uplynulých dnech bylo u souseda rušno. Zastavovala tam auta, odjížděla pryč. Nikoho neviděl, nešel k oknu. V každém případě vládl venku větší provoz než dřív. Možná to ani nesouvisí s nikým jiným na ulici, ale zdá se, že i ten šílenec k sobě přitahuje lidi. Slepá ulice byla úzká. Aby mu nezničili auto, zaparkoval je pod přístřešek, který byl k dispozici. Ale asi to nebude stačit. Měl by zase začít parkovat v garáži. Přístřešek totiž vypadal, jako by pocházel z jiného století, ze čtyřicátých let, přilepený na štítové průčelí domu jako pozdrav z budoucnosti. Budoucnost je teď. A před třemi vteřinami se rozlétlo okenní sklo.

Spisovatel vypnul lampičku, vstal a jedním pohybem umlčel někoho v televizi uprostřed věty.

Rychle procházel z místnosti do místnosti a všude zhasínal světlo. Pak se zastavil v tichu.

Zvenčí nebylo nic slyšet, žádná auta neprojížděla kolem, žádná auta se neotáčela.

Ve vzduchu viselo jen tiché, intenzivní bručení města.

Naslouchal. Nechodí někdo kolem domu? Ne, všude je ticho.

Čeká? Vrátil se?

Spisovatel šel na chodbu, obul se, otevřel domovní dveře a vyšel ven, aniž by za sebou zavřel.

„Haló?“ zeptal se do tmy. „Je tam někdo?“

Ale i kdyby tam někdo byl, neodpověděl.

Spisovatel za sebou zavřel, seběhl po schodech a zůstal stát na malém plácku, vysypaném štěrkem. V přístřešku viděl své auto; lak se v pravidelných intervalech blýskal na světle pouliční svítilny na křižovatce, která se pohupovala ve větru.

„Haló? Haló!“

Obešel dům. Spodní část okenní tabule u okna do obývacího pokoje byla rozbitá, ale nevzala za své normálním způsobem. Díra vypadala, jako by někdo střílel. On ale žádný výstřel neslyšel, a pokud si dobře všiml, místností ani neprolétla žádná kulka. Nůž, napadlo ho. Ten chlap udělal do skla díru nožem. Teď dostal strach. V tomhle okamžiku může ten šílenec stát s nožem v ruce za živým plotem, které od sebe oba pozemky odděluje. Je dost šílený na to, aby nůž zabodl do okna. A dost studený čumák na to, aby počkal, až se setmí.

Možná nebude mít jeho duše klid, dokud mi nezarazí nůž do těla. Okno bylo první překážkou, prvním varováním. Jsem v ohrožení.

Spisovatel se rozhlížel zleva doprava. Nic se nehýbalo, nic nebylo slyšet.

Půjdu teď do domu. Nemůžu tady přece stát celou noc.

Mám zavolat na policii? Ne, vždyť nemám jediný důkaz. Ale vím, že to byl on.

Spisovatel zaslechl, jak někdo nedaleko startuje auto, viděl, jak se míhají reflektory. Zdálo se, že auto couvá, alespoň to tak znělo.

Kriminální inspektor Fredrik Halders stál uprostřed vlastní zahrady a sledoval, jak se část města noří do temnoty. Městským čtvrtím pod Lunden říkal „moje městské čtvrti“, protože je od svého domu mohl vidět a ovládat. Ne, ovládat ne. Někdy měl pocit, že nemá pod kontrolou vůbec nic, hlavně vlastní kariéru. Vlastně by měl být už dávno komisařem. Je to sice jen zasranej titul, ale stejně – zasloužil by si ho. Nenapadal ho jediný kolega, který by si ho zasloužil víc. Možná Aneta, ale ta je ještě příliš mladá. Každopádně jí to neustále předhazoval. Podle všeho to akceptovala, ale nikdy na kariéru nemyslela. Ani on ne. Spíš to bylo poznání. Možná důkaz. Ne, takhle se to říct nedá, je to příliš nepřesné.

Zaslechl za sebou nějaký zvuk a otočil se.

„A to jsem se snažila pohybovat potichu,“ řekla Aneta Djanali.

„Prozradila tě tráva.“

„Nic jsem neslyšela.“

„Přesto to tak funguje.“

„A jak?“

„Ten, kdo se snaží připlížit, je tak soustředěný, že si nevšímá vlastních zvuků.“

„Aha.“

„Přesně tak to je.“

„Ale já jsem se vlastně vůbec neplížila.“

„Nikdo se ke mně nemůže přiblížit na méně než pět metrů, aniž bych si toho všiml,“ řekl Halders.

Aneta Djanali neodpověděla. Stejně jako Fredrik Halders byla kriminální inspektorkou. Měli stejnou práci a teď, když přišla Fredrikova žena o život při dopravní nehodě, při které řidič ujel z místa činu, bydlí i ve stejném domě. Málem tehdy přišel o rozum a hlavně o soudnost. V tu dobu si pouštěl k tělu zlé lidi a dovolil jim, aby mu ubližovali; skoro ho to zabilo. Teď už se k němu snad nikdo nedostane.

„Příště se vynasnažím,“ slibovala Aneta Djanali.

„Jako v Růžovém panterovi,“ řekl Halders.

„Myslím, že ti teď nerozumím.“

„Inspektor Clouseau. Peter Sellers. Měl čínského asistenta, který ho musel neustále přepadávat, aby byl pořád ve střehu.“

„Ten růžový panter?“

„Netvrď mi, že ty filmy neznáš.“

Aneta Djanali neodpověděla.

„To snad ani není možný,“ hlesl Halders.

„Možná je to generační problém,“ namítla Aneta Djanali.

„No jasně, říkej mi starouši.“

„Měli bychom si ten film někdy půjčit,“ navrhla Anetta. „Abychom překlenuli propast.“

„Těch filmů je víc,“ řekl Halders. „Je to celá série.“

„Tak si je půjčíme všechny.“

„Návrat růžového pantera je nejlepší.“

„Zajdu pro Hannese a Magdu,“ navrhla.

„Dobře.“

Hannes a Magda byly Haldersovy děti z prvního manželství s Margaretou. Magda se podobala matce čím dál víc. Když si toho všiml poprvé, pomyslel si, že to bude muset akceptovat. Tahle podobnost prostě nezmizí, stejně jako život, který taky jen tak nezmizí. Ale přesně tohle dělá. Ve vteřině zmizí. Ve druhé vteřině. Ve vteřině dlouhé jako život. Všechno ustrnulo ve druhé vteřině, veškerý život, který do toho okamžiku existoval, ztuhnul v téhle druhé vteřině, která přerušila všechno, co se mohlo stát, ale co se nikdy nestane. Zpracoval jsem vůbec svůj smutek? Zvládl jsem to s Anetinou pomocí? Tedy pokud se mu ho vůbec podařilo překonat.

Najednou nad stadionem Ullevi vzplanuly reflektory. Téměř oslepovaly a vytvářely kolem sebe novou temnotu, hlubší soumrak, který sahal až k jejich domu.

„Dneska se na stadionu hraje?“ zeptala se Aneta Djanali.

„O ničem nevím.“

„Kdo jiný než ty by to měl vědět?“

„Fotbal už mě nezajímá,“ bránil se Halders. „Přesně od té doby, kdy ÖIS vylítli z první ligy.“

„Nepovídej.“

„Kdo fandí ÖIS, může si za to sám,“ řekl Halders.

„Ale ne.“ Aneta Djanali se usmívala.

„Je to mužstvo vyšší sociální třídy.“

„A proč jim teda pořád straníš?“

„Hodí se k mé městské čtvrti,“ odpověděl Halders.

„Ale existují přece i jiné kluby.“

„Jako třeba BK Häcken? Nechtěj mě rozesmát.“

„Já nevím.“

„IFK je Winterův klub,“ uvažoval Halders. „Aspoň myslím.“

„Aha.“

„Mužstvo úspěchu.“

„Chceš tím něco říct o Erikovi?“

„Vůbec ne. Jenom to, že jeho klub je klubem většiny.“

„Myslím, že za to Erik nemůže.“

„Už mlčím.“

„Včera se o tobě vyjádřil pozitivně.“

„Jo? A kdy?“

„Zaslechla jsem útržek hovoru, když jsem šla kolem kuchyňky. Říkal zrovna Bertilovi něco o tvé… integritě. Myslím, že to bylo to slovo. Takže pozitivum.“

„O integritě?“

„Jo.“

„To je jiný výraz pro tvrdohlavost.“

„Tak to nemyslel, Fredriku.“

Reflektory nad stadionem Ullevi zhasnuly stejně překvapivě, jako se rozsvítily.

„Falešný poplach,“ poznamenal Halders.

Nad mořem zazářilo slunce jako rudý úsměv. Za několik vteřin zapadlo.

„Nezajdeme si do kina?“ zeptala se Aneta Djanali.

„Stejně teď nikde nedávají žádný dobrý film,“ podotknul Halders.

„Už ses díval?“

„Ne.“

„Co se s tebou děje, Fredriku?“

„Léto umírá, proto jsem dnes večer smutný.“

„To zní skoro jako písnička.“

„Však to taky je písnička. Od Johna Holma.“

„O tom jsem ještě nikdy neslyšela.“

„Jako písničkář je v tomhle nejlepší.“

„A v čem?“

„Ve zpívání o melancholii.“

„Ale léto opravdu skončilo, Fredriku.“

„No právě. Z toho je člověku smutno ještě víc.“

Aneta Djanali se zasmála. Smích poskakoval jako míč po Lunden a pak se kutálel dál ke stadionu Ullevi.

„A teď se melancholii pokus zahnat smíchem,“ řekl Fredrik Halders.

„Půjdeme do kina,“ rozhodla Aneta Djanali. „Dávají Jamese Bonda.“

Po schodech stoupal muž. Vypadal, jako by počítal každičký schod. Nešel rychle. Bylo to staré schodiště, široké mramorové stupínky, na sádrových bocích vzory z jugendstilu. Osvětlení bylo mizerné, takže se rysy v obličeji nedaly rozpoznat.

Zůstal stát před jedněmi dveřmi. Bylo ticho. Ticho. Muž se opřel o dveře, jako by naslouchal.

Nezaslechl najednou dětský hlas? Plačící dítě? Nebo je to smích?

Muž ustoupil o krok dozadu a rozhlížel se. Znovu ticho. Ticho. Muž neměl žádný výraz, jako by očekával všechno, nebo naprosto nic.

Je politika posláním? Nebo je ještě důležitější? Co člověka pudí k tomu, aby se věnoval politice? Tedy politice, která není v podstatě ničím jiným než řadou kompromisů? Jaký je to člověk, který zasvětí celý život kompromisům? Bázlivý? Nebo slabý?

„Richardsson.“

Ohlásil se svým normálním, rozhodným hlasem. Přemýšlel o tom, když své jméno vyslovoval. Rozhodná, klidná výslovnost. Politika je důležitá, myslel si právě teď, ale existují i jiné věci, které jsou stejně důležité. Například Bůh. Potřebujeme Boha. Vždycky jdeme s Bohem.

„Richardsson,“ zopakoval. „Tady Jan Richardsson. S kým hovořím?“

„To jsem já.“

Richardsson mlčel. Nechtěl ten hlas slyšet, ne tady.

„To jsem já,“ zopakoval hlas.

„Říkal jsem ti, že mi sem nemáš volat.“

„A proč ne? Nebo ti snad odposlouchávají telefon?“

Richardsson se rozhlédl, jako by se blízko právě v tomhle okamžiku někdo nacházel a naslouchal. Ale v místnosti byl sám. Přes skleněnou tabuli viděl sekretářku před obrovskou obrazovkou. Malá sekretářka, velká obrazovka, která musí mít hodně místa, aby mohla mít spoustu informací o celém městě. Kolik z těch informací se týká jeho samotného? To nebylo důležité.

„Uvidíme se dnes večer?“ špitl hlas.

Znělo to nervózně, nervózněji než obvykle.

„Stalo se něco?“ zeptal se Richardsson.

„Ani ne.“

Richardsson čekal.

„Nic zvláštního.“

„Řekneš mi to dnes večer,“ rozhodl se Richardsson.

„Ve stejnou dobu?“

Richardsson pohlédl na své náramkové hodinky, jako by už ukazovaly o několik hodin napřed.

„Jak to teď vypadá, tak ve stejnou dobu.“

„Pojedeš předtím… domů?“

Richardsson neodpověděl. Ta otázka se mu nelíbila. Bylo mu jasné, že ten druhý to ví.

„Já teď zavěsím.“

Když zavěsil, vstal. Sekretářka na něj vrhla pohled a usmála se. Usmál se na ni a vyšel z kanceláře.

„Volal vám školní rada z Älvsborg,“ oznamovala. „Měl jste zrovna obsazeno.“

„A co chtěl?“

„Zase nějaká hmotná škoda.“

Richardsson přikývl. Vandalismus na školních nádvořích, to je normálnější než opak. Školní nádvoří na předměstích jsou většinou už od začátku nejryzejší slumy a lákají víc k ničení než ke hraní. Co vypadá jako poškozené, může se klidně zničit.

„Budu na chvíli pryč,“ řekl Richardsson.

„A co školní rada?“

„Jestli zase zavolá, řekněte mu, že mám jednání.“

Sekretářka se za ním dívala, jak odchází.

Nechej to být. Existují důležitější věci. Myslel na Boha. V hlavě měl fantazijní představu, a nechtěl, aby mu to poznala z výrazu tváře.

Večer psával spisovatel jen zřídka. Mozek – pokud to bylo to, co pracovalo – býval večer unavený, vlastně býval unavený už odpoledne. Lepší je, když ráno sedá ke stolu vyspaný. Ale zřídkakdy míval klidné spaní, byly to spíš zlé noci. Sny, ve kterých šlo o ďábla a jeho přisluhovače. Byly to však jen prchavé sny, které se ráno nedaly zachytit, takže je nemohl použít v knihách. Kdyby existovalo něco elektromagnetického nebo podobného, co by dokázalo registrovat sny v barvách, stačilo by je jen opsat. Jeho fantazie už práci do jisté míry vyřídila, za výsledek se nemusí stydět.

Večer dokázal číst.

Držel rukopis v ruce. Kdyby to byl film, jmenoval by se dokumentární drama, pomyslel si. Možná z toho bude přece jenom film.

Četl: „Plavala dál, než původně zamýšlela. Byla na cestě k ostrovu, alespoň takový dojem měl svědek. Nebo svědci. Ještě není jisté, kolik lidí tu dívku ve vodě vidělo. Pokud to vůbec byla dívka. Neví se, kdy zmizela. Najednou prostě zmizela, jak říkal jeden svědek. Ale mohu se mýlit, možná to nebyla ona. Mohl to být také někdo jiný. Není ani jisté, jestli to byl člověk.“

Přestal číst.

Kolem domu zase projelo auto. Otočilo se a vracelo se. Připadalo mu, jako by mu zastavilo před brankou. Šel do obývacího pokoje a vyhlédl z okna. Před sousedním domem stálo auto. Zadní světla měla zákeřnou červenou barvu. Existuje spousta červených tónů, ale většina je zákeřná a zlá. Ale například u zelené to tak nikdy není.

Sklopil zrak a spatřil díru ve skle. Naštěstí má dům dvojité okenní tabule. Není nutné chodit do sklenářství. A už vůbec necítil žádné nutkání někam chodit. A ani netoužil po setkání se sousedem. Tenhle dům si vybral, aby mohl žít nerušeně. Chtěl jenom psát, nic jiného, a vycházet z domu, jen aby nakoupil to nejnutnější nebo aby se krátce prošel, když potřeboval pohyb kvůli ztuhlému krku a ramenům. Nemoc z povolání. Přivodil si chronické obtíže, za které nedostal žádné miliony. Cena, kterou zaplatil, byla vysoká, nebo bude vysoká, pokud bude psát jako dosud a bude ho bolet za krkem, aniž by z toho vytřískal slušné zlaťáčky. Takový hezký staromódní obrat: vytřískat zlaťáčky. Čistě fyzický pohyb, pevný, rozhodný a vytrvalý.

Vrátil se k psacímu stolu v pracovně a znovu se pustil do hlasitého čtení: „Stal se z ní přízrak. Co je přízrak? Něco, čemu se nedá uniknout? Před čím se nedá uprchnout? Jak zmizela? Existovala odpověď?“

Zarazil se.

Za jeho dveřmi někdo nastartoval motor.

Kdyby nedošlo k té podivné potyčce se sousedem, vůbec by si toho nevšiml. Kolem projížděla auta i dřív, aniž by si nad tím lámal hlavu.

Auto tam pořád ještě stálo. Motor běžel naprázdno už déle než minutu. Neslyšel, že by někdo zavíral dveře.

Pak odjelo. Téměř si oddechl. Vypadalo to, jako když čekáte, až si vyzujete i druhou botu; do té doby se nemůžete uvolnit.

Rozhodl se, že na chvíli vypne, a odložil rukopis stranou. Ale tím se uvolnit nedokázal. Píše o velice zneklidňující udá

losti, tragické a nevysvětlitelné, disturbing, jak říkají Angličané. To je dobré slovo, disturbing, žádné odpovídající slovo ve švédštině neexistuje. Výraz zneklidňující nestačí, slovo rušivé je zase příliš všední. Disturbing znamená, že existuje něco, čemu se nedá uniknout, co vás pronásleduje.

Znovu vstal.

Že je baví sledovat někoho až do slepé ulice, pomyslel si.

*

Aneta Djanali a Fredrik Halders vyšli z kina Royal. Avenyn byla nezvykle prázdná. Lidi se poflakují jinde.

„Takže se na stadionu přece jenom hraje?“ zeptal se Halders.

„Ale to bys přece věděl, ne?“

„Obvykle jo. Možná jde o přídavný zápas, který oznámili na poslední chvíli.“

„A pak tam jde celé město?“

„Já nevím, Aneto.“

„Tak tam půjdeme a podíváme se.“

„To bychom mohli.“ Halders se dal do pohybu.

Odbočili doprava do Vasagatan. Protáhlé náměstí před Kometen zelo prázdnotou. Restaurace vypadala opuštěně.

„Jak dlouho ještě máme hlídání?“

Aneta Djanali pohlédla na náramkové hodinky.

„Ještě dvě hodiny. Máme spoustu času.“

„Nedáme si nějaký drink?“

„Proč ne?“ souhlasila.

„Kdo tam bude první, nemusí platit,“ rozhodl Halders, rychle přešel silnici a otevřel dveře.

Aneta Djanali ho došla až u baru.

„Co si dáš?“ zeptala se.

„Dvojitýho panáka, jak jinak.“

„Existují i jiné věci.“

„Dneska večer ne.“

„Nepovídej.“

„Hodí se to k filmu.“

„James Bond. V tom případě to musí být suché Martini. Bond pije suché Martini.“

„Pije Martini s vodkou.“

„Tak proč si nedáš Martini s vodkou, když se tak vyznáš?“

Aneta Djanali objednala sklenici piva a sklenici červeného vína.

Napili se.

„Miluješ mě, Fredriku?“ zeptala se ho po chvíli. Seděli na baru sami, možná byli sami v celém městě. Že by se ve Švédsku něco stalo? Halderse najednou přepadl pocit opuštěnosti a osamělosti.

„Proč se ptáš?“

„Jen mi odpověz na otázku.“

„To má být výslech?“

„Ty nechceš odpovědět.“

„Takže je to výslech.“

Aneta Djanali mlčela.

„Odpověď zní ano,“ řekl Halders.

Stále mlčela.

„Dovol mi položit přirozenou stejnou otázku,“ ozval se.

„Já nevím,“ odvětila Aneta Djanali po chvíli váhání, které Haldersovi připadalo velice dlouhé. „Nedokážu na ni odpovědět.“

6

Winter zaparkoval před Ringmarovým domem.

Otevřel až po pátém zazvonění.

„Už jsem si myslel, že nejsi doma.“

„Já taky.“

„Jak to myslíš?“

„Pojď dál,“ vyzval ho Ringmar a zašel dovnitř. Winter ho následoval. Ringmarova záda vypadala v pološeru chodby ohnutě, jako by se smrsknul.

„Co nachlazení?“

Ringmar se otočil.

„Jaké nachlazení?“

„Copak jsi nezůstal doma kvůli nachlazení?“

„Aha, no jo, jasně.“

„Ulejváš se, Bertile?“

„Ne, chlastám.“

„Ty že chlastáš? Ale to se ti vůbec nepodobá.“

„Lidi se přece můžou změnit.“

„Ve tvém věku?“

„No jo. Není to fantastické?“

„Ne, jen zajímavé.“

„To byl jen vtip. Ale opravdu jsem si právě dopřál malou whisky. Samozřejmě proti nachlazení.“

Stáli v obývacím pokoji. Venku se stmívalo. V sousedově zahradě se to zlatě lesklo.

„Ten ale letos začíná brzy,“ řekl Winter.

„Měl bych na něj poslat motorkářský gang Hells Angels,“ mínil Ringmar.

„Jeden telefonát bude stačit,“ pronesl Winter lakonicky a prohlížel si světelný design za oknem. Nečetl někde, že na univerzitách se studuje nový obor světelný design? Že by v časopise pro policisty nebo ve Svenska Dagbladed?

„To bude muset zavolat někdo jiný,“ namítl Ringmar. „Je to too risky. Nedáš si whisky?“

„Jsem tady autem.“

„Můžeš ho tady nechat. Na co existují taxíky?“

Winter si prohlížel mercedes na ulici. Vypadal zasmušile.

„Možná mi tvůj soused ověsí auto taky nějakými světýlky,“ řekl Winter.

Ringmar si stoupl vedle něj k oknu.

„Možná by mu to i prospělo. Vypadá trošku deprimovaně.“

„To je zvláštní, zrovna mě napadlo totéž.“

„Spřízněné duše,“ poznamenal Ringmar. „Jsme prostě spřízněné duše.“

„Myslím, že si tu whisky nakonec přece jenom dám,“ rozhodl se Winter.

Staré schodiště: Muž stoupal vzhůru. Bylo ticho. Bylo slyšet jen mužovy kroky na schodech, suchý zvuk.

Drží teď pistoli v ruce. Není téměř vidět. Muž má stále ještě nevýrazný, soustředěný pohled, jako by jen poslouchal, nic víc. Napjatě naslouchal. Ví, kam má jít? Co hledá? Teď se zastavil ve druhém patře. Proč nejel výtahem? Výtah je jinde. Stojí. Muž jej nechce uvádět do pohybu, protože by ho bylo slyšet, a tak šel raději pěšky.

Teď schází po schodech.

Znovu dětský hlas. Bylo to dítě?

Najednou se ozve výkřik, zřetelný výkřik, ne moc nahlas, spíše tlumeně: „Neeeeeeee.“

Winter se napil a ušklíbnul se.

„Tak špatně přece nechutná,“ ohradil se Ringmar.

„To není kvůli whisky.“

„A kvůli čemu?“

„Kvůli ničemu.“

„Hlava, že? Tebe zase bolí hlava.“

„Už to přešlo.“ Winter se napil podruhé.

„Ale pořád se to vrací. Proč nejdeš na vyšetření?“

„A proč?“

„To je ale pitomá odpověď.“

„Já nevím, jestli to byla odpověď.“

„Máš strach, že by ti tam mohli něco najít?“ zeptal se ho Ringmar.

Winter neodpovídal.

„Jestli je to tak, měl by sis zavolat taxíka a jet rovnou do Sahlgrenska Universitetssjukhuset a neztrácet čas.“

„Je to jen migréna.“

„Bereš nějaké léky?“

Winter zakroutil hlavou. Za pravým okem ucítil bodnutí.

Ringmar se na něj zamračeně díval.

„Co na to říká Angela?“ chtěl vědět.

„Nic.“

„Nic?“

„To přejde,“ řekl Winter. „Vždycky to nakonec přejde. Co myslíš? Myslíš si, že je to nádor?“

Ringmar na to nic neříkal.

„Myslíš si to?“ naléhal Winter.

„Nejde o to, co si myslím,“ odpověděl Ringmar. „Stejně jako v našem povolání jde i tady o fakta.“

„Naliješ mi ještě whisky?“ Winter na to.

„Když ti to pomůže.“ Ringmar se natáhl pro láhev.

„Pomůže to proti všemu,“ hlesl Winter.

„Whisky je ďáblovo pití,“ mínil Ringmar.

Spisovatel stál zase před pronajatým domem. Tma zhoustla. Nebo zeslábl svit mizerných světel na křižovatce.

Před sousedovým domem stálo auto. Auto, které předtím slyšel. V samotném domě vládlo ticho. Kolem projelo auto, na konci se otočilo a znovu zmizelo.

Bylo to Volvo V70. V Göteborgu téměř žádné jiné značky nejezdí. A všichni jezdí ve V70. Domácí paničky, domácí pánové, prostitutky, ředitelé, kontroloři, klempíři. Spisovatelé. On měl taky V70, samozřejmě ojeté. Opatřil si ho, když se jedna z jeho knih začala nečekaně dobře prodávat v kapesním formátu a na účet mu přiteklo trochu peněz. S autem se rozloučil v okamžiku, kdy se s ním rozloučila manželka. Jako kompenzaci si opatřil ojetý saab.

V sousedově domě byla tma. Může mě vidět, jestli se dívá z okna, a za chvíli se možná vyřítí z domu s baseballovou pálkou v ruce. Měl bych si taky nějakou obstarat.

Znenadání stál před brankou do zahrady tmavého sousedova domu.

Nečekaně se v jednom z oken rozsvítilo.

Světlo prořízlo temnotu jako paprsek kapesní svítilny. Objevilo se a znovu zmizelo.

Zaslechl nějaký zvuk. Že by výkřik?

Odkud přichází?

Spisovatel se otočil, ale na ulici se nic nehýbalo. V domě zavládla opět tma. Ten světelný paprsek mohl být jen odraz pouliční svítilny na nejbližším nároží. Branka v sílícím větru vrzala. Možná to byl ten zvuk.

Přešlapoval vedle auta, které tady stojí už několik hodin, a nakoukl dovnitř. Na zadním sedadle leželo několik beden a nějaký sáček. Odvrátil hlavu. Měl pocit, jako by tajně slídil v cizím bytě.

Při téhle představě ho popadl vztek.

Jaké právo má ten idiotský soused na to, aby mi poškozoval majetek? Dům mám sice jen pronajatý, ale stejně.

Měl bych mu za to rozmlátit jeho okno. Jenže pak by teprve začalo peklo.

A v tom okamžiku začalo peklo.

Fredrik Halders a Aneta Djanali stáli před domem. Dům patří jí stejně jako jemu, tím ji při různých příležitostech neustále ujišťoval. Byl to jejich domov. Jejich společný domov.

Paní na hlídání odešla. Děti spaly.

„Ty od nás chceš odejít, Aneto?“

Zeptal se jí mírným tónem, ale byla to hrozná slova. Slovo nás bylo v téhle souvislosti hrozné slovo. Kde byla souvislost? Nevěděla.

„Ne,“ odvětila. Nedokáže nás opustit. Nikdy by nás neopustila.

„Jak to myslíš?“ Halders k ní natáhl ruku, ale nedotknul se jí. „Jak to myslíš, že mě možná nemiluješ?“

„Já… já nevím, Fredriku.“ Vzala ho za ruku. „Je to teď prostě tak trochu… zamotané. Nevím, co si o tom mám myslet. Co si o tom myslím.“

„Vážně?“

„Copak je to tak neobvyklé? Člověk prostě musí občas popřemýšlet.“

„Popřemýšlet? A o čem? O nás?“

Už zase to nás. Jenže tentokrát to neznělo hrozně. Teď to znamenalo něco jiného. Teď jde jen o něj a o ni.

„O všem,“ odvětila.

„Copak to lidi nedělají neustále? Copak se nám hlavou nehoní nepřetržitě tisíce myšlenek současně?“

„To jo, ale…“

„Tak vidíš.“

Jo, tak vidím. Přesto to nebylo tak snadné. Ale to mu nemůže říct. Ne teď. Vlastně sama neví.

„Půjdeme dovnitř?“ zeptal se Halders.

„Ráda bych ještě chvíli zůstala venku.“

„Tak tady ještě chviličku postojíme,“ navrhl.

Ale já chci být sama, uvažovala v duchu. Ale nevím to jistě. Ani tohle nevím.

„Občas je město hezké,“ přemýšlel Halders.

„Jo.“

„Jen si představ, kolik se toho skrývá za tím hezkým osvětlením.“

„Takže tohle se ti honí hlavou?“

„Přesně. I takové myšlenky si najdou místo mezi stovkami ostatních.“

„Víš, na co jsem myslela? Kdybychom tady stáli před dvaceti lety, byla by ta světla pod námi světly malého města,“ řekla Aneta.

„Před dvaceti lety byl Göteborg maloměsto.“

„Akorát to není pravda.“

„Ale člověk měl ten dojem,“ namítl Halders.

„Proč?“

„Protože jsme znali všechny kriminálníky.“

„To bylo dávno přede mnou,“ mínila Aneta Djanali.

„Vždycky jsme spolu organizovali společné oslavy Vánoc.“

„Hm.“

„Navazovali jsme nové kontakty,“ pokračoval Halders.

„Před chvílí jsi říkal, že jste se všichni navzájem znali.“

„Tak všichni prostě ne.“

„Proč už tahle tradice neexistuje?“

„Město se rozrostlo.“

„Nedokázala si policie najít větší lokál, kde by se dalo slavit?“

„Napadá tě nějaký?“

„Nevím.“ Pokývla hlavou směrem k městu a světly pod nimi. „Například stadion Ullevi.“ Viděla vysoké reflektory jako vyzáblé, sukovité ruce na žlutočerném nebi. Zdálo se, jako by reflektory bylo to jediné, co nesvítí.

„Stadion ale nemá střechu,“ namítl Halders. „Byla by moc zima. Spousta kriminálních živlů trpí alergiemi a snadno se nachladí.“

„To jsem vůbec nevěděla,“ divila se Aneta Djanali.

„Ale je to fakt.“

„Jak to?“

„To teď není důležité,“ odbyl ji Halders. „Nemám rád oslavy Vánoc. A na tomhle druhu společnosti mi už nezáleží.“

„Ta by se mi tehdy taky nelíbila,“ řekla Aneta.

„Všechno je relativní,“ uvažoval Halders. „Ty by sis toho rozdílu všimla. Je enormní.“

„V jakém smyslu?“

„To víš moc dobře.“

„Myslíš drogy?“

„Přesně. A gangy, u kterých jde v první řadě taky o drogy.“

„O heroin.“

„Hlavně o heroin. Ale je to jen špička ledovce. Ten ledovec je totiž pěkně vysokej. Vysokej, bílej, zasranej ledovec.“

„Pojďme dovnitř,“ navrhla Aneta. „Je mi zima.“

Také stáli na návrší. Lunden leží poměrně vysoko nad hladinou moře.

„Takže říkáš, že mě miluješ.“

„Ale já tě fakt miluju, Fredriku.“

Milovat lze tolika různými způsoby, pomyslela si, když vcházeli do domu.

Když Halders zavřel dveře od verandy, zazvonil jí mobilní telefon.

„Prosím.“

„Zdravím, Aneto, tady je Lars.“

„Co se děje?“

„Ve vaší čtvrti se střílelo.“

„V naší čtvrti?“

Rozhlédla se, jako by se střílelo u nich doma.

Halders na ni tázavě hleděl.

„V Lunden. Myslel jsem, že… Jste zkrátka nejblíže. Jen o několik ulic dál, jestli jsem to z mapy vyčetl správně. Ale nejste ve službě.“

„Jak se máš, Larsi?“

„Myslím, že dobře. Proč se ptáš?“

„Jen tak.“ Aneta Djanali vrhla krátký pohled na náramkové hodinky. Bylo na nich za deset minut jedenáct. „Kdy se to stalo?“

„Zrovna jsem dostal hlášení z centrály. Hlídkový vůz už je na cestě, myslel jsem, že bys…“

„Jedu tam,“ přerušila ho Aneta Djanali.

„Je Fredrik…“

„Musí zůstat s dětmi doma.“ Pohlédla na Halderse. Obočí měl momentálně povytažené až do míst, kde mu dřív ještě rostly vlasy. „Nějací zranění?“

„Nevím. Buď opatrná. Jedu tam taky.“

„Jaká je adresa?“

„Lovisagatan. Lovisagatan šest.“

„Lovisagatan neznám.“

„Musí to být kousek od vás,“ oponoval Bergenhem.

Halders si mezitím otevřel telefonní seznam a listoval v mapě. Vzhlédl.

„Ale tam to přece znám. Bohem opuštěný kout.“

„Fredrik tuhle ulici zná,“ pronesla Aneta Djanali do sluchátka.

Bergenhem něco řekl.

„Omlouvám se, ale nerozuměla jsem.“

„Ne, to nic. To bylo v jiném telefonu… moment… dobře, dobře.“ Bergenhemův hlas se změnil. „Tak fajn, Aneto, jde o muže, který tvrdí, že na něj někdo vystřelil, ale podle všeho není zraněn.“

„Kdo střílel?“

„To nevíme. Nikoho neviděl.“

„Kdo?“

„Ten muž, na kterého se střílelo.“

7

Aneta Djanali dokázala na silnici rozpoznat jen volvo, jinak nic. Hlídkový vůz zatím nedorazil. Zaparkovala před volvem, ale zůstala sedět v autě. Pěšky by sem došla za čtvrt hodiny. Pracovní místo, na které může dojít pěšky. Dům byl temný. Najednou zaregistrovala asi dvacet metrů od sebe pohyb pod stromem před sousedním domem. Na cestě se objevila nějaká postava. Aneta Djanali zůstala v autě a zapnula světlomety. Postava bleskurychle zvedla paže, aby ji auto neoslepovalo. Byl to muž v bundě a riflích.

Aneta Djanali otevřela okénko.

„Policie!“ vykřikla. „Zůstaňte stát!“

Muž se zastavil.

„To já jsem volal na policii!“

Aneta spatřila ve zpětném zrcátku světlomety a pak modrobílý hlídkový vůz. Kolegové dorazili. Policejní auto zastavilo vedle muže a jeden z policistů vystoupil. Aneta Djanali si všimla, že je to policistka. Ona sama vystoupila taky. Když kráčela k neznámému muži, měl ruce stále vzhůru, jako by přehnaně zdravil.

„Někdo na mě vystřelil,“ řekl muž.

„Sedneme si do mého vozu,“ navrhla Aneta Djanali. „Bude to lepší.“

„Jak se jmenujete?“ zeptala se ho.

„Cože? Jo, Jacob Ademar. Jmenuji se Jacob Ademar.“

„Kde bydlíte?“

„Tady.“ Muž pokývnul hlavou směrem k domu, před kterým stáli. „Mám ten dům pronajatý. Tedy prozatím.“

„Co se stalo?“

Aneta Djanali si všimla, že policistka si vytáhla poznámkový blok. Je to dobrá zaměstnankyně, Aneta Djanali ji zná, jenom si teď za nic na světě nemůže vybavit její jméno. Snad se jí vybaví zítra.

„Někdo na mě střílel,“ zopakoval muž.

„Řekněte nám to pěkně od začátku.“

Kognitivní otázky. Nic o tom nevím, nebyla jsem tady, neznám váš problém. Povyprávějte mi všechno.

„Jenže čím mám začít?“

„Kde se to stalo?“

Ademar jako by otázku nepochopil. Najednou se celý roztřásl. Možná je v šoku. Musí být v šoku, když na něj někdo střílel.

„Kde jste byl, když padla rána?“

„Před domem.“ Ukázal hlavou k sousednímu domu, před kterým stálo volvo. Dům se stále vznášel v temnotě, stál tam temný a tichý, vypadal neobydleně, jako dům, který čeká, až ho strhnou.

„Tak povídejte,“ vyzvala ho Aneta Djanali. „Prostě mi to řekněte pěkně od začátku, když jste vyšel před dům.“

„Jo, takže… Vyšel jsem ven, ale nebylo to poprvé…“ Ademar se odmlčel.

„Jak to myslíte?“ zeptala se Aneta Djanali.

„Brzy večer jsme se se sousedem poštěkali. Nebo to bylo spíš pozdě odpoledne. Lépe řečeno – on se pohádal se mnou.“

Aneta Djanali povzbudivě přikyvovala.

„Víte, celé hodiny si pouštěl nějakou extatickou hudbu fakt příšerně nahlas, nedalo se to vydržet, tak jsem ho nakonec šel požádat, aby to ztišil. Moc se mu to nelíbilo, mírně řečeno. A pak… mi někdo rozbil okno. Předpokládám, že to udělal on.“

Ademar ukázal na dům, který má pronajatý, ale nejspíš už ne na dlouho.

„Je to to okno úplně nalevo,“ řekl. „Nejspodnější pravé sklo pod rámem.“

„Proč si myslíte, že to byl on?“ zeptala se Aneta Djanali.

„A kdo jiný by to mohl být? V téhle ulici přece nikdo jiný nebydlí,“ namítl Ademar. „Jen se tady rozhlédněte.“ Sám se začal otáčet. „Tady zdechl pes.“

Ne tak docela, blesklo Anetě Djanali hlavou.

„Co se stalo poté, co vám někdo rozbil okno?“

„Vlastně nic,“ odpověděl Ademar. „Chvíli jsem vyčkával, pak jsem vyšel ven, a tu se to stalo.“

„Co se stalo?“

„Někdo vystřelil.“

„Jak to víte?“

„Jak to vím? Pane na nebi, odněkud jsem zaslechl dva výstřely a slyšel jsem, jak kolem mě prosvištěly dvě kulky.“ Ademara otřáslo. „Prostě to vím.“

„Odkud přišly ty výstřely?“

„To přesně nevím. Ale nejspíš odtamtud.“ Ukázal přes střechu auta doprava, na západ. Žádná světla tam nebyla. Byl jasný večer, Aneta Djanali viděla obrysy křoví a stromů, vypadalo to jako kousek lesa. Jak říkal Ademar, opravdu opuštěný kout. Nikdy jsem tady nebyla, napadlo Anetu Djanali. A proč vlastně? Byl tady někdy Fredrik?

„Nechci tam jít,“ ohradil se Ademar.

Aneta Djanali na něj pohlédla.

„Ale já to po vás přece nežádám.“

Aneta otevřela boční okénko. V tom okamžiku si vybavila jméno té policistky, no jasně, Britta Morgenová. Na tak mladou ženu docela staromódní jméno.

„Zataraste to, Britto. Od cesty dozadu, kam až to půjde.“

Doby, kdy policisté napochodovali na místo činu jako první, byly ty tam. Pokud to vůbec je místo činu. Místo střelby. Místo zločinu. Střílet na člověka je zločin. Ještě stále je to zločin, jak by nejspíš řekl Fredrik.

Aneta Djanali se znovu obrátila na muže. Zdálo se, že už mu není taková zima jako před chvílí, i když se třásl šokem, nikoli zimou.

„Viděl jste něco?“

„Ne.“

„Slyšel jste něco?“

„Slyšel jsem přece ty výstřely.“ Zatvářil se užasle.

„Myslím před výstřely a po nich.“

„Nic…“

„Váháte.“

„Zatraceně, trhnul jsem sebou, když ty výstřely padly. Prosvištělo mi to kolem uší. Vážně. Vrhnul jsem se k zemi. Podívejte.“ Zvedl paži. Možná si ta husa všimne roztrženého rukávu. „Vidíte? Mám roztrženou bundu. A když jsem ležel na zemi… Možná jsem slyšel, jak někdo běží pryč na druhé straně cesty. Ale nejsem si tím jist. Ještě mi hučelo v uších, dá-li se to tak říct.“

„Slyšel jste něco i odjinud?“

„Co tím myslíte?“

„Jestli někdo z ulice nějak nezareagoval.“

„Viděla jste snad někoho?“ zeptal se Ademar otázku.

„Neviděla.“

„Ani já ne. A předtím taky ne, jako předtím, než jste přijela vy a ostatní policisté.“

Aneta Djanali přikývla.

„Buď to nikdo neslyšel, nebo se nikdo neodvažuje vystrčit nos,“ zkonstatoval Ademar.

Aneta Djanali se snažila v hrstce domů, které lemovaly slepou ulici, objevit nějaké světlo, ale všude byla tma. To bylo zvláštní. Příjezd policejního vozu by přece nějakého souseda musel vzbudit, nebo by alespoň vyvolal zvědavost. Nemluvě o těch výstřelech. Ale ulice zela prázdnotou.

„A on taky nevylezl,“ pokračoval Ademar.

„Kdo?“

„No přece můj soused. Ten šílenec v domě.“ Ademar ukázal na sousední dům, který byl stále zahalen do ticha a tmy. „Nejspíš se vypařil zadními dveřmi nebo tak.“

„Jak to myslíte?“

„Je přece jasné, že na mě střílel on.“

„Myslíte, že stál na kraji lesíku a střílel?“

„Pochybujete o tom?“ Ademar se najednou zasmál. Znělo to podivně. Tak trochu šíleně. Pronikavě. „Vy jste ho ještě neviděla. Když se s ním setkáte, pochopíte mě.“

„Nebo taky nic neslyšel,“ namítla Aneta Djanali. „Jako ostatní v ulici.“

„Takže jsem si to jako jen vymyslel?“ zaútočil Ademar. „Tohle si myslíte?“

„Já si nemyslím vůbec nic,“ odvětila Aneta Djanali.

„Ne, to ne, člověk by si neměl nikdy nic domýšlet, měl by se držet pouze faktů. Ale je fakt, že na mě někdo střílel, a jsem pevně přesvědčen o tom, že mi to okno rozbil ten zatracenej idiotskej soused a pak si na mě počkal venku, aby mě zastřelil!“

Ademar zvýšil hlas.

„Proč by to dělal?“ položila otázku Aneta Djanali.

„Protože je to magor, co jinýho!“ vyštěkl Ademar.

Aneta Djanali přikývla. Co jinýho. Jestli je to tak, nemusejí se starat o to, co by se stalo. Pryč se všemi proč. Takhle je to pohodlnější.

„Není na čase zazvonit na dveře toho debilního baráku?“ naléhal Ademar. „Kromě toho tam nejspíš objevíte taky pár kulek ve zdi.“

Bergenhem zazvonil, Ringmar stál vedle něj. Už nebyl nachlazený. Aneta Djanali si natáhla kožené rukavice. Ochladilo se. Ve vzduchu už bylo cítit zimu. Jako prolog, který začal příliš brzy. Krátké léto přechází rovnou do dlouhé zimy.

Zavolala Fredrikovi.

„Jeden z těch dvou je zaručeně blázen,“ řekl. „Nebo jsou možná praštění oba.“

„Ty tuhle divnou slepou ulici znáš?“ chtěla vědět.

„Jen z doslechu. Povídá se, že tam straší.“

„Kdo to tvrdí?“

„Ti, kteří se v takových věcech vyznají. Děti.“

Bergenhem znovu zazvonil.

Za tabulí z mléčného skla se objevilo světlo. Vypadalo to, jako když vidíte světlo pod vodou. Čelovky kroužící kolem vraku. Aneta Djanali už něco podobného zažila. A tenhle dům je vrak. Ale dá se tady aspoň dýchat. Vzduch byl jasný a čerstvý, jako by prolog velkoryse sliboval ještě víc zimy.

„Technikové musejí prohlédnout stěny,“ rozhodl Bergenhem. „Mohly by v nich vězet kulky.“ Udělal několik kroků pryč od dveří. „Opatrně si to tady obejdu.“

Muži z útvaru zajišťování stop dorazili. Zůstanou přes noc. Ringmar a Aneta Djanali slyšeli, jak tiše pracují.

„Hm,“ řekla Aneta Djanali.

„Nemyslíš si to?“ zeptal se Ringmar.

„Nemyslím si vůbec nic.“ Usmívala se.

Dveře se otevřely. V domě se nerozsvítilo světlo. Objevil se obrys mužské hlavy.

„Co je?“

Ringmar představil sebe a Anetu Djanali.

„Omlouváme se, že rušíme tak pozdě,“ řekl. „Mohli bychom na chvíli dál?“

„A proč?“

„Dostali jsme hlášení, že se před vaším domem střílelo.“

„Střílelo? Tady venku?“

Muži nebylo vidět do tváře, takže se nedala zjistit ani míra překvapení v hlase. Zdálo se, jako by poodstoupil od dveří.

„Můžeme dál?“ zopakoval Ringmar.

„To přece není nutné.“

Ringmar mlčel.

„Půjdu ven,“ navrhl hlas a dveře se zavřely.

Ringmar se otočil k Anetě Djanali. Ani jí do tváře pořádně neviděl.

„Co na to říkáš?“

„Prostě nechce návštěvu v domě.“

„Počkáme pár minut. Teď nemám zrovna moc chuť volat státnímu zástupci.“

Aneta Djanali vrhla pohled na ulici. Naproti viděla muže z útvaru zajišťování stop. Svědek dostal povolení a mohl se vrátit domů. Možná je obětí, plánovanou obětí. Nebo je to jen špatná osoba na špatném místě. Správná osoba na správném místě, špatná osoba na špatném místě. To jsou divné výrazy. Správná osoba se přece klidně může zdržovat na špatném místě nebo může být špatná osoba na správném místě. Správné místo může být například zcela konkrétní místo zločinu, na kterém má dojít ke spáchání zločinu, nikde jinde. Ale najednou se tam nachomýtne někdo, kdo s celou záležitostí nemá nic společného, a je stržen do propasti. Špatná osoba. Správné místo. Nebo naopak. Kriminalistka v ní už začala hledat alternativy.

A životní partnerka v ní také. Žena v ní. Jako při rozhovoru s Fredrikem dnes večer. Byla špatnou osobou na správném místě? Nebo správnou osobou na špatném místě? Anebo je to všechno správně, nebo špatně?

Dveře se otevřely, muž vyšel. Nevypadá zrovna jako blázen, pomyslela si. Kromě toho nevypadá jako někdo, kdo by rád poslouchal muziku. Ale nevyznala se v něm o moc víc než v Bertilovi. Muž si kromě toho nasadil černou čepici.

„Někdo střílel na váš dům,“ řekl Ringmar.

Prásk, prostě jenom tak.

„Kde? Jak? Kdy?“

Chybí už jen proč, napadlo Anetu Djanali. Proč? Občas se na to nikdo neptal. Ona už to možná věděla.

„Kdo to tvrdí?“ pokračoval muž.

„Vy jste nic neslyšel?“

„Neslyšel jsem naprosto nic,“ tvrdil muž.

„Kdo ještě se ve vašem domě zdržuje?“

Dobrá otázka, blesklo hlavou Anetě Djanali. Nebylo by tak povedené, kdyby se zeptal, jestli je muž doma sám.

„Jsem sám,“ odpověděl muž.

„Bydlíte sám?“ chtěl vědět Ringmar.

„Ano. Copak jsem to neříkal?“

„Ne.“ Ringmar ustoupil. Ve zdech se nedalo rozpoznat případné otvory po kulkách. Technikové si zítra vezmou na paškál lesík na druhé straně a tuhle zeď. Možná. Pokud skutečně padly výstřely, bude situace opravdu vážná. Pokud ne, tak ten chlapík na ulici nemá nejspíš všech pět pohromadě.

„To tvrdí on?“ Muž ukázal najednou na sousední dům.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Ringmar najednou.

„Co? Proč? Jsem Bengt. Proč to chcete vědět?“

„A příjmení?“ naléhal Ringmar.

„Proč to potřebujete vědět, doprčic? Na to jsem se vás přece neptal. Ptal jsem se, jestli zavolal policajty ten pošahanej soused.“

„Jména patří k rutinním otázkám,“ vysvětlovala Aneta Danali, která dosud mlčela.

„Bengt Sellberg. Jmenuji se Bengt Sellberg.“

Aneta Djanali přikývla.

Bengt Sellberg na ni civěl s výrazem ve tváři, který se jí vůbec nelíbil. Nevěděla proč. Patřil k lidem, kteří dokáží dát jedním jediným pohledem najevo, že máte okamžitě vypadnout a že tady nemáte co pohledávat. Špatná osoba, špatné místo. Špatný okamžik. Špatný čin.

„Mám vám to jméno napsat?“ zeptal se.

„My si to zapamatujeme,“ chlácholil ho Ringmar. „A co myslíte tím on?“

„Ten odnaproti.“ Sellberg ukázal opět na sousední dům. „Zatracenej blázen. Dneska tady byl a stěžoval si, že poslouchám muziku moc nahlas. Blábolil něco o tom, že při hlasité hudbě nemůže pracovat.“

„A pouštěl jste si hudbu příliš nahlas?“ Aneta Djanali na to.

„Co?“ Znovu na ni pohlédl s tím výrazem ve tváři. „Samozřejmě že ne. Vždyť to bylo ve dne.“

Aneta Djanali mlčela.

„To říkal on? Říkal, že? Nemá všech pět pohromadě. Já ho…“ Sellberg se odmlčel.

„Co?“ zeptal se Ringmar.

„Nic.“

„Přesně tak, nic,“ řekl Ringmar. „Neuděláte nic. Tady neudělá nikdo vůbec nic. To snad nemusím zdůrazňovat.“

Aneta Djanali si všimla černého, lesklého auta na cestě. Alespoň vypadalo, že je černé. V tomhle slabém světle vypadá všechno černě.

„Je to váš vůz?“ zeptala se.

„Co? Proč?“

Sellbergova standardní odpověď. Používají ji lidé, kteří chtějí získat čas. Takové lidi často postihuje dočasná hluchota.

„Je to vaše volvo?“ Aneta Djanali pokývla hlavou směrem k autu. Státní poznávací značku nedokázala ve tmě rozeznat. Ale zapsala si ji. Auta s espézetkou nejsou žádné tajemství. Občas mohou být záhadná, ale to je tak všechno.

Sellberg vypadal, jako by potřeboval ještě víc času na rozmyšlenou.

Špatné auto na špatném místě, napadlo Anetu Djanali.

„Vy to nevíte?“ divil se Ringmar.

„Co? Proč? To není moje auto.“

„Ale stojí před vaším domem,“ namítl Ringmar.

„Co? Proč? Lidi tady ve městě si parkují, kde se jim zlíbí. Všichni můžou parkovat všude. A tohle teď stojí náhodou před mým domem. Možná je to někdo, kdo bydlí na druhé straně, co já vím. Musíte se jich zeptat.“

Když se Aneta Djanali vrátila domů, Fredrik spal. Slyšela jeho chrápání až do koupelny.

Přišel do kuchyně, zrovna když seděla u sklenice mléka.

„Jak bylo u šílenců?“

„Jeden horší než druhý.“

„Co se stalo?“

„Nejspíš vůbec nic.“

„Aha.“

„Dozvíme se to zítra, vlastně už dneska.“ Za pár hodin vyjde slunce. „Jestli vůbec někdo střílel.“

„Mohla to být přece jakákoli rána.“

„Hm.“

„Co to bylo za chlápka, který to nahlásil?“

„Nějakej pisálek.“

„Jakej pisálek?“

„Prostě spisovatel.“

„Je známý?“

„Jacob Ademar.“

„Ademar? Co je to za jméno? To by mi bylo povědomé, kdybych ho už někdy slyšel.“

„Přesně.“

„A co píše?“

„Nemám páru. Tak daleko jsme se nedostali.“

„Takže spisovatel. No jo, ti mívají bujnou fantazii. Můžou si domýšlet kde co.“

„Zdá se, že si je tou věcí jist. Ještě chvíli jsme se s ním bavili, když jsme skončili rozhovor s tím druhým.“

„S tím druhým?“

„Se sousedem. Bydlí vedle domu, na který se nejspíš střílelo. Ti dva se večer pohádali.“

„Kdo?“

„Ten spisovatel a Sellberg. Jeho soused se jmenuje Sellberg.“

„Tohle příjmení zní normálněji. Byl normální?“

„Kde je hranice mezi normálností a nenormálností?“

„Vyjděme ode mne.“

Aneta Djanali se usmála.

„Tak působil spíš normálně. Ale přesto…. Něco na něm nebylo normální.“

„A co?“

„Já ti nevím. Působil na mě dojmem, jako by pro něj bylo těžké se ovládat. Ten spisovatel, Ademar se jmenuje, tak ten říkal, že zažil situaci, kdy se soused nekontroloval. A v tomhle mu docela věřím.“

„Takže chtěl někdo možná zastřelit Sellberga. Staré zúčtování.“

„Jenže Ademar tvrdí, že ten výstřel byl určen jemu.“

„Byla tma, to člověk pozná houby. Možná se střelec mýlil. Je to odlehlá ulice. A ten Ademar stál před Sellbergovým domem, jestli jsem to pochopil správně. Takže je přece možné, že si ty dva ve tmě někdo mohl splést.“

„Vidím to taky tak. Jsou přibližně stejně vysocí.“

„A byla tma,“ dodal Halders. „Předpokládám, že pouliční osvětlení bude stát za prd.“

„Přesně tak.“

„Člověk si připadá jak ve středověku, a to je takových míst po celém městě docela dost. Středověké osvětlení uprostřed hezkého nového světa. Ale nejspíš je to dobře. Brzo na světě stejně nebude žádná elektřina.“

„On lhal,“ řekla Aneta Djanali.

„Kdo z nich?“

„Sellberg. Lhal nám. Nevím sice v čem, ale lhal nám.“

8

Dívka zmizela. „Pomoc! Pomoc!“ Kdo by jí mohl pomoct? Kdo to křičí? Je to ona? Je to její hlas? Letěl nad zátokou jako pták. Černý pták. Černý. Vzhlédl od klávesnice. Přečetl si dvě slova na obrazovce. Černý pták. Co to znamená? Kde je rozdíl? Je přídavné jméno vůbec nutné? Nestačí jen pták? Ne, to by se tam pak ten výkřik vznášel příliš lehce. A to není lehký výkřik. Je to výkřik plný strachu. Ale kdo křičí? Kdo to křičel? Já to vím. Takhle to muselo být.

Zazvonil telefon. „Ademar.“

„Jak se daří?“

Byl to jeho vydavatel. Občas volá, aby se pozeptal, jestli píše, místo aby dělal zbytečné věci.

„Docela se to vleče.“

„Jen klid, nerozčiluj se.“

„A proč? Proč bych se měl rozčilovat?“

„Přesně tak. Nemusíš se rozčilovat kvůli ničemu.“

Znělo to téměř útěšně. Jako by potřeboval útěchu. Ale já útěchu v žádném případě nepotřebuju.

„Jestli nebudu mít rukopis hotový před létem, bude to už docela zneklidňující.“

„To stihneš.“

„Nepovídej. Jak to můžeš vědět?“

„Jsem si tím naprosto jist, Jacobe.“

„Musím dělat víc rešerší, Stefane. Ještě pořád ty obrazy nevidím přesně. Nevidím tu dívku před sebou. Když zmizela. Když byla pryč. Musím to vidět, chápeš?“

„Jasně.“

„Musím vidět něco, co se nedá vidět a co možná neexistuje. Rozumíš?“

„Jo.“

„Nemyslím si, že bys mi rozuměl. Já tomu totiž sám nerozumím.“

„Jen rešeršuj dál. Bezpodmínečně.“

„Hm.“

„Jdi na policii.“

„Už jsem měl tu čest.“

„Dobře.“

„Ale ne kvůli tomu.“

„A proč tedy?“

„To je dlouhá historie. Povyprávím ti to, až se sejdeme.“

„A kdy se sejdeme, Jacobe?“

„Co příští týden?“

„Co bylo na policii?“

„Nemůžu o tom teď mluvit. Když jsi zavolal, pracoval jsem.“

„Jinak totiž sluchátko vždycky vyvěsíš, když píšeš.“

„Jsem trochu zmatený. Asi proto jsem na to zapomněl.“

„Co se ti stalo?“

„Zaprvé mě přepadli a pak na mě někdo střílel.“

„Pane na nebi, o čem to tu mluvíš?“

„O realitě, o skutečnosti. Přepadení, zničení, výstřely.“

„Děláš si ze mě legraci?“

„Momentálně ne.“

„Dobrý Bože. Co na to policie?“

„Zatím nic. Ještě není jisté, zda se něco stalo.“

„Teď už tomu nerozumím vůbec.“

„Přesně tak. Aby se tomu dalo rozumět, muselo by se to stát. Ale zatím se to stalo jen v mé realitě. A to jim nestačí. Musí se to stát v realitě druhých.“

„A co?“

„Ty výstřely, kruci.“

„Co je s tebou, Jacobe? Jsi…“

„V pohodě? Na to ses chtěl zeptat? Že se ptáš. To se ví, že tady jsme všichni v pohodě. V tomhle okamžiku mi jde psaní trochu ztuha, ale jinak jsem v pohodě.“

„Kde se to stalo?“

„Za mými dveřmi.“

„Před domem? Před domem, který sis pronajal?“

„Absolutamente. Netáhneme se sousedem za jeden provaz, jak se tak hezky říká. Říká se to tak přece, ne? Ty znáš slovník Královské švédské akademie lépe než kdokoli jiný. Táhnout za jeden provaz, ne?“

„V tom domě nemůžeš dál bydlet, Jacobe.“

„A proč ne? Když se to nestalo, tak je přece všechno v naprostém pořádku.“

Vydavatel, kterého obvykle jen tak něco nevyvede z míry, nevěděl, co na to říct. Teď mu došla slova, napadlo Ademara.

„Možná jsem na nejlepší cestě, jak se zbláznit,“ řekl. „A tohle by mohly být první příznaky.“

„Nejsi o nic větší blázen než ostatní,“ namítl vydavatel.

„Co ty o tom víš, Stefane?“

„Celý den se zabývám spisovateli.“

Vede normální život, má vlastní dům. Vede obyčejný život. Je sice možná trochu osamělý, ale na to nechce myslet, to téměř zapomněl. Ale je normální. Ráno vstává a večer chodí spát. A mezitím pracuje, tvrdě maká. Zapomněl na to. Někdo jiný na to však nezapomněl. Začalo to telefonátem. Tak je to nejspíš vždycky, telefonát nebo dopis, možná e-mail. Tentokrát hlas. Jeho jméno. Ano? Zase jeho jméno, jako ujištění. O co jde? Sejdeme se? Kde? Kdy?

Vzpomínáš si? To byla jedna z prvních vět, kterou slyšel. Vzpomínáš si na to, co jsi zapomněl?

Proč teď? Proč mě kontaktujete teď? Nebo jak to nazvat.

Nebyl jsi tehdy sám. O tom není pochyb.

Nevím, o čem to mluvíte.

O několika věcech. Šumění v hlavě. Jako bouře. Vlny, které se tříští o útesy. Útesy, které se rozpadají.

Auto na mostě. Najednou tam stálo.

Všechno se vrátilo.

Tohle je vydírání. I když člověka vydírají, pořád má na výběr. Ne tady, ne teď, ne tentokrát.

Nevíme ani, co se stalo potom. Nepotřebujeme to vědět. Jestli nám to chceš povědět, není problém.

Nemám vám co říct. Nebyl jsem tam. Na to ostatní si nevzpomínám.

Ale někdo si na to pamatuje. A ty bys to měl udělat taky. Neměl by ses ptát proč. Žádné proč neexistuje.

Co se stane pak? Co bude potom? Vyšel na sluneční svit, který se na něj vylil jako rozehřátý olej. Neměl vzduch, měl pocit, jako by se potápěl. Najednou stál u dřevěné lavičky. Šel na procházku podél řeky a nedokázal si vybavit, jak se sem dostal. Neměl vůbec žádné vzpomínky. K čertu se vzpomínkami! K čertu se vším a s tím zatraceným mostem. V tom okamžiku ho měl před očima. Visuté ocelové monstrum. K čertu s ním, k čertu s tím, co udělal, k čertu s celou minulostí. V minulosti je jen smrt. Sedl si na lavičku. V očích měl slzy. Prošel kolem něj mladý pár s kočárkem. Mladík měl husté vousy. Žena dlouhé blonďaté vlasy. Vypadala hodně mladě. Skryl si tvář do dlaní a přál si, aby ho slzy oslepily. Racci vřískali. Zaslechl loď, znělo to jako chroptící velryba. Dívka se smála.

Ráno bylo slunné. Nebe modré od nemocnice Östra až po poloostrov Saltholmen. Jas ho oslepoval. Když Erik Winter přecházel Vasaplatsen, nasadil si sluneční brýle. Kiosek na jižním konci náměstí vypadal jako černá chata. Lidé mizeli ve stínu a zase se objevovali. Kráčel po Vasagatan východním směrem a pokývnul muži, který mlčky kývnul také, když se potkali na chodníku. Jeho tvář ve stínu nepoznal. Letmý známý, možná někdo, koho kdysi chytl a vyslýchal ve staré výslechové místnosti s nespolehlivým osvětlením v přízemí budovy na Ernst Fontells plats. Světlo vrhalo víc stínu než světlo svíce. Dneska už nevyslýchá při umělém osvětlení pokud možno nikoho, když se tomu dá vyhnout. Na denním světle připadá lidem lhaní obtížnější. Je těžší se skrýt, schovat tvář. Světlo nebylo žluté. Ve žlutém světle se tomu dá uniknout spíš, pomyslel si, když přecházel Avenyn. Všiml si, že ho nebolí hlava. Možná to přestál.

Halders vstoupil do zasedací místnosti jako první. Když vešel Winter, otočil se.

„Dobré ráno, pane Wintere.“

„To zní jako název filmu,“ odvětil Winter namísto pozdravu a posadil se na konec stolu na místo, které je vyhrazeno pro šéfa. Byl šéfem v téhle místnosti už v době, kdy celému odboru formálně šéfoval ještě Sture Birgesson. Jenže Birgersson vedl všechny porady ve své kanceláři, a teď je pryč. Jen v prázdné kanceláři, která po něm zůstala, ještě pořád visí ve vzduchu silná vůně toho jeho tabáku. A nikdo vlastně neví proč.

Do místnosti vešla Aneta Djanali.

„To je ale den,“ řekla s pohledem upřeným k oknu. Světlo bylo bílé jako ranní slunce. „Opravdové indiánské léto.“

„Spíš gangsterské léto,“ zabručel Halders a mávnul rukou nad městem. „Ti se tady potulují všude.“ Připažil. „A je jich čím dál víc. Na rozdíl od indiánů. Gangstery nedokážeme nikdy vymýtit. Mohli by se případně vyhubit navzájem, ale to se stává jen v našich představách o lepším světě.“ Pohlédl z okna. „A ten neexistuje.“

„A propos,“ ozval se po chvíli Winter, „co se to včera večer semlelo?“

„Mluvil jsi s Larsem nebo Bertilem?“ zeptala se Aneta Djanali.

„Byl jsem sice u Bertila, ale odjel jsem domů dřív, než se to stalo.“

Aneta Djanali pohlédla na hodiny, které visely na zdi. Visí tady odjakživa. Vlastně od doby, kdy byl tento dům před dávnými časy postaven. Jak je to dávno? V šedesátých letech? V padesátých? Neměla by se to pokusit zjistit? Copak se nezajímá o své pracovní místo? Ale její pracovní místo vlastně není tady, ale venku, v gangsterském létě.

„Na místě teď pracují technici,“ řekla.

„Torsten si něco bručel pod nos,“ ozval se Halders. „Očividně není přesvědčen o tom, že by to stálo za námahu.“

Torsten Öberg byl sice zastupující šéf útvaru zajišťování stop, ale stejně jako Winter byl prakticky člověkem, který ve svém oboru rozhoduje o veškeré operativě.

„Holt nemůže mít pokaždé vraždu,“ namítl Winter.

„Pokud padly výstřely, měli bychom to brát velmi vážně,“ řekla Aneta Djanali. „Možná se střílelo na člověka.“

„Možná?“

„On sám je o tom přesvědčen.“

„Ale podle okolností mohly být domnělé výstřely určeny také sousedovi,“ dodal Halders.

„Vážně?“

„Uvidíme, jestli Torstenovi lidé najdou kulky.“

„Ti dva sousedé se očividně nemají zrovna v lásce,“ doplnila Aneta Djanali.

„Co tvrdí soused?“ chtěl vědět Winter.

„Který?“

„To já nevím. Zjistěte to.“

„Muž, v jehož domě předpokládáme přítomnost kulek, se jmenuje Bengt Sellberg. Ten druhý, kterému venku kolem uší svištěly kulky, se jmenuje Jacob Ademar,“ vysvětlovala Aneta Djanali.

„Teď jsem informován maximální měrou,“ poznamenal Winter.

„Jak prosté,“ zabručel Halders.

„Kromě toho jsme našli majitele auta,“ dodala Aneta Djanali.

„Jakého auta?“ zeptal se Winter.

„Před Sellbergovým domem stál vůz,“ podávala vysvětlení Aneta. „Volvo V70. Nepatří Sellbergovi ani Ademarovi.“

„A čí teda je?“

„Muže jménem Jan Richardsson.“

„Co je zač?“

„Je to politik. Křesťanskodemokratický člen obecní rady, abych byla přesná.“

„Měli bychom ho znát?“ zeptal se Winter.

„Tu a tam se objeví v nějaké rubrice.“

„Bydlí taky v té čtvrti?“

„Ne.“

„Tak co tam potom dělal?“

„Nevíme. Myslíš, že bychom se ho na to měli zeptat?“

Winter viděl, jak se za oknem vznáší racek, tedy pokud se rackové opravdu vznášejí.

„Chci si nejprve promluvit s Torstenem,“ rozhodl se. „Pokud vůbec nějaké výstřely padly. Ten muž, který se ocitl ve spršce výstřelů… Dělal na vás normální dojem?“

„Je to spisovatel,“ řekla Aneta Djanali.

„To má být odpověď na mou otázku?“

„Působí normálně. Nevím, jací bývají spisovatelé, ale možná že jsou normální, alespoň většina z nich.“

„Co píše?“ chtěl vědět Winter.

„Nemám páru. Neptala jsem se ho.“

„Jak že se jmenuje?“

„Ademar. Jacob Ademar.“

„Nezvyklé jméno. Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Nejspíš proto si říká spisovatel,“ uvažoval Halders.

„Proč by to dělal?“ divil se Winter.

„Aby ze sebe dělal důležitého.“

„Tak to by si měl vybrat radši jiné povolání,“ hlesla Aneta Djanali.

„Například co?“

„Třeba dělat policistu,“ řekl Halders.

„Jdu za Torstenem.“ Winter vstal.

„Gangster,“ řekl Halders. „Ten spisovatel by si měl říkat gangster.“

Auto Rogera Edwardse kriminalisté stále ještě prozkoumávali. Winter stál vedle. Okny na vysokém stropě dovnitř dopadaly sluneční paprsky. V hale to vypadalo jako v dílně. Akorát tady se mechanikové spíš zajímají o to, jak vozy rozebírat, než jak je dávat dohromady.

„Vůz je přepečlivě vyčištěný,“ řekl Lars Östensson.

Winter přikývl.

„Jako by se počítalo s tím, že budeme něco hledat,“ dodal.

„Jediné, co jsme našli, je tohle.“ Östensson ukázal na jedno ze sedadle. „Leželo to pod sedadlem, ve kterém byla díra po výstřelu.“

Winter přistoupil blíž a podal si plastový sáček s malým předmětem.

„Křížek,“ řekl.

„Něco v tom smyslu. Vypadá to jako medaile.“

Předmět měl průměr jen několik centimetrů. Křížek nebyl složitý a byl vyroben ze železa, stříbra, zlata či něčeho méně cenného.

„Řetízek jste nenašli?“ divil se Winter.

„Ne.“

„Musím zavolat Edwardsovi.“

Winter vylovil z kapsy saka mobilní telefon a vytočil číslo. Edwards se ozval po druhém zazvonění.

Winter mu předmět popsal.

„Nepatří mi,“ řekl Edwards. „Nikdy jsem to neviděl.“

Winter kříž podržel proti světlu. Bylo na něm oko, které ho sledovalo a kterého si předtím vůbec nevšiml.

„Možná ho ztratil někdo, koho znáte,“ namítl.

„To si nemyslím.“

„Proč ne?“

Edwards mlčel.

„Tak proč ne?“ zopakoval Winter otázku.

„Nechtěli byste se konečně začít soustředit na zloděje aut?“ obořil se na něj Edwards. „A na toho, kdo střílel? A mimochodem, to auto si můžete nechat. Už ho nechci.“

9

Lobby bar Quality Hotelu 11 byl laděn do černé a červené barvy. Sledoval, jak lidé vcházejí do Café Eriksberg a zase z něj vycházejí. Bylo teprve jedenáct, ale spousta z nich už šla na oběd. Co je to za lidí, kteří obědvají už v jedenáct dopoledne? On sám seděl před sklenicí caffe latte, což pro něj byla dostatečně vydatná snídaně.

Světlo si razilo cestu novými ulicemi Västra Eriksberg. Bylo tiché dopoledne. Kráčel po sluncem zalitém Maskinkajen a pozoroval lodě, které se klidně plavily po řece. Všichni tvrdí, že přístav je mrtvý, ale nevypadá to tak. Zná jinou věc, která je mrtvá. Nebo bude brzy mrtvá. Ale na to nemyslel ani na nábřeží, ani v okamžiku, když přecházel náměstí Eriksbergstorget a vešel do hotelové haly.

Viděl, jak se k němu muž blíží, aniž by si ho všiml. Pohlédl na náramkové hodinky. Perfektní.

Muž si sedl vedle něj do černého koženého křesla a zeptal se:

„Je to kafe pořádně teplý?“

„Když ho přinesli, tak horké bylo.“

Muž se rozhlédl.

„Je tady nějakej personál?“

„Někde určitě.“

Muž vstal, přešel hotelovou halu a vešel do restaurace. Všude skleněné zdi. Žádné plochy, mezi kterými by se dalo ukrýt. Ale oni se nepotřebují skrývat. Zatím ne. Ne tady.

Muž se vrátil.

„Objevil jsi někoho?“

„Kafe už se nese.“ Muž se podíval na skleničku v ruce. „Nedáš si taky jedno?“

Zakroutil hlavou.

„Kdy už to bude, Lejone?“

„Člověče, ty jdeš ale dost rychle rovnou na věc.“

„Copak nejde právě o tohle?“

Číšnice přinesla kávu. Bylo to cappuccino. Mléčná pěna vykukovala přes okraj. Lejon si všiml čokoládových hoblinek nahoře. Vydatná snídaně. Necítil se nejlépe. Včera to nejspíš přehnal s koňakem, ďáblovo pití, dokonce horší než whisky.

Christian Lejon, gangster. Tenhle výraz má rád. Je možná trochu staromódní, ale on má občas rád staromódní věci, staromódní metody. V novém světě jde všechno někdy příliš rychle. Nikdo nemá čas na to, aby si vychutnal vlastní práci. Ale ďáblu díky za internet, to je skutečně dárek pro organizovaný zločin. Technika ulehčuje organizování.

„Líbí se ti tady, Lejone?“

Neodpověděl. Ještě pořád do hotelové restaurace proudily davy lidí a hrnuly se ven. Sem a tam, jako v terminálu. V tomhle případě nejde o odbavení, ale o odkrmení.

„Lidí je čím dál víc,“ poznamenal ten druhý.

„Však taky stavějí jako šílení.“

„Což se nedá přehlédnout.“

„Mně za oknem od ložnice od rána do večera nezastaví beranidla.“

„Jako by lidi žili uprostřed budoucnosti.“

„Ale tam jsme ještě nedorazili.“

„A kdy tam budeme, Lejone?“

„Za necelý dva tejdny.“

„Přál bych si, aby to šlo trošku rychleji.“

„Jenže se musí vyjasnit ještě pár věcí.“

„A co?“

Lejon neodpověděl. Myslel na muže, který ještě musí něco zařídit. Když mu před hodinou volal, nezvedal telefon. A před čtvrthodinou to zkusil znovu. Nic. Nemyslí si, že by mu ten chlápek chtěl pláchnout, pokud je to správnej výraz. Uniknout. Není úniku. To přece ví. Tak proč se neozývá? Nebo už to udělal? Ne, to bych přece věděl.

„Víš, že mi nějakej šmejd naboural auto?“ řekl Lejon a napil se kávy, která mezitím vychladla, takže položil sklenici na stůl s úšklebkem.

„Ne, to jsem nevěděl. Je to k vzteku.“ Muž se usmíval. „Jak se to stalo?“

„Netuším. Normálně vzal roha.“

„Tím hůř.“

„Pro něj. Nebo pro ni.“

„Ty nevíš, kdo to byl?“

„Zatím ne. Ale já na to přijdu.“

„Jak?“

„Vím jen, že to zjistím.“

Například mezitím už ví, kdo si v podzemních garážích na Nordenskiöldsgatan, z níž vyjelo auto, které do něj narazilo, pronajímá parkovací místa. Samozřejmě to bude trochu trvat, ale má lidi, kteří by mu mohli pomoct. Teď je na řadě pouze systematická práce. Eliminace. Eliminují pěkně jednoho po druhém. Usmál se. Nepůjde však o eliminaci obvyklým způsobem. Jenom jednoho z nich, jen jednu jedinou osobu chce eliminovat klasickým způsobem. Pěkně postaru.

„Co chceš dělat?“

Lejon mlčel. Přes skleněné stěny hotelové haly viděl přístaviště trajektu Älvsnabben, skutečně malého trajektu, který převáží neskutečně pomalu a kupodivu strašně málo lidí mezi centrem a touto stranou. Nikdy na tom trajektu nejel a nikdy ho ani nepoužije, to věděl. Ale ten druhý přijel na trajektu.

„Jaká byla plavba?“

„Fajn. Chtěl bych se pak najíst v Sjömagasinet. Tahle restaurace leží přímo u přístaviště.“

„Jo, je to kousek od sebe.“

„Mohl bys mi dělat společnost.“

„Nikdy nejím oběd dřív než po šestý večer.“

„Ale tomu se pak říká večeře.“

„Zkus to říct nějakýmu Španělovi.“

„Já ale žádného neznám.“

„No tak třeba Kolumbijcovi.“

„Těch pár znám.“ Znovu se usmál. Byl to sympatický úsměv, který mu někoho připomínal. „To je legrační, viď, že se sem z takové dálky vůbec dostali.“

„Tomu se říká globalizace,“ poznamenal Lejon.

„Přesně.“ Muž vypil cappuccino a vstal. „Rád jsem tě zase viděl.“

„Ještě jsme neskončili,“ namítl Lejon.

„Jak to myslíš?“

„Chtěl bych ti něco ukázat.“

„A co?“

„U mě doma.“

„Ale o co jde?“

„Však uvidíš.“

Winter s Öbergem seděli v Öbergově kanceláři. Komisař Torsten Öberg se škrábal na hlavě. Bylo to symbolické gesto.

„Nic jsme nenašli, Eriku.“

„Dobře.“

„Žádné kulky, žádné nábojnice, žádné nápadné šlépěje v lesíku, nic.“

„Co jsou podle tebe nápadné šlépěje?“

„No třeba stopy slona ve sněžnicích.“ Öberg se usmíval. „Nebo stopy zeleného mužíčka z Marsu v tradiční obuvi.“

„A ta vypadá jak?“

„Nápadně.“

„Aha.“

„Možná někdo střílel, ale nenašli jsme žádné stopy, alespoň prozatím. Otázka je, jestli máme prohledat všechny zahrady v okolí.“

Winter neodpovídal.

„Co myslíš, Eriku?“

„To si ušetříme. Jsou technici ještě pořád na místě?“

„Jeden ještě ano, Mollis. Chodí kolem baráku.“

„Je majitel v tuto chvíli doma?“ zeptal se Winter.

„Netuším.“

„Ta věc s autem je fakt divná,“ přemýšlel Winter. „Proč to Sellberg říkal?“

„Nechtěl asi prozradit majitele.“

„Trochu neohrabané.“

„Možná věřil, že jsme ještě neohrabanější. Nebo nepořádnější.“

„To nezná Anetu.“

„Možná ji ještě pořádně pozná.“

„Kdo ví.“

„Ale je pravda, že Sellbergův vůz byl v dílně,“ řekl Öberg. „Mluvil jsem s Bergenhemem.“

Winter přikývl.

Telefon na Öbergově stole zazvonil. Zvedl sluchátko.

„Prosím. Cože? Dobře. Dobře, Ahoj.“

Öberg zavěsil a pohlédl na Wintera.

„Bingo. Mollis našel ve stromě kulku. Vypadá to, že tam není tak dlouho.“

„Prima.“

„Co budeš dělat?“

„Promluvím si s majitelem auta, s tím Richardssonem.“

„Možná střílel on,“ uvažoval Öberg.

„A pak ho chrání terč?“

„Proč ne? Pokud jsem to správně pochopil, je ve hře ještě někdo třetí.“

„Minimálně,“ opáčil Winter. „Jsou tady minimálně tři účastníci.“

„To zní vážně nadějně.“

„Říkej tomu chuť k práci, Torstene.“

Jan Richardsson dorazil o deset minut později. Winter nevěděl přesně, jaké úkoly má obecní radní, a ani se ho na to nemínil ptát.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat,“ řekl Richardsson formálně.

Winter pokynul hlavou k židli na druhé straně stolu.

„Sedněte si, prosím.“

Richardsson se usadil a rozhlédl se.

„Tady jsem ještě nikdy nebyl,“ řekl.

„To je moje alternativní kancelář,“ vysvětloval Winter.

„Jako bar?“

„Dá se to tak říct.“

„Aha.“

„Dáte si něco k pití?“

„Ne, díky.“ Richardsson se znovu rozhlédl. Winter předpokládal, že se politik snaží zabránit tomu, aby tady nepotkal nějaké známé. Richardsson jej nechtěl přijmout ve své kanceláři. Že prý jde o citlivou záležitost. Winter chtěl vědět, jakým způsobem je citlivá. Stačilo jen, že se mu představil, a Richardsson okamžitě navrhnul, aby se setkali někde ve městě. Stejně si musí v centru něco vyřídit.

„Chtěl jste se mě na něco zeptat,“ ozval se Richardsson.

Vypadal ve všech ohledech normálně. Byl normálně vysoký, neměl zatím viditelně prořídlé vlasy a měl normální oblek, který si nejspíš koupil u Holmens Herr na Kilsgatan. Winter si dnes vybral drahý oblek značky Zegna. Dneska ráno měl chuť si ho zkrátka obléct. Možná na oslavu skutečnosti, že jsou bolesti hlavy konečně ty tam.

„Řekněte, co jste dělal včera večer mezi půl jedenáctou a půlnocí?“

„Jak prosím?“

Winter zopakoval dotaz. Politik přemýšlel, znovu se zeptal. Takhle to bylo pokaždé.

„Byl jsem doma.“

„Dobrá.“

Richardsson se zatvářil překvapeně.

„To má být všechno?“ divil se.

„Ano. Pokud jste byl opravdu doma.“

„Byl jsem doma.“

„Ale vaše auto stálo jinde.“

„A kdepak?“

„Hm.“

„Tak kde stálo?“ Richardsson nevypadal, že by ho to bůhvíjak zajímalo. Oči se mu leskly.

Winter na otázku neodpověděl. Richardsson se znovu rozhlédl, jako by se chtěl přesvědčit, že je nikdo neslyší ani nesleduje. Pak upřel pohled opět na Wintera.

„No jo, vidíte,“ pronesl pak. „Vlastně jsem ho někomu půjčil.“

„A komu?“

„Jednomu známému.“

„Jak se jmenuje?“

Hrajeme si na hádanky, pomyslel si Winter. O to tady jde. Já řeknu něco, ty řekneš něco a pak je potřeba zjistit, o co vlastně jde.

Richardsson využil odmlky na rozmyšlenou. Možná půjčuje své auto spoustě lidí. Kdo vlastně dneska ještě půjčuje svoje auto? Copak nemá každý vlastní vůz?

„Komu jste své auto půjčil?“ zopakoval Winter.

„Co se stalo?“ zeptal se Richardsson namísto odpovědi. „Stalo se s ním něco?“

„O ničem nevím.“

„Kde je?“

„Na témže místě jako předtím.“

„A to je kde?“

Winter mu řekl ulici.

Richardsson přikývl.

„Tak komu?“ naléhal Winter.

„Jmenuje se Sellberg, Bengt Sellberg. Ale to už nejspíš víte, ne?“

„Proč si vaše auto půjčil?“

„Proč? Nejspíš chtěl něco odvézt. Má auto v opravně.“

„Kde?“

„Máte na mysli, kde je ta dílna? To nevím. Na to se musíte zeptat Sellberga.“

Winter přikývl.

„Proč se mě na tohle všechno ptáte?“

„Před Sellbergovým domem se dnes v noci střílelo.“

Richardsson nehnul brvou, alespoň Winter si ničeho nevšiml. Možná byl politik překvapen, ale nespojoval to s žádnou přehnanou mimikou. Politikové se přece vyhýbají příliš nápadné mimice. Tohle Winter zjistil, když při práci přicházel do styku s politiky. Pokud politikové přehánějí, je to čirá kalkulace.

„Střílelo se?“

„Přesně tak.“

„Byl někdo zraněn?“

„Nikdo.“

„Co se stalo?“

„Byl jste včera večer někde poblíž?“

„Já? Ne.“

„Kde jste byl?“

„A kdy?“

Winter mu uvedl několik časových údajů, mezi kterými si Richardsson mohl vybrat. Měl tak dostatečný výběr.

„Takže večer jsem byl doma,“ řekl.

„Celý večer?“

„Ano.“

Lže. Politik sem, politik tam. Na tom nezáleží. Prostě lže. Nebylo to těžké poznat. Možná neumějí politici tak dobře lhát. Zato s pravdou mají ještě víc problémů. Winter se však v tomhle případě nechtěl ovlivňovat předsudky.

„Kdo vám může dosvědčit, že jste se zdržoval doma?“

„Musíme o tom mluvit? Vždyť je to téměř… ponižující.“

„Kdo vám to může dosvědčit?“ naléhal Winter.

„Máte na mysli alibi?“

Winter neodpověděl.

„Moje žena.“ Richardsson vyhlédl z okna. Už se Winterovi nedíval do očí. Kolem prošel pár středního věku. Muž něco říkal, žena přikyvovala. Přešli ulici. Za nimi projela tramvaj.

Jeho žena se neodváží vypovídat nic jiného, napadlo Wintera. Richardsson na ni spoléhá. Zatraceně, celý večer nebyl doma.

20.55

Voda může být zelená nebo černá. Možná taky modrá a bílá. Má v sobě všechny tyhle barvy, ale dno je černé. Tam dole jiné barvy neexistují. Jenže černá není barva, je to opak. Stejně jako bílá, která je opakem k ostatním barvám.

Má barvy ráda. Neumí si představit svět bez barev. Byl by to tak nudný. Stejně jako černobílý film, který nemá obsah. Jen obrazy, pohyby a lidé, kteří jako by ani neměli opravdový život. Nebo jak to nazvat? Nevěděla, co je to opravdový život. Existuje někdo, kdo by to věděl?

Plavat pod modrým nebem, to je opravdový život. Teplá voda. Byla čím dál teplejší, čím dál do zálivu plavala. Bylo to zvláštní. Možná se zase ochladí, až bude na druhé straně.

Chci na druhou stranu, pomyslela si. Už brzy tam budu.

„Jak ses sem dostala?“

„Připlavala jsem.“

„Připlavala? A odkud?“

„Z druhé strany ostrova.“

Vypadal, že to na něj udělalo dojem.

„Skvělej výkon.“

„Díky.“

„Viděl tě někdo?“

„Myslím, že ne.“

„Víš, že se to nesmí dělat?“

„Ano.“

„Mohlo to špatně dopadnout.“

„Jsem dobrá plavkyně. Dokážu plavat daleko.“

Zastínil si oči dlaní a díval se na záliv. Vypadalo to, jako by se sluneční světlo změnilo na bílou vodu, která omývá útesy.

Tady není nikdo, kdo by na ni mohl volat. Občas jí bylo líto, že slyší volání, výkřiky. Nikdy nebyla sama. Po tom toužila nejvíc. Být sama. Necítit se samotná, na to je zvyklá. Toužila být sama se sebou. Ve vlastním pokoji. Na vlastní pláži. Ve vlastním moři.

„Vrátit se můžeme na mém člunu,“ navrhl. „Kotví tam dole.“

„Je to daleko? Nemám totiž boty.“

„Ne. Za tím křovím vede měkká cestička přímo dolů. Nejsou tam útesy.“

Pokývnul hlavou směrem k houští.

„Dobře,“ souhlasila.

V houští to vonělo po jedlích a borovicích. Nedokázala přesně určit, co to je. Vonělo to sluncem, ať už slunce voní jakkoli. Nedalo se to popsat.

Ve křoví nebylo slyšet téměř nic.

Prodírali se kupředu. Několikrát se otočil a usmál se. Usmála se taky.

„Vypadá to tady skoro jako v uzavřené místnosti,“ řekl.

A v tom okamžiku měla pocit, že ho poznala. Když to řekl. Když se usmál.

„Vy tady pracujete?“ chtěla vědět. „Teda… Pracoval jste tady někdy?“

Zastavil se a otočil k ní.

„Proč to chceš vědět?“ Už se neusmíval.

„Já nevím. Měla jsem pocit, že už jsem vás někdy viděla.“

„Ne,“ odvětil. „Mě určitě neznáš.“

Jeho odpověď jí připadala zvláštní. Jak může vědět, jestli ho zná? Ale teď už si tím stejně nebyla tak jista. Tvář se mu změnila. Znovu se otočil, a tak už mu do obličeje neviděla. Ani moře nebylo ještě pořád vidět.

„Kde je člun?“

„Tam vzadu, za těmi borovicemi.“

„Opravdu máte člun?“ zeptala se.

„Proč bych ho neměl mít?“ Překvapeně se otočil.

„Já nevím,“ přiznala se. „Proč nekotví na téhle straně?“

„Je tady moc větrno.“

„Nevšimla jsem si.“

Otočil se a dal se do pohybu, takže mu mluvila do zad.

„Jak je to ještě daleko?“

10

Jakmile se Richardsson vrátil ze schůzky s Winterem, okamžitě popadl telefon. Kravata ho škrtila.

„Co budeme dělat?“ chtěl vědět.

„Nemůžeme a nebudeme dělat vůbec nic. Cos mu řekl?“

„Nic.“

„Copak se tě na nic neptal?“

„Ne. Vypadalo to, že ho to moc nezajímá. Prý si můžu pro auto přijít.“

„Fakt? No jo, ještě tady stojí.“

„Bylo by mi milejší, kdybys ho odvezl do města.“

„Kde ho mám nechat?“

„Jako obvykle. Dnes večer ho potřebuju.“

„Dobře. Co máš v plánu?“

„Proč? Musím odvézt syna na lední hokej.“

„Už začala sezona?“

„Jo.“

„Jo, dneska stojí všude hokejové haly. Lidi můžou hrát hokej celý rok. Mimochodem, možná bych se některý večer mohl přijít podívat.“

„Na co se chceš dívat?“

„Na to, jak hraje, samozřejmě.“

Dobrý Bože, držel v ruce pistoli a střílel? Měl pocit, jako by stál vedle sebe a pozoroval se, když zvedá zbraň.

A ten druhý… Co ten tam pohledával? Odkud přišel? Vynořil se najednou odnikud.

A pak to všechno, co se stalo potom.

Pistoli má ještě pořád. Vlastně ji nepoužil.

Ale teď alespoň vědí, že umí střílet. Možná si mysleli, že je to zkouška. Jen nevěděl, jaká zkouška. Ale zkouška to byla. Prohlížel si zbraň. Byla černá a vypadala zlomyslně. Budu tam asi muset jít znovu. Nebo někam jinam. Pochopil varování? Možná odtáhne na opačnou stranu zeměkoule. Budu pak muset jít za ním?

Christian Lejon vyhlížel z okna. Jeho host stál vedle. Venku se bezpočet mužů zabýval výstavbou nových panelových čtvrtí.

„Pro pána, jak dlouho to potrvá?“ zeptal se host.

„Ještě léta.“

„Jak to můžeš vydržet?“

„Zvykneš si. Taky to člověku dává pocit anonymity.“ Obrátil se k hostovi. „Můžeš si přijít a odejít, kdy chceš, a naprosto nikoho to nezajímá.“

Host ukázal na stavební jámy, hlínu, beton a volné plochy, které se budou zastavovat. Nad tím vším se tyčilo monstrum.

„Co to je?“

„Kontejnerovej jeřáb, starej jeřáb loděnice Eriksberg.“

Od rudého jeřábu se odráželo slunce. Vypadal skoro, jako by byl živý.

„Je to vzpomínka,“ vysvětloval Lejon. „Vzpomínka na starý časy.“

„Svým způsobem je to hezké.“

„Samozřejmě.“

„Nemíváš občas černý svědomí, když se na něj díváš, Christiane?“

„A proč bych měl?“

„Připomíná počestnou práci.“

„No jo, máš pravdu.“

„Pot a krev.“

„Krev?“

„Práce v loděnici je nebezpečná.“

„Jak to víš?“

„Četl jsem o tom.“

„Ty víš hovno,“ odbyl ho Lejon. „Četl jsi tak akorát houby. Můj táta makal v loděnici.“

„To jsem nevěděl.“

„Tady, na Eriksbergu.“

„Do prdele.“

„Umřel.“

„Fakt?“

„Spadl z lešení.“

„To mě mrzí.“

„Proto chci bydlet právě tady.“

„Je to pravda?“

„A proč by to neměla být pravda, co?“

„Nevím.“

„Myslíš si snad, že lžu?“

„Ne, to ne. Uklidni se.“ Host se obrátil od okna. „Chtěl jsi mi něco ukázat, Christiane. Určitě máš tip na nějakej novej kšeft.“

Když za sebou zavřel dveře, bolest hlavy zesílila. Cihlové zdi na chodbě vypadaly najednou nebezpečně, jako by mu mohly něco udělat. Nikdy tyhle zdi neměl rád a nikdy nepochopil, proč musejí vypadat zrovna takhle. Co si při tom architekt myslel? Skrývá se za tím nějaká symbolika, které nerozumí?

Teď se musel o zeď opřít.

„Co se děje, Eriku?“

Tvář Anety Djanali vnímal jen mlhavě. Levým okem neviděl nic, tam se usadila bolest. Anetin obličej vypadal jako jedna velká šmouha.

Bolest povolila.

„Už je to v pořádku, Aneto.“

„V pořádku? Vidím přece, že ti není dobře. Jak se cítíš?“

„Lépe než před minutou.“

Masíroval si místo nad levým okem.

„Proč nezajdeš k doktorovi?“

„Je to jenom migréna.“

„Měl jsi už někdy migrénu?“

„Jak to myslíš?“

„Když jsi byl mladý, zkrátka dřív. Určitě víš, co tím myslím.“ Znělo to podrážděně. Takovou Anetu Djanali vůbec nezná.

„Já nevím.“ Ruka mu klesla.

„Co na to říká Angela?“

„Co by na to měla říkat?“

Aneta Djanali vzdychla.

„V létě to vždycky rychle přešlo,“ pokračoval Winter. „To byla jen taková malá ataka.“

„Malá ataka?“

Dal se do pohybu. Ona zůstala stát.

Teď už v hlavě nic necítil. Malá ataka. Nestojí to za řeč. Proč by kvůli tomu měl vyhledávat lékaře? Jednoho má doma. Angela by mu mohla něco předepsat. Migrénu může člověk dostat v každém věku. Jeho matka taky trpěla na migrény.

Začíná to špendlíkem a končí to stříbrnou miskou. Zní takhle to přísloví? Říkávala to máma. Lejon si vybavil kuchyni v Kungsladugard a otce, jak tam večer sedával po práci. Občas mu chodili naproti až do Klippan. Když se trajekt se všemi zaměstnanci přístaviště Eriksberg vracel domů. Vždycky mával dlouho předtím, než trajekt dorazil ke břehu. Matka se smála. Toho večera mával samozřejmě taky. Mával mrtvému tátovi. Nebyl na palubě. Všichni vystoupili na pevninu a on s mámou dlouho čekal, až trajekt zase odplul. Jako by měl otec přijít z druhé strany po hladině pěšky. Matka se někoho ptala, ale odpovědi nerozuměla. Tehdy ještě neexistovaly mobilní telefony. Neměli ani pevnou linku. Museli čekat, až k nim někdo přijde, do domu do Stilla gatan. Vzpomínal si na to ticho, které pak zavládlo. Nikdy neskončí. Ještě dnes ho nosí v hlavě. V hlavě má ticho, nikdy mu neunikne. Ani když je obklopen hluky, hlasitými hluky. Pak utekl k moři, nebo alespoň tak blízko k moři, jak jen se dalo. Tam panovalo ticho, před kterým nemusel utíkat. Dokázal naslouchat moři dlouhé hodiny. Tím žil. V tom viděl smrt.

Bergenhem zaklepal na dveře a vstoupil. Winter vzhlédl od notebooku. Hledal zbraně, kterých jsou v oběhu hromady. Ze všech těch nových zbraní, které sem proudí jako moře nebo řeka, bychom mohli postavit v Göteborgu nový kopec. Nové útesy, nové propasti. Rokliny. Z Panasonicu se linulo Lars Jansson Trio a jejich píseň The Sky Is There. Nebe je pořád za oknem. Slunce právě zmizelo za domy, bylo na cestě do moře. Winter ho viděl klesat za zubatou linii horizontu, kterou vytvářely budovy ve městě. Nic ho nebolelo. Všude vládlo ticho. V tuto chvíli, v této minutě netoužil po žádném jiném místě.

„Nenašel by sis minutku?“ zeptal se ho Bergenhem.

„Jasně.“ Winter zavřel notebook. „Sedni si.“

Bergenhem se posadil a krátce se pousmál, jako by kolem něj úsměv jen prolétl. Oči se nesmály. Už dlouho se neusmály. Winter si toho všiml. Lars se pohyboval jako pod černým mrakem. Od doby, co jej Winter zná, se mrak tu a tam objeví, ale v poslední době je čím dál větší a zůstává déle.

„Jak ti můžu pomoct, Larsi?“

Bergenhem na něj upřel zrak. Černý mrak mu visel nad hlavou, Winter se ho mohl skoro dotknout. Možná začne brzy pršet. Ale po povodni ve své kanceláři zrovna neprahne.

„Tak ven s tím. Řekni mi, co se děje,“ vyzval jej.

„Mluvíš, jako bys vedl výslech,“ ohradil se Bergenhem. Winter si všiml bolesti v jeho očích. Tohle nebyla bolest hlavy.

„Souvisí to nějak s prací, Larsi?“

„S čím jiným?“

„Já nevím. Práce přece není všechno.“

Teď se musel Winter usmát.

„Zvažuju, že s tím seknu,“ řekl Bergenhem.

Vyhrkl to, jako by to muselo ven, a to pěkně rychle. Tak to bývá, když s sebou něco vláčíme moc dlouho. Winter to v podstatě skoro čekal. Nešokovalo ho to. Lidé zkrátka přestávají. Dochází k tomu ve všech povoláních. Začíná něco nového. Život není vytyčen, když je vám dvacet, tak by to nemělo být. Ale nechce Larse ztratit.

„Není to poprvé, že?“

„Ne.“

„Ale zatím ses mi s tím nesvěřil.“

„Ne.“

„Tak proč právě teď?“

„Já ti nevím, Eriku. Já vážně nevím.“

„Byl bys první člověk, kterého bych ztratil,“ řekl Winter. „Jako šéf po Sturem.“

„To s tím nesouvisí a ty to víš.“

„A s čím to tedy souvisí, Larsi?“

„Jak jsem říkal, nevím.“

Zdálo se, že chce Bergenhem vstát, zůstal však sedět a choulil se na nepohodlné židli. Najednou běžel čas příšerně rychle. Teď a tady se něco děje, možná to pro muže, který sedí naproti němu, znamená životní rozhodnutí. Lars měl tvář jako z kamene. Winter ho vídal deset let téměř každý den, to si pak ani nevšimnete, že druzí stárnou. Lars vždycky zůstane jedním z nejmladších ve skupině, ke které patřil od začátku. V žádném případě už není na oddělení nejmladší, ale pro Wintera zůstane nejmladším vždycky. Viděl, jak se jeho vztah k Larsovi vyvíjí podobným směrem jako vztah, který ho pojí s Ringmarem. Bertil si ho vzal pod křídla a on se snažil udělat totéž pro Larse. Ne jako otec, ale jako starší bratr. Nevěděl, jestli má Lars staršího sourozence. Nikdy o tom spolu nemluvili. Nevěděl o jeho rodině a životě skoro nic. Možná jsem selhal. Jestli mě chce Lars opustit, tak jsem selhal. Přesně tak to cítil. Lars ho opouští. Nešlo o to, že oddělení přijde o zaměstnance; byly to osobní důvody, nikoli pracovní.

„Nějak už nemám chuť,“ hlesl Bergenhem.

„Stalo se něco zvláštního?“

„Ne.“

„Máš tenhle pocit už dlouho?“

„Asi jo.“

„To ale není moc dobrá odpověď, Larsi.“

„Já ale nemám žádnou dobrou odpověď, Eriku. To je ten problém.“

„Někdy dobré odpovědi neexistují,“ řekl Winter. „Ale dobré odpovědi sem, dobré odpovědi tam, nechceš si vzít na chvíli volno?“ navrhl.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Ani na to neznám dobrou odpověď.“

„Strávíš trochu času doma, s rodinou.“

Bergenhem mlčel.

„Jak se daří rodině?“ zeptal se Winter co nejopatrněji.

„Všechno v pořádku.“

„Adě bude brzy jedenáct, že?“

„Jo.“

„Slyšel jsem, že jezdí na koni v Alleby.“

„To jo, ale odkud to víš?“

„Nevzpomínám si. Ale Elsa se chce taky učit jízdě na koni. Možná bys mi mohl dát pár tipů.“

„To si nemyslím, Eriku.“

„Mám strach z koní,“ přiznal se Winter.

„Já taky.“

„Doufal jsem, že mi pomůžeš.“

„Tak to je mi líto.“

„Doufám, že se přijdeš s Adou podívat, až tam budu poprvé s Elsou.“

„Možná se odstěhuju z města,“ řekl Bergenhem.

„Cože?“

„Nejspíš se budu stěhovat.“

„Ty mě šokuješ, Larsi. Stěhovat se z Göteborgu? Existují lidé, kteří by něco takového udělali?“

„Dej pokoj s těmi vtípky. Není mi do smíchu,“ řekl Bergenhem.

„To ale není vtip. Kam se chcete stěhovat?“

„Pokud, tak se budu stěhovat jenom já.“

„Už jsi o tom mluvil s Martinou?“

„Zatím ne.“

Zazvonil telefon. Winter přemýšlel, jestli ho má vůbec brát. Bergenhem se tvářil, že se mu ulevilo, když se telefon znovu rozřinčel. Přišel si promluvit, ale nechce zůstávat dlouho. Winterovi se nepodařilo rozhovor udržet. Mohl za to vinit telefon. Zvedl sluchátko.

„Prosím.“

„Zdá se, že je to tatáž munice, Eriku,“ ozval se Öberg na druhé straně. „Alespoň se nám to tak teď jeví.“

„Tatáž munice jako ta na mostě?“

„Jak říkáš. Ráže 7,62. Přesně 7,62 krát 25 milimetrů.“

„Tokarev?“

„Trefa. Je podobná devítce, ale je to Tokarev.“

Winter se podíval na zavřený notebook. Několik minut před Bergenhemovým příchodem si četl něco o Tokarevovi. V Göteborgu jsou pistole Tokarev velmi rozšířené.

„Takže se v případě kulky v autě na Älvsborgsbron jedná očividně o stejný typ jako v případě kulky, kterou jste našli u Sellbergova domu?“

„Tam jsme mezitím našli dvě další,“ oznámil Öberg. „Jednu v domě a jednu ve stromě za domem. A všechny souhlasí.“

„Je mi to jasné.“

„A ještě jednu nábojnici v lesíku.“

„Dobře. Přesto je to trochu divné.“

„Působí to trochu amatérsky, nemyslíš?“

„Přesně tak.“

„V každém případě teď posílám kulky na expertizu. Když budeme mít štěstí, půjde o tutéž zbraň.“

„Někdy má člověk štěstí.“

„Ale v tomhle případě to není největší priorita. Model Tokarev není zrovna neobvyklý. Uvidíme. Podle toho, jak se bude případ vyvíjet, možná nakonec přece jenom vyhrajeme. Tak zatím.“

Winter zavěsil. Bergenhem vstal. Winter se postavil taky.

„Tatáž munice,“ řekl. „Však jsi to slyšel.“

Bergenhem přikývl.

„Bylo by moc smutné, kdybys nás opustil, Larsi.“

Bergenhem sebou trhnul.

„Přesto jsem o tom začal uvažovat.“

„Jaká jiná práce ti vytanula na mysli?“

„Já… Já už nechci pracovat jako policista.“

„A co si představuješ?“

„Tak dalece jsem o tom zatím nepřemýšlel.“

„Co je na naší práci nejhorší?“

„To je velmi přímá otázka.“

„Tak něco řekni.“

Bergenhemův pohled sklouznul bokem k oknu. Nad fasádami domů bylo nebe rudé jako oheň. Pak se opět podíval na Wintera.

„Mrtví,“ odpověděl. „Nechci už vidět mrtvé lidi. Nebo téměř mrtvé.“

„Co myslíš tím téměř mrtvé?“

„Co tím myslím? Občas má člověk v téhle práci pocit, že se pohybuje ve světě plném mrtvých nebo skoro mrtvých. Něco jako údolí stínů mrtvých. Jde tak často o smrt. Vždycky jde o smrt. Aspoň mi to tak vždycky připadá. Když se nejedná o mrtvého, tak je… skoro mrtvý. Nedokážu ti ten pocit vysvětlit.“

„Myslím, že rozumím, co tím myslíš,“ pokývnul hlavou Winter.

„A to je můj život,“ pokračoval Bergenhem, jako by Wintera neslyšel. „Je to můj život, ale neustále jde o mrtvé.“

„Takové myšlenky mě přepadaly taky.“

„Měl jsi možnost na chvíli vysadit, Eriku.“

„Ty ji máš přece taky.“

„Nevím, jestli mi to pomůže.“

„Zkus to.“

„A co mám dělat?“

„Můžeš třeba bydlet v bytě mé matky ve Španělsku.“

„To má být vtip?“

„Ne. Oznámila nám, že chce zůstat delší dobu ve Švédsku. Do té doby bude byt ve Španělsku prázdný.“

„Chceš se mě zbavit?“

„Copak z tebe v téhle chvíli něco mám?“

Bergenhem neodpovídal.

„Jeď s rodinou na pár týdnů do Španělska, zkus to.“

„Nemůžu si to dovolit.“

„Ale můžeš.“

„Představuješ si to příliš jednoduše.“

„Copak není dovolená dobrý nápad?“

„Ada musí chodit do školy.“

„Můžeš ji učit doma.“

„Už zase si ze mě střílíš?“

„Ale ne.“

„Martina pracuje.“

„Chceš, aby jela s tebou?“

Bergenhem sebou zase trhnul. Byl zmatený. Možná Winter o jeho zmatenosti něco tuší. Není to jednoduché. Nikdy to nebylo jednoduché. Člověk se může přetvařovat, nebo se o to může alespoň pokusit. Občas je jednoduchost dobrá věc, ale existuje tolik různých druhů. Nejlepší jsou ty druhy, díky nimž se všechno vyjasní.

Nikdy to nebylo jednoduché, nikdy to nebylo snadné. Ani jí to nikdo netvrdil. Nežádala to a dělala jen to, co považovala za správné. Pocit jí říkal, že je správné s ním žít.

Nyní ji ten pocit opustil. Nevěděla proč.

A připadalo jí to všechno tak nějak špatné. Vlastní city jí připadaly jakési nepochopitelné. A zrovna teď, když Fredrik svým způsobem dospěl. Stal se z něj muž a zároveň jej opustily všechny jeho frustrace a strašáci a nahradilo je něco jiného.

Naráz znejistěla.

Pocítila zvláštní neklid.

Jako by si přála být zase sama. Žít sama. Chodit sama spát, sama vstávat.

Ale jak by fungovala jejich spolupráce? Fungovala by vlastně vůbec?

To však nebylo rozhodující.

Rozhodující jsou přece oni. Jsou rodina. Když na to pomyslela, rozplakala se. A přesně v té chvíli se Fredrik objevil v kuchyni.

„Co se děje, Aneto?“

Neodpověděla. Otočila se k oknu. Venku je jen zbytek světa. Přesně takhle to v tuhle chvíli vnímala. Vše, co je pro ni v životě důležité, se nachází v téhle kuchyni. A v tom okamžiku se to stalo. Teď se rozhodne.

„Aneto?“

Obrátila se k němu.

„Co je, Aneto?“

„Já nevím, Fredriku.“

„Něco s tebou ale je. Vždyť to vidím. Tak blbej zase nejsem, nemysli si.“

Mlčela.

„Udělal jsem něco?“

Zakroutila hlavou.

„Ale musíš mi říct, co se děje, Aneto. Takhle to dál nejde.“

„To ne.“

„Tak co se děje?“

„Já vážně nevím, Fredriku.“

„Máš mě plné zuby?“

Mlčela.

„Už mě máš dost, Aneto?“ naléhal.

„Tak jednoduché to není.“

„Nepovídej. Není spíš zatraceně jednoduché mít někoho po krk?“

„Radši už nic neříkej, Fredriku.“

„Dobře, jak chceš. Nebudu nic říkat. Ale co s tebou je?“

„Já… nevím. Musím si vzít čas na rozmyšlenou.“

Vnímala, jak uboze to zní. Banální fráze. A jaký to musí být pocit, když takovouhle odpověď dostanete. Jako byste čekali na rozsudek: Soud si vzal čas na rozmyšlenou a dospěl k následujícímu závěru.

„Co si chceš rozmýšlet?“

„To, o čem zrovna mluvíme.“

„A o čempak mluvíme?“

Neodpovídala.

„Možná bychom si to měli ujasnit,“ navrhl Halders. „Pak se budu cítit trochu lépe. A ty možná taky.“

„Já ale nevím, o co přesně jde, Fredriku,“ namítla.

„Aha.“

„Prostě nedokážu říct, je to tak a tak.“

„Mám ti to říct já, Aneto?“

„Co?“

„Chceš mě opustit. Už máš zkrátka toho starého nudného Fredrika a jeho fracků až po uši.“

„Tohle bych nikdy neřekla. Není to pravda.“

Rozplakala se.

„Ne?“ řekl. „Není to začátek konce?“

Sedl si na židli a mluvil teď tišeji.

„Kolik času na rozmyšlenou potřebuješ?“ chtěl vědět.

DRUHÁ ČÁST

11

Když přešel kanál, odbíjely zvony Christinae kyrka pátou. Během chvilky se snesl soumrak. Od přístavu Packhuskajen vál studený vítr. Wintera mrazilo. Má Göteborg moc rád, ale nemá rád vítr. Skoro pořád tady fouká. Vítr zabránil tomu, aby se z Göteborgu stala metropole, protože lidi nakonec utekli. Minulou noc se mu zdálo o hořícím autě, které stálo na mostě. Nebylo to poprvé, co tenhle obraz viděl ve snu. Most se klenul vysoko nad vodou. Mostní pilíře mu připadaly povědomé. Vypadaly jako paže, které se vypínají k nebi. O kousek dál se k nebi natahovaly další paže. Byly spojené k sobě, jako kdyby k sobě byly svařeny, a šikmo nad nimi viděl ještě jednu paži. Obrovskou paži. Všechno bylo rudé jako hořící auto. Letěl nad tím vším. Měl křídla. Auto vypadalo jako pochodeň uprostřed noci černé jako smůla. Zaslechl výkřik. Viděl někoho spadnout. Pak loď, trajekt jakoby osvětlený ohněm. A zase paže, které se jej snaží zachytit, polapit a stáhnout do propasti. Někdo dole pod ním plaval. Byla to dívka. Probudil se zpocený jako myš, šel na záchod a zůstal sedět v kuchyni se sklenicí vody v ruce.

Teď se procházel za svítání. Přijde nová noc s novými sny. Druhý život, ve kterém vidíte mnohem víc.

Když kráčel po Västra Hamngatan, zazvonil mu mobilní telefon.

„Prosím.“

„Ahoj, Eriku, to jsem já.“

„Ahoj, mami.“

Matka volala přímo z Nueva Andalucía. Nová Andalusie. Stará dobrá Andalusie existuje stejně jako dřív. Rozdíl je jen v golfových hřištích a nejspíš v tom, co lidé pijí. Noví Andalusané si dopřávají gin s tonikem, staří pak různé druhy sherry, Montillu a Malagu. Ale Siv v minulých letech pití alkoholu omezila, možná poté, co Bengt Winter zemřel v Hospital del Sol na okraji města Marbella. Tam se viděli naposledy. Erik Winter měl pocit, jako by to bylo poprvé. A pak všechno skončilo. Už neexistovaly alternativy. Ani fantazie by nepomohla. Člověk je buď mrtvý, nebo živý. Nic mezi tím. Alespoň si to myslel. Něco jako skoro mrtvý neexistuje.

„Jak se ti daří, Eriku, jak se všichni máte?“

„Dobře.“

„A co holky?“

„Jsou v pohodě.“

„Chtěla bych na chvíli přijet do Švédska.“

„Já vím. Ale nevím proč, mami.“

„Copak musí mít všechno svůj důvod?“

„Ne, to nemusí.“

Slyšel její mírně chroptivý dech a najednou chraplavý smích. Wintera napadl výraz šibeniční humor. Siv Winterová si dál kouřila svou značku Prince, i když jí varování na krabičce říkalo, že zemře, když bude kouřit. Tohle je šibeniční humor. Ukazovat na kata prostředníček, zatímco vám kolem krku utahují oprátku. Široký úsměv na obou stranách: Tahle věc bude mít dobrý konec.

„Moc mi chybíte.“

„Hm.“

„Vlastně byste se měli přestěhovat sem. Z kliniky se mě na Angelu vyptávají každý den.“

„Ty jsi každý den na klinice?“

„Víš přece, jak to myslím.“

„Ale co mám dělat? Už jsme o tom přece mluvili, mami.“

„Mohl by sis na chvíli odpočinout.“

„Zrovna jsme strávili půl roku v ráji nicnedělání. Víc klidu momentálně nepotřebuju.“

„Ale nezníš moc uvolněně, Eriku.“

Neodpověděl. Až bude mít tenhle rozhovor za sebou, dopřeje si skleničku v Morris Bar. Je jen padesát metrů odsud. Cítil se uvolněněji a brzy se bude cítit ještě lépe. Pro jistotu si před vchodem zakouří. Zastavil se přímo před katedrálou. Před chviličkou slyšel její zvony, bily temně, těžce ve srovnání s Christinae kyrka. Možná je to zvláštnost každého kostela.

„Takže jsi na cestě domů?“ zeptal se.

„Přesně tak. Před chvílí jsem volala Lottě, ihned mi řekla, že mám přijít. Můžu bydlet u ní, jak dlouho se mi zachce.“

„Dobře.“

Bylo mu jasné, že by jí měl okamžitě udělat stejně velkorysou nabídku, ale věděl, že matka ví, že on ví, že ona ví, a proto se tím nemusí vůbec zabývat. V budoucnu lidstvo možná vyvine jinou formu komunikace. Nebo je to nutný vývoj? Řeč je nejdůležitější lidská schopnost, proto je člověk člověkem. Ale tenhle rozhovor má docela mizerný průběh. Zasrané blábolení úplně zničilo komunikaci, napadlo ho. A já jsem přece jenom spíše mlčenlivý člověk. Radši držet hubu a používat posunkovou řeč. Tak to jednou bude. Mluvení stojí lidi příliš mnoho času, na mluvení nebude mít v budoucnu nikdo čas. A přitom už v budoucnosti žijeme. Dějiny se odehrávají v budoucnosti.

„Myslela jsem, že v neděli,“ řekla Siv Winterová. „Nebo v pondělí. Právě jsem volala do cestovní kanceláře.“

„Jsi srdečně vítána.“

„Možná zůstanu trochu déle.“

„Jasně.“

„Myslím tím opravdu déle. Zvažuji, jestli si nekoupit byt.“

„To zní dobře.“

„Ale soudě podle tvého hlasu to tak nemyslíš.“

„Ale ne, mami, vážně mi to přijde fajn.“

„Tak uvidíme. Chtěla bych… chtěla bych vídat holky častěji. Elsu a Lilly a samozřejmě taky Bim a Kristinu. Je to, jako by se něco stalo, když člověk stárne. Mám černé svědomí, že jsem Bim a Kristinu vídala tak zřídka, když byly malé. Nechci u Elsy a Lilly udělat stejnou chybu.“

„Nemyslím si, že by to vnímaly takhle. Bývaly jste přece spolu docela často.“

„Když jste bydleli tady, tak ano. Ale teď už to tak není.“

„Nedoneslo se mi, že by si Bim s Kristinou stěžovaly, že vás viděly příliš málo,“ namítl Winter.

„Vidíš, sám to říkáš.“

„Ale tak jsem to nemyslel,“ opáčil.

Vlastně ani nevěděl, jak to myslí. Ani on nevídá Lottiny dcery během roku příliš často. V posledních letech se stýkal se samotnou Lottou příliš málo a trochu si to vyčítal. Možná, že je to věkem. Když stárneme, něco se stane.

„Připadá mi, že Lotta teď prožívá… náročné období,“ řekla Siv Winterová.

„Vážně?“

„Nezmínila se ti?“

„Ne, jak to myslíš. Děje se něco?“

„Ne, ne přímo. Ale nezněla moc dobře.“

„Chceš, abych si s ní promluvil?“

„Hned ne. Vypadalo by to, že jsem tě o to požádala.“

„Stejně jsem se k nim chtěl tenhle týden stavit,“ zalhal.

„Jestli je to tak…“

„Zavolej mi, až budeš vědět přesně, kdy přiletíš, mami.“

Popíjel v Morris Bar patnáctiletou whisky Springbank. Byla l’heure bleue, modrá hodinka. Seděl v baru sám. Takhle by to mělo být vždycky. Sedět sám v baru během modré hodinky, celý týden sobota. Svět se pomaloučku rozpouštěl v alkoholu. Víc nebylo potřeba. Zavolal domů.

„Sedím u Morrise. Nemohla bys přijít taky?“

„To má být jako vtip?“

„A proč?“

„To mám přitáhnout holky s sebou?“

„A proč ne?“

„Aby taky někdy viděly tatínka. Zajdu s dětmi do baru, aby se mohly svému otci tu a tam ocitnout tváři v tvář.“

„Je to tady fajn,“ pokračoval. „A taky je tu prázdno. Není tady ani živáčka. A mají tady křídy.“

„Jaké křídy?“

„Křídy na kreslení přece. Můžou si tady kreslit legrační postavičky.“

Angela se zasmála. Její smích zněl téměř stejně chraplavě jako Sivin, ale Angela v životě nevykouřila jedinou cigaretu.

„Tak to si můžeš nakreslit jídlo,“ poznamenala. „Tady totiž žádné není. Chtěl jsi zajít na trh.“

„U Morrise dobře vaří.“

„Kolik skleniček whisky už jsi do sebe obrátil?“

„Jen jednu. Vždyť ještě není ani šest. Pošlu pro vás taxík.“

„Eriku…“

„A taky volala Siv. O víkendu se možná objeví.“

„Nepovídej.“

„Má černé svědomí. Chtěla by se vídat s vnoučaty.“

„To budou mít ale radost.“

„Mluvila jsi v poslední době s Lottou?“

„Ne. Vlastně jo. Proč?“

„Siv si myslí, že na tom není dobře.“

„Co je to s tebou? Kdy ses s ní bavil naposled?“

„Nejspíš už to pár týdnů bude.“

„Možná bys to měl udělat.“

„Rozkaz. Dnes večer jí zavolám.“

„A odkud?“

„Jak odkud?“

„Z baru nebo z domu?“

Winter otáčel sklenicí v ruce. Bohužel zela prázdnotou. Spatřil skupinku lidí, zastavili se a postávali venku před výlohou. Zdálo se mu, že se na něj dívají, civí na něj. Připadal si jako prominent, což svým způsobem i byl. Go away. Tenhle lokál není nic pro vás. Vypadali jako komunální úředníci, možná lidi od reklamy nebo novináři. Rozdíl se nedal vystopovat. Všichni vypadali stejně potrhle. Za chvíli vejdou a po několika skleničkách tuhle přiškrcenou, zkostnatělou sebekontrolu vymění za bujarou radost ze života, přičemž pozorování této proměny nepůsobí zrovna potěšení. Teď prošli dveřmi. Pronikavé ženské hlasy, smích, při kterém mu tuhla krev v žilách.

„Z domu,“ odpověděl. „Skočím na tržnici naproti a přinesu ti to telecí.“

Z večera nebylo nic. Winter stačil tak tak připravit telecí řízky a osmažit je po obou stranách; pak mu bolest hlavy provrtala čelo takovou intenzitou, že málem ztratil vědomí. Musel se opřít o linku. Světlo v kuchyni mu najednou připadalo příšerně pronikavé, a přitom v kuchyni vůbec nebylo přesvětleno, svítilo se pouze vedle digestoře. Ucítil bolest nad levým okem. Najednou začala putovat z jedné strany na druhou. Jako by hrála v lebce tenis. Federer proti Federerovi, sem, tam, sem, tam. Tentokrát nepřišlo žádné varování předem. Žádné znamení, že proběhne zatracený zápas. Neměl před očima blesky nebo čáry křížem krážem. Nic. Odněkud slyšel Angelu a děti. Zorné pole měl teď omezené. Držel se pevně kuchyně, jak se dalo, zatímco s ním smýkala vlna bolesti. Znovu slyšel nějaké hlasy.

„Bylo jich několik. A něco na tom bylo zvláštní.“

„A co?“

„To se právě teď snažím pochopit.“

Jacob Ademar se opět natáhl pro skleničku. Kolem panoramatického okna na Avenyn chodili lidé. Připadal si jako ryba v akváriu. Akorát se na něj nikdo nedíval. Nakladatel Stefan Fors se napil piva. Tohle bylo třetí. Hodina stmívání byla ta tam. Byl večer a bar už nevypadal tak opuštěně. Jenže Ademarovi nepřipadaly bary nikdy opuštěné. Více či méně vábí své návštěvníky dál. Ale tenhle zrovna moc nevábí. Možná vypil málo whisky. Nebo si vybral tu nesprávnou.

„Plavala? Plavala celou dobu? Pořád na to musím myslet.“ Ademar vypil zbytek whisky. Musel si objednat další, druhou. „Nebo se nedaleko plavila loď, která si jí všimla a vzala ji na palubu?“

„To nikdo přesně neví,“ namítl Fors.

„Ne.“

„A kde zůstali?“

„Koho máš na mysli?“

„Ti, kteří tam byli. Ti týpci.“

„Nemám tušení. A nechci ani vědět, co byli zač.“

„Nedá se to zjistit?“

„Pokusím se.“

„Dáš si ještě whisky?“

„Rád.“

„Stejnou?“

„Proč ne?“

Fors mávnul na číšníka, který právě obsluhoval jiný stůl vzadu. Ukázal na Ademarovu skleničku. Číšník přikývl.

Ademar ho sledoval, jak se vzdaluje.

„A nakonec prostě zmizela?“ zeptal se Fors.

„Jo,“ řekl Ademar.

Tmou se řítil hořící pilíř, ne, byl to hořící míč. Přistál na hladině s ostrým bouchnutím jako perlík. Exploze. Most se naklonil na stranu. Zmítal se na vodě jako nákladní loď. Na mostě stálo auto. To bylo možné, poněvadž se jednalo o sen. Odkud to ví? Člověk vlastně neví, že se mu něco zdá. Voda klidně plynula po obou stranách lodě. Někdo plaval ohněm. Spatřil hlavu. Ta hlava hořela. Byl to ohnivý míč. Hořící hlava. To jsem já, pomyslel si. Jenže to byla žena. Přesto si stále myslel, že je to on. On a ona současně. Znal její tvář, ale nevěděl odkud. Zmizela pod hladinou. Nikdy už ji neuvidím, napadlo ho. V hlavě ho pálilo. Auto na mostě začalo hořet. Dveře byly otevřené, motor běžel. Začalo svítat. Miliony mil odtud vyšlo na východě slunce. Přední dveře od auta se kývaly ve větru. Bylo to neskutečně opuštěné auto. Byla to neuvěřitelně opuštěná scéna. Na světě už nebyli žádné lidé. Winter byl hořící pilíř, který osvětloval scénu. Byl hořící míč. Byl slunce.

„Au!“

Probudil ho vlastní výkřik.

„Ne!“

Ucítil na paži něčí ruku. Cítil, jak mu chladí kůži, která mu ještě pořád hořela. Kolem něj byla tma. Ztratil zrak.

„Eriku.“

„Jsem slepý!“

„Eriku.“

„Nic nevidím!“

Otočil se za jejím hlasem. V jeho temnotě vzplálo světlo, rozsvítila lampičku na nočním stolku.

Už zase vidí!

Ruku měla stále položenou na jeho paži. Snad se nespálí, napadlo ho. Byl celý propocený. Vlasy se mu lepily k hlavě.

„Viděl jsem ji,“ hlesl a otřel si čelo. Bolest hlavy zmizela, i když ho musela probudit právě ona. Když se narovná, bude si připadat celý rozbitý, jako by ho někdo ve snu zmlátil klackem, jako by se zapletl do rvačky.

„Koho jsi viděl?“ zeptala se.

„Nevím.“

Opatrně se posadil. Byl nahý. Oblečení leželo na židli ve stínu.

„Jak jsem se dostal do postele?“ divil se.

„Ty si to nepamatuješ?“

„Ne.“ Pravou rukou si přejel po hlavě. Kůži měl pořád horkou a citlivou. Otřel si tvář. „Vzpomínám si, že jsem stál v kuchyni. Připravoval jsem řízky.“ Vzhlédl. „Co je s nimi?“

„Něco málo jsme z nich snědli, Eriku.“

„Tys je dodělala? Vždyť ty přece vůbec neumíš smažit řízky, prosím tě.“

„Musíme už konečně udělat něco s tou tvou bolestí hlavy,“ řekla Angela. „A myslím to smrtelně vážně.“

„A proč? Copak to zatím byla legrace?“

„To není vtipné, Eriku.“

„A kdo tvrdí, že mám bolesti hlavy?“

„Děláš ze sebe idiota? Nebo děláš idiota ze mě?“

„Ticho, ať nevzbudíš děti.“

Rychle odvrátila hlavu.

„Jak jsi to myslela, Angelo?“

„Ušetři mě primitivních výmluv. Tvrdíš, že to nic není. Ale já přece poznám ataku migrény, když ji vidím.“

„Migrény?“

„Jo, migrény.“

„Mohl by to být nádor.“

„Vážně?“

„Nádor hypofýzy.“

„Proč tohle říkáš?“

„Četl jsem o tom.“

Sedla si k němu.

„Co blázníš, Eriku?“

„Ty jsi lékařka. Jsi stejná jako všichni ostatní doktoři. Všechno je v pořádku. Všichni jsou zdraví, hlavně vlastní rodina. Rodinní příslušníci přece nemůžou být nemocní.“

„Jsi nespravedlivý.“

„Ale vždyť je to pravda. Nemá smysl za tebou s něčím takovým chodit. Vlastní rodina je choulostivá věc. Nemá cenu se tě ptát.“

„Nevím, co ti na to mám říct.“

„Najednou tvrdíš, že je to migréna.“

„Přesně tak. Symptomy poukazují na pořádné ataky migrény.“

Neodpovídal. Možná má pravdu. Migréna? Ta je přece jenom lepší než nádor hypofýzy. S migrénou se dá přežít.

„Co se proti tomu dá dělat?“

„Možnosti tu jsou, například léky.“

„Aha.“

„Co je zase, Eriku?“

Položila mu dlaň na rameno. Její ruka ho zastudila. Uvědomil si, že je mu zima. Možná má horečku.

„Tak co jsi viděl?“ naléhala.

„Jak to myslíš?“

„Tvrdil jsi, že jsi viděl ‚ji‘. Kdo to je?“

„Byl to sen.“

„Tak kdo to byl? Kdo byl v tom snu? Kdo je to?“

„Nevím. Byl to jenom sen…, vzpomínka. Já nevím.“

„Někdo to přece musel být. Nějaká osoba, na kterou si vzpomínáš.“

„Ne,“ řekl, ale nebyl si tím jist.

Byl to sen. Možná dostane odpověď, když se do toho snu zase vrátí.

12

Jacobu Ademarovi se zdálo o střílejících zbraních. Tak jednoduché to bylo. Rána za ranou, zbraň za zbraní. Nevěděl, kde je. Možná šlo o popravu. Možná stál naproti mužům se zbraněmi v rukou. Teď zacílili. Byl skoro mrtvý. Pak vystřelili. Byl mrtvý.

Posadil se v posteli. Co to slyšel? To přece nebyl sen. Výstřely ze snu nepadly v jeho snu. Střílelo se tady, ve skutečnosti.

Budík na nočním stolku ukazoval tři ráno. Do tmy v ložnici svítily jen ručičky a čárky označující hodiny. V jeho ložnici. Byla to jedna z posledních nocí. Tady už nechce bydlet, ne vedle souseda a s lidmi, kteří pobíhají kolem a střílejí po sobě. Vlastně už by měl být dávno pryč. Ale to všechno už se nebude opakovat. Nebo to byl jen začátek? Slyšel výstřel?

Seděl bez hnutí a naslouchal. Teď bylo ticho.

Vstal a šel do pracovny. Odsud měl výhled na ulici, ale nikoho neviděl. Nic neslyšel. Kruci, musím zůstat v naprostém klidu, jinak budu paranoidní. A na to vážně nemám čas.

Teď před sousedovým domem žádné auto nestálo. Najednou si všiml světla na konci ulice. Byly to světlomety, dvě žluté oči v temnotě. To by taky mohl být dobrý název románu. Oči v temnotě. V temnotě. Temnota. Tma. Noc. Dobrou noc. Dobrou noc, Země. Dobrou noc, světe. Goodbye cruel world. Světlomety olízly zdi jeho domu. Zdálo se, že je to velké auto. Značku nerozpoznal. Ve značkách aut se moc nevyzná. Na konci ulice se otočilo, projelo znovu kolem jeho domu a zdálo se, jako by před sousedovým domem zpomalilo. Teď zastavilo! Zůstalo stát. Viděl jen půlku auta, měl pocit, že slyší, jak se otvírají dveře, ale ve tmě nic neviděl. Auto se znovu dalo do pohybu. Jeho oči, zadní světla, byla rudá. Auto bylo pryč. Myslel na vlastní auto. Stojí teď v podzemních garážích ve městě. Včera s ním jel do centra na oběd se Stefanem. Jídlo mu chutnalo – rozhodl se, že si dá dary moře – ale rozhovor moc dobrý průběh neměl. Nemůžu vyplivovat knihy jako na běžícím pásu, řekl. Tady nejde o jen tak nějakou knihu. Musí ke mně přijít. Já za ní přijít nemůžu. Rozumíš? Možná mu nakladatel rozuměl. Neznají se moc dlouho, vlastně se znají jen směšně krátkou dobu, když se uváží, že by měli diskutovat o jeho knize. Během jednoho roku došlo v nakladatelství k velkým změnám. Zavládl zmatek. Jak by od něj mohli chtít, aby uprostřed takového chaosu vytvářel umění? Po jídle nechal auto v podzemních garážích, kde má ještě pořád pronajaté stání. Nikdy by se neodvážil zaparkovat auto před domem, vedle toho šíleného souseda, který by na ně jednoho dne mohl vyjít s baseballovou pálkou v ruce.

Winter se probudil uprostřed nového snu. Někdo říkal něco, co mu nesmělo uniknout, ale on odpověď neslyšel. Šlo o odpověď na otázku, kterou položil. Všechno bylo pryč. Jeho sny byly jako uzavřené povídky, které následují jedna za druhou. Sbírka povídek bez tématu. Jeden příběh se odehrával v nebi, jiný v pekle. Vedle něj se pohnula Angela. Něco zamumlala, nejspíš to byla odpověď. Nerozuměl jí.

Dnes v noci byl…drsnější než jindy. Ještě není mrtvý. Ještě pořád funguje, jak by měl muž se ženou v posteli fungovat. Snažili se být tiší, aby nevzbudili děti. Zvyšovalo to napětí. Prodlužovalo to její požitek. Tohle byl skutečný život. Stav jako chvíli před smrtí. Připadalo mu, jako by vrcholu dosáhli zároveň. Neptal se. Na takové věci se neptá. Angela potom téměř okamžitě usnula a on vstal a šel se napít vody. Zvažoval, zda si nemá dát trochu ryzlinku, který měli k jídlu a kterého se ani nedotkl, ale nakonec nechal láhev v ledničce. Zůstal sedět za kuchyňským stolem a skrz okno si prohlížel noční oblohu. Slabá světla ze dvora propůjčovala protilehlé fasádě slaboučký žlutý třpyt. Barvy noci, žlutá a černá. Ale nebe nad tím vším nebylo nikdy tak docela neztmavne. To je cena, kterou platíte za to, že žijete uprostřed velkého města. Teď vládlo ticho. V tuhle chvíli nemá bolesti hlavy. Nebude muset jít do nemocnice, nebude se muset podrobit mašinérii, ze které by nejspíš nikdy nevyšel. Jeho život – jejich společný život – by se od základů změnil. Otřásl by se v základech. Ale neotřásla by jím tahle věc, na to je příliš nedůležitá. Najednou se opět ozvala bolest nad okem. Uprostřed mírumilovného ticha. Začal si bolest masírovat, pokud to vůbec jde. V naprostém klidu si masíroval čelo. Byl klidný. Přejde to. To přejde. Migréna je nepříjemná věc, ale neumírá se na ni. Nemusí uklidňovat Angelu ani děti. Není to potřeba. Sám problém vyřešil, vyřešil ho v tuhle chvíli. Odmasírovával si bolest z hlavy ven. Mobilní telefon na lince vedle něj zavibroval a ozářil kuchyň slavnostně blikajícím světlem.

„Prosím.“

Bylo to Bertilovo číslo.

Winter pohlédl na kuchyňské hodiny, půl čtvrté. Bertil je zase ve službě. Takhle to chce.

„V podzemních garážích pod Pedagogickým institutem byl v autě zastřelen muž,“ řekl Ringmar.

„Ví se, kdo to je?“

„Majitelem vozu je Jan Richardsson.“

„To je teda věc.“

„Nevím, jestli je to přímo Richardsson. Ale pár věcí na to docela jasně poukazuje.“

„Kdy se to stalo?“

„Někdy v noci nebo včera večer.“

„A kdy ses to dozvěděl?“

„Před několika minutami. Zavolal mi to policista, který má službu. Vyburcovala je bezpečnostní služba. Celé podzemní garáže jsme uzavřeli, jsou to dvě patra. Právě tam jedu.“

„Přijedu tam taky.“ Winter vstal. „Jak to vypadá na místě, nevíš?“

„Netuším. Ale Torstenovi lidi už tam asi jsou. A taky Pia.“

Pia Fröbergová, soudní lékařka, byla přítomna na téměř všech místech činu, na kterých se během uplynulých deseti let objevoval také Winter. Pracovalo se jim spolu dobře. Před dávnou dobu spolu chvíli chodili, ale ani jeden z nich na to nevzpomínal rád.

Podzemní garáže byly relativně nové – stejně jako Pedagogický institut naproti. Institutu se nelíbilo na okraji města mezi čtvrtěmi Frölunda a Aby, okolí budoucím pedagogům připadalo příliš ušlechtilé, a tak skončili uprostřed města. Winter si nebyl jist, jaký to bude mít dopad na vzdělání, ale možná bude ovlivněno, a to nejenom tím, co se jim dnes v noci stalo přímo pod nohama. Skutečnost prosákla z podsvětí na povrch.

Auto stálo v nejvyšším patře.

Winter s Ringmarem čekali, zatímco Torsten Öberg, Lars Östensson a Stefan Arnberg konali svou práci. Tohle je moderní svět. Útvar zajišťování stop určuje, kdy mohou být na místo činu, na domnělé místo zločinu, konečně vpuštěni kriminalisté. Tohle vypadalo jako místo činu. Jedna nebo víc osob střílelo přímo skrz okno na straně řidiče. To Winter poznal z místa, kde stál. Viděl část týlu. Richardssona někdo zasáhl do tváře a nejspíše do krku. Winter byl přesvědčen o tom, že je to politik Richardsson. Bertilovi to neřekl. Všude byla krev. Muž seděl zakloněný dozadu, jako by ho obrovská síla zatlačila do sedadla a on tam zůstal uvězněný.

Öberg se obrátil a přikývl. Winter s Ringmarem vyrazili kupředu. Světlo v podzemních garážích bylo šedé, modré a studené. Bylo to odpudivé a nepříjemné místo.

„Vždyť je to Sellberg!“ vykřikl Ringmar.

Tuhle tvář Winter ještě nikdy neviděl. Byla sice naprosto znetvořená, ale přinejmenším se dalo rozpoznat, že nejde o Richardssona.

Vypadalo to, jako by se Sellberg díval na konkrétní bod na betonové zdi naproti. Na čele mu nad levým okem vězela díra. Bylo to přesně místo, které si Winter před necelou půlhodinou doma masíroval. Musel potlačit nutkání začít si znovu masírovat hlavu.

„Padlo docela dost výstřelů,“ oznamoval Öberg. „Neodvažuji se prozatím říkat, kolik jich bylo.“

Winter přikývl.

„Vrah si chtěl být očividně jist,“ řekl.

„Čistá gangsterská vražda,“ ozval se Ringmar.

„Co tím myslíš?“ divil se Öberg.

„Poprava je zprofanovaný pojem, ale já ho v tomhle případě přesto míním použít,“ dodal Ringmar.

„Možná někdo střílel z čirého zoufalství,“ mínil Winter.

„A přibližně z téhle vzdálenosti,“ řekl Öberg. „To se dá v téhle chvíli dost těžko soudit.“ Stál metr od prasklého okénka. Betonová podlaha byla poseta střepinami. Tu a tam se nějaká zablýskla, jako by bylo auto obsypáno drahokamy.

„Žádní svědci?“ chtěl vědět Winter.

„Ne, zatím ne,“ kroutil hlavou Öberg. „Auto objevili hlídači. Jsou někde poblíž.“ Rozhlížel se.

„Copak to tady není v noci uzamčeno?“ divil se Winter.

„Zavírá se kolem půlnoci,“ odpověděl Ringmar. „A otvírá se o půl šesté.“

„Takže možná přišel před dvanáctou.“ Winter pokývnul hlavou k Sellbergovi. Pozorně si prohlížel auto. Jedna ze střel pronikla do karoserie přesně pod okénkem.

„Vůz patří tomu politikovi. Stál před Sellbergovým domem, když jsme tam byli a vyšetřovali tu střílečku,“ řekl Östensson.

„Richardssonovi, jasně,“ řekl Winter.

„Tentokrát zasáhli Sellberga,“ Ringmar na to.

„Pokud byly kulky určeny jemu,“ přemýšlel Winter.

„To je přece naprosto jasné.“

„Já ti nevím, Bertile. Richardssonovo auto. Možná si vrah myslel, že je to Richardsson.“

Ringmar přikývl.

„Mrtvý Sellberg v Richardssonově autě.“ Winter pohlédl na hodinky. „Obávám se, že budeme muset pana obecního radu vyrušit velmi brzy.“

„Mrkli jsme se do kufru,“ ozval se Arnberg. „Je prázdný.“

„Takové účtování gangsterů tady rozhodně nechceme.“ Winter se rozhlédl. Stálo tady několik aut, stálá parkovací místa. Nájem musí být příšerně drahý. O patro níž jich stálo ještě víc.

„Potřebujeme údaje o všech majitelích vozů,“ řekl. „Richardsson měl možná povolení a existuje důvod, proč Sellberg parkoval zrovna tady.“ Pohlédl na Ringmara. „Dnes odsud nikoho ven nepustíme.“

„Ne. Ale na tuhle práci potřebujeme přibližně dvacet lidí, řekl bych.“

Celý dům musí zůstat zavřený přinejmenším do zítřejšího dopoledne. Je třeba položit spoustu otázek.

„Nechám vůz s mrtvolou odtáhnout k nám na expertizu,“ rozhodl Öberg.

Winter přikývl. Richardssonovo auto s mrtvým Sellbergem bude odtaženo na autě s plochou korbou za doprovodu policie jako bizarní čestný doprovod při pohřbu.

Winterovi připadalo, jako by ho osvětlení studilo na kůži. Otřáslo ho. Öberg a jeho lidé mají před sebou spoustu práce. Čekají na ně obě patra, hlavně to horní. Budou muset všechno prohledat do posledního detailu. Všechno by mohlo mít nějaký význam. Prohrabou žvýkací tabák, oharky, papír, všechno.

Budou hledat způsoby chování. Obvyklé chování. Něco, co pachatel dělá vždycky, aniž by si tím lámal hlavu bez ohledu na okolnosti. To zná každý vyšetřovatel. Spousta případů byla vyřešena právě díky zvykům. Všichni lidé fungují na základě zvyků. Zlé, úzkostlivé nebo vyplašené lidi nevyjímaje.

*

Jeli Winterovým mercedesem. Noc byla ještě mladá. Bude trvat hodiny, než se rozední. Za několik měsíců začne nejtemnější roční období a čas bude všem ubíhat rychle. Jedeme vstříc temnotě, napadlo Wintera. Byla to melodramatická myšlenka, ale byla to pravda. Minuli jedno taxi, které nejspíš mířilo na letiště Landvetter. Jinak vládlo všude ticho a tma.

„In the wee wee hours,“ řekl Ringmar.

„Hm.“

„Vlastně se mi líbí, když jsem vzhůru dřív než ostatní.“

„Hlavně když u toho musíme někoho budit,“ zabručel Winter.

„Pokud už není vzhůru.“

„Pokud je vůbec doma.“

Richardssonův dům stál v klidné ulici za nemocnicí Ekmanska v Örgryte. Winter to věděl, protože tam šel jednou kdysi na procházku, možná s Angelou. Ano, říkala přece, že by si tam mohli koupit dům. To ještě neměli pozemek v Billdal. Na pozemek u moře v Billdal myslívá jen zřídka. Vytěsňuje ho z mysli. Je to dlouhé loučení s městem. Pokud je to loučení.

„Teď to musíme udělat opravdu dobře,“ řekl Ringmar.

„Ale my to přece děláme vždycky dobře,“ namítl Winter a odbočil z Danska vägen.

„Sebereme ho rovnou? Bylo by to super.“

„Uvidíme.“

„Bylo by to nejjednodušší.“

„Uvidíme,“ zopakoval Winter.

„První otázka, která mě napadá, je, proč měl Sellberg Richardssonův vůz.“

„Včera jsem přece s Richardssonem mluvil. Tvrdil mi, že si Sellberg jeho auto půjčil. Sellberg měl to svoje podle všeho v opravně.“

„Ověřili jsme to?“

„Jasně. Bergenhemovi to potvrdili.“

„Fajn, tak pokračuj.“

„Víc toho není. Tvrdil, že nebyl v Sellbergově domě. Jen mu půjčil auto. Nechtěl o tom mluvit. Vypadal, jako by si přál, aby šel Sellberg k šípku, jako by s ním nejraději neměl vůbec nic společného.“

„Odkud se ti dva vlastně znají?“

„Na to jsem se nevyptával.“

„To je super. Aspoň se nebudeš opakovat.“

„Že jo?“ Winter odbočil doprava a pak doleva. V žádném domě se nesvítilo. Na Örgryte bylo ještě moc brzy.

„Během první noci střílí někdo na Sellbergův dům,“ uvažoval Ringmar nahlas. „Před domem stojí Richardssonovo auto. Během druhé noci někdo Sellberga zastřelí v centru. Sellberg sedí v Richardssonově autě.“

„Zdá se, že tohle auto nějak souvisí s naším případem,“ poznamenal Winter.

„A co měl Richardsson společného se Sellbergem?“

„To se možná za chvíli dozvíme.“ Winter zastavil před domem rodiny Richardssonových, vilou s bílou omítkou v nejkrásnějším funkcionalistickém stylu.

Za oknem v přízemí se svítilo.

„Možná jsme očekáváni,“ řekl Ringmar.

13

Ve světle pouliční svítilny, která stála přímo vedle branky, vypadal trávník, jako by byl čerstvě posekaný. K domu vedla stezka vysypaná štěrkem. Vzduch byl téměř vlahý. Od východu se blížilo ranní svítání a slibovalo hezký den. Indiánské léto ještě neskončilo. Lidé můžou ještě pořád sekat trávníky. Možná je to pro sever světový rekord. Winter musel najednou myslet na palmu na matčině zahradě v Nueva Andalucía. Tu palmu měl vždycky rád. Trávník nebyl moc velký a občas byl spíš žlutý než hnědý, ale palma zosobňovala něco jiného, věčné léto a věčné slunce. Někteří lidé se rozhodnou pro takový způsob života. On to na určitou dobu udělal. Mohl by si to zopakovat. U příjezdu k trajektům Stena Line do Dánska stojí palmy v květináčích, ale to není totéž. Palmy musí mít člověk prostě na zahradě.

Světlo za oknem bylo slaboučké, ale bylo vidět. Winter měl pocit, že zaznamenal nějaký pohyb.

„Sledují nás,“ řekl.

„Vidím.“

Dveře se otevřely ještě předtím, než k nim došli.

Když stoupali po kamenných schodech, čekala už ve dveřích žena. Měla na sobě červený župan. Winter barvu poznal zcela bezpečně, protože světlo na chodbě za ženou bylo dost silné. Zdá se, že nemá vůbec strach, napadlo ho. Není to zvláštní? Vypadá spíš znepokojeně. Dnes v noci vůbec nespala.

„Co chcete?“ Její hlas zněl tence, a přesto hlasitě, jako by položila otázku, na kterou vůbec nečeká odpověď. Otevírá neznámému dveře, pomyslel si Winter. Neznámým. Dvěma cizím mužům na zahradě. Musela vědět, že přijdeme. Ne, ona nespala. Taková věc se zkrátka pozná.

„Jde o Jana?“ chtěla vědět.

Winter ani Ringmar jí zatím neřekli ani slovo.

Winter si všiml, jak se jí třese ruka, když ji zvedla, zdánlivě bezdůvodně, jako by dostala křídla. Pane Bože, člověk má pocit, jako by přinášel zprávu o smrti. Ale to děláme jen nepřímo. Nebo snad pro ni jejich zpráva znamená něco jiného? Znamená pro ni něco jméno Bengt Sellberg?

Tahle nepříjemná stránka patří k jejich práci. Osahávat pohledem člověka, který před nimi stojí, ještě než řekne jediné slovo, ještě než udělá jakýkoli pohyb. Později bývá těžké se toho prvního dojmu zbavit, někdy to ani není možné. Zaujaté mínění může víc ublížit než prospět. Ale jak to zařídit, abychom lidi vnímali pokaždé tak, jako bychom se s nimi viděli poprvé v životě? Zatím máš čisté svědomí, čistou duši.

Winter představil sebe a Ringmara. Připadalo mu to podivně formální.

Žena se opět roztřásla, ale tentokrát se jí netřásla jen ruka, nedokázala být v klidu.

„Co se mu stalo?“ zeptala se, aniž by zmínila jméno. „Kde je?“

„A koho máte na mysli?“ odpověděl Ringmar otázkou.

„Samozřejmě Jana, svého muže. Koho jiného? Copak jste nepřišli kvůli němu? Jste přece od policie, ne? Musíte tedy mít nějaký důvod.“

Winter s Ringmarem na sebe pohlédli.

„Možná bychom mohli jít na chvíli dovnitř a promluvit si,“ navrhl Winter.

„Cože?“

Tvářila se, jako by otázku neslyšela.

„Smíme dál?“

Jacob Ademar spal neklidně. Sny přicházely a odcházely jako rozmazané vzpomínky. A možná to byly mlhavé vzpomínky. Několikrát uvažoval, zda nenapsat něco jako román, ve kterém by se všechno odehrávalo ve snu nebo v řadě snů, jenže pak by nejspíš nadobro zmizela i ta hrstka čtenářů, kterou ještě má. Existuje něco nudnějšího než lidé, kteří vyprávějí vlastní sny? Některým čtenářům připadají jeho knihy možná nudné. Ale to mu bylo jedno. Tak dělej něco jiného! Chtěl věřit, že lidé, kteří alespoň trošku rozumějí dobrým knihám, mají jeho knihy rádi; ti ostatní stejně nerozumějí ničemu a můžou si jít klidně k čertu.

Vstal. Svítání se mísilo s nocí a zjemňovalo temnotu. Takhle se to dá vyjádřit. Dá se taky říct, že se svět probírá do dalšího nového zasraného dne, podle toho, jakou máte náladu. On svou náladu považoval za vyváženou – byl permanentně naštvaný. Možná to trošku souviselo s romantismem. Rozhněvaný mladý muž. Ale když člověk překročí padesátku, nepůsobí už tak šarmantně jako rozhněvaný mladý muž. Vlastně neměl pro svou neustálou naštvanost žádný zvláštní důvod. Jenže stejně tak neměl důvod ke štěstí. Moc toho neměl. V tuto chvíli pronajatý dům, který brzy opustí, starý saab v podzemních garážích a knihu, kterou už možná přenechal vlastnímu osudu, ačkoli ji pořád ještě píše, stejně jako když naškrábete něco do knihy pro hosty a pak máte tu trapnost za sebou. Skoro mrtvá kniha, nebo docela živá. Sám už nevěděl.

Zůstal stát u okna.

Před sousedním domem zastavilo auto. Mohlo to být to stejné jako posledně. Jedny dveře se otevřely. Neviděl nic. Měl pocit, že slyší kroky. Tak mě tady zase máte. Z naprosto běžných zvuků se v thrilleru stanou zvukové efekty.

Někdo utíkal, podpatky na štěrku. Zabouchl dveře. Nastartoval motor. Tohle viděl. Auto projelo kolem okna, obrátilo se, vrátilo se. Na chvíli spatřil řidičův profil. Zná ho?

Někde ve vzdálených vzpomínkách existuje.

Obývací pokoj osvětlovala pouze stojací lampa. Stála u panoramatického okna, které vedlo do zadní části zahrady. Ve vzdálenosti deseti metrů viděl Winter živý plot. Dům je chráněn, obklopen živým plotem. To není v Örgryte nic neobvyklého. Spousta lidí žije jako v malých královstvích, ve svých hradech, na hradních nádvořích. To je jiné Švédsko. To není Švédsko.

Zdálo se, že prostorná místnost zabírá největší část přízemí. Žena seděla na kraji třímístné pohovky. Vypadá jako ptáček, napadlo Wintera. Choulila se tam v županu, jako by jí byla zima. Zrovna začínalo ráno. Venku svítalo. Pošťák už možná vhodil Göteborgs-Posten do schránky. Winter by ho mohl přinést, bylo by to přátelské gesto. Sellbergova vražda v novinách ještě nebude. Až později se něco objeví na síti, ale nebude toho moc. Winter měl Sellbergovu hlavu ještě pořád na sítnici, jeho znetvořený obličej, v němž nebylo ani stopy po údivu. To Wintera zmátlo.

Zatímco kráčeli do obývacího pokoje, představila se mu: Berit Richardssonová. Nebylo to jméno, které byste si ihned spojovali s městskou čtvrtí Örgryte, ale tahle rodina se nejspíš vypracovala. Možná všechno začalo v bytě v Högsbo. On ctižádostivý politik, ona nadějná zdravotní sestra. Zkrátka něco takového. Možná se to Winter dozví, bude to muset vědět. Berit Richardssonová zalomila rukama. Byl to zprofanovaný výraz, ale přesně tohle udělala.

„Kdy jste manžela viděla naposledy?“ zeptal se Winter.

„Vče… včera.“ Rozhlédla se po pokoji, jako by chtěla zjistit, že už není večer, že už není ani noc. Za okny bylo zeleno. Zelená vtékala do rána. Uklidňovalo to. Winter si někde přečetl, že zelená barva uklidňuje nejvíc ze všech barev. Lidi by si měli ložnice vymalovat na zeleno. Vyprávěl to i Angele. Přikývla. Jednou to udělají. Ale tahle žena, která – jak se zdálo – důkladně pozorovala čím dál intenzivnější zelenou za oknem, rozhodně klidná nebyla. Když se Winter podíval stejným směrem jako ona, připadalo mu, jako by zelená dostala umělý odstín, a proto působila uměle.

„Viděla jste manžela naposledy včera?“ zeptal se Ringmar. Znělo to zvláštně. Jako by měli Berit a Jan Richardssonovi vztah zvláštního druhu a stýkali se jen občas a možná v tomhle pokoji.

Přikývla.

„Kdy?“ chtěl vědět Winter.

Neodpověděla. Winter zopakoval otázku.

Něco je na tom divné, napadlo ho. Celá tahle situace je podivná. Jako bychom hovořili o někom, koho ani jeden z nás nezná – ona ani já. Tenhle výraz občas vídám v očích lidí, kteří si jen myslí, že s někým žijí. Ale není tomu tak a nikdy tomu tak nebylo.

„Kolem deváté,“ odvětila nakonec.

„Co se stalo?“

„Jak to myslíte?“ opáčila.

„Váš muž byl včera kolem deváté doma. Co se pak přihodilo?“

„Odešel pryč. Jak mám vědět, co…“

„Kam šel?“

Mlčela.

„Kam chtěl jít?“ naléhal Ringmar.

„No… já nevím.“ Rozplakala se a schovala tvář do dlaní. Pak vzhlédla. „Co se stalo?“ zeptala se. „Kde je?“

„To nevíme,“ řekl Winter.

„Tak proč jste potom přišli? Odkud víte…“ Berit Richardssonová se odmlčela.

„Odkud víme co?“ zeptal se Winter.

„Že tady manžel není.“

„Jak odešel z domu?“ Ringmar na to.

„Já vám nerozumím.“

„Šel pomalu? Běžel? Nebo jel autem?“

„Nejel, auto pořád stojí tady.“

„Auto je ještě tady?“

Trhla sebou, když Winter zvedl hlas.

„Ano,“ šeptla.

„Auto je tady? A kde?“

„V garáži. Ale proč… Vlastně je to moje auto. Je to náš druhý vůz.“

„Druhý vůz?“

„Clio. Většinou s ním jezdím já.“

„A první vůz?“

„To je Volvo V70. Není ale… Je na servisní prohlídce.“

Ringmar si vyměnil pohled s Winterem.

„Ne,“ oponoval Winter. „Není na žádné prohlídce.“

„Že ne?“ Netvářila se ale překvapeně.

„Znáte muže jménem Bengt Sellberg?“

„Maminko? Co se děje, mami?“

Winter za sebou zaslechl kroky ještě předtím, než uslyšel hlas. Dětský hlásek. Otočil se.

Ve dveřích stála holčička s polštářem v podpaží. Vypadala rozespale. A vystrašeně. Byla o něco starší než Elsa, možná deset, jedenáct. Nebo dvanáct. Winter neměl nikdy dobrý odhad, co se téhle věkové skupiny týče. Dívenka na sobě měla pyžamko modré jako bledé nebe. Zimní nebe, napadlo Wintera.

„Co je, mami? Co chtějí ti pánové?“

Berit Richardssonová vstala. Župan měla pevně utažený kolem pasu. Vypadal jako kimono. Měla tmavé vlasy a Winterovi její rysy najednou připadaly asiatské, oči jako by měla šikmé. Mohlo by to být napjatou kůží. Nebo napjatou duší.

„Ti pánové mi přišli položit jen pár otázek, Tovo,“ vysvětlovala a přistoupila k ní. „Půjdeme zase do pokoje, ano?“

„Co chtějí?“ Dívenka pohlédla na Wintera. „Co chtějí ti pánové?“

Matka se otočila a Winter spatřil zcela jiný, udivený výraz. Ještě pořád jí neřekli, proč jsou vlastně tady.

„Kde je táta?“ naléhala dívenka. „On není doma?“

„Odvedu tě nahoru,“ řekla Berit Richardssonová a vzala dceru za ruku.

„Ale oni…“

„Tak už pojď, Tovo.“ Žena ji objala kolem ramenou a vedla ji ke dveřím.

Winter s Ringmarem slyšeli, jak kráčejí po schodech nahoru.

„Tuší něco?“ zeptal se Ringmar tiše.

„Já nevím,“ přiznal se Winter.

„Jako o té vraždě.“

„Věděla, že někdo přijde,“ řekl Winter.

„Jak to myslíš?“

„Byla vzhůru a čekala. Čekala celou noc, tím jsem si jist. Čekala, že někdo přijde.“

„Manžel.“

Winter na to nic.

„No – kdo jiný?“

Slyšel shora zvuky. Podlaha v dětském pokoji. Winter měl pocit, že slyší hlasy.

„Možná to není poprvé, co náš politik nebyl přes noc doma,“ uvažoval Ringmar.

„Ale proč jí lhal, že je auto na servisní prohlídce?“

„Třeba nám lhala.“

Znovu zaslechly kroky na schodech.

Berit Richardssonová se vrátila do obývacího pokoje. Winter si všiml, že si obula bačkory. Když jim otvírala, byla bosa.

„Můžete už jít, prosím?“ řekla. „Syn už je také vzhůru.“

„Ještě pár otázek.“ Ringmar vstal.

„Ale co ode mě chcete? Kde je můj muž? Jestli něco víte, tak mi to přece řekněte.“

„Vaše auto bylo nalezeno v podzemních garážích v centru,“ vysvětloval Winter. „Seděl v něm muž jménem Bengt Sellberg. Někdo ho zastřelil. Seděl za volantem, někdo jej zastřelil a pak utekl z místa činu.“

Berit Richardssonová na něj vrhla pohled, jako by mu rozuměla a zároveň nerozuměla. Byla to brutální slova, ale Winter měl pocit, že je svým způsobem taky vinna.

„Je mrtvý?“

„Ano.“

Zakryla si rukou tvář.

„Myslíte si, že… Myslíte si, že s tím má můj muž něco společného?“

„To netušíme,“ odpověděl Winter. „Nevíme vůbec nic. Ale je naprosto jasné, že se jedná o vaše volvo, a proto bychom si rádi promluvili s manželem.“

„Nemá s tím vůbec nic společného! Jak by s tím mohl mít něco společného?“

Mluvila hlasitěji. Před chvílí hovořila tiše, téměř nezřetelně. Winter viděl, že únava a starost – nebo co to vlastně bylo – jí vzaly klid. Vstal.

„Na začátku jsem se vás ptal na jedno jméno. Bengt Sellberg. Znáte ho?“

„Bengt jak?“

„Sellberg. S-e-l-l-b-e-r-g.“

Zakroutila hlavou. Tváří se, jako by si v téhle chvíli nedokázala vybavit ani jedno jediné jméno na celém širém světě, blesklo hlavou Winterovi.

„Nepřipadá vám to jméno povědomé?“

„Vůbec.“

„Jste si tím jista?“

„Co vlastně chcete? Proč jste za mnou přišli?“ Hlas měla pronikavý a přeskakoval jí.

Winter zaregistroval kroky na schodech. Dcerka se vrací. Nebo sem jde syn. Nebo to taky můžou být oba, uvažoval. Takhle to nejde. Takhle se nedá pracovat.

„Viděla nebo slyšela jste se s manželem včera večer nebo v noci?“ zeptal se rychle.

„Už jsem vám to přece říkala.“

„Nebo během…“

„Vy opravdu nevíte, kde je?“ přerušila Wintera.

„Mami? Co tady chtějí?“ slyšel Winter za sebou hlas. Otočil se. Byl to syn. Chlapec vypadal, jako by byl přibližně stejně starý jako dívenka. V ruce držel baseballovou pálku.

14

Christian Lejon věděl přesně, kdy se z něj stal gangster. Připomínalo mu to filmy, které viděl. Ne že by jich viděl hodně. Šlo hlavně o černobílé filmy, ve kterých lidi kouří a kouř se vznáší na projekčním plátně jako mraky. Vypadalo to dobře, to se mu líbilo. A klobouky, klobouky se mu líbily taky. Táta měl klobouk, moc dobře si na něj pamatuje. Nosíval ho o nedělích. Občas si udělali výlet do města, třeba do Guldheden, kde bydlela babička, otcova matka, která pekla famózní koláče. Ale to bylo všechno, na co si vzpomínal. Teď slyší za oknem ty zatracené rány. Přál si, aby na ně uměl zapomenout nebo aby zapomněl, že něco takového vůbec existuje. Možná by měl ohluchnout. Ale to nechce. Nechce handicap a ani nemá v plánu si nějaký pořizovat. Tahle práce má svá rizika, ale ta má přece každá práce. Ty chlápky na stavbě to může kdykoli rozdrtit, můžou spadnout z lešení. Jeho otec se zřítil z lešení. Ti hajzlové ho nutili, aby šel nahoru v bouřce, a on spadl. Tak se to stalo. Věděl, že se toho dne zřítil. Téhož dne se rozhodl, že se nikdy nenechá nutit lézt na nějaké zasrané lešení. Toho dne se rozhodl, že se už nikdy nenechá do ničeho nutit. Že si nikdy nenechá od nikoho poroučet. Domů přišel místo táty někdo z loděnice a máma ho vyhodila. Říkala to. Nebo možná babička. Vyhodila ho! Proto svou matku obdivuje. Že se odvážila. A on taky našel odvahu.

Jeli ranním Göteborgem. Popelářské vozy se už činily. Obyčejný den. Projeli kolem zábavního parku Liseberg, jehož věžičky a cimbuří tvoří vlastní město. Zajde tam s dcerou v poslední víkend sezony. Ale jestli bude letos pokračovat tohle indiánské léto, tak možná konec sezony letos ani nenastane.

Winter odbočil doprava na Korsvägen. Lidi nosili obrovské zabalené balíky do veletržní haly, jako by se měl konat veletrh námořní dopravy a kontejnerové přepravy. Každý týden se tady koná nějaký veletrh. Trhy a poutě lze pořádat při jakékoli příležitosti. Poutě. Najednou mu to připomnělo, že už pěkně dlouho nebyl v kostele. Půjde s dětmi do kostela Vasakyrkan. Zpěv se jim bude líbit. Chorály zpívá vždycky pěkně nahlas. Pane, smiluj se, Kriste, smiluj se, Pane, smiluj se. Minuli Filmstaden Bergakungen. Tohle multikino je celkem nové, ale Winter zatím neměl tu čest. Možná tam ani nikdy nezavítá. Nejraději má černobílé filmy, neumí si představit, že by je tady promítali. Představitelé vypadali setsakramentsky dobře v černobílé, když kouřili. Najednou dostal chuť si potáhnout. Jednu si dá, až vystoupí z auta na tom hezkém parkovišti před policejním prezídiem.

„Dobrý Bože,“ řekl Ringmar znovu. „Ten kluk.“

„Myslíš, že už to někdy udělal?“ uvažoval Winter.

„Jestli někomu vyhrožoval baseballovou pálkou? Nebo bránil matku?“

„Obojí.“

„Kde ten chlap vězí, k čertu,“ zahromoval Ringmar.

To nebyla otázka. Znělo to spíše jako něco nevyhnutelného. Jako by tam Jan Richardsson nebyl, protože tam zkrátka a dobře být neměl. Protože to prostě patří k téhle povídce. Winter občas nahlížel na své případy jako na povídky. Vyprávějí se, zatímco on je zažívá. Píše si svoje policejní příručky o vraždách nebo zločinech a pravidelně nebo nepravidelně si pročítá, co zažil. Občas může něco připsat nebo škrtnout. Někdy se mu podaří poskládat puzzle. A tu a tam se pokusí proniknout do mystéria. Mezi puzzle a mystériem existuje rozdíl. V případě puzzle máte k dispozici všechny dílky, jsou tady, řešení je tady, stačí jen položit každý dílek na správné místo. Všechno je přístupné prstům, mozku, myšlenkám, fantazii. Může jednotlivé dílky skládat zas a znovu, což vyvolává určitý pocit jistoty, ne, jistoty ne, to spíš klidu, zkrátka něčeho, co ho utvrzuje v tom, že řešení nakonec přece jenom najde. Ale mystérium je něco jiného. To není ani puzzle, kterému chybějí dílky. Je to mnohem horší než neúplné puzzle, je to komplikovanější, je to hledání odpovědí tam, kde možná ani odpovědi neexistují. Kde nikdy odpovědi neexistovaly, kde není odpověď na otázky proč a co. U mystéria jde o prodlouženou frustraci, u puzzle o hru na trpělivost. Zmizení politika, spojené s jinými událostmi, je v tuto chvíli mystérium. Tímto způsobem by mohlo být puzzle skutečně celou řadou malých mystérií, která nejsou ničím jiným než dílky většího puzzle. Tak je třeba myslet, takhle myslí. Možná spolu všechno souvisí. Všechno. I nepochopitelná věc má svou lhůtu splatnosti. Pak se stane spíš nudnou, každodenní sračkou. Puzzle jsou všední den. Mystéria jsou jako celý týden sobota.

„V každém případě neví, kde manžel je,“ řekl Winter. „A jestli to ví, tak je vynikající herečka.“

„Tuší něco?“

„Možná.“

„Ale nechce nám o tom nic říct,“ namítl Ringmar.

„Přesně tak.“

„Její muž byl celou noc v čudu a v jeho autě jsme našli mrtvolu,“ shrnul situaci Bertil Ringmar. „Možná tuší, oč vlastně jde.“

„Jo.“

„Do jaké míry?“

„I dřív nebýval v noci doma.“

„A kde potom byl?“

Winter neodpověděl.

„Ona ví, kam muž chodí,“ řekl Ringmar.

„To si nemyslím.“

„Ví, co manžel dělá.“

„Možná má podezření.“

„Jaké podezření?“

„Souvisí to se Sellbergem.“

„Zná Sellberga?“

„Ne.“

„Jsi si tím jist?“

„Asi jo,“ řekl Winter.

„Jako by přesto něco věděla.“

„A co?“

„Že Sellberg je jen jméno. Chápeš? Mohlo by to být jakékoli jméno, ale ona věděla, že… že to bude nějaké jméno. Že přijde nějaké jméno. Že před ní nějaké jméno zmíníme, ale ona je nemusí nutně znát.“

„Že by byl její muž nějak spojen s nějakým jménem? Se jménem, které nemělo být? Že by byl nějakým jménem kompromitován?“

„Jo.“

„Za tak násilných okolností?“

„Ne nutně. Ale že by to jméno bylo s něčím spojeno.“

„Richardsson měl tajné schůzky,“ řekl Winter.

„Ano.“

„S muži.“

„Snad.“

„Tajné schůzky s muži,“ shrnul Winter.

„Takže je teplouš,“ řekl Ringmar.

„Možná.“

„To ale není zločin.“

„Ne. Ještě štěstí, že jsme zůstali ušetřeni alespoň tohoto zločinu.“

„Takže potom byl homosexuál také Sellberg,“ uvažoval Ringmar.

„Přesně.“

„Že by vztahové drama?“

„Vypadalo to tak, Bertile?“

„A jak takové drama vypadá? Vztahová dramata mohou mít spousty dílčích znaků.“

Ringmar myslel na patro v podzemních garážích. Šedá a modrá barva, žádná barva l’heure bleue, žádná modrá hodinka. V tomhle obrazu nebyla žádná vášeň, žádná romantika, žádná erotika. Ale to byl jeho momentální dojem. Sotva ten obraz viděli, už působil, jako by byl na hony vzdálený, jako jiné roční období nebo jiné časy, lepší časy. Možná vášnivé časy.

„Podezírá Berit Richardssonová svého muže z toho, že jí zahýbá?“

„Jasně.“

„S jinými ženami?“

„Ne. To si nemyslím.“

„Proč ne?“

„Já ti nevím, Eriku. Je to prostě pocit.“

„Zmínil se jí o tom?“

„Ne.“

„Takže to bylo tajemství.“

„Alespoň pro ni. Přesně tohle bylo tajemství. Ale věděla, že se něco děje.“

„Dvojí život,“ řekl Winter.

„A teď zmizel. V tom případě je třeba to nazvat trojí život.“

„Pokud je to vůbec život,“ poznamenal Winter.

„Něco na tom bude. Možná byl zastřelen.“

„Ale kde? V Lunden?“

Winterovi zazvonil mobilní telefon. Zároveň viděl, jak k nim z parkoviště přichází Aneta Djanali.

Winter chvíli poslouchal Möllerströma a pak hovor s ním

ukončil.

„Sellbergův dům je uzamčen,“ řekl.

Aneta Djanali si sedla na zadní sedadlo. Odhrnula si z čela neposedný pramínek vlasů.

Winter vyrazil. Podíval se do zpětného zrcátka a setkal se s Anetiným pohledem.

„Bylo zahájeno celostátní pátrání,“ řekla.

„Může se schovávat kdekoli,“ zabručel Ringmar. „Třeba v Osnabrücku.“

„Proč zrovna v Osnabrücku?“ divil se Winter.

„Několikrát jsem jel kolem,“ vysvětloval Ringmar.

„Já taky,“ řekl Winter.

„Nikdy jsem ale nesjel z dálnice do města,“ posteskl si Ringmar. „Jednou jsem to měl v plánu, ale nevyšlo to. Jako obvykle jsem jel moc rychle. Člověku se nechce sundávat nohu z pedálu, když to tak pěkně sviští. Mimochodem, nebyl jsem nikdy ani v Brémách. Z téhož důvodu.“

„Brémy jsou hezké. Ale v Osnabrücku toho nejspíš moc k vidění není.“

„O čem to vlastně mluvíte?“ ozvala se Aneta Djanali ze zadního sedadla.

„O lepších časech,“ Ringmar na to.

Několik vteřin zářilo nad vilovou čtvrtí modro. Modré světlo majáčku. Modrá hodinka, modrá hodinka jiného druhu. Nudné místo, pomyslel si Winter. Samota uprostřed města. Jak může zůstat nějaké místo tak nedotčené? Někdo ho nejspíš na všech mapách zatajuje. Lunden byla tajuplná městská čtvrť. Člověk ještě pořád naráží na neobjevená osídlení.

Policisté čekali u hlídkového vozu. Winter se ještě pořád oddával černobílým úvahám. Když se rozhodl, že se stane policistou, bývala policejní auta černobílá. Vypadalo to lépe. A tehdy se zdálo, že policie pracuje proto, aby chránila to, co pochází ze starých dobrých černobílých časů.

Svítání přešlo do rána, ale nebylo ještě úplně světlo. Slunce ještě nevyšlo. Nastane nový, nepochopitelně krásný den.

Dům ležel ve stínu, v posledních zbytcích svítání.

„Žaluzie jsou spuštěné,“ všimla si Aneta Djanali.

„A předtím nebyly?“ divil se Winter.

„Ne.“

Winter vyzval jednoho z policistů, aby jej informoval o situaci. Byla to žena, kterou nezná. Představila se mu, ale on neposlouchal.

„Je tady klid,“ řekla.

„Potkali jste cestou někoho?“

„Ne. Žádné auto ani člověka.“

„Dobře.“

„Vůbec jsi nemusela chodit na prezidium, Aneto,“ řekl Ringmar. „Mohla jsi sem přijít pěšky.“

„Jdu z města,“ řekla.

„Nepovídej.“

„Dnes v noci jsem nespala v Lunden.“

„Aha.“

Ringmar pohlédl na Wintera. Winter se podíval na Anetu. Uhnula pohledem.

„Tak jdeme dovnitř,“ rozhodl Winter. „Připravte se.“

Když otvíral branku, tiše zanaříkala. V ruce držel SIG Sauer, ale měl ji zastrčenou do kapsy.

Zazvonil. Nikdo neotvíral. Najednou bylo ticho. Naprosté ticho, a to nejenom v jeho hlavě. I zvonění v domě znělo jako ticho.

Zmáčkl kliku, dveře byly zamčené.

„Podívejte se, jestli není někde otevřené okno,“ poručil.

Oba policisté v uniformách obešli dům. Byli rychle zpět, dům nebyl velký. Když se vrátili, policistka kroutila hlavu.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Aneta Djanali.

„Vyrazíme dveře,“ rozhodl Winter.

15

Winter vyrazil dveře. Šlo to snadno. Když je otevřel, ucítil příšernou bolest. Jako by někdo stál za dveřmi a vzal ho tvrdým předmětem po hlavě. Teď už se nejspíš nepohybuje na okraji společnosti. Není možné mít migrénu a být současně outsiderem. Nádor hypofýzy, to ano, ale ne s migrénou. Bolest z nikoho nedělá výjimečný případ. A on je obyčejný člověk, který vešel do obyčejného rodinného domu. Majitel byl obyčejnou obětí vraždy. Bylo obyčejné ráno jednoho naprosto obyčejného pracovního dne. Za sebou slyšel Anetu a Bertila. Zavolal haló a pak ještě jednou, aniž by očekával odpověď. Ten, kdo by mohl odpovědět, tady nebyl.

„Někde se svítí,“ zašeptala Aneta Djanali.

Winter postřehl záři elektrického světla. Venku bylo ještě pořád dost šero. Že by lampička na čtení?

„Haló,“ ozval se teď Ringmar.

Žádná odpověď.

„Půjdeme dovnitř, nebo počkáme na kluky ze zajišťování stop?“ chtěla vědět Aneta Djanali.

„Zatraceně, nemůžeme na ně přece čekat pokaždé, když potřebujeme jít někam dovnitř,“ zahromoval Ringmar.

„Tohle jsou nové časy,“ poznamenala Aneta Djanali.

„Ale ty staré se mi líbily víc,“ posteskl si Ringmar.

„Ticho.“ Winter měl pocit, že něco zaslechl. Zaškrábání, pohyb. V hlavě mu pulzovalo. Migrénu může spustit spousta věcí. Nejběžnější příčinou bývá stres. Avšak ataky nepřicházejí v okamžiku, kdy stres dosáhne svého vrcholu, nýbrž v okamžiku uvolnění. On však v této chvíli rozhodně uvolněný nebyl. Pozorně naslouchal zvukům. Byl připraven reagovat.

„Vezmu si ten pokoj úplně vzadu,“ řekl a šel po chodbě. Jeho nervový systém byl aktivován. Byl to tentýž systém, který posílá do těla bolest, jako například bolest zubů, souhra mezi cévami a nervy. Winter myslel na hlavu Bengta Sellberga na sedadle ve voze Jana Richardssona. Pro Sellberga už všechno skončilo. Richardssonovo auto už také nikdy nebude tím, čím bývalo. Možná se Richardsson mezitím zdržuje v domě. Možná si čte knihu v ložnici, proto to světlo. Knihu možná napsal autor, který bydlí ve vedlejším domě. Až tady budou hotovi, Winter si s ním promluví. Byl to relativní pojem: budou hotovi. Možná s tím nebudou hotovi nikdy. S tímhle domem něco je. Tady všechno působí tak nějak… nehotově. Přesně tak mu to připadalo. Jako by tady nenašli žádné odpovědi. Jako by je měli hledat jinde.

V kuchyni se zase sešli. Byla čistá a uklizená. Něco takového postřehl Winter okamžitě. Žádné talíře, žádné sklenice či nádobí ve dřezu. Pedant. Žil sám? Ani tohle nevěděli. Winter věděl, že mezi Sellbergem a sousedem došlo k výměně názorů. To může znamenat všechno nebo nic. Často se to člověk dozví až potom, když už není třeba klást žádné otázky.

„Prázdno,“ zkonstatovala Aneta Djanali.

Winter vyhlédl z okna.

Na ulici zůstal stát nějaký muž. Měl černou pletenou čepici, sluneční brýle, černou koženou bundu. Nebyl moc vysoký, zato relativně pevně stavěný.

„Co je to tam venku za chlapa? Že by někdo, kdo pracoval v loděnici?“

Proč si myslím, že je z loděnice? Copak já vím, jak vypadají lidi, kteří pracují v loděnici? Nebo jak vypadali. Protože v loděnici už nikdo nepracuje.

„To je ten spisovatel,“ řekla Aneta Djanali. „Jmenuje se Jacob Ademar.“

„Chce od nás něco?“ zeptal se Winter.

„Možná je jen zvědavý.“

„A na co? Píše snad detektivky?“

„Já nevím.“

Winter vyšel k brance, kde zůstal spisovatel stát.

„Jste Jacob Ademar?“

„Ano.“

„Mohu vám nějak pomoci?“

„Viděl jsem sem přicházet plno lidí. Co se děje?“

„Jste zvědavý?“

„Ne.“

„Tak proč tady potom stojíte?“

„Je to snad zakázáno?“

„Chystáme se k vám,“ oznámil mu Winter.

„Až skončíte v téhle barabizně?“

„Přesně tak.“

„A proč?“

„Můžeme k vám jít hned?“

Ademar chtěl něco říct.

„Prosím vás, jděte už,“ řekl Winter.

„Ale…“

„Hned budeme u vás,“ přerušil jej Winter.

Lars Bergenhem odvezl dceru do jezdecké školy. Měla volno ve škole. Pole kolem Alleby byla ještě pořád zelená jako v létě, ne, byla mnohem zelenější. V létě jsou žlutější, sušší, jako prérie, jako step. Za valem se zvedala nízkonákladová letadla z letiště Säve Flygplats, ale bylo naprosto zbytečné létat ke slunci, protože slunce je přece tady. Možná první náznaky skleníkového efektu. Konečně. Ale studený déšť je příjemný. Nastavovat tvář dešti je fajn.

Jako obvykle se snažil Adě pomáhat s úklidem, ale měl strach z koně. Koně v Alleby jsou úskočná banda, která zahání nudu tím, že zlobí rodiče dětí při uklízení.

Bergenhem pro všechny případy sledoval zadní nohy té staré herky. Nevěděl přesně, kolika lidem střelený nebo lekavý kůň rozmlátí kopyty lebku, ale statistika nevypadala dobře.

Pak byli hotovi. Ada bestii vyvedla. Očividně jí přidělili největší exemplář z celého Göteborgu, pomyslel si. Během jezdeckého výcviku na policejní akademii jsem spadl. Moc výcviku jsem si zrovna neužil. Poměrně rychle mě vypoklonkovali.

Děti se s koňmi postavily do řady. Dnes pojedou lesíkem na malou louku. Bergenhem a ostatní rodiče čekali na stezce. Ada seděla na koni jako cowgirl. Usmívala se a mávala. Bergenhem zamával. Karavana se dala do pohybu, v čele jeho desetiletá dcera. Lesík se rozestoupil. Přál si, aby se čas v tomhle okamžiku zastavil. A už by nemusel nikdy běžet dál. Už nikdy. Tohle byl život ve svém nejsvětlejším okamžiku.

Během jízdy do Torslanda vnímal zápach rafinerií v přístavu Skandiahamnen. Deset let tudy jezdí do svého řadovému domku. Koupili jej krátce před Adiným narozením, jediný domov, který zná. Nikdy se neptala, proč nemá sourozence.

Sundala si jezdecké boty. Stálo ji to hodně úsilí.

„Tlačí mě, tati.“

„Už zase?“

„Jo.“

„Dobře.“

V autě to vonělo po koních. Bylo to v pořádku, také to patřilo k světlému okamžiku.

„Koupíme nové.“

„Můžeme si to dovolit?“

„No jasně.“

„A pak budeme muset pořád kupovat další a další.“ Usmívala se.

„Asi ano, když budeš pořád takhle růst.“

„Možná nikdy nepřestanu růst.“

„Čtyřmetrová dívka,“ usmál se Bergenhem.

„Pak by se ze mě mohla stát mistryně světa v košíkové.“

„A nepotřebovala bys ani spoluhráče.“

„Ale byla by to nuda,“ řekla.

„To je fakt.“

Díval se na přístav Älvsborgshamnen. Řeka se leskla v odpoledním světle. Bydlí na ostrově, aniž by měli pocit, že by žili na ostrově, a to i přes přítomnost vody, trajektů i mostů.

„Dneska by se dalo koupat.“

„Hm. Ale voda je už asi dost studená.“

„Myslela jsem na bazén.“

„Ha, ha, ha.“

„Co budeme dělat příští léto?“

„V létě? Já nevím.“

„Ve Francii si lidi můžou půjčit koně a jezdit na něm tak daleko, jak se jim zachce.“

„To zní zajímavě.“

„Už jsem o tom mluvila s mámou.“

Možná to udělají, jen on s Adou. Když se odváží sednout do sedla. Martina už nebude tak úplně součástí jeho života, nebo jejich života. Jenom Ada je bude nadále spojovat. Najednou si připadal jako ten největší sráč na světě. Dcera seděla vedle něj a nevěděla, že během několika týdnů už nejspíš vůbec nic nebude jako předtím. Jak na to zareaguje?

„Máma tvrdila, že je to super nápad,“ řekla Ada a znovu se usmála.

Christian Lejon cítil vítr od řeky. Práce na velkém staveništi naproti na chvíli ustala. Před hodinou to vypadalo jinak. Sledoval několik životu nebezpečných manévrů. Občas Lejona napadla stará švédská dětská říkanka: „Lidi by měli umět umírat, tra la la.“ Možná to byla terapie proti migréně. Možná to vážně funguje. Připlížila se, ale tentokrát nebyla tak silná. Možná to souviselo s plánem vraždy, kterými se zaobírá. A protože se rozhodl, že vraždu odsune, migréna se stáhla. Kdyby vraždu provedl, byly by bolesti ještě dlouhé hodiny poté naprosto nesnesitelné. Když by přešlo napětí. Vzpomínka. Nezabiješ. Otec a matka šli do kostela. K ničemu jim to nebylo. Toho dne Bůh v přístavu nebyl, odpočíval.

Lejon se otočil. Ten druhý stál u dveří na balkon. Vypadal bledě, ještě pořád čekal. Musel to být hrozný život, muset čekat a možná už vědět, že nakonec všechno skončí. Takhle bych nechtěl žít. Něco bych proti tomu udělal. Ale není toho schopen. Stejně jako ten chudák tady. Jednou měl možnost volby a pak bylo pozdě.

„Takhle to bude znít v budoucnu,“ řekl Lejon.

„Jak to myslíte?“

Lejon natáhl ruku.

„Myslím tím samozřejmě ticho.“

Druhý muž naslouchal tichu. Bylo tam. Na řece pluly lodě, také to patřilo k tichu. Racci křičeli a smáli se, to bylo ticho. Až v tichu lze ticho uslyšet. Tak to bylo s většinou zvuků, které patřily ke skutečnému životu. Přesně tohle miloval. Večer, když stavbaři odešli domů, se vrátilo ticho. Přes den vypínal nebo se držel dál. Téměř stále se držel dál. Kdyby stavbaři pokračovali v práci i večer, musel by proti tomu něco podniknout. To by mohl, mohl by něco podniknout proti všemu.

„Někdo mi zrušil auto,“ řekl Lejon.

Ten druhý mlčel.

„Nelíbí se mi to.“

„Ne.“

„Po městě se prohání auto, které má na sobě lak z mýho bouráku,“ pokračoval Lejon.

„Ano.“

„Já to auto najdu.“

„Jasně.“

„Už se nemůžu dočkat.“

„Musím už jít.“

„Buď opatrnej,“ řekl Lejon a rozchechtal se.

Aneta Djanali a Winter stáli před Sellbergovým domem, ve kterém neobjevili nic. Nic živého ani mrtvého. Winter si masíroval místo nad okem. Aneta Djanali mlčela. Winterovi klesla ruka.

„Co se to s vámi děje, Aneto? S tebou a Fredrikem?“

Trhla sebou, jako by do ní píchnul nějakým ostrým předmětem.

„Zkoušíš na mně své výslechové metody?“ zeptala se.

„Ale ne. Jen mě to tak napadlo. Chtěl bych to vědět.“

„A proč?“

„Proč? Protože mi nejste lhostejní, proč asi? Ale nemusíš mi odpovídat.“

Vypadalo to, jako by přemýšlela. Winter zahlédl Ringmara v jednom z oken. Zdálo se, že něco zkoumá na podlaze v kuchyni. Spisovatel odešel. Winter s ním jednal trochu tvrdě. Bylo to velmi nezvyklé. Chystá se stát někým jiným, mění se. Je to náhoda, patří to k jeho práci. Ne, absolutně to k jeho práci nepatří. Prodělává krizi, zkrátka má krizi. Jen na chvíli ztratil smysl pro humor. Měl bolesti. Teď ustupují.

„Já nevím,“ ozvala se nakonec Aneta. „Nevím, jestli… jestli jsem se například už neodstěhovala.“ Zasmála se. „Zní to, jako bych nevěděla, kde bydlím, že?“

„To jo,“ usmál se Winter.

„No nazdar,“ pokračovala Aneta Djanali. „Netuším, co se to se mnou momentálně děje.“

Winter mlčel.

„Dneska jsem spala u kamarádky. Ve městě. A vlastně ani nevím proč.“

„Stalo se něco?“

„S Fredrikem? Tohle máš na mysli?“

„Myslím, jestli se stalo něco mimořádného.“

„Ne, ne tak, jak si myslíš. Nemůžu si vlastně na nic stěžovat. Jenom je to prostě… Já nevím. Vážně nevím.“

„A co teď bude?“

Váhala s odpovědí. Dveře se otevřely, z domu vyšel soustředěný Ringmar.

„Dneska večer si o tom chceme promluvit,“ hlesla.

„Ten, kdo tady bydlel, podle všeho připravil dům na delší nepřítomnost,“ oznámil Ringmar.

„Nevím, jestli ti rozumím,“ namítl Winter.

„Jako by Sellberg plánoval odjet na delší dobu,“ vysvětloval Ringmar. „Jako by se chystal vydat na dlouhou cestu.“

„Jistým způsobem je to pravda,“ poznamenal Winter lakonicky.

Ademar otevřel dveře ještě předtím, než stihli zaklepat.

„Viděl jsem vás přicházet,“ vysvětloval Winterovi a Anetě Djanali. Ringmar se vrátil na prezídium.

„Omlouvám se, že jsem se k vám předtím choval tak trochu neomaleně,“ řekl Winter.

„Zapomeňte na to. Všechny tyhle zatracené události zkrátka dokáží člověku pocuchat nervy. Pojďte dál.“

Chodba byla velká.

„Můžete si odložit bundy támhle na židli,“ máchl rukou Ademar.

Zavedl je do obývacího pokoje s okny na ulici.

„Posaďte se. Mohu vám nabídnout něco k pití?“

„Ne, díky,“ zakroutila hlavou Aneta Djanali.

„Byl jste zvědavý?“ chtěl vědět Winter.

„Zvědavý? Aha, vy myslíte předtím. Vlastně ani ne.“

„Viděl nebo slyšel jste něco?“

„Kdy?“

„To je jedno,“ řekl Winter.

„To má být vtip?“ divil se Ademar.

„Ne.“

„Neviděl jsem nic od té doby, co mi soused vyhrožoval.“

„Opravdu?“

„Fakt.“

„Tak povídejte.“

Ademar líčil, co se stalo. Byl to krátký popis události, která měla začátek a konec.

„Proč jste ke mně přišli?“ položil jim otázku, když domluvil.

Winter dal o vraždě v sázku jen tolik, kolik mohl a chtěl.

„Nevím, co vám na to mám říct.“

Anetě Djanali připadalo, jako by Ademar skutečně zbledl, zatímco Winter mluvil. A dokonce vysloveně cítila jeho vnitřní neklid a napětí.

„Byl jste to vy?“ vyzvídal Winter.

„Jak to myslíte?“

„To vy jste ho zastřelil?“

„A jaký bych k tomu měl podle vás důvod?“

„Možná vás pronásledoval. Měl jste strach.“

„Nemám zbraň,“ namítl Ademar. To je nejspíš jeho metoda, přemýšlel. Nepřekvapuje mě to. Snad nepůsobím příliš klidně.

Komisař se netvářil zrovna vesele. Spíš tak, jako by ho něco bolelo. Představil se. Ademar věděl, kdo to je. Viděl ho v novinách a taky několikrát v televizi.

„Povězte nám o těch autech,“ vyzval jej Winter.

Ademar mu vyhověl.

„O čem píšete?“ zeptal se ho najednou Winter.

„Jak prosím?“

„Jste přece spisovatel. Tak o čem píšete?“

„O všem možném.“

„Například o čem?“

„To má být výslech?“

„Ne, jsem jen zvědavý,“ Winter na to.

„Čtete hodně?“

„Méně než bych chtěl.“

„Četl jste už něco ode mě?“

„Bohužel ne.“

„Já nepíšu detektivky,“ odtušil Ademar.

„Ty stejně nečtu.“

„Myslel jsem, že všichni poldové čtou detektivky.“

„Mně stačí práce,“ poznamenal Winter.

„Pracuji skutečně na něčem… v tom smyslu,“ pronesl tajemně Ademar. „Ale myslím, že se to blíží spíš dokumentárnímu stylu. Sám ještě nevím.“

„Nepovídejte.“

„Jde o něco, co se stalo na ostrovech. Na jižních šérových ostrovech. Před třiceti lety.“

„Zajímavé.“

„Tehdy se tam nacházel letní tábor.“

Winter přikývl.

„Znáte ho?“

„Jestli máte na mysli letní tábor na Brännö, tak ten znám. Ale ten tábor už neexistuje.“

„Něco se tam stalo,“ opáčil.

Prošel kolem tržiště, minul Café Cappuccino a hotel Avalon. Od řeky vál vítr. Před několika minutami se vzduch ani nepohnul. Vodní hladina se čeřila. U Dockpiren odbočil a došel na zastávku. Trajekt je na cestě sem, za několik minut přirazí ke břehu.

Když pak pluli směrem k centru, stál na palubě a sledoval nábřeží Sörhallskajen. Od západu na domy dopadaly sluneční paprsky. Vypadaly jako jiné město, jiná země. Jiný svět. K tomuhle světu jsem patřil, pomyslel si. A není to ještě tak dávno. Ale teď je všechno minulost. Nyní už není cesty zpět. Už se nemůžu vrátit. Existuje ještě někdo jiný, kdo to ví, blesklo mu hlavou. Ale to mě taky nezachrání.

Malý trajekt přirazil k útesům. Pokračuje směrem na východ kolem Stena Line Deutschlandterminal. Dnes večer dorazí trajekt Stena Line do Kielu, stejně jako každý večer. Mohl by stát na jeho palubě. To byla nejlepší úniková cesta. Ale k ničemu by mu to nebylo. Nikomu by to nepomohlo. Našli by ho ještě předtím, než trajekt přirazí ke břehu. Skončil by v moři. Tam by skončil tak jako tak. Utopili by ho.

Kráčel směrem ke Karl Johansgatan. Tady už pěkně dlouho nebyl. Ulice vypadala téměř nezměněně. Několik obchodů mělo zavřeno, v některých bylo otevřeno. Chapmans torg byl stále zabetonovaný jako dřív. Knihovna taky pořád stála. Měli otevřeno, a tak vešel. Ani jedna ze dvou žen za půjčovním pultem si ho nevšímala. Byl by rád, kdyby si ho vůbec nikdo nevšiml. Regály s novinami stály na místě, kde stávaly odjakživa, pokud si tedy dobře vzpomíná. Pustil se do čtení. Přečetl si něco o sobě. Nebylo toho moc. Moc toho nevědí. Nikdo toho moc neví, neví víc než ti, kteří by neměli vědět nic. Odkud by to taky mohli vědět? Jak by se o tom taky mohli dozvědět? Možná zná odpověď. Vrátil noviny do regálu a vyšel z knihovny. Na náměstí bylo víc restaurací než dřív, mnohem víc. Na jednom rohu stála telefonní budka. Doufal, že tady ještě bude stát. Poslední telefonní budka ve městě. Zašel dovnitř a s radostí zjistil, že telefon opravdu funguje. Vytočil číslo. Ozvala se žena z ústředny.

„Chtěl bych mluvit s kriminálním komisařem Winterem,“ řekl.

21.25

Mrzla. Ve stínu byla větší zima, než očekávala. Plavky jí ještě pořád docela neuschly.

Slunce zapadlo, a přesto bylo stále jasno jako ve dne.

A pak vystoupili ze stínu a ocitli se mezi útesy, všude samé skalní útesy, některé vypadaly tvrdě, jiné měkce jako polštáře nebo velké písečné duny. Ale tady žádný písek nebyl. Skrýval se pod vodou. Záliv a moře u nohou se třpytily. To možná slunce ozařovalo vodu, když zapadalo.

„Odsud je vidět daleko,“ řekl.

Přikývla.

„Je ti zima?“

„Už ne.“

„Slyšíš to?“ Ukázal na moře.

„Ne. Co bych měla slyšet?“

„Myslím, že se sem blíží člun,“ řekl.

Naslouchala. Možná to byl zvuk motoru. Ale vidět nebylo nic. Najednou ucítila vítr. Byl studený, jako by byl najednou podzim, během několika vteřin.

„Pojďme zpět,“ žadonila. „Chci odsud.“

„Je to daleko,“ namítl.

„A jak jinak bychom se dostali zpět?“ Zamrazilo ji. „Je mi zima.“

Člun se vynořil za útesem, který vypadal ze všech stran jako koňská hlava. Nazvala ho Koňská hlava, ale netušila, jestli se tak skutečně jmenuje. Nejspíš nemá vůbec žádné jméno.

Obličeje na člunu zářily jako talíře, nejspíš to byl odraz třpytícího se moře.

„Zdá se, že máme návštěvu,“ řekl.

Člun vklouznul do zálivu a motor ztichl. Viděla, jak nad zábradlím vyčnívá veslo. Byl to plastový člun a motor byl skoro větší než člun samotný.

„Ty je znáš?“ zeptala se.

„Ty snad ne?“ podivil se a otočil se k ní.

16

Snad po pětitisící jel Winter výtahem do svého bytu na Vasaplatsen. Zná každičký vryp Freda Vejtahy, jak mu teď obě dcerky říkají. Začala s tím Elsa a pak Lilly. Fred Vejtaha. Má mahagonové obložení a vzdychá, když je vynáší do čtvrtého patra. „Díky, Frede“ řekl Winter, když vystoupil a zabouchl za sebou hezké dveře s mřížemi. Tenhle milý výtah je nejspíš jedním z nejzávažnějších důvodů, proč se zatím z Vasaplatsen neodstěhovali. Pozemek u moře má hezký břeh. Vlastní pláž.

Skončeme to.

V tuto chvíli mu v hlavě vládl klid. Bolest odtáhla za nějakým jiným chudákem, dočasně. Jde o jedinou bolest, která mezi námi přeletuje sem a tam? Jako zlo samotné. Ale zlí jsme sami, stejně jako je zlá bolest. Takové myšlenky se honily hlavou kriminálnímu komisaři, zatímco vcházel do bytu. Lilly už čekala na chodbě. Vzal ji do náruče a políbil ji, dával jí pusy za ucho a ona se pro samý smích skoro nemohla nadechnout.

Angela vyšla z kuchyně s ručníkem omotaným kolem hlavy. Vypadala jako obyvatel pouště, šejk v sukních.

„Kde je Elsa?“ chtěl vědět Winter.

„Dovolila jsem jí, aby zůstala na večeři u kamarádky.“

„U koho?“

„U Clary. Bydlí na Erik Dahlbergsgatan. To je…“

„Já vím,“ skočil jí do řeči Winter.

„Omlouvám se.“

„Nemusíš být hned naštvaná.“

„Já přece nejsem naštvaná. Kdo je tady naštvaný?“

„Snad nemyslíš mě?“ Winter postavil Lilly na zem.

Najednou vypadala ustaraně a strčila si dva prsty do pusy. Útěcha za to, co možná přijde. Špatně naladěný táta, špatně naladěná máma. Co se děje? Winter cítil, jak se mu po lebce plazí rozčílení. Nechtěl se tomu poddat, ale nedokázal ten pocit zadržet.

„Mám zase jít?“ vyštěkl.

„Přestaň s těmi hloupými řečmi,“ obořila se na něj Angela. „Věřila jsem, že už nebudeme takhle slovíčkařit.“

Lilly na něj pohlédla. Vypadala tak, jak nejspíš kdysi vypadala Angela. Lilly měla Angelin nos a bradu. Nevěděl, co zdědila po něm. Možná oči. Hadí oči. Snake eyes, jak mu kdysi řekl jeden indický věštec, když čekal na letišti v Palermu. Šel kolem něj, podíval se na něj a se smutným úsměvem na rtech pronesl Snake eyes. Bylo to jako sen, skutečný sen. Erik Snake eyes Winter. Udělal grimasu, aby Lilly rozesmál. Ne, ta holka nemá hadí oči. On přece není had, had v ráji. Zamířil do kuchyně a položil na stůl balíček s platýsy a kraby.

„Nepřinesl jsem kopr,“ vysvětloval, “protože chci na kraby k rybě použít trochu kari.“

„Už teď mám hlad,“ libovala si Angela.

„Neměla jsi nic k obědu?“

„Obloženou housku v kavárně.“

„Copak paní doktorka neví, že je třeba se přes den stravovat zdravě?“

„Nedáš si skleničku vína?“

„Když zrovna mluvíme o zdraví, tak dám.“

Griloval platýse na pánvi a krátce osmahnul kraby s proužky česneku na másle a na slunečnicovém oleji s trochou senegalského kari. Vyndal ryby na předehřáté talíře a zakápnul je vypečeným máslem z krabů. Krátce povařil lusky ibišku jedlého z trhu. Angela půlila rajčata, zatímco Winter dělal bramborovou kaši a popíjel víno. Den za oknem zhasnul a nebe dostalo nádherně modročernou barvu. Možná tu nejkrásnější barvu v roce.

Lilly chutnalo všechno.

„Dokonce i ibiškové lusky,“ řekla Angela.

„Ty vlastně většinou přidávám k indickým pokrmům,“ řekl Winter.

Lilly se chtělo spát.

Winter ji zvedl a odnesl do pokojíčku. Před několika měsíci si přála vlastní pokoj a teď ho má. Byt je dost velký.

Angela zůstala sedět u stolu.

Winter se posadil k ní a rozlil každému ještě jednu sklenku červeného tramínu. Nebyl už tak studený.

„Nebudeš zítra unavený?“ zeptala se.

„Jsem unavený už teď,“ namítl.

„Co je to za odpověď?“

„Za chvíli si dám další whisky a pak budu ještě unavenější.“

„Jo, jo.“

„Co myslíš tím jo, jo?“

„Nic, Eriku. Nezačínej zase.“

„Nic? Nezačínej zase? Co je to za řeči?“

Znovu ucítil tah pod lebeční kostí, který se mu táhl po týlu jako ocelová síť. Teď už to nebyla migréna, ale nějaké jiné svinstvo.

Angela vstala a odešla z kuchyně. Zůstal sedět, vyprázdnil sklenici, potěžkával ji v ruce a přemýšlel, jestli s ní má mrštit o mozaikové obkládačky nad linkou. Zavřel oči, postavil skleničku na stůl a vstal.

Angela seděla v obývacím pokoji. Neviděl jí do tváře. V místnosti se nesvítilo.

„Pane Bože, Eriku, existují léky,“ hlesla.

„Na co?“

„Samozřejmě na migrénu. Vždyť je to nesmysl. Něco jsem ti předepsala, ale nevyzvedl sis to.“

„Momentálně migrénu nemám.“

„Ale vypadá to tak.“

„Jak to myslíš?“ obořil se na ni.

Neodpověděla. Posadil se.

„No dobrá, dobrá,“ řekl.

Otočila se k němu, v očích měla slzy. Cítil se jako prase, jako odporné prase. Tyhle zatracené bolesti hlavy si zaslouží. Jen pojď, líbezná bolesti, přijď a zůstaň navždy. Nedokázal se pohnout. Ani toho nebyl schopen. Nedokázal vstát, přistoupit k ní a pevně ji obejmout. Co se to se mnou vlastně děje? Kdo jsem? Spouštěcí mechanismy: nedostatek spánku nebo přespříliš spánku, pronikavé či blikající světlo, nepravidelné stravování, pochutiny typu tučný sýr, čokoláda, také čerstvě citrusové plody nebo červené víno, těžké vůně, změna počasí. Nic z toho. Zazvonil telefon. Zvuk rozřízl ticho. Šel na chodbu a zvedl sluchátko. Telefon na zdi visí už roky, visel tady ještě před Angeliným příchodem. Než se z nich stala rodina. Telefon na zdi je anachronismus a já budu anachronismus taky. Klišé, dětinské klišé.

Tahle starožitná věcička neměla displej. Nelámal si s tím hlavu. Telefon měl tajné číslo, jedno z několika tajných čísel.

„Slyším.“

„To jsi ty, tati? Můžu dneska spát u Clary?“

„Já nevím, myško.“

„Prosím, tati. Máma mi to dovolila.“

„A co na to říká Clařin táta?“

„Ten taky souhlasí.“

„Je to pravda, myško?“

„Jasně, že je to pravda!“

„Počkej chvíli, zeptám se Angely.“

„Aha,“ řekla Elsa. „Proč se jí pořád musíš ptát?“

„Nedělám to snad pokaždé.“

„Nikdy se nemůžeš rozhodnout sám,“ brblala Elsa.

Pohlédl na Angelu. Usmívala se, slyšela to. Možná má Elsa pravdu. V práci rozhoduje o všem sám tak dlouho, že v rodině nechce rozhodovat o ničem. Možná jen o detailech, když jde o jídlo.

„Dobře,“ řekl.

„Takže můžu?“

„Jasně.“

„Hurá.“

„A nezeptal jsem se Angely,“ dodal Winter na vysvětlenou vítězoslavně.

Dal si relativně malou whisky, možná si dopřál dvě. Angela nejdřív mlčela. Teď už to ale nevydržela:

„Od jisté doby piješ víc, Eriku.“

„Fakt?“

„Ty si to neuvědomuješ? Ještě sis toho nevšiml?“

„A kdo se mě dneska večer zeptal, zda nemám chuť na sklenici vína?“

Mlčela.

„Nepiju o nic víc než dřív.“

Ani teď nic neříkala.

Tu a tam se stalo, že si dal o whisky víc, ale byla to čistá medicína. Má teď snad bolesti hlavy, jen jako příklad? Nemá. Ale hlava by ho rozbolela, kdyby v pití pokračoval.

Vstal a podal si láhev whisky ze stolu, šel s ní do kuchyně, postavil láhev na linku a vrátil se.

„Takže dnes večer už žádná whisky, spokojená?“

Mlčela. Znovu se posadil.

„Chceš se hádat?“ zeptala se.

„Cože?“

„Chováš se, jako bys chtěl vyvolat hádku bez ohledu na to, co řeknu.“

„Nechci se hádat. V práci si užiju hádek a mrzutostí až až.“

„Nějaké problémy?“

„Řekl jsem v práci, ne kvůli práci.“

„Omlouvám se.“

„Tak kdo teď do koho šťourá?“

„Já snad?“

Neodpovídal.

Seděli mlčky. Vnímal dopravní provoz na Vasaplatsen. Jindy ho neslyší. Byla to součást zvukové kulisy. Ale najednou ho zvuky zdola rozčilovaly. Proč nemůžou lidi dneska večer sedět doma na zadku, k čertu? Proč mu musí jezdit pod balkonem sem a tam a objíždět Vasaplatsen kolem dokola? Vstal.

„Musím se trochu projít,“ oznámil.

„Co chceš dělat?“

„Vždyť jsem to říkal, chci se projít. Potřebuju čerstvej vzduch.“

„Já taky.“ Angela vstala. „Víc než ty. Na rozdíl od tebe jsem dneska vůbec nebyla venku. Proto se teď půjdu trošku nadýchat vzduchu.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se. Přesně tuhle větu slyšel před chvílí.

Mlčela.

Za několik minut slyšel, jak práskla dveřmi od bytu. Celou dobu stál na jednom místě, jako by byl paralyzován.

„Kdes byla?“

Neměl tušení, jak dlouho byla pryč. Chvíli seděl u Lilly na posteli a prohlížel si ji, jak spí spánkem nevinných. Ale možná jsou všichni lidé nevinní, když spí, třeba to není jen privilegium dětí. Možná je nevinný i on, když spí.

„Obešla jsem jednou domovní blok,“ vysvětlovala.

„Potkala jsi někoho?“

„Skoro nikoho.“

„Večer bys neměla nikam chodit sama.“

„Šla jsem jen po osvětlených ulicích.“

Nebyla to pravda. Vasastan může být tmavým místem. Domy jsou příliš vysoké a příliš staré.

„Tak teď jsem na řadě já,“ oznámil.

„Jak to myslíš?“

„S procházkou. Taky potřebuju čerstvej vzduch. V téhle rodině je totiž víc lidí, kteří potřebují čerstvý vzduch.“

„Dobrý Bože, Eriku.“ Přistoupila k němu. Stáli na chodbě. Zrovna vycházel z Lillina pokoje, když Angela otevřela domovní dveře. „Co se to s tebou vlastně děje?“

„Bude mi fajn, jen když se nadýchám čerstvého vzduchu.“

„Jsi deprimovaný, Eriku? Jak se vlastně máš?“

„Co je to za blbou otázku? Deprimovaný? Proč bych měl být deprimovaný?“

Vzduch nebyl tak čerstvý, jak si představoval. Možná si za to může sám, že to takhle vnímá. Deprimovaný ale určitě nebyl. Nevěděl ani, co jsou to deprese. Člověk je nejspíš deprimovaný, když mu už vůbec nic nepřipadá veselé, napínavé nebo zajímavé, ale něco takového on vůbec nezná. V jeho světě je všechno výzvou. Každý den je příšerně napínavý. A taky ho to tady baví. Směje se každý den. Hraje si s dětmi, když už zrovna nespí. Dopřeje si malou whisky, když je tma. Jasně, tohle ho baví.

Přešel životu nebezpečnou Allén. Nejoblíbenější bulvár lidí, kterým připadá legrační jezdit na červenou. Támhle se zrovna jeden magor řítí. Winter nevstoupil na přechod pro chodce, i když na semaforu svítila zelená. Tady by se měly každý večer pořádat policejní razie, zatraceně. Idioti.

Na Raoul Wallenbergs gata přešel kanál, odbočil doleva do Sahlgrensgatan a prošel kolem bývalého sociálního úřadu. Teď tady sídlí Pedagogický institut, novostavba, na druhé straně Viktoriagatan. Spousta skla a betonu, převážně sklo. Osvícená jako akvárium, možná je v tom skryta nějaká symbolika.

Podzemní garáže byly pod akváriem. Pohlédl na náramkové hodinky, hodina do půlnoci. Vešel dovnitř. Světlo bylo stejně modré a studené jako v každé jiné podzemní garáži. Ne bezdůvodně začíná nebo končí spousta thrillerů v kině a v televizi v podzemních garážích. Jsme právě uprostřed thrilleru, pomyslel si.

Prošel kolem zaparkovaných aut a šel až k zátarasům v zadní části velké haly. Vypadalo to tam jako malý stanový tábor. Nikdo tam už nebyl. Torsten a jeho muži důkladně prozkoumali podlahu a zdi. Oběť vraždy už tady neležela. Bengt Sellberg odešel do věčných lovišť. Winter stál před stanem, který postavili nad místem činu. Opatrně si vytáhl mobilní telefon, i když tady nebude mít spojení. Rozhlédl se. Levým očním koutkem zaregistroval pohyb. Co to k čertu bylo? Támhle za sloupem. Pohyb. Winter cítil krev v hlavě. Teď neměl migrénu. Něco zaslechl, škrábání. V ruce držel pistoli. Pomalu se otočil pohybem, který měl působit uklidňujícím dojmem na každého, kdo se tady zdržuje. Stín, támhle je stín. Jeho opatrný pohyb měl uklidnit jeho samého a stín. Někdo ho nenápadně sleduje. Pod betonovou kolonádou neslyšel žádné kroky.

„Haló!“ vykřikl. „Je tam někdo? Tady policie!“

Znělo to pronikavě a tvrdě. Akustika tady v podzemí je dobrá.

„Haló, kdo je tam?“

Věděl, že tu nejsou žádné kamery. Tady není ve filmu.

Támhle vzadu! Nějaký pohyb za sloupem, stín pohybu. Vrah se vrací na místo činu, blesklo mu hlavou. Takhle to přece je, to ví každý policista. Dříve nebo později se vrátí. Ale dnes v noci Winter se žádnou návštěvou nepočítal. Počítal s tím, že bude sám se svými myšlenkami. Má jich spoustu. Ne všechny se točí kolem práce, ale teď je to jinak.

„Vyjděte ven!“

Někdo odsud prchá! Winter slyšel kroky, i když nic neviděl. Mlask, mlask, mlaskaly na betonové podlaze. Hlasité kroky, hlasité skoro jako jeho kroky.

Támhle!

„Zůstaňte stát!“ vyštěkl.

Záda, kabát, vzdalující se pohyby. Za Winterem schody a výtah, před ním výjezd pro auta, tam stín zmizel. Winter ještě pořád slyšel mlaskání. Běžel k východu z podlaží. Rychle dýchal. Nebylo to však námahou, ale napětím. Skleněné dveře se otevřely automaticky, proběhl jimi a běžel k výjezdu.

Přiřítil se pozdě. Stín rychle a zlehka vyběhl z výjezdu k Sahlgrensgatan. Winter se vyřítil na ulici. Neslyšel žádné kroky. Stín mohl utíkat bůhvíkam a bůhví jak rychle. Winter běhal chvíli sem a tam, ale neobjevil ani živáčka, a tak se vrátil ke břehu kanálu a pozorně si prohlížel vodu. Najednou mu zazvonil mobilní telefon. Teď už má zase signál.

„Prosím.“

„Co se děje, Eriku?“ Volala Angela. „Stalo se něco?“

„Co by se mělo stát?“ vyhrknul. Mluvení mu dělalo větší potíže, než si myslel. „Nic se neděje.“

„Ty běháš?“

„Už ne.“

Během chůze mluvil do telefonu. Když se Ringmar ohlásil, nezněl unaveně.

„Klidně to mohl být Ademar,“ řekl Winter. „Ten spisovatel Ademar.“

„A proč?“

Winter neodpověděl.

„Ale proč potom utíkal?“ uvažoval Ringmar.

„Na to se ho budeme muset zeptat. Mohl bys k jeho domu poslat hlídku, prosím tě? Mně se za chvíli vybije baterie.“

„Počkej,“ řekl Ringmar najednou. Winter slyšel jeho hlas jakoby zdáli. Pak se znovu přiblížil. „Do Lunden jede hlídka. Máme tě někde přibrat?“

„Nemusíš jezdit taky, Bertile.“

„Stejně nemám co na práci.“

„Co dělá Birgitta?“

„Nemám páru.“

„Copak není doma?“

„Nevím o tom.“

„Nějaké problémy?“

„Za deset minut budu tam,“ odpověděl místo toho Ringmar. „Přijdeš dolů?“

„Ještě jsem ani nevyšel nahoru,“ řekl Winter.

Spisovatelův dům byl stejně temný jako sousední dům smrti.

„Radši nebudu zvonit já,“ navrhl Ringmar.

„Tys měl vždycky smůlu, že tě každý vždycky odmítnul, Bertile.“ Winter vystoupil z Ringmarova auta, prošel brankou k domovním dveřím a zazvonil, chvíli vyčkával a pak zazvonil znovu.

„Nikdo doma,“ zkonstatoval, když se vrátil k autu.

„Vlezeme tam násilím?“

„Sem taky? Za chvíli budeme mít násilné vniknutí v každém domě ve čtvrti.“

Ringmar pokrčil rameny.

„Moc by mě zajímalo, kde vězí,“ řekl Winter. „Ten náš spisovatel.“

„Snad se mu nic nestalo,“ přemýšlel nahlas Ringmar.

„Děláš si o něj starosti?“

„Ani ne.“

„Mohl to být klidně i Richardsson,“ uvažoval Winter. „V tom patře.“

„Mohl to být kdokoli. Třeba někdo, kdo se tam zdržoval jen náhodně.“

„Ne. Sledoval mě. Schovával se.“

„Třeba tě chtěl někdo okrást a myslel si, že jsi bohatý snob, který má možná trošku vypito.“

„A to měl pravdu,“ usmál se Winter.

„Zdá se mi, že z tebe táhne whisky.“

„Už je to docela dlouho, co jsem si dal skleničku.“

„Co budeme dělat teď?“

Winter neodpověděl. Ringmar zopakoval dotaz. Zdálo se, že Winter je v myšlenkách daleko.

„Nějak to spolu souvisí,“ řekl nakonec.

„A jak?“

„To se právě snažím zjistit. Je tady souvislost, kterou nedokážu objevit. Ale souvisí to, cítím to naprosto jasně.“

„Myslíš jako puzzle?“

„Jo, myslím, že jo.“

„Takže musíme najít všechny dílky?“

„Přesně.“

„A co když neexistují?“

„Tak to není puzzle, Bertile.“ Winter se usmíval. „Pak je to mystérium.“

„Tak jinak: Mezi kým nebo čím je souvislost?“

„Máme tady prázdné ukradené auto na Älvsborgsbron. Ani stopy po zlodějích. Dveře otevřené, motor běží, ve vodě nikdo.“

„Žádná mrtvola,“ dodal Ringmar.

„Přesně tak, žádná mrtvola. Mrtvolu máme, až když najdeme prostříleného Bengta Sellberga v autě patřícím Janu Richardssonovi.“

„Které si od něj půjčil.“

„Jasně.“

„A předtím došlo mezi Ademarem a Sellbergem k potyčce,“ uvažoval dál Ringmar.

„Vidíš tady nějakou souvislost?“

„Neříkal jsi, že spolu všechno souvisí?“

„Co tam máme dál?“ naléhal Winter.

„Richardssonovo zmizení.“

„Samozřejmě.“

„A dál?“

„Musíme si trošičku popovídat s Richardssonem.“

„Pokud to půjde.“

„Jasně, pokud to půjde.“

„Možná je právě on dílkem do našeho puzzle,“ řekl Ringmar. „Pak bude všechno jasné.“

„A co bude jasné?“

„Samozřejmě přece otázka, kdo vraždil. To on. Vztahové drama.“

„V to můžeme jen doufat,“ zapochyboval Winter.

„Naděje umírá jako poslední,“ neodpustil si lakonickou poznámku Ringmar.

„A co ty s Birgittou?“

„Nejspíš má všech těch sraček plné zuby.“

„Jakých sraček?“

„Například mě.“

„Aha, tak to chápu.“

„Nepojedeme už?“

Winter civěl do noci. Oficiálně byla noc, bylo po půlnoci. Na Skanegatan vládl mírný provoz. Černé reflektory stadionu Ullevi vypadaly jako jeřáby v mrtvé loděnici. Dřív znamenala voda pro loděnice život. Myslel na vodu. Myslel na Ademarovu knihu. Přemýšlel nahlas:

„Možná se rozhodla přeplavat záliv.“

Ringmar projel kolem Filmstaden Bergakungen. Kolem kostela, do kterého chodí všichni, kdo mají strach ze života. On sám přestal do kina chodit úplně. Byl příliš líný.

„O kom to mluvíš, Eriku?“

„O jedné dívce, která před lety zmizela z letního tábora na Brännö. Dřív tam býval tábor. Ještě když jsem byl kluk.“

„Slyšel jsem o ní už někdy?“

„Nevím, Bertile. Já sám jsem na to fakt zapomněl. Připomněl mi to Ademarův projekt.“

„A to píše jen o zmizelé holce?“

„Přesně.“

„Co to bylo za holku?“

„Byla v tom táboře. Nikdy jsem tam nebyl, ale občas jsem tou zátokou proplul na člunu. Z dětí a mladistvých na táboře jsem neznal nikoho. Rodiče si tehdy pronajali chatu na výběžku Tangen.“

„A kdy to bylo?“

„Myslím, že tak v padesátém sedmém. Bylo mi tehdy patnáct.“

„Takže odtud někdo zmizel?“

„Jedna holka si šla zaplavat, a už se nikdy nevrátila. Nepracoval jsi tehdy ve městě?“

„Ne, tady tehdy ne. Promenádoval jsem se v uniformě po Södertälje.“

„Ta holka se nikdy nenašla,“ řekl Winter.

„Fakt?“

„Povídalo se, že z tábora utekla. Stávalo se to docela často. Takový letní tábor to nebývalo zrovna příjemné místo k životu.“

„Už jsem to slyšel mockrát. Zajatecké tábory pro děti.“

„Zmizela.“

„A myslíš, že Ademar o tom ví něco víc?“

„To sotva.“

„Třeba zná nějaké dílky té skládačky…“

„Jako by byl celý tenhle příběh jedno velké skutečné mystérium, Bertile.“

„Jak se vlastně jmenovala?“

„Beatrice. Víc toho o ní nevím.“

17

Ranní mlha vypadala jako ochranná vrstva. Otázka zní pro koho, přemýšlel Winter, když odbočoval ze Sankt Sigfrids plan. Mlha z lesů se v Örgryte roztahovala mezi domy. Možná bude hezký den, když odtáhne nad moře. Možná je to pravidlo nových časů. Skleníkový efekt. V Örgryte stojí spousta skleníků. Pozemky s vilami nabízejí dostatek místa a lidé, kteří tam bydlí, jsou dost nároční, takže si pořizují a udržují vlastní malé skleníky. Ochutnej tahle rajčátka. Tomu říkám dýně, drahoušku.

Richardssonova vila vypadala, jako by byla zahalena do porodních blan. Narodil jsem se s čepcem štěstěny, jak se dřív říkávalo, když dítě přišlo na svět s obličejem zahaleným do porodních blan. Znamenalo to něco mimořádného. Máma Siv mi to mnohokrát říkala, když jsem dorůstal. Z lidí, kteří se narodí s čepcem štěstěny, se stane něco mimořádného. Budou slavní a známí. Jsem známý po celé Skanegatan a v podstatě všude v tomhle slavném městě v pupku světa na okraji Severního moře.

Winter strhnul porodní blánu a zazvonil u dveří. Zvonek vypadal, jako by byl z pravého zlata. Richardsson byl obecní radní a zodpovídal za nějaké sociální otázky, ale s takovým povoláním by si sotva vydělal na zlato. Winter poslal lidi, aby se na něj poptali mezi ostatními politiky, jenže nikdo podle všeho nevěděl přesně, co Richardsson vlastně dělá. Také úředníci v kanceláři se vyjadřovali jen mlhavě. Bylo to nejspíš normální. Když nikdo neví, co vlastně děláte, je snazší dál dělat to, o čem nikdo neví, co to je. Tímto způsobem se dá docela dlouho udržet nad vodou. V médiích se často hovořilo o opovrhování politiků, ale Winter nezastával v téhle otázce zcela jednoznačný názor. Možná pro něj tenhle výraz neznamenal, že lidé opovrhují politiky, nýbrž to, že politikové opovrhují těmi, kteří je zvolili, ale tuto definici si nechával raději pro sebe.

Opět zazvonil. Za oknem v prvním patře se téměř neznatelně pohnul závěs. Jako polda si takové věci všimnete. Schopnost, která vám není k ničemu, když odejdete do důchodu. Vede to jen k paranoie. Už teď to způsobuje paranoiu. Nebo deprese. Neustále registrovat pohyby koutkem oka. Copak na světě nikdy nebude klid?

Berit Richardssonová otevřela. Zůstala stát v polotemnotě chodby, jako by otevřela dveře pomocí hole.

„Smím dál?“ zeptal se Winter.

Neodpověděla.

„Vy mě nepoznáváte?“

Přikývla.

Winter vešel. Žena o několik kroků ustoupila. Byl to nejistý pohyb, jako by si připadala, že ji ohrožuje. Jako by přicházel se zprávou, která jí zničí život. Možná ho má zničený už dávno. Winter za sebou zavřel dveře. Na chodbě byla tma. Žena se otočila a šla. Vzadu, na konci chodby, bylo světlo. Jako světlo na konci tunelu. Winter ji následoval. Sedla si na pohovku v obývacím pokoji. Okny dovnitř pronikalo denní světlo. Ještě pořád bylo šedivo. Winter se usadil do křesla. Berit Richardssonová skryla obličej do dlaní. V domě vládlo ticho. Děti budou nejspíš ve škole. Určitě to není žádná zábava chodit do školy, když je váš táta pohřešovaný. Jak se dá při tom všem soustředit, k čertu?

Zvedla tvář. Winter si všiml tmavých kruhů pod očima; jako by byla špatně namalovaná.

„Jestli se mě chcete zeptat na Jana, tak moje odpověď zní ne.“

„Nepřišel jsem se vás zeptat na něj.“

„Tak co chcete?“

„Jak se daří dětem?“

„Dětem? Jak to myslíte?“

„Jsou ve škole?“

„Ano… a ne. Tova je ve škole. Erik má volno.“

„Kde je?“

„Je to důležité?“

Více méně ano, pomyslel si Winter. Ale tuhle otázku na ni nechám nejprve působit. Položím ji eventuálně později. Nebo jí možná nebude zapotřebí.

„Nemáte tušení, kde by mohl váš manžel v tuto chvíli být?“

Krátce se zasmála. Hlas měla najednou chraplavý.

„Zní to jako hloupý dotaz,“ přiznal se Winter, „ale já o vašem manželovi nic nevím. Na rozdíl od vás.“

„A copak byste rád věděl?“

Najednou vypadala, jako by nevěděla o moc víc než Winter. A možná to byla pravda. Stejně jako Winter se teď něco o svém muži dozví. To, na co přišel, je nové i pro ni. News. Bad news.

„Existuje nějaké zvláštní místo, kde by se mohl zdržovat?“

Mlčela.

„Nevlastníte letní dům nebo něco podobného?“

„Ne.“

„Nemůže být u přátel? U příbuzných?“

„Nemyslím si, že by se u nich skrýval,“ odpověděla jasným hlasem. „Protože by mi zavolali. Příbuzní… a taky přátelé.“

Poslední slovo protáhla. Winter si četl v její tváři. Nemají moc přátel. K nim Richardsson neutekl.

„A co když už nežije?“ zeptala se velmi tiše. Vyhledala jeho pohled.

„Proč by neměl žít?“

„Myslíte si to? Že už není naživu?“

„Kdo by… Jak jen to vyjádřit… Kdo by mu přál smrt?“

„Dobrý Bože,“ řekla po chvíli. „Co je to za rozhovor?“

„Vyhrožoval někdo vašemu manželovi?“ pokračoval trpělivě Winter.

Zakroutila hlavou.

„Nebo vám? Vaší rodině?“

Opět záporná odpověď.

„Nic vás k tomu nenapadá? Cokoli. Možná jste to ani nevnímala jako výhrůžku či hrozbu. Něco, o čem jste přemýšlela dodatečně.“

„Nic.“

„Nezmínil se vám manžel, že by mu někdo vyhrožoval? Že by měl nějaké problémy? S někým?“

„Ne…“

Z odpovědi však bylo cítit zaváhání. Možná se manžela vyptávala. Nebo v duchu o něčem přemýšlela.

„Chtěli bychom vědět, odkud znal váš muž Bengta Sellberga.“

„Nevím.“ Odpověď přišla rychle.

„Nic o něm nevíte? Teď, když jste měla čas a příležitost o tom všem popřemýšlet, vás nic nenapadá? Nikdy jste to jméno neslyšela?“

„Ne!“

Vykřikla. Winter sebou trhnul. Znovu skryla tvář v dlaních, jako by chtěla všemu uniknout. Hlavu do písku, tvář do dlaní.

„Ne,“ zopakovala s rukama stále přitisknutýma k obličeji. „Nemůžete mě nechat na pokoji?“ Slova byla sevřená jako dlaně, jako by přicházela z nějakého tunelu, z uzavřené místnosti. „Nemůžu teď být sama?“

Však předtím byla sama, uvažoval Winter. Hledala ochranu. Hledala ji v tunelu. Potřebovala ji. Možná potřebuje ochranu celá rodina. Syn Erik. Dcerka. Před kým se musejí chránit? Před čím se snaží chránit?

„Máte strach z něčeho, co souvisí se Sellbergem?“ zeptal se pevně.

Neodpověděla. Winter jí neviděl do obličeje. Zopakoval otázku. Zakroutila hlavou, tvář stále skrytou v dlaních. Ruce se jí třásly. Winter najednou dostal strach z toho, co by se mohlo stát, co by mohl způsobit. Rychle vstal, přistoupil k ženě a položil jí ruku na rameno. Trhla sebou a sundala si dlaně z tváře.

„Odejděte,“ přikázala mu.

„Nemáte nikoho, kdo by mohl být u vás?“ zeptal se. „Neměla byste zůstávat sama.“

„Erik a Tova přijdou brzy domů.“

„V žádném případě byste neměla být sama,“ naléhal Winter. „Nemůžete někomu zavolat? Mohl bych někoho požádat, aby s vámi zůstal.“

Zakroutila hlavou. Nemůžu ji nutit, pomyslel si. Ale je zvláštní, že je tady sama. Proč je sama? Ruku měl pořád ještě položenou na jejím rameni. Tělo měla teplé. Možná mám studené ruce, napadlo jej. Z čeho má takový strach? Nejde jen o to, že její manžel zmizel. Jde o víc. Ona něco ví. A ví to už dlouho.

Berit Richardssonová se pohnula. Winterův pohled přitáhla její prsa, nedokázal tomu zabránit. Byla přibližně stejně stará, o trochu mladší nebo o ždibec starší. Měla hezkou tvář. I v tomhle okamžiku byla pěkná. Winter stále cítil teplo, které její tělo vyzařovalo. Najednou k němu vzhlédla. Winter následoval impulz a málem by natáhl ruku, aby jí otřel slzy z tváře. Rychle jí pustil rameno a otočil se k oknu. V okně spatřil obličejík. Do očí se mu díval Erik. Bůh ví, jak dlouho tam už stojí. Winter zvedl ruku na pozdrav. Chlapcova tvář zmizela. Vyšlo slunce. Nastává další, nepochopitelně krásný den.

Když se blížil od auta k policejnímu prezídiu, oči ho pálily. Vrátil se do vozu a podal si sluneční brýle. Když si je nasadil, bolest polevila.

Viděl Halderse čekat před vchodem.

„Jak se daří lebce?“ zeptal se Halders.

„Díky za péči,“ odvětil Winter a sundal si brýle.

„S mou lebkou je vše v nejlepším pořádku,“ poznamenal Halders a přejel si rukou po lesknoucí se pleši.

„To je dobře.“

„Všechno v pořádku.“

„Dobře.“

„Je mi hrozně dobře,“ přiznal se Halders. „Ještě nikdy v životě jsem se necítil tak dobře jako dnešního neobyčejně krásného podzimního rána. Nedá se ani tvrdit, že by byl podzim.“ Usmíval se. „Je fantastické, když člověk může tohle zažít, nemyslíš?“

„Asi jo,“ řekl Winter.

„Mluvil jsi s Anetou?“

„Jak prosím?“

„S Anetou. Anetou Djanali, která pracuje na tomhle oddělení. Černovláska. Tvrdí, že se narodila v nemocnici Östra. Ta, se kterou žiju. Nebo jsem s ní žil. Mluvil jsi s ní? Zmínila se ti, že se odstěhovala?“

„To sotva,“ odpověděl Winter.

„To sotva? Co je to za blbou odpověď, sakra?“

„Nechce o tom mluvit, Fredriku.“

Halders si prohlížel nebe. Bylo nepochopitelně modré. Stejně nepochopitelné jako tenhle hrozně fantastický život. Winter nevěděl, co má dělat. Má se postarat o Haldersovo přeložení? Po všech těch letech sice nechce trhat partu, ale možná je jejich parta na nejlepší cestě k rozpadu. Není o nic silnější než její nejslabší článek, jak se tak hezky říká. Možná je on sám v tomhle okamžiku jejím nejslabším článkem. Nebo byl. Najednou se cítil silnější. Oči ho nebolely, hlava taky ne. Migréna byla na cestě za nějakým jiným chudákem pod nějakým jiným šedivým nebem. Možná, že se už nikdy nevrátí.

„Má pravdu. Nemá smysl se o tom bavit,“ poznamenal Halders.

„Fredriku, já…“

„Vím moc dobře, co chceš říct,“ přerušil ho Halders. „Ale jsem profesionál. A ona taky.“

„To jsem ale vůbec neměl na mysli.“

„Mimochodem, je to úplně blbé slovo,“ pokračoval Halders. „Profesionál.“

„Ani já jsem ho nikdy neměl rád.“ Winter se usmíval.

„Zní to, jako by člověk přestal myslet. Jako by byl jen stroj. Jako by všechno běželo automaticky.“

„Někdy se to tak zdá,“ souhlasil Winter.

„To si nemyslím. Ale někdy si přejeme, abychom byli jako stroje.“

„Co máš dnes večer v plánu?“

„Nejspíš budu doma. Mám přece děti. Ale proč se ptáš?“

„Možná bychom si mohli dát někde skleničku.“

„Myslíš jako ty a já?“

„Jasně.“

„Eriku, člověče, už jsi mi někdy takovou otázku položil?“

„Nevím, asi jo.“

„Ale já si na to nevzpomínám.“

„Tak co ty na to? Seženeš někde hlídání na hodinku dvě?“

„Můžu se přece zeptat Anety,“ navrhl Halders a propukl v hysterický smích.

Ve Winterově kanceláři vyzváněl telefon. Osamělé vyzvánění. Jako by někdo v jeho nepřítomnosti vystěhoval nábytek a inventář. Ozvěna v prázdném prostoru. Ale tady nebylo moc věcí, které by se daly vystěhovat. Místnost byla zařízena skromně, místo pro profesionální práci. Jediné, co dojem narušovalo, bylo umývadlo a poměrně staromódní Panasonic, který stál v posledních deseti letech na zemi a přehrával během práce hudbu. Winter se zrovna chystal pustit CD, když se rozječel telefon.

„Winter.“

Byla to centrála.

„Nějaký anonym se po vás už několikrát sháněl.“

„Kdy?“

„Včera a předevčírem.“

„Kolikrát?“

„Dvakrát.“

„To ale není nijak překotné číslo,“ poznamenal uštěpačně Winter.

„To ne, ale měl byste to vědět.“

„Dobře, děkuji.“

Zavěsil. Anonymní telefonáty, většinu z nich mu ani nepřepojují. Ale chtěl, aby jej o nich informovali. Občas něco znamenaly, přibližně jeden z milionu. Miliontý anonymní telefonát může znamenat všechno.

Telefon znovu zazvonil.

Winter stál uprostřed posvátných prostor útvaru zajišťování stop. Pokaždé, když vešel, byl fascinován. I kdyby měl jako vyšetřovatel bůhvíjakou intuici, fantazii, životní zkušenosti a obratnost, přesto by k cíli nedošel. Musí zkrátka spolupracovat s útvarem zajišťování stop, a to v čím dál větším měřítku, poněvadž se metody hledání a zajišťování stop neustále rozvíjejí. Technika DNA dělá pokroky téměř v každičkém okamžiku, neustále se objevuje něco nového. Možná bychom mohli být jen na kratičkou chvíli o chlup napřed, myslel si ještě před nedávnem, a někoho chytit. Minulost dohoní další monstrum.

Torsten Öberg ukazoval na fotografie, ležíci na stole.

„Střelec stál těsně za dveřmi,“ řekl. „Venku.“

Winter přikývl.

„Kolik výstřelů?“ chtěl vědět.

„Čtyři. Tady, tady, tady a tady.“

Winter opět přikývl.

„Vypadá to na devět milimetrů,“ pokračoval Öberg. „Nebo na Tokareva.“

„Na to si budeme muset nejspíš zvyknout,“ poznamenal Winter.

„Na to jsme si už přece dávno zvykli,“ řekl Öberg. „Nejsme si jen jisti v tom, co se domu týče.“ Podíval se na Wintera. „Ale jedno je jisté: Během krátké doby se třikrát střílelo. Jsem čím dál zvědavější. Pokaždé jsou do toho různým způsobem zapletena nějaká auta. Dvakrát tentýž vůz. Tatáž osoba, Sellberg.“

„A kulky ze tří různých událostí,“ Winter na to.

„Kulky jsou teď na expertize v Linköping,“ řekl Öberg jakoby sám sobě. „Srovnávají tam drážkování střel.“

Winter znovu pokývnul hlavou. Drážkování ovlivňuje rotaci kulky v hlavni. Kulka se díky drážkám otáčí kolem vlastní osy a experti dokáží zjistit, zdali šlo o tutéž rotaci a zda se z téže zbraně střílelo víckrát.

In your dreams, pomyslel si.

*

John Coltrane hrál svoji skladbu Resolution. Od okamžiku, kdy se Winter vrátil od Öberga, poslouchal A Love Supreme. Muzika byla součástí místnosti. Byla součástí jeho samého. Resolution. Řešení. Prohlížel si fotografie, které před ním ležely. Opuštěné auto na mostě. Sellbergův dům. Zavražděný Sellberg v Richardssonově voze. Znovu opuštěné auto na mostě. Má svého majitele, ale ten s tím vším nemá nic společného. Nebo přece jenom má? Co se Rogera Edwardse týkalo, Winter si nebyl ničím jist. Auto bylo odcizeno, možná za konkrétním účelem, který byl splněn, nebo také ne. Nebo auto nebylo odcizeno. Ale existuje souvislost mezi autem a tím, co se později stalo. Existuje souvislost prostřednictvím osob, událostí, zločinů. Oběť nebo oběti. Možná je tady více obětí. Mohla by za tím vším být mnohem větší souvislost. Možná má most nějaký význam, možná dům, podzemní garáže, auta. Pokud jej práce něčemu naučila, tak je to skutečnost, že místo činu bývá jen zřídka náhodné. Znovu si prohlížel snímky. Světlo na fotografiích s mostem bylo neopakovatelně krásné. Fotografka z útvaru zajišťování stop pořizovala snímky od ranního úsvitu. Byla to dobrá fotografka a jmenovala se Erika Djurbergová. S takovými fotografiemi by získala nějakou cenu, kdyby se živila komerčně. Pohledem ulpěl na nápadném snímku: Opuštěné auto bylo jen součástí, pouhým detailem, na snímku bylo také pozadí, do výše čnící kontejnerový jeřáb z loděnice Västra Eriksberg, panorama nových domů na obloze jako právě objevená utopie. Znovuzrozené slunce na východě, které se prořezává skrz sklo a beton a vytváří ostré reliéfy v černé, rudé a zlaté. Černá voda v řece. Velkolepý most. Byl to fantastický a svou neúprosnou realitou zároveň hrozný snímek. Svou brutální elegancí. Wintera v bezpečné kanceláři málem zamrazilo. Tahle fotografie představovala propast. Přitom nemyslel na hlubinu pod mostem. Myslel na jinou propast. Na propast za tím. Na jiném místě. Na druhé straně mostu řeka po chvíli ústí do moře. Na fotografii nebylo ústí vidět, ale nebylo daleko. Moře, severní a jižní šérové ostrovy. Ostrovy, Winter myslel na ostrůvky na jižním šérovém pobřeží. Brännö. Letní tábor na Brännö. Jako kluk ho viděl z dálky, jako když se díváte na nějaké zařízení, na zajatecký tábor. Ne, tehdy už nebyl kluk, ale patnáctiletý hubeňour, štěně, které nemá tušení, kde na tomhle světě nebo ve kterých jiných světech skončí. Snil o jiných světech, to jistě, ale v tuto chvíli si nedokázal vzpomenout, což ho rozčilovalo. Pomrkával a upřel pohled znovu na fotografii mostu. Jako dospělý by si na něco takového měl vzpomenout, na vstup do světa dospělých, stejně jako si všichni vybavujeme první den ve škole. Život začíná několikrát od začátku, v dřívějších i pozdějších letech, a právě těch několik málo příležitostí bychom si měli pamatovat. Je to šance, která se nikdy nebude opakovat, protože život nikdy nenabízí opakování toho, co skutečně něco znamená. Existuje vždycky jen jediná šance. Vše ostatní, co se stane potom, není tak důležité, když zestárneme, když život pomaloučku tuhne. Však to dobře cítí. Nepotřebuje zvedat ruku nebo hýbat ramenem. Cítí se stále stejně silný, ale pohyby pomalu tuhnou. Kolikrát ještě zažije okamžiky, které stojí za zapamatování? Zavřel oči. Když je znovu otevřel, slunce na snímku vystoupalo na nebi o malý kousíček.

Christian Lejon procházel seznam osob, které si dlouhodobě pronajímají místa v podzemních garážích na Nordenskiöldsgatan.

Obdržel ho krátce před polednem. Ne že by teď neměl hlad, ale jídlo bude muset počkat do večera. Třicet lidí. Není jich zrovna moc, však to taky nejsou nijak obří podzemní garáže. A pronájem parkovacího místa je drahý. K tomu je třeba připočíst lidi, kteří tady zaparkovali jen na pár hodin. Ale někde musí začít, takže začne prvním jménem na seznamu. Jména byla uvedena podle abecedy. Na prvním místě stálo Aare, na druhém Ademar a tak dále.

Nekonečné procházky městem pod pronikavě modrým nebem. Nedokázal si vybavit, jestli vůbec bylo nebe někdy takhle modré. Že by to souviselo s podzimem? Bývá snad nebe na podzim modřejší? Nad tím by dokázal hloubat hodiny. A taky nad vším, co je v modré barvě obsaženo. Přemýšlet o tom, co se za vším skrývá, mu dodávalo jakýsi pocit úlevy. Jako by život tady dole, na Zemi, nebyl tak úplně nuzný a ošuntělý, když o tom tak přemýšlí. Ale vlastně je to obráceně. Když o tom tak přemýšlí, musí přece všechno tady dole, na Zemi, připadat každému ubohé, ošuntělé a nesmyslné.

Kráčel podél řeky směrem na východ. Brzy dojde k nábřeží Frihamnen. Pokusil se rozhodnout, jestli to chce.

Dostane nový úkol.

Počítal spíš s tím, že ho brzo zabijí.

Ale zatím je pro ně užitečný.

Cítil slunce ve tváři a šoural se k nábřeží.

18

Ringmar vešel bez zaklepání a posadil se k psacímu stolu naproti Winterovi. Ten zvedl ruku s fotografií.

„Co nám to říká?“ zeptal se.

„A co?“

„Ta scéna. Obraz. Motiv. Událost.“

„Jaká událost?“

„Někdo nechá stát svůj odcizený vůz s běžícím motorem na Älvsborgsbron a zmizí. Copak to není událost?“

„Svůj odcizený vůz? Tys řekl svůj odcizený vůz?“

„Na odcizený vůz je nutno nahlížet jako na majetek toho, kdo si ho pořídil,“ vysvětloval Winter.

„Aha.“

Winter položil snímek na stůl. Dost bylo krásy.

„Možná Sellberg to auto ukradl,“ uvažoval Ringmar. „A náhodou to bylo Richardssonovo auto. Náš politik přece nepůsobí zrovna spolehlivě. Mohl klidně lhát, že mu Sellberg tu káru půjčil.“

„Proč by měl lhát?“

„Nejjednodušší východisko. Možná se pohádali.“

„Hm.“

„Možná už ani Richardsson není mezi živými,“ pokračoval Ringmar. „Co říkala jeho žena?“

„Nic. Ale to ještě neznamená, že nic neví.“

„A ví?“

„Ten její chlap tropí nějakou nepřístojnost.“

„Nepřístojnost? To je krásný starý výraz. Myslel jsem, že dočista vymizel.“

„Mám ho od tebe, Bertile.“

„Možná měl Richardsson poměr se Sellbergem,“ mínil Ringmar. „Tohle zatím nikoho nenapadlo.“ Pohlédl na hodinky. „V tuto chvíli o tom mluví Bergenhem s lidmi v kanceláři.“

Mýlil se. V tuto chvíli totiž Bergenhem přecházel náměstí Gustava Adolfa. Král ukazoval jako obvykle rukou směrem k řece. Göteborg je město královské, ale postavili je holandští inženýři, titíž lidé, kteří vybudovali Jakartu. Bergenhem to někde vyčetl. Nikdy nebyl v Indonésii, ale možná by tam měl vyrazit, až to tady zabalí. Někam, kde se v centru města okamžitě vyzná.

Přemýšlím jinak než ostatní lidé? Uvažoval, když vystupoval po schodech. Jinak než všichni normální lidi, které neustále potkávám?

Richardssonova sekretářka jej přijala ve své malé kanceláři. Tvářila se nedůvěřivě, možná úzkostlivě, to byl ten správný výraz – úzkostlivě. Bergenhem cítil pohledy lidí, které potkával, když kráčel palácem politiků. Všichni to samozřejmě vědí. Pane na nebi, tady! U nás! Do čeho je Janne zapleten? Kde je Janne?

„Já nic nevím,“ řekla jako první.

„Ale vždyť jsem se vás ještě na nic neptal.“

„Je to hrozné.“ Zvedla pravou ruku a začala si posouvat řetízek na krku jako růženec.

V každém případě ví, jak se jmenuje, pomyslel si ironicky Bergenhem a zeptal se jí.

„Jsem Lena Jarletová. Doufám, že se neobjevím v novinách,“ vyptávala se bázlivě.

Lena Jarletová četla noviny. Spekulativní vražda v podzemních garážích. Fotografie jako pohled na podsvětí zvnějšku. Zmizelý muž. Její šéf. Lehkomyslné spekulace v bulvárních plátcích.

„Nejsem novinář,“ vysvětloval Bergenhem.

„Ale co zprávy? Co vaše zpráva? Když si ji novináři přečtou?“

„Moje zpráva je tajná.“

Vypadala o chlup klidněji.

„Nenaznačil někdy Jan Richardsson, že by se cítil v ohrožení života?“

„Ne.“

„Nevypadal, že by byl v ohrožení?“

„Nechápu…“

„Vypadal nervózně? Vystrašeně?“

„Ne.“

„Žádné náznaky v poslední době?“

„Ne, nikdy.“

„Choval se v posledních dnech jinak než obvykle? Mohlo by to být cokoli. Sebemenší detail, který vás teď třeba napadne.“

„Ne. Nevídala jsem ho často. Moc se tady nezdržoval.“

„A jaké časové období máte na mysli?“

„Poslední… dny, na které jste se ptal.“

„A kde byl?“

Neodpověděla.

Bergenhem zopakoval dotaz.

„Nemůžu přece vědět všechno.“

To byl podivný komentář.

„Jak to myslíte?“ naléhal Bergenhem.

„Domlouvám mu schůzky a termíny, ale ne všechny.“

„Máte jeho harmonogram?“

Předklonila se a podala si ze stolu složku. Ležela úplně nahoře na malé hromádce, kterou právě prohlížela.

„Chystala jsem se to založit,“ vysvětlovala.

„Mohl bych dostat kopii?“

„Je to nutné?“

„Je.“

Když Ringmar odešel, Winter vstal, došel k CD přehrávači a znovu si pustil Coltranea. Když vstával, zasáhla ho bolest hlavy jako rána perlíkem. Pronikavé světlo z okna mu vypalovalo díru do čela. Tohle by se mu vlastně nemělo stávat. Bere prášky proti migréně. Skutečně si je vyzvedl v lékárně a začal je polykat. Nepomáhá to. Takže nemá migrénu. Myslel si to. Je to něco vážnějšího, jenom to nezjistili. Takhle je to pokaždé, to ví přece každý. Skutečně zlé nemoci nelze v počátečním stadiu rozpoznat, nikdo nic nenašel, všechny testy byly negativní.

Bušení v hlavě pomaloučku odeznívalo. Co to má být? Na chvíli viděl rozmazaně. Kanál Fattighusan jako by plynul v mlze mezi žlutými domy z klinkerových cihel. Stromy v parku byly černé bytosti, které se pohybovaly na okraji jeho zorného pole. Zavřel oči a svět zrudnul. Když je opět otevřel, bylo ještě pořád vše kolem něj červené. Slyšel v hlavě opětovné bouchání, ne, byly to uši, nebylo to bouchání, ale zvonění, které přicházelo zezadu.

Winter ustoupil od okna a uslyšel telefon. Bolest zmizela. Vytratila se stejně rychle, jako přišla, jako zablýsknutí slunečního paprsku. Došel k psacímu stolu a zvedl sluchátko.

„Slyším.“

„Tady je… Ademar. Jacob Ademar.“

„Kde jste byl, člověče?“

„A proč jako? Byl jsem na cestě.“

„A kam?“

„Co má tahle otázka znamenat? Dělal jsem rešerše pro svou knihu. Co to má být?“

„Volal jste mi už?“ zeptal se Winter. „Během posledních hodin?“

„Ne.“

„Byl jste dnes v noci doma?“

„Nebyl.“

„A kde teď právě jste?“

„Na cestě do Sto…“ Hlas se vytratil. Winter slyšel ve sluchátku praskání a šum. Ademar sedí ve vlaku do Stockholmu.

Winter vytočil jeho číslo a zanechal mu zprávu na cestou znaveném mobilním telefonu. Ještě není čas zatáhnout za záchrannou brzdu.

Telefon zazvonil znovu.

„Prosím.“

„Tady dole je nějaká žena. Chce s vámi hovořit.“

Volala recepce.

„Kdo je to?“

Winter slyšel hlasy v pozadí. Pak se opět ozvala žena z recepce: „Prý se jmenuje Sellbergová. Marie Sellbergová.“

„Hned jsem tam.“

Žena čekala na recepci vedle hezké pohovky z umělé hmoty. Winter napřáhl ruku.

„Erik Winter.“

„Marie Sellbergová.“

Totéž příjmení. Winter neviděl na prstě žádný prsten. Byla v jeho věku, přibližně pětačtyřicet, vysoká, úzký obličej, světlé vlasy, ničím nepřipomínala bratra. Ale Winter viděl jen jeho posmrtnou masku.

„Co se vlastně stalo?“ chtěla vědět.

„Pojedeme nahoru, do mé kanceláře,“ navrhl Winter.

„Ale o co jde? Jak zemřel?“

„Tudy, prosím,“ vyzval ji Winter co nejmírněji.

Ve výtahu mlčky hleděla stranou. Ona to ví, napadlo Wintera. Nějak se to dozvěděla.

V kanceláři jí nabídl židli před psacím stolem. Židle najednou vypadala tak tvrdě.

„Nedáte si něco k pití? Šálek kávy například?“

Zakroutila hlavou.

„Mohl byste mi to už říct, prosím?“

Winter ji informoval o nejnutnějším.

Vypadala, jako by mu nevěřila ani slovo.

„Upřímnou soustrast,“ pronesl pak tiše.

Dívala se na něj, jako by si z ní tropil legraci. Nebo jako by se ptala, zda to myslí vážně s tím, že je mu líto, co se stalo. Když pronesl „upřímnou soustrast“, trhla sebou.

„Děkuji vám, že jste přišla,“ řekl.

Téměř neznatelně přikývla.

„Tušila jsem, že je na onom světě, když jsem měla na záznamníku policii.“

„Ano.“

Věděli, že má Sellberg sestru. Rodiče zemřeli. Sestra bydlela v Göteborgu. Möllerström jí sice volal, ale nikdo mu to nezvedal.

„Byla jsem pryč,“ vysvětlovala.

Winter přikývl.

„Je to skutečně on?“ zeptala se.

„Ano.“

„Nemusím ho… identifikovat? V márnici nebo tak.“

„Ne, ne, to není nutné.“

Winter viděl, že pohledem zabloudila k přehrávači Panasonic na podlaze. Ano, v téhle místnosti působí divně.

„Nebojte se, rozhovor nenahrávám,“ ujišťoval ji a kývl hlavou směrem k přístroji.

Mlčela.

„Chtěl bych, abyste mi pověděla o bratrovi.“

„A co vám mám povídat?“

„Kdy jste ho viděla naposled?“

„Je to už docela dlouho.“

„Jak dlouho?“

Neodpovídala.

„Kdy jste ho viděla naposled?“ zopakoval Winter otázku.

„Nevzpomínám si.“

„Tento týden? Minulý týden? Minulý měsíc?“

„Minulý rok,“ řekla.

19

Bergenhem se vracel přes náměstí. Krále už neviděl. Ten slezl z podstavce a odkráčel do jedné z kaváren, které lemují přístavní ulice. Když přišel jako král do města poprvé, nebylo tady ještě tolik kaváren. Musel místní opravdu okouzlit – soudě podle toho, jak si tam stál na podstavci. Bergenhem se snažil představit si krále u jednoho ze stolů, ale nepovedlo se mu to. Když znovu vzhlédl, stál král tam, kam patří. Ukazoval Bergenhemovým směrem, jako by mu chtěl ukázat cestu. Bergenhem si snažil představit vlastní budoucnost, ale ani to se mu nepovedlo. Kráčel po Norra Hamngatan, přešel most, minul rybářskou hospodu a šel dál kolem sídla předsedy vlády směrem k řece. Přešel obchvat Oscar, který byl od postavení Götatunneln ve srovnání s dřívějškem už jen stínem sebe sama. Najednou všechno ztichlo. Rázem byl silniční provoz pryč a obyvatelé mohli sundat plynové masky. Bergenhem kráčel podél řeky západním směrem na Rosenlund. Z jeho perspektivy měla voda tutéž barvu jako nebe. Bylo nemožné rozlišit, kde začíná jedno a končí druhé. Trajekt na něj čekal – sotva se ocitl na palubě, odrazili. Zůstal stát na palubě společně s nějakou dívkou, která u sebe měla kolo. Vypadala jako studentka a mohlo jí být sotva dvacet, jednadvacet. Má ještě celý život před sebou, napadlo jej. Snad v to věří. Já jsem v to tehdy věřil. Když mi bylo dvacet jedna, doufal jsem, že potkám někoho, s kým budu chtít žít, a taky jsem někoho potkal, akorát o trochu později. A teď tady stojím a už v to nevěřím. Možná jsem v to nevěřil nikdy, možná jsem si to jen namlouval. Viděl, jak se před nimi objevilo přístavní molo, jako by bylo na cestě k trajektu, nikoli obráceně. Na vteřinku měl pocit, že trajekt musí do kamenného nábřeží narazit, ale trajekt zpomalil a najel na molo. Dívka si nachystala kolo, nasedla a odjela směrem k Sannegardshamnen. Nebyl to Halders, kdo tvrdil, že by se chtěl v dalším životě narodit jako sedlo na dámském kole? Ano, musel to být on, ale už je to dávno. Teď už takové pitomosti neříká. Skoro mu po tom bylo smutno. Stárne, všichni stárnou. Možná jsou unavenější. Méně zoufalí. You´re losing all your highs and lows, ain´t funny how the feeling goes, to bylo Desperado od Eagles, muziky západního pobřeží Spojených států. Bergenhem přešel náměstí Eriksbergstorget a šel dál podél Maskinkajen. Zástavba ustala, ale brzy se bude stavět dál, před ním už se stavělo razantní rychlostí. Viděl visutý most Älvsborgsbron, který se tyčil nad čtvrtí Färjenäs. Most působil ve slunečním svitu mohutným dojmem a díky odrazu vody vypadal, jako by byl přímo na cestě do nebe. Bergenhem vešel do restaurace Sushi a posadil se ke stolu. Byl v lokále sám. Žena s orientálním vzezřením mu přinesla jídelní lístek. Bergenhem mávnul odmítavě rukou: Na někoho čekám.

Marie Sellbergová nechtěla vidět bratrovo mrtvé tělo. Věřila Winterovi. Nezaregistroval žádné slzy. To ale ještě nemusí nic znamenat.

„Možná měl nepřátele,“ uvažovala. „Nejspíš to tak bylo.“

„Z jakého důvodu?“

„Byl to agresivní člověk.“

„V jakém smyslu agresivní?“

„No… Hrozně rychle vždycky vyletěl. Z nuly na sto padesát, jak se u nás tak hezky říká. Neměl nad sebou kontrolu.“

„Nevíte, s kým si to mohl rozházet?“

Krátce a hlasitě se zasmála.

„Za ty roky jich byla spousta.“

„A v poslední době?“

„Netuším. Vždyť jsem Bengta skoro rok neviděla.“

„Proč byl zuřivý?“

„Nejsem psycholožka.“

„Ale jistě jste si nad tím lámala hlavu.“

„Nejspíš to souvisí s naším dětstvím.“

„Jak to myslíte?“

„Neměli jsme pěkné dětství.“

Winter mlčel. Čekal, až se rozmluví. Zvenčí slyšel rachot vrtulníku.

„Otec nás bil.“

Winter přikývl.

„A matka proti tomu nic neudělala.“ Marie pohlédla na Wintera. Dosud hleděla z okna, na modré nebe, do slunce, pozorovala všechnu tu krásu venku. „Nejspíš si nevěřila, neměla sílu. Já nevím. Ale nikdy jsem jí to neodpustila. Nemám tušení, proč vám to tu všechno povídám.“

„Protože jsem se vás ptal.“

„On nás… zneužíval.“

Winter opět přikývl.

„Přijde vám to povědomé?“ zeptala se Marie. „Slýcháte to často?“

„Ano.“

„Byli jsme jen my dva, Bengt a já, byli jsme ještě tak malí. Ale… já nevím… Později jsme si nedokázali být vzájemně oporou. Prostě to nešlo.“

Winter viděl bolest ve tváři, když to vyslovovala. Nikdy se s tím nesmíří. Nikdy to nezpracuje. Na tohle neexistují žádné léky. Možná rozhovory. Ale pomůžou jen určité míry, do jisté hranice. Viděl ty hranice, které ji oddělovaly jako plot. Vybudovala si je sama, nejspíš už v dětství. Neměla hezké dětství. I to na ní bylo vidět. Téhle ženě vzali dětství, ukradli jí ho, a jestli Winter nenávidí některé zločince, které pronásleduje, pak jsou to ti, kteří kradou dětem jejich dětství.

„Co pro vás znamenají rodiče dnes?“

„Oba jsou mrtví. Jsem za to ráda. Je to moje jediná radost v životě.“

*

Vrtulník ještě stále kroužil nad centrem Göteborgu. Winter netušil proč. Procházel se sám pod stromy policejního parku. Zazvonil mu telefon.

„Teď jsem dorazil,“ řekl hlas na druhém konci vedení.

„Myslím, že už jste tam docela dlouho.“

„Co chcete?“

„Sellberga někdo zastřelil a vy jste opustil město.“

„Mám snad zákaz vycházet z města?“

„Ne. Ale požádal jsem vás, abyste zůstal, pokud na vás budeme mít ještě nějaké dotazy.“

„Vždyť mi je můžete položit teď.“

„Kde jste?“

„V hotelovém pokoji.“

„Zavolám vám za pár minut. V jakém hotelu a pokoji?“

„Hotel Stockholm, pokoj 198.“

„Dobře.“

„Nevěříte mi?“ zeptal se Ademar.

„Nechci hovořit po telefonu víc, než je nutné. Kvůli nebezpečnému vyzařování.“

„Děláte si ze mě legraci?“

Winter však hovor ukončil bez odpovědi. Vrátil se na policejní prezídium a vyjel nahoru výtahem. Myslel na Marii Sellbergovou. Když odcházela z jeho pracovny, vypadala jako ten nejopuštěnější člověk na světě. Teď už je jen ona sama. Necítí radost z násilné smrti svého bratra. Je to důstojná zástupkyně tragédie jménem život. Winter byl smutný, když odešla. Byla to citlivost, která s léty narůstala. Brzy nejspíš začne u výslechů brečet. Lidé, které bude vyslýchat, ho budou muset utěšovat. Svět je příliš špatný. Stojí lidstvo za záchranu? Mám se nadále snažit lidi zachraňovat? Tytéž myšlenky se mu před chvílí honily pod osamělými stromy v parku. Viděl, jak plachtí pryč společně s kouřem z doutníku. V doutníku je v každém případě jistá spolehlivost. Svět mizí, doutník zůstává.

Vytočil číslo Ademarova hotelu a čekal, než ho přepojí na pokoj.

„Ano?“

„Pokračujete v práci na knize?“

„Proč se ptáte?“

„Prostě mě to zajímá.“

„Nepovídejte.“

„Co je na tom divného? Jde přece o jedno staré mystérium, které se nikdy nevyřešilo. Stalo se to předtím, než jsem začal pracovat u policie, ale pro policii je vždycky nepříjemné, když se nikdy neobjasní zmizení nějakého člověka.“

„Není to snad normální?“ provokoval Ademar.

„Ne. Stává se to, ale většina z obětí se dříve nebo později ozve sama. Nebo se najdou nějakým jiným způsobem.“

„Možná to není vůbec žádné mystérium,“ poznamenal Ademar.

„Jak to myslíte?“

„Možná je to puzzle.“

„To zní zajímavě,“ Winter na to. „Také tak někdy uvažuju. Jestli jde o puzzle, je třeba jen najít všechny dílky.“

„Tak jednoduché to zase není.“

„A snažíte se je najít?“

„Já nevím. Vážně nevím. Není ani jasné, jestli vůbec všechny existují.“

„Kolik jste jich už našel?“

„Moc ne.“

„Takže jste s knihou moc nepokročil.“

„Tak je to.“

„Bude to čistý dokument?“

„Co to je?“

„Nevím,“ přiznal se Winter.

„Jestli tím máte na mysli, že má stát na skutečnostech, tak je to nejspíš dokument. Ale moc faktů neexistuje. Proto ještě pořád přemýšlím o tom, jestli z toho přece jenom nemá být román.“

„Chápu,“ řekl Winter.

„Tak fajn.“

„Máte vy sám nějaký vztah k tomu letnímu táboru?“ zeptal se Winter. „Nebo k Brännö?“

„Jako osobní? To nemám.“

„Tak prčo se tím zabýváte?“

Ademar mlčel.

„Už jste nahlížel do policejní zprávy?“ chtěl vědět Winter.

„Ještě ne.“

„Mohl bych se mrknout,“ navrhl Winter. „Jestli tedy nějaká existuje.“

„Proč byste to dělal? Na to přece beztak nemáte čas, nebo snad ano? Vyšetřujete případ vraždy.“

„Nejspíš to neudělám hned. Ale… já nevím. Nevím ani, proč mě to zajímá.“

Něco na tom bylo. Nějaký vnitřní hlas mu našeptával, že by se o to zajímat měl, o zmizení té holky. Naléhavé tušení. Možná je to ona kýžená intuice, kterou nelze vysvětlit racionálně ani logicky. Možná je to spíš fikce a nedá se zdokumentovat.

„Ale nějaké spojení mezi mnou a tím vším přece jenom existuje,“ ozval se Ademar po chvíli.

„Jaké?“

„Beatrice byla moje sestra.“

Halders a Aneta Djanali se vyhýbali jeden druhému, až se tomu nedalo vyhnout. Nedalo se tomu vyhnout, když spolu seděli v Anetině autě na cestě k Sellbergovu domu. Minuli křižovatku, z níž vedla jedna cesta k Haldersově domu. Haldersově a Anetinu domu, tak to v minulých letech cítili. Jak dlouho tam spolu bydleli? Tři roky? Čtyři? Nemohl si vzpomenout. Nechtěl si vzpomenout.

„Co se vlastně děje?“ chtěl vědět.

Mlčela.

„Chci slyšet odpověď.“

„Já nevím, Fredriku.“

„To mi nestačí.“

„A co mám říct?“

„Zatraceně, řekni prostě něco!“

Vehemence v jeho hlase byla tak silná, že sebou trhla. Všimla si, že strhla volant, a sevřela jej pevněji v prstech.

„Uklidni se, Fredriku.“

„Myslíš si, že je to jen hloupá hra?“

„Proč bych si to měla myslet?“

„Jestli se chceš odstěhovat, tak buď alespoň tak slušná a mluv se mnou. A už se konečně vystěhuj. Není možné se po večerech plížit pryč bez jediného slůvka.“

Stále nic neříkala.

„Co myslíš, že na to říkají Hannes a Magda? Jak to asi vnímají?“

„Na to… na to myslím pořád, Fredriku.“

„Nepovídej. Zatím jsem si teda ničeho nevšiml.“

„Dej mi ještě trošku času,“ žadonila.

„A na co? Na to nejsem dost trpělivý. Nenávidím trpělivost. Znáš mě přece. Ne, vlastně mě neznáš. To jsem si jen namlouval, oba jsme si jen něco namlouvali. Zastav!“

„Cože?“

„Zastav!“

Zabrzdila a zastavila u kraje silnice přímo před hřištěm. Tři malé děti se houpaly na houpačce. Jejich smích pronikal až do vozu. Halders otevřel dveře, vystoupil, zabouchl za sebou a beze slova odešel. Neotočil se. Není možné prostě jen tak odejít, napadlo ji.

Winter projel kolem školy na Langedragsvägen ve čtvrti Hagen, odbočil doprava na Krokebacksgatan a pak doleva do Fullriggaregatan. Byly to ulice jeho dětství. Měl hezké dětství, dobrý start do života, žádné násilí v rodině. Zaparkoval mercedes před rodným domem, ve kterém ještě pořád bydlí jeho sestra Lotta s oběma dcerami. Bim se však už chystá vylétnout z hnízda a žít si po svém.

Když otevřel branku, položil si otázku, proč jsou intervaly mezi jeho návštěvami tak velké. Má přece Lottu rád. Má rád její dcerky. Dům tak rád nemá, důvod nezná. Je to normální omítnutý jednogenerační rodinný dům, který si Bengt a Siv koupili, když si to mohli dovolit a když se rozhodli, že se odstěhují z Kortedala a hlavně blíž k moři. K moři to nebylo daleko. Jako dítě a kluk dokázal Winter blízkost moře ocenit. Rodina Winterových si pronajala domeček na šérových ostrovech a koupila plachetnici, ale jej plachtění nebralo zase tak moc, že by si musel pořizovat vlastní člun. Vlastně je to divné, měl by mít člun a taky dům u moře, v Billdal.

Dveře se otevřely ještě předtím, než k nim došel.

„Eriku.“ Lotta jej objala. „Skoro jsem tě nepoznala, když jsi zavolal.“

„Hahaha.“

„Neviděli jsme se naposledy loni?“

„Pokud trvá rok měsíc, tak jo.“

„Angelu a holky vidím častěji než tebe.“

„Co ti na to mám říct?“

„Hlavně pojď dovnitř. Dáš si kávu?“

„Rád.“

„Nebo whisky?“

„Vypadám snad, jako bych toužil po whisky?“

„Spíš ne, takže radši kafe. Ale máme jen rozpustnou. Kávovar je rozbitý.“

„Používáš ho příliš málo. Kávovar je třeba používat každý den.“

„Já vím, ale Bim a Kristina přestaly pít kávu. Kromě toho nejedí maso a taky žádná vejce. Vlastně ani nepijí mléko a hlavně vůbec nepijí kávu.“

„A co cappuccino?“

„Cappuccino je espresso s mlékem, čili stejně jedovaté.“

„Dobrý Bože. Kde jsou? Musím s nimi mluvit.“

„Škola ještě neskončila.“

Winter se podíval na hodinky. Bylo pozdní odpoledne a začínalo se stmívat. Nebe se nořilo do temné modři. Ještě rozezná staré hrušně a jabloně na zahradě. Větve se natahovaly do všech směrů. Ještě pořád si vzpomíná, na kterou větev mu táta zavěsil houpačku.

„Měla bys ty stromy ostříhat, Lotto.“

„Nesliboval jsi náhodou, že to uděláš na jaře? Nebo v únoru?“

„V únoru jsem byl v Marbella. To by sis ještě mohla pamatovat, o prázdninách jste nás tam byli navštívit.“

„Tak to bylo loni.“

„Udělám to příští rok v únoru.“

„Mluvila jsem s mámou.“

„Jo, taky mi volala. Asi chce domů.“

„Na delší dobu,“ poznamenala Lotta. „Může bydlet tady. Klidně tady může zůstat.“

„Dobře.“

„Je osamělá.“

Přikývl.

„Je naprosto šílené, že dřepí úplně samotná v tom nemožném ghettu jménem Nueva Andalucía, zatímco celá její rodina žije v Göteborgu.“

„Možná doufá, že se tam za ní odstěhujeme.“

„Však už jste tam jednou nohou byli.“

„Ne. Bylo to naposledy, alespoň prozatím.“

„Podívejme. Přesně tohle by moc ráda slyšela: Alespoň prozatím. Čeká na vás.“

„Jako kdyby byla jen napůl Švédka. Ona není jako ty a já, Lotto.“

Sestra propukla v hlasitý smích.

„Udělám radši to kafe.“

„Vypadáš unaveně, Eriku. Promiň, že to říkám.“

„Přibližně za rok na tom budu líp.“

„To je vtip?“

„Je to zodpovědnost. Birger skončil. Celé oddělení teď závisí na mně.“

„Copak to tak nebylo vždycky?“

Neodpovídal.

„Kolik je vás na oddělení? Vlastně ne, správně se to jmenuje decernát.“

„Padesát sedm mužů a žen.“

„Kolik z toho je žen?“

„Počkej chvíli, nevím to přesně. Možná dvacet pět, třicet procent.“

„Kristina se nedávno zmínila, že by se chtěla stát policistkou.“

„Vegetariánka a policistka?“ Winter se usmíval. „Taková kombinace neexistuje.“

„Možná to měl být jen vtip.“

„Bezpodmínečně a neustále ji od toho odrazuj.“

„Pročpak?“

„Služba nebude lepší, nebude snazší. A navíc je na policejní akademii spousta psychopatů.“

„To má být oficiální stanovisko policie?“

„K tomuhle poznání jsem dospěl já.“

„Proč s tím teda okamžitě nesekneš?“

Míchal lžičkou obsah hrnku, aby se mléko smíchalo s instantní kávou a vytvořilo světlejší odstín. Zakousl se do skořicového šneka, kterého Lotta upekla. Byl teplý a o trošku měkčí, než by se slušelo, protože strávil v mikrovlnné troubě o několik vteřin víc.

„Mně se ta práce líbí,“ poznamenal.

„Ale moc na to nevypadáš.“

„Neumím si představit jiné povolání.“

„Ale vždyť ty tu zatracenou práci nenávidíš.“

„Je přece možné milovat a nenávidět současně.“

„Zní to, jako bys mluvil o jednom z mých mnoha dřívějších vztahů.“

Teď se rozesmál Winter.

„Jak se daří otci tvých dětí?“ zeptal se.

„Je to pořád stejný idiot. Na Vánoce nám poslal pohlednici, tentokrát z Austrálie.“

„Nechcete ho navštívit a konečně si s ním vážně promluvit?“

„Vážně si s ním promluvit? Jak to myslíš?“

„Přimáčknout toho syčáka pěkně ke zdi, abych tak řekl. Jít do konfrontace. Opustil tehdy přece svoje děti, když byly ještě maličké, a brzy budou dost velké na to, aby mu to vyčetly.“

Neodpovídala.

Bylo na ní vidět, že už na to taky myslela. Že tahle chvíle nastane. Že je to nutné. A že tomu mohla za jistých okolností zabránit, kdyby byla jiná. Kdyby on byl jiný. A pak je na všechno najednou pozdě.

„Snažila jsem se je před tím ochránit,“ hlesla.

„Taková ochrana neexistuje,“ namítl.

„Nejsem si jistá, jestli tomu rozumím. Ale jestli o tom Bim nebo Kristina začne vážně uvažovat, budeme muset jednat.“

Přikývl, napil se kávy.

Na zahradě se rychle setmělo. Barvy zmizely a starý zahradní domeček na hraní před živým plotem zešedivěl. Několikrát tam přespal stejně jako Lottiny dcery a jeho vlastní děti. Bim s Kristinou jsou jako Elsiny a Lilliny velké sestry. Někdy vůbec nechtěly z trávníku nebo domečku na hraní odejít. Když přišly domů, musel jim vyrobit skrýš. Obroušená dřevěná podlaha byla stejně dobrá jako trávník, jen trošku tvrdší.

Seděli v pološeru, sestřina tvář úplně zmizela. Nedokázal v šeru rozpoznat, co si myslí.

21.40

Viděla je jít na pevninu. Chvíli trvalo, než plastový člun připevnili. Vítr zesílil, a když se vodní hladina čeřila, vypadala voda kolem člunu jako ze stříbra.

Dva z nich znala.

U jednoho si vybavovala jméno. Byl docela hezký. Teď se usmál. Ve tváři se mu něco zalesklo. Blesk. Blesk z čistého nebe, pomyslela si. Nebe bylo tak jasné, jak jen mohlo být, a modřejší než před hodinou.

Stáli tam.

Muž, se kterým přišla, zamířil ke člunu.

„Ahoj,“ pozdravila.

Neotočil se.

Dala se do pohybu.

„Počkej,“ řekl hezoun.

„Co je?“ zeptala se.

Nikdo z ostatních se ani nehnul.

Natáhl k ní ruku, ale nedotknul se jí. Přesto mezi nimi byla hráz, mezi rukou a paží. Neviditelný pevný plot, pomyslela si.

„Chci odsud pryč,“ řekla. „Je mi zima.“

„Nemusíš se ničeho bát,“ řekl další z nich.

„A čeho bych se jako měla bát?“ divila se.

Nikdo neodpověděl. Viděla mu záda, když se blížil ke člunu. Pohupoval se na vlnách. Měla pocit, že slyší žbluňkání. Byl už skoro u člunu. Chtěla by tam být také. Chtěla by sedět ve člunu, který by ji odvezl pryč. Co nejdál. Na druhou stranu zeměkoule. Nedaleko odsud se země svažuje na druhou stranu.

Najednou jí to došlo. Proč jsem to pochopila až teď? Copak jsem úplně blbá?

Ale to přece nemůže být pravda. Tak to přece nejde. Tak to nemůže být. Já je znám, oni znají mě, alespoň někteří. Ty ostatní jsem možná jednou viděla. Byli v letním táboře. Jeden z nich určitě. Pracuje tam, viděla jsem ho tam s kladivem v ruce.

Podívala se na hezouna, který k ní ještě pořád natahoval paži. Nevypadal zle. Natahoval ruku, jako by chtěl co nejdéle cítit vlažný vítr.

Další z nich udělal krok vpřed. Měl světlé vlasy. Byl to ten s kladivem. V ruce držel kladivo!

Hezounova ruka po ní chňapla a prsty se jí zaryly do paže jako hrubé provazy.

20

Bergenhem toho druhého viděl za oknem. Musel přijít zpoza rohu od Maskinkajen. Najednou byl prostě tam. Bergenhem se rychle otočil, jestli si toho všiml také někdo jiný. Mezitím bylo v restauraci víc hostů. Ale kdo by si jich všímal?

Muž vešel dovnitř. Viděl Bergenhema přes skleněnou zeď. Napřáhnul ruce, jako by ho chtěl obejmout.

„Tady ne, Samueli,“ řekl Bergenhem.

Muž se usmál.

„Tohle je jedna z nejčastěji používaných frází na světě,“ poznamenal.

Bergenhem se znovu posadil.

Ke stolu přišla japonská vrchní, Bergenhem se alespoň domníval, že je to Japonka. Sedí totiž poprvé v životě v japonské restauraci. Vlastně je to zvláštní. Sushi ve Švédsku zlidovělo téměř jako falafel a döner. Ale Bergenhem mu nepropadl. Syrová ryba se mu nezamlouvala. Syrová ryba, studená rýže a lepivá mořská řasa. Nerozumí tomu. Hlavně tomu syrovému lososovi. I vařený chutná odporně.

„Co si dáš?“ zeptal se Samuel.

„Mají tady něco jiného než sushi?“

Japonka jim podávala jídelní lístek a nehnula při tom brvou. Samuel si jej vzal.

„Něco vařeného,“ dodal Bergenhem.

„Neurážej ji,“ opáčil Samuel.

„Urazil jsem vás?“ Bergenhem vrhnul pohled na ženu. Usmívala se. Samuel se podíval do tenkého jídelního lístku z lesklého materiálu, vázaného v červenobílé barvě.

„Dej si Maguro no teriyaki,“ navrhnul.

„Co to je?“

„Pečený tuňák. Pečou ho na směsi ze sóji a japonského vína.“

„Pečený tuňák? Není vevnitř syrový?“

„No jasně, jinak je přece nepoživatelný.“

„Tak toho nechci.“

Samuel podal ženě jídelní lístek.

„Jednou sushi medium a jednou Yakitori,“ řekl.

„A to je co?“ Bergenhem se zatvářil nedůvěřivě.

„Grilované kuře na špízu. Může být?““

„Ale pořádně propečené.“

„To je obvyklé dokonce i tady.“ Samuel se usmíval.

„Dobře.“

„A co si dáš k pití?“

„Neperlivou minerálku.“

Samuel si objednal totéž, žena odešla.

„Takže ty nejíš sushi,“ poznamenal Samuel. „S takovým handicapem dlouho ve světě gayů nepřežiješ.“

„Nemám v úmyslu v takovém světě žít,“ namítl Bergenhem. „A už vůbec ne přežívat.“

„Nepovídej.“

„Co pro mě máš?“

Samuel pozoroval stavební práce na druhé straně cesty. Vypadalo to, jako by se teď celé město zvedalo do výšky. A taky to byla pravda. Tady má vzniknout nové město, které bude odděleno od toho starého řekou. Göteborg má začít znovu, od začátku. Možná se to tentokrát podaří lépe.

„Richardsson není tak docela neznámý,“ řekl Samuel, aniž by spustil zrak ze stavebních jeřábů a bagrů.

„To jsem ani nepředpokládal.“

„O tom druhém toho vím méně.“

„Sellberg. Jmenuje se Sellberg.“

„Jestli měli poměr, tak o tom nevím já ani nikdo, koho jsem se ptal.“

„Kolika lidí ses vyptával?“

„Všech, kteří připadali v úvahu,“ vysvětloval Samuel a pohlédl na Bergenhema.

„Setkal ses s ním někdy?“ zeptal se Bergenhem. „S Richardssonem. Tak setkal?“

„Žárlíš snad, Larsi? Skoro to tak zní.“

„Nejsem žárlivý.“

„Ty ses s ním nikdy nesetkal?“

„Jak to myslíš?“

„Víš, co myslím.“

„Drž hubu.“

„Já že mám držet hubu? Myslel jsem, že ode mě chceš informace.“

„Drž hubu a mluv.“

„Neříká se tomu břichomluvectví?“

„Ha, ha. Richardsson – co o něm víš?“

„Je na kluky.“

„To je mi jasné.“

„Mladé kluky.“

„Sellberg ale není zrovna teenager.“

„Možná spolu dělali kšefty.“

„Kšefty? Jaké kšefty?“

„Nemůžeš na to zkusit přijít sám?“

„Ověřovali jsme to politické hovado,“ řekl Bergenhem. „Nevystupuje v jediném vyšetřování, žádné důkazy či stopy v jeho počítačích. Pochůzkáři ho neznají.“

„To všechno jste během krátké doby stihli ověřit?“

„Jo.“

„Já ti nevím,“ uvažoval Samuel a pohlédl na vrchní za barem. Přikývla a usmála se.

„Žádný z tvých kámošů nemá tip, kde by mohl být?“

„Zatím ne.“

„Myslím, že je ve městě,“ řekl Bergenhem.

Samuel zvedl sklenici s vodou.

„Nezajdeme po jídle na chvíli ke mně?“

*

Lotta Winterová ještě pořád nerozsvítila. Ale on se v téhle kuchyni vyzná. Sice si pořídila novou ledničku, sporák a mrazák, ale mohl by se tady pohybovat úplně poslepu, aniž by do něčeho narazil.

„Dřív jsme takhle sedávali často.“ Její hlas zněl ve tmě a tichu příliš hlasitě.

„Jak to myslíš?“

„Za soumraku, ty a já, minimálně jednou týdně. Prostě jsme tady jen tak seděli a čekali, až se setmí, aniž bychom rozsvěceli.“

„Užívali jsme si ten klid?“

„Očividně jo.“

„Nevzpomínám si.“

„Fakt ne?“

„Myslím, že ne. Sotva si vzpomínám na dětství. Nelíbí se mi to. Měl bych mít víc vzpomínek.“

„Ale jinak máš vynikající paměť.“

„Možná nemám v hlavě něco v pořádku.“

„V hlavě?“

„Občas mívám příšerné bolesti hlavy. Přicházejí a odcházejí. Jen tak.“

„Trpíš tím už dlouho?“

„Pár měsíců.“

„Nelíbí se mi to. Co na to Angela?“

„Myslíme si…. myslí si, že je to migréna. Beru léky. Ale k ničemu to není.“

„Začínáš mi nahánět strach.“

„Tumor to není.“

„Jak to víš?“

Neodpověděl.

„Zatraceně, proč jsi mi nic neřekl? Ví o tom máma?“

„Neví. Vždyť je to prkotina.“

„Vy chlapi jste fakt šílení. Něco to přece musí být. Vždyť máš bolesti.“

„Je to jen stres. Já si sice vystresovaný nepřipadám, ale moje hlava to nejspíš vnímá jinak. Občas.“

„Klidně to může skončit krvácením do mozku, nebo dokonce mrtvicí.“

„Tak dík.“

„Tys s tím začal. Dělám si jen starosti, to snad chápeš.“

„Jak jsme se k tomu vůbec dostali?“

„Říkal jsi, že nemáš v hlavě něco v pořádku.“

„Už zase jsem na to mezitím zapomněl.“

„Střílíš si ze mě, Eriku?“

„Jen trošku.“

„I v tom, co se těch bolestí hlavy týče?“

„Ne, to jsem myslel vážně.“

„Musíte proti tomu něco udělat.“

„Nemůžeme dělat vůbec nic. Přejde to.“

„Kdy?“

„Kdybych to věděl, měl bych to za sebou.“

„To zní poeticky.“

„Kdy jsi naposledy slyšela o Bennym?“ změnil Winter téma.

„Cože? Jak to s tím souvisí?“

Neviděl jí do tváře. Seděla dál od okna než on. Pouliční svítilny vydávaly v tomhle zapomenutém okrajovém obvodu Göteborgu jen málo světla. Některým obyvatelům se líbí, že si jich nikdo nevšímá. Chtějí žít v minulosti.

„Nechci mluvit o Bennym,“ protestovala. „To víš. Už nikdy o něm nechci mluvit.“

Benny Vennerhag. Jeden z klasických gangsterů. Gangster v Göteborgu starých časů, Švéd, občas Polák. Než Lotta přivedla na svět děti, propadla mu. Benny na to nikdy nedokázal zapomenout. Něco ve vztahu udělal špatně. O tomhle a o tom, jak by to dokázal zase urovnat, přemýšlí od okamžiku, kdy Lotta vztah ukončila. Benny vztah neukončil. Ale nakonec začal vydávat vlastní prohlášení. A Winter ho jednou téměř zabil, skoro ho utopil ve vlastním bazénu. Je to tak šest sedm let, hledali zrovna Halderse, kterého unesli jiní gangsteři. Benny něco věděl. Možná ví i teď něco, něco, co souvisí se Sellbergem a Richardssonem. Něco o zbrani. Pokud je Winter informován, má Benny ještě pořád dobrý přehled o tom, co se odehrává v göteborském podsvětí. Od tehdejší události ho Winter už neviděl. Věděl, že se Benny pravidelně objevuje na policii, ale Winter se od něj držel dál. Teď se k němu Benny v myšlenkách opět přiblížil. Šlo o tu zbraň. A o mystérium, před kterým stojí. Nebo před puzzle. Před tím, co za tím vším vězí.

„Myslím, že bych s ním potřeboval prohodit řeč,“ řekl Winter. Snad to zní do jisté míry bezelstně, pomyslel si.

„Z toho mě vynech.“

„Jasně.“

„Namlouváš si, že… se k té svini dostaneš přese mě. Nelíbí se mi to, Eriku. Nemůžeš se prostě na setkání s tím hajzlem vykašlat? Kvůli mně? Opravdu je pro tebe rozhovor s ním tak důležitý?“

„Jestli se s ním setkám, tvoje jméno nezmíním.“

„Myslíš si, že tomu dokážeš zabránit?“

V tom okamžiku se otevřely dveře na chodbě. Do temné kuchyně pronikl radostný hlásek jako světelný kužel:

„Strejdo Eriku!“

Vítr se honil v ulicích Saltholmen. Kráčel ze čtvrti Langedrag po Saltholmsgatan, kde bydlí bohatí. Když byl mladý, běhával tudy zlehounka jako pírko, netrpělivé kroky do života, který ještě ani pořádně nezačal. Teď se sotva vleče. Jaký to má smysl? Každý, kdo ho míjí, by mohl být jeho nepřítel. Nepřítel je docela blízko. Má ho v ruce. Ať udělá cokoli, má ho v ruce.

Čekal na trajekt, který dorazí až za čtvrt hodiny. Společně s ním čekalo pár lidí. Nedíval se na ně. Neznali ho. Toho si všiml. Rozhlížel se. Jestli člověka skutečně pronásledují, není paranoidní. Díval se na záliv, viděl špičku ostrova na druhé straně. Tam jednou asi tak před tisíci lety stál. Tehdy měl pocit, že stojí na nejvyšší hoře světa.

Vystoupal po schodech na horní palubu. Tady byl sám. Nebe bylo stejně modré jako léto, dokonce ještě modřejší. Foukal vítr, ale zima mu nebyla. Trajekt odrazil od břehu a klouzal kanálem. Nad hlavou mu kroužili racci. Na levé straně viděl někoho stát na útesech. Byl to muž a zvedal ruku jako na pozdrav. Mává na mě, pomyslel si. Je to znamení. Muž na skále zůstal stát se zvednutou rukou. Nezamával mu zpátky. Trajekt zrychlil. Cítil vítr ve vlasech. Připadal si jako na otevřeném moři, ale moře začíná až dál na jih, před Vrangö. Jednu dobu i zvažoval, zda se tam neusadit. Bydlet co nejdál od města, aniž by je úplně opustil. Ale to bylo tehdy, kdy si ještě mohl sám vybírat.

V náprsní tašce mu zavibroval mobilní telefon. Neslyšel ho. Nechtěl ho slyšet. Ale byl nucen ho mít u sebe, slyšet ho.

„Slyším.“

„Kde jsi?“

„Nikde.“

„Slyším motor.“

„Já ne.“

„Lodní diesel. Jsi na cestě na ostrov, že?“

Neodpovídal.

„Je to poprvý? Myslím od tý doby.“

Ani na to neodpověděl.

„Nemyslím si, že ti to pomůže.“

„A co mi pomůže?“ zeptal se. Skoro ječel. Možná i ječel. Tady nahoře ho nikdo neslyší. Na jižních šérových ostrovech tě nemůže nikdo slyšet, hahaha.

„Neskončilo to,“ pronesl hlas v telefonu. Slyšel ho. „Snad sis to nemyslel, nebo jo?“

*

Zboží bylo dodáno ve smluvenou dobu. Používají cesty, které vedou ke skladištím zezadu. Pokaždé, když se zdržoval v tomhle prostředí, divil se, že ještě pořád existují. Bylo to jako za starých časů, za časů loděnic. Jako kluk těmito ulicemi chodíval s tátou. Na to nezapomněl. Taky bude stavět lodě, stejně jako táta. Budou je stavět spolu. Táta tady bude navždycky.

Překládka měla trvat přibližně hodinu. Tentokrát chtěl být u toho. Vlastně ani nevěděl proč. Byl netrpělivý. Možná proto, že je krásný večer, nesetmí se tak docela. Ani to nebude nutné. Protože tady nikdo nebude nic hledat. Občas se divil, že se tady nikdy neobjeví policie. Možná je to pro ně příliš blízko a moc jednoduché.

Vrata se otevřela. Vjel rovnou dovnitř, vystoupil, rozhlédl se. Vonělo to tady železem a prachem. Připomnělo mu to dětství. Seděl tátovi na ramenou. Železo, prach, oheň, obrovské plameny.

Řev sirén. Tisíc mužů, kteří se tady v potu tváře dřeli. V potu tváře. To nikdy nedělal. Přísahal si, že to nikdy nebude dělat, odpřisáhl to tváří v tvář ohni. Nikdy nebude pracovat pro tuhle společnost, pro tuhle zemi. Bude bojovat proti všem. Nikdy nezapomněl na návštěvu toho chlápka z vedení. Tehdy byl už dost rozumný na to, aby vnímal jeho opovržení. Tohle jim nikdy neodpustí. Pomstí se, pomstí se po svém. Stal se z něj dobrý mstitel.

Uvnitř nikdo nic neříkal.

Viděl, jak se balíky zaleskly na studeném vzduchu, když chvíli letěly vzduchem. Patnáct, dvacet mužů, mezi nimi některé tváře, které nezná.

„Spokojenej, Lejone?“

Málem sebou trhnul, protože si neuvědomil, že stojí tak blízko. Sledoval práci.

Přikývl.

„Za čtvrt hodinky budeme hotovi.“

„Dobře.“

„Půjdeš s náma do hotelu?“

„Ne.“

„Jak to vypadá s autem?“

„S autem?“ Otočil se. Muž se usmíval. Takže to měl být vtip. Nelíbilo se mu to. „S autem nemám žádný problémy.“

„Už jsi našel toho, kdo ti ho naboural?“

„Zatím ne.“

„Tak hodně štěstí.“

„Nepotřebuju, aby mi někdo přál štěstí.“

Winter byl na zpáteční cestě z Hagen. Chtěl s Lottou probrat ještě jiné věci, ale času nebylo nazbyt. Možná s tím otálel záměrně.

Ale domů nejel. Na Sprängskullsgatan jel rovnou dál a odbočil doprava do Allén. Projel Heden a Ullevi, pak vyjel mezi kopci do Lunden a zaparkoval před Sellbergovým domem. Vytyčovací pásky v lesíku na pravé straně se leskly ve večerním světle jako kus nebe nad nimi: modré, bílé, černé. Ještě pořád tam jsou, ale to je taky všechno. Nemyslel si, že by něco našel. Nábojnici, to by stačilo. Winter kráčel k páskám. Postavil se za strom. Tady stál střelec. Winter viděl ulici, zahradu, dům, stromy za domem. Vytáhl si vlastní SIG Sauer, zvedl ji a zamířil. Snad ho nikdo nevidí. Jeho cíli chyběl maličký detail. Spisovatel. Jacob Ademar. Jestli tam skutečně stál. Možná to všechno byl výmysl. Lež. Fikce. Winter sklonil pistoli. Proč by si to měl Ademar vymyslet? Aby chránil sám sebe? Měl ho Winter nechat lehkomyslně odejít? Ne, on nezmizel, jen odjel do Stockholmu, a to přece není žádná cizí země. I když se to Stockholmanům nelíbí, hlavní město je pořád ještě ve spojení se zbytkem země, přinejmenším na mapě.

Winter si zastrčil zbraň do podpažního pouzdra a překročil silnici. Odsud vypadaly vytyčovací pásky naléhavěji, důrazněji, jako by to byla záležitost, kterou je třeba brát vážně. Možná ten dojem vznikal díky tomu, kolik těch pásků tu bylo. Dům vypadal, jako by ho vyrobili na nějakou oslavu, na svatbu, křtiny, kulatiny, státnice, pohřeb, uvažoval. Je vyzdobený na pohřeb. Když někdo umře, přijde policie a vyzdobí ho modrobílými páskami.

Winter kráčel k domu a přede dveřmi zaváhal. Povídalo se, že Sellberg, kterého viděl jen jako mrtvolu, je prchlivý. Ale v tomhle domě hledal očividně jakýsi mír, možná to byl pokus, jak ochránit sebe sama. K ničemu mu to nebylo.

Winter měl u sebe klíče od dveří. Odemknul a vešel do chodby, která vlastně nebyla ani tak chodbou jako spíš místností, jež přecházela do většího pokoje v zadní části s výhledem na zahradu. Winterova kapesní svítilna rozpůlila temnotu, která zde panovala. Žlutá barva. Barva zbabělosti. Šel dál. Všude hrobové ticho. Protože ulice byla o něco dál, bylo tady ticho jako na venkově.

Ticho násilně rozřízlo vyzvánění mobilního telefonu.

„Ano?“

„Tady člen tvé rodiny.“

„To slyším.“

Sklonil kapesní svítilnu, svítila mu na boty. Vypadaly, jako by byly vyleštěné víc, než ve skutečnosti byly. Přesto je čas zakoupit nové. Stejně už je zase jednou čas na cestu do Londýna. Vzal by s sebou Steva k mistru obuvníkovi v Mayfair. Šije boty na míru. Steve by se ironicky smál, ale pak by si možná taky jeden pár objednal. Nohy jsou přece příliš důležité na to, aby je člověk nacpával do anonymních bot. Byl to pocit, jako byste si oblékali kabát.

„Kde jsi, Eriku?“

„Stojím v prázdném, tmavém domě. V domě smrti, dá se říct.“

„Vypadá to útulně.“

„Brzy budu doma.“

„To už jsi chtěl být před hodinou.“

„Promiň.“

„Děti jsou příliš unavené, než aby na tebe počkaly.“

„Zítra bude další večer.“

„A budou nové domy smrti.“

„Já mám takovou… Já ti nevím. Nejspíš tušíš, co mám na mysli.“

„Intuici?“

„Jo.“

„A co ti říká?“

„Že mám jet do tohoto domu, do Sellbergova domu, víš, to je ten zavražděný.“

Neřekl, že ještě neodevzdal klíče. Možná to taky byla část intuice.

„Proč jsi tam musel jet?“

„Zatím nevím.“

„Dobrou noc, Eriku.“

Zavěsila. Prohlížel si malý přístroj, který přestal svítit, zastrčil jej do kapsy od saka a pozvedl kapesní svítilnu. Proč sem musel jet? Protože tenhle dům nechává otevřenou spoustu otázek a dává jen málo odpovědí. Jestli chtěl někdo Sellberga zastřelit, tak proč potom ten varovný výstřel na dům? Winter si nemyslel, že výstřely patřily Ademarovi. Teď ne, teď ještě ne. Ještě ne? Že by byl přece jenom nějak zapleten do případu? Ne, už ne, leda tím, že bydlí v sousedním domě. Řekl, že se chce co nejdříve vystěhovat, ale neodstěhoval se. Možná mu Sellbergova smrt přinesla vytoužený klid. Smrt někoho jiného. Znělo to jako název kriminálního románu. Winter by mohl dát Ademarovi tip. Ale Ademar přece nepíše kriminální romány, nýbrž dokumentární romány. Píše o smrti, o skutečné smrti. Píše o své sestře.

Winter se zastavil v kuchyni. Co je to za vůni? Když vešel do domu, necítil vůbec nic. Všude nanejvýš prach nebo jen chlad vonící po ničem. Ale tady je něco ve vzduchu… Vznáší se to v kuchyni jako nenápadná vůně. Winter klouzal kuželem světla po zdi…

Najednou se jedny dveře v domě otevřely!

Kapesní svítilna mu málem vypadla z ruky. Paprsek udělal na kuchyňské zdi klikatý vzor, jako by se na ni někdo pořádně vymočil.

Vyrazil do chodby a ucítil na tváři průvan. Domovní dveře byly zavřené. Průvan šel z obývacího pokoje. Nadzvedl kapesní svítilnu. Byly to dveře na verandu, byly otevřené a pohybovaly se ve větru, který se mezitím zvedl. Proběhl obývacím pokojem a verandou a vyběhl ven. Mával kuželem světla po stromech, keřích a trávníku. Kus nebe. Jinak nic. Winter zadržel dech a naslouchal. Nebyly to kroky? Venku na cestě? Zatraceně, to jsou kroky! Winter se rozběl nalevo kolem domu, spatřil auto a postavu, která se vzdaluje po mírném návrší k lesíku jako stín.

„Haló!“ vykřikl Winter. „Haló! Stůjte! Policie!“

Samozřejmě to nemělo smysl. Osoba, která byla v domě, si ho všimla a nejspíše také věděla, kdo je. Policista. A žádný člověk v téhle zemi nezůstane stát kvůli policii, leda pod hrozbou násilí.

Winter běžel za postavou. Ulici lemovaly jednogenerační rodinné domky. Běžel nalevo, přeskočil živý plot, běžel po trávě, přeskočil další živý plot, doběhl k zadní části lesíku, který nebyl větší než několik stovek čtverečních metrů. Na svahu směrem k městu stálo několik domů. Jejich světla se třpytila jako hvězdné nebe. Naslouchal krokům, ale nic už neslyšel. V monotónním šumu města bylo obtížné rozeznat jednotlivé zvuky. Lesík chránil severní stranu města před dopravním hlukem. Ten člověk mu utekl. Winter to věděl, a přesto ještě lesík obešel. Vytáhl mobilní telefon a vytočil centrálu. Cítil vlastní dech. Bolela ho lýtka. Neměl čas se protáhnout. Na to by měl mít člověk čas, i když musí běhat za prchajícími osobami. Někdo se uhnízdil v domě smrti. Další titul na kriminální román. Dům smrti. Informoval službu konajícího policistu o nejdůležitějších skutečnostech a pak vytočil další číslo.

„Ringmar.“

„Právě jsem běžel běh přes živé ploty na dvě stě metrů.“

„Kolik je hodin?“ Ringmarův hlas zněl rozespale. Že by už byl v posteli? Winter se podíval na náramkové hodinky. No nazdar.

„V Sellbergově domě někdo byl,“ vysvětloval.

„Jsi tam?“

„Když jsem přišel, někdo odtud zmizel.“

„K čertu, takové věci nemáme vůbec rádi.“

„Ty nejsi střízlivý, Bertile?“

„Jsem absolutně střízlivý. Takže tam někdo byl?“

„Jo, řekl bych, že se tam někdo schovává.“

„Zní to divně. Možná to byl jen zloděj.“

„Možná. Nebo vrah.“

„Nebo politik.“

„Možná je to totéž.“

„Richardsson? Ale proč by lezl zrovna do Sellbergova domu?“

„Protože nevěděl, kam jít.“

Winter si vybavil pach, který v domě zaregistroval. Byl to strach. Slaboučký zápach studeného potu.

21

Ringmar zůstal stát ve Winterově kanceláři. Zrovna přišel. Winter si všiml, že si sedá čím dál méně na zadek. Musí mít něco se zády. Nebo ještě hůř: Musí tam mít nějaké zranění. Časté vysedávání za psacím stolem. S tím je konec. Teď všichni u psacích stolů stojí. Winter stál za stolem už v okamžiku, kdy Ringmar vešel do kanceláře.

„Spousta skutečností poukazuje na to, že byl Sellberg zastřelen před půlnocí,“ poznamenal Ringmar. „Z Eviny zprávy je to patrné taky. Dokonce to považuje za velmi pravděpodobné.“

„Nejspíš se mu nějak přece jenom podařilo z podzemních garáží uniknout,“ řekl Winter.

„Vrahovi?“

„Ne, tomu zavražděnému.“

„Ty myslíš poté, co padly výstřely?“ zeptal se Ringmar, aniž by zareagoval na Winterův komentář. „Možná. Ale nenašli jsme žádné stopy.“

„A co je s klíčem?“ zeptal se Winter.

„Na to se musíme zeptat hlídací služby.“

„Nikdo se o to zatím nepostaral?“

„Ale jo.“ Ringmar se usmál.

„A co majitelé aut?“

„Copak jsi nečetl zprávu, Eriku?“

„Jen přemýšlím nahlas.“

„To já taky. Dobře. Na horním podlaží je k dispozici sedmdesát dva zpoplatněných parkovacích míst, jedno pro Pedagogický institut a dvě pro vozíčkáře, na dolním podlaží sto dvacet jedna míst. Pokud jsou volná místa, mohou tam lidé parkovat nepřetržitě. V tuto chvíli si místa pronajímá padesát sedm lidí. Vyhrazené parkování stojí patnáct set měsíčně.“

Winter přikývl.

„Ty vůbec nereaguješ, Eriku?“

„A na co mám reagovat?“

„Na náklady přece. Patnáct stovek měsíčně za parkování.“

„Myslím, že to není zase tak moc.“

„Zdá se, že žijeme v rozdílných světech.“

„Welcome to my world.“

„Podzemní garáže byly postaveny vloni. Ale to možná víš. A nejsou tam žádné kamery.“

„Což je v tomto případě politováníhodné.“

„Zákonodárci nejspíš zastávají názor, že bychom taky měli něco dělat.“

„Jo, je to opravdu znepokojivá představa, jak jednoduchá by byla naše práce, kdyby byla úplně celá společnost střežena na každém kroku.“

„A nudná,“ poznamenal Ringmar. „K smrti nudná.“

Winter přikývl. To by se i z toho nejnapínavějšího povolání stala šílená nuda. A taky by už pak neplatil slogan, který ho přiměl k tomu, aby se stal poldou: „Staň se policistou, získej možnost nahlédnout do podsvětí.“ Kamera by podsvětí viděla před nimi.

„Z padesáti sedmi lidí, kteří tam mají vyhrazené parkování, tam třicet dva nechalo tu noc stát auto. Mluvil jsem už s Möllerströmem. Všechny už vyslechli. A samozřejmě – nikdo z nich nic neví.“

„Nezapomněl tam třeba někdo svého čtyřnohého miláčka? Nezavřeli jste tam nějakému chudákovi jeho auto?“

„Ne.“

„Škoda.“

„Jen to Richardssonovo. A Sellbergovo.“

„Kdo mě sledoval?“ Winter napřáhl toporně ruku jako na pozdrav. Měl dojem, jako by mu paže ztuhla.

„Morituri te salutant,“ řekl Ringmar.

„Nedělej si z toho srandu.“ Winter upažil, pak si přiložil dlaň na čelo a chvíli si je masíroval

„Máš bolesti?“ zeptal se Ringmar.

„Jen když pláču.“

„Tak to je v pohodě.“

„Vím najisto, že ode mě někdo něco chtěl.“

„A co?“

Winter neodpověděl. Slyšel racky, jak se chechtají za oknem. Ještě nikdy neslyšel racka brečet. Všechna ta dětská a chlapecká léta na útesech jižních šérových ostrovů – a ani jednou plačící racek.

„Měl nějaké poselství,“ uvažoval Winter. „Chtěl mi říct něco, co souvisí s naším případem.“

„Možná tě chtěl zastřelit.“

„To ne, to bych teď byl mrtvý.“

Winter zaznamenal vytí sirény, naříkavý zvuk. Někdo je v úzkých. Otočil se k Ringmarovi.

„Pomysli na ty anonymní telefonáty, někdo volal mně i tobě, něco od nás chce.“

„A souvisejí nějak s vraždou?“

„Souvisejí. A taky s jinými událostmi.“

„Teď mluví čistá intuice.“

Winter mlčel.

„Čirá intuice,“ zopakoval Ringmar.

„Ne, já jen…“

„Copak ta vražda nějak souvisí s jinými událostmi? A s jakými?“

„S výstřely na dům, možná i s těmi na mostě.“

Winter pohlédl na náramkové hodinky. „Dneska by měl Torsten dostat zprávu z expertizy.“

„Hm.“

„Pak už to možná nebude intuice.“ Winter se pousmál.

„Za tím vším vězí něco nezvyklého,“ řekl Ringmar.

„Co myslíš tím vším?“ Winter se opět usmál.

„Nikdy ses s Bengtem Sellbergem nesetkal,“ opáčil Ringmar. „Přál bych si, abys měl tu možnost.“

„Jak to myslíš?“

„Na tom chlápkovi mi něco nesedělo. Nepochopil jsem, proč byl tak naštvaný na svého souseda.“

„A dál?“

„Nebo proč byl celkově tak naštvaný.“

„A proč by nebyl?“

„Nepůsobil jako cholerik, ale spíš tak, jako by to předstíral.“

„Podle výpovědi jeho sestry měl problémy,“ řekl Winter. „Těžkosti se sebekontrolou a ovládáním.“

„Bylo to jako hra,“ pokračoval Ringmar, jako by Wintera vůbec neslyšel.

„A před kým co hrál?“

„Před námi.“

„Ale tu hru, kdy hrozil Ademarovi, jsme nezažili.“

„Vidíš, teď jsi to řekl sám – hru.“

„No tak prostě puzzle.“

Winter znovu zaslechl racky za oknem. Je taky dočista pobláznilo babí léto. Myslel na útesy, moře a slunce. Napadlo ho, že by si měl udělat výlet.

„Viditelnými dílky puzzle je Richardsson a Sellberg,“ řekl Ringmar. „Jeden zmizel, druhý je pod drnem. Možná jsou mrtví oba.“

„To ne,“ oponoval Winter.

„Jak myslíš.“

„Ještě jsme nezjistili, jaký vztah byl mezi Jannem a Bengtem,“ přemýšlel Winter.

„Tak jim říkáš?“

„Jen v tomto případě.“

„Myslíš, že bychom měli zjistit, jestli nebyli homosexuálové? Jestli do sebe nebyli zamilovaní?“

„Jo.“

„Makáme na tom. Ale víš přece, jak to je. Takové věci se drží v tajnosti.“

„Nevím, jak to je, Bertile.“

„Ale určitě si to umíš aspoň představit.“

„Jak se Sellberg vlastně protloukal?“ Winter došel k umyvadlu a otočil kohoutek. Když si myl ruce horkou vodou, prohlížel si obličej. Bylo to jako reflex. Umýval si ruce a přemýšlel. Oční bulvy byly samá jemná červená žilka, známka nedostatku spánku. Ale on už nepotřebuje tolik spánku jako každý táta malých dětí. Má mladou, silnou ženu. Ještě mu není ani padesát. Jen se tenhle týden trošičku zapomněl u whisky.

Otočil se.

„Sellberg neměl práci. Neměl pojištění v nezaměstnanosti, nepobíral žádné sociální dávky. Vůbec žádné dávky. A přitom vlastnil už pět let dům a pravidelně platil splátky a úroky.“

„Někdo ho podporoval,“ uvažoval Ringmar.

„A kdo? Richardsson?“

„To jsme nezjistili. Z účtu mu neodcházely žádné nápadné částky.“

„Skryté peníze.“

„A od koho? Od manželky?“ zeptal se Winter.

Ringmar pokrčil rameny.

„Nebo zločinecké peníze,“ uvažoval dál Winter. „Nezdaněné příjmy. Tajné příjmy.“

„Velké příjmy,“ dodal Ringmar.

„Nevypadal jako boháč.“

„To nevíme.“

„Celkově toho o něm moc nevíme.“

„O jeho minulosti,“ posteskl si Winter. „Co dělal během posledních deseti let? Co dělal před dvaceti lety? A co před třiceti?“

„Koho to zajímá?“

„Mě,“ Winter na to.

Jel po Danska vägen a chtěl zrovna odbočit do Lovisagatan, když mu zazvonil mobilní telefon. Před jedním pekařstvím našel místo na parkování. Když hovor přijal, ucítil vůni čerstvého pečiva.

Volal Öberg.

„Něčeho se chytni, Eriku,“ vyzval ho.

„Ani nedutám.“

„Je to tatáž zbraň,“ řekl Öberg. „Tokarev.“

„Takže u domu a podzemních garážích byla použita stejná zbraň?“

„Přesně tak. A taky v tom autě na mostě.“

„Děláš si ze mě legraci?“

„O takových věcech se nevtipkuje.“

„Takže ty mi tvrdíš, že ve všech třech záležitostech se střílelo z Tokareva?“

„Tvrdí to lidi z expertizy. Já jen jejich zprávu předávám dál. Takže na mě nestřílej, buď tak hodný.“

„Už se střílelo dost,“ poznamenal Winter. „Nicméně se domnívám, že to ještě neskončilo.“

„Je to fakt sviňsky divný,“ ujelo to Öbergovi. „Experti právě procházejí novou mezinárodní databázi.“

Winter věděl, co by to mohlo znamenat. Z téže zbraně se nacházejí další kulky na jiných místech.

Ale to, co dosud zjistili, prozatím stačí.

Myslel na Rogera Edwardse, jehož lexus stál za nádherného ranního svítání opuštěný na mostě. Edwards dostal své auto zpět a převzal ho téměř proti své vůli. To bylo taky divné, jako by pro něj znamenalo něco, co si nechce připomínat. A možná to tak i bylo. Možná měl někdo na Edwardse spadeno. Nebo si Edwards vzal někoho na mušku. Ale kde je souvislost se Sellbergem? Anebo s Richardssonem a s Ademarem? Jde ještě o něco jiného než o konflikt mezi sousedy? Winter věděl, že je nebezpečné hledat při vyšetřování souvislosti, které možná nikdy neexistovaly. Edwardsovo auto bylo odcizeno a nalezeno na mostě. Ale podsvětí je dost velké na to, aby byla tatáž pistole použita při třech různých činech. Zločin je ve většině případů dílem náhody. Zločiny nejsou téměř nikdy racionální, ne z pohledu vyšší sociální třídy.

„Díky, Torstene.“ Během telefonování musel otevřít okénko. Vůně z pekárny byla tak silná, že nedokázal odolat. Vystoupil, zašel do krámku a koupil si řezy s vanilkovým krémem.

Řezy s vanilkovou náplní má úplně nejradši. Cukrová poleva, měkká konzistence, uvnitř krém jako za odměnu. Otevřel sáček, zakousl se do řezu a ucítil na rtech cukr. Před několika minutami ještě toužil po doutníku, ale sladké je zdravější, pro plíce rozhodně. Řez zkrátka uspokojil jeho potřebu, již lze uspokojit různými způsoby. Kousl si ještě jednou a všiml si, jak kolem něj prosvištěla Berit Richardssonová v modrém Fordu Clio.

Viděl sice jen profil, ale byla to ona. Podle všeho si jej nevšimla. Stál pod markýzou pekařství, v jejímž stínu nebyl poznat. Slunce svítilo Berit Richardssonové do tváře jako reflektor. Moc toho za sluneční clonou určitě vidět nemohla, každopádně však viděla dost na to, aby se mohla zařadit do levého pruhu. Ale ona tady přece nebydlí, pomyslel si Winter. Tohle je cesta na Lovisagatan, k Sellbergově domu. Přesně tam jedu. S těžkým srdcem strčil nakousnutý řez do sáčku a vyšel na nemilosrdné slunce, sedl za volant a nastartoval. Clio Berit Richardssonové supělo do kopce. Winter jel za ním, odbočil doprava, doleva a pak znovu doprava do Lovisagatan. Zastavil několik metrů před křižovatkou za parkujícím autem. Odsud měl výhled na zahrádky na druhé straně a mohl sledovat, jak Berit Richardssonová míjí Sellbergův uzavřený dům i Ademarovo obydlí. Na konci slepé ulice se otočila a vracela se zpět. Jela pomalu. Winter nedokázal rozpoznat, zda se dívá na domy, protisvětlo bylo příliš silné. Minula ho. Zasunul se co nejhlouběji do sedadla a chvíli čekal, než se za ní znovu vydal, projel kolem katolické školy a dále směrem na Bö, nejspíše stejnou cestou, kterou přijela. Nebylo to daleko od jejího domu v Lovisagatan, vzdušnou čarou ani autem.

Zazvonil mu telefon.

„Slyším.“

„Eriku.“

„Ahoj, mami.“

„Nebylo tak zcela jednoduché najít vhodný flight, ale konečně jsem si jeden zabookovala na zítra večer.“

„Dobře, mami.“

„Mám vážně radost.“

„My se na tebe taky těšíme.“

„Co se děje, Eriku? Jako bys byl duchem nepřítomný.“

„Zrovna jsem za někým slídil, mami.“

„To zní divně. Pořád se to ještě říká? Slídit za někým?“

„Dneska určitě,“ odvětil Winter. „Dneska se to v Göteborgu slídily jen hemží.“

„Máte tam pořád ještě tak hezké počasí?“

„Mělo by to pár týdnů vydržet. Možná to nikdy nepřestane.“

„Tak to pak bude ve Švédsku jako tady,“ poznamenala Siv Winterová.

„Určitě budeš mít pocit, že jsi zase doma,“ řekl syn.

„Jo, jo, přesně tak to bude. V každém případě přijedu. Je to od Lotty vlastně moc milé, že u ní můžu ze začátku bydlet.“

Ze začátku. Znělo to, jako by to byl začátek zbytku života. A možná je to tak dobře. Je to jiné, když žije jeden z rodičů ve stejné zemi jako potomci. Od doby, kdy tomu tak bylo, už uplynula spousta let.

Pohyboval se co nejopatrněji. Viděl ho ten druhý? Ne. Na místě, kde stojí, ho není vidět. A ten druhý stál ve stínu, byl černý, černá postava.

Teď odešel. Po sto metrech odbočil a šel do kopce. Jako by nepospíchal. Jednou se zastavil, vypadalo to, jako by mluvil sám se sebou, ale mluvil do mobilního telefonu. Ještě před nedávnou dobou byli lidé, kteří na ulici mluvili sami se sebou, považováni za blázny, ale teď se mísí s lidmi, kteří zkrátka mluví do vzduchu.

Mám zase objednávku, pomyslel si.

Musím ji provést.

Nechci.

Nemám na výběr.

Na kopci se ten druhý najednou otočil, jako by tušil, že ho někdo sleduje.

Ale nevidí mě.

Nikdo mě nevidí.

Nikdo mě neslyší.

Ale tak to nezůstane.

Winter projel kolem Richardssonova domu. Přes branku viděl Clio. Stejná státní poznávací značka.

Na další křižovatce se otočil, vrátil se a zaparkoval mercedes před domem.

Po zazvonění se nedělo vůbec nic. Zazvonil ještě jednou, ale nikdo neotevřel.

Nalevo od schodů vedla dlážděná cestička kolem domu. Winter se po ní vydal. Vzadu za domem byl vnitřní dvůr, porostlý tropickými rostlinami, bambusem a něčím, co vypadalo jako trpasličí palmy.

Krátce střižený trávník se táhl až k vysokému, hustému živému plotu, který hraničil se sousedním pozemkem. Tady toho chlapce na chvíli spatřil, jak jen se jmenoval? Nemohl si jeho jméno vybavit.

Koutkem očí zaregistroval pohyb.

Otočil se.

Za skleněnou zdí spatřil chlapcův obličej.

22

Winter se nehýbal. Chlapcova tvář zmizela. Nebyl to jen přelud? Občas člověku v prudkém slunečním svitu vyvstávají před očima obrazy, které neexistují. A nemusí se kvůli nim ani vláčet až do pouště.

Winter čekal, jestli se obličej znovu neobjeví. Jako studený průvan mu vytanula na mysli vzpomínka, jak se ten kluk najednou objevil v místnosti se zbraní v ruce, aby mohl bránit matku. Chtěl ji bránit? Nebo chtěl chránit sebe? Už to někdy předtím udělal?

„Co tady už zase chcete?“

Stála za ním. Winter neslyšel její kroky na kamenné dlažbě. Otočil se. Berit Richardssonová na sobě neměla kabát ani bundu a byla bosa. Působí tak odevzdaně a nechráněně, napadlo jej. Jako by se vyřítila z domu, protože má z něčeho strach.

„Omlouvám se,“ hlesl. „Myslel jsem, že jste na druhé straně, vepředu.“

„Co chcete?“

Dobrá otázka. Mohl by odpovědět, že má jako kriminální komisař přístup kdykoli na jakékoli místo, co byla v podstatě pravda, nicméně to nebyla dobrá odpověď.

„Chtěl jsem se s vámi jen krátce pobavit.“

„A o čem?“

„O zmizení vašeho manžela.“

„Našli jste ho? Kde je?“

„Ještě jsme ho nenašli.“

„Já nevím, kde je.“

Ne, nebyla bosa, měla boty pleťové barvy. Winter jí hleděl na nohy. Sklopila zrak a pak opět vzhlédla.

„Neměl byste ho hledat místo toho, abyste tady slídil? Není tu. Můžete jít dál a přesvědčit se na vlastní oči.“

„To nebude potřeba.“

„Není tady,“ zopakovala.

„A ani vám nezavolal?“

Zakroutila hlavou.

„Doufal jsem, že vám zavolá,“ řekl Winter.

„To já taky.“

Nad hlavou jim prolétl pták. Vydal ze sebe hlasitý, prázdný výkřik, který zněl jako volání v poušti. Byl to černý pták, možná straka nebo vrána. V ptácích se Winter nikdy nevyznal. Netušil proč. Možná z nich má strach. Vždycky se zdržují v jeho blízkosti, sledují ho, naslouchají, smějí se, křičí.

Berit Richardssonová se zachvěla zimou. Winter ucítil vítr. Sem se slunce nedostane. Ve stínu vládne podzim.

„Mohl bych přece jenom na chvíli dovnitř?“

Beze slova se otočila a vrátila se dopředu. Winter znovu pohlédl na velké okno, ale chlapcova tvář zmizela. Možná tam ani nikdy nebyla.

„Je váš syn doma?“ chtěl vědět Winter, když stáli před domovními dveřmi.

„Není. Proč se ptáte?“

„Jen jsem to chtěl vědět.“

„Jsem sama,“ hlesla a stoupala po schodech.

Stíny dostihly už i obývací pokoj. Winter seděl v jednom ze dvou křesel, Berit Richardssonová na třímístné sedačce. Nenabídla mu nic k pití. Nevadí. Nemá proč jej hostit.

„Musím se vás ještě jednou zeptat,“ začal Winter. „Opravdu jste ještě nikdy neslyšela o Bengtu Sellbergovi?“

„Kolikrát vám na to budu muset ještě odpovědět?“

„Občas musím položit tutéž otázku víckrát,“ vysvětloval Winter.

„Protože si myslíte, že lidi lžou?“

„I to se stává. A občas proto, že prostě nechtějí říct, co všechno vědí.“

„A co si myslíte teď? Lžu, nebo vám jen nechci říct, co vlastně vím?“

„Nechcete mi to říct.“

„A není to totéž jako lhát?“

„Nevím.“

„Vážně?“

„Někdy by člověk rád něco zamlčel, protože se to neodváží vyslovit,“ řekl Winter.

Na to neodpověděla. Pohledem zabloudila do zahrady. Živý plot na druhé straně trávníku teď vypadal jako černá zeď, naprosto neproniknutelný. Zahrada vypadala, jako by byla hermeticky uzavřena bez jediné možnosti úniku do svobody.

„Viděl jsem vás,“ prolomil ticho Winter.

„Cože?“

„Viděl jsem vás před Sellbergovým domem.“

„Před Sellbergovým domem? Mě? A kdy?“

„Přibližně před čtyřiceti pěti minutami. Sám jsem tam měl namířeno a viděl jsem vás tam jet.“

„Nevím ani, kde ten dům stojí.“

„Byla jste tam.“

„Dobrý Bože, ztratila jsem se v Lunden, jestli myslíte tohle. Zabloudila jsem. Musela jsem si trochu zajet a otočit se.“

„Tak tomuhle se opravdu říká lež,“ Winter na to.

„Říkejte si tomu, jak chcete,“ opáčila slaboučkým hlasem. Lhaní je náročné, blesklo hlavou Winterovi. Když nemáte jinou možnost než lhát.

„Proč o tom nechcete mluvit? O Bengtu Sellbergovi? O vztahu vašeho manžela k Sellbergovi?“

Mlčela.

„Ve voze vašeho muže byl zastřelen člověk. Váš manžel zmizel. Horší to snad už být nemůže. Chtěl bych, abyste mi o tom něco řekla. Pomůže nám to a pomůže to i vám.“

„Jak by mi to mělo pomoct?“

„Copak nechcete, aby se manžel vrátil?“

Zamumlala něco, čemu Winter nerozuměl.

„Omlouvám se, ale co jste to říkala?“

„On se nevrátí,“ zopakovala.

„Fakt?“ Ringmar se otočil na kancelářské židli. Jednoho dne se snad i vznese. „Tohle fakt řekla?“

„Vypadalo to, že si je naprosto jistá.“

„Občas to lidi zkrátka cítí,“ řekl Ringmar. „Žena cítí, když manžel odejde.“

„Cítí to jenom ženy?“

„To má být sarkasmus?“

„Její muž odešel?“ zeptal se Winter, aniž by zareagoval. „Navždy?“

„Jo.“

„Je mrtvý?“

„Ne nutně.“

„Vyhýbá se jí?“

„Možná se jí straní už delší dobu,“ přemýšlel Ringmar.

„A proč nám to potom neřekla?“

„Má strach.“

„Z čeho?“

Ringmar neodpověděl. Zvedl se. Židle se točila dál, jako by chtěla vzlétnout.

„Ze Sellbergova vraha,“ řekl.

„Fajn, takže si myslí, že je na řadě manžel.“

„Možná.“

„Nebo ona. Že je na řadě ona.“

„Ne, vycházejme z toho, že spíš on.“

„A proč?“

„Protože udělal něco, co udělal i Sellberg. Proto Sellberga zastřelili.“

„Msta?“

„Možná.“

„Odplata?“

„I to připadá v úvahu.“

„Pro mě je Richardsson stejně jako předtím podezřelý číslo jedna,“ řekl Winter.

„Tak má jeho žena strach právě z něj.“

„Možná z něj měla strach už dřív.“

„Jsi přesvědčen o tom, že ví víc, než nám říká?“

„Ona v Lunden nezabloudila, Bertile.“

„Možná byla jen zvědavá. Ví, že je to Sellbergův dům, a chtěla se na něj podívat.“

„Ne. Adresa není oficiálně známa. Musela vědět už předtím, kde bydlí.“

„Ok, možná, že něco ví, ale není toho moc. Dozvěděla se, že se manžel s někým setkal, ale to je taky všechno. Možná ještě ví, kde to bylo.“

„Ví toho mnohem víc,“ namítl Winter.

Zdravý nemocný přišel domů s kraby, olivami, ovčím sýrem Manchego, uzenými husími prsíčky a několika gramy klobásy Sobrasada. Roztíratelná pikantní klobáska z Mallorky chutná dobře na nesoleném chlebu. Winter koupil i červené a bílé víno.

„Myslel jsem, že si uděláme tapas,“ vysvětloval. „To je v tomhle vedru to pravé.“

„Ale na balkoně je zima.“

Angela držela v náručí uplakanou Lilly.

„Má horečku.“

Elsa seděla s pastelkami a papíry za kuchyňským stolem. Když Winter postavil láhve na linku, vzhlédla.

„Kreslím koně,“ řekla. „Lilly hrozně dlouho brečela.“

„Můžu se podívat?“

Podal si jeden obrázek. Kůň byl obrovský. Na zádech mu stála krasojezdkyně a dělala piruetu. Těžký cvik.

„To jsem já,“ vysvětlovala Elsa.

„A kde ses to naučila?“

„V cirkuse.“

„Fajn.“ Vytáhl věci z tašky. „Dala by sis tapas se sýrem, nebo s krabem?“

„Se sýrem!“

„Nekřič tak, prosím tě.“

„Bolí tě hlava, tati?“

„Ne, už ne. Byla to jen iluze.“

„Co je iluze?“

„Že věříš v něco, co vlastně není, myško.“

Začal nový den babího léta. Winter se rozhodl jet na kole přes Heden. Nějaký chlapec pouštěl vysoko nad bílými domy na druhé straně draka. Drak opisoval kroužky. Provázek musel mít nejméně pět set metrů. Chlapec se usmíval, když jej Winter míjel. Červený drak na nebi vypadal jako zapadající slunce.

V kanceláři vytočil Winter Birgerssonovo soukromé číslo; bylo to poprvé od doby, kdy šéf odešel z oddělení kriminální policie. Winter byl přesvědčen o tom, že mu to nikdo nezvedne. Možná už nikdy. Birgersson může být v Laponsku nebo ve Východním Timoru. Teď bude cestovat, jak jen to půjde, řekl. Pak se prý umírá pomaleji.

„Haló,“ ozval se po pouhých třech vyzváněcích tónech něčí hlas. Zněl odmítavě.

„To jsi ty, Sture? Ahoj, tady Erik.“

„Ahoj, Eriku.“

„Jak se máš?“

„Doteď jsem se měl dobře.“

„Neruším?“

„Copak si neporadíš sám?“

„Ne, Sture.“

„Nejsem už kompetentní. Musíš teď být velký a silný a převzít konečně zodpovědnost. Chci se vydat na dlouhou cestu.“

„Kam?“

„Začíná v Malajsii. Pak se uvidí.“

„Bertilův syn pracuje jako kuchař v jednom hotelu v Kuala Lumpur.“

Birgersson mlčel.

„Kdy odjíždíš?“ chtěl vědět Winter.

„Zítra.“

„Rád bych se s tebou setkal a na něco se tě zeptal.“

„Zmizela.“ Birgersson odložil šálek s čajem. Prohlížel si ženu, která je míjela. Po deseti metrech se otočila, jako by měla na zádech oči. „Myslím, že to bylo jednoho letního večera v červenci. Detaily si musíš zjistit sám. Ale zmizela.“

„Jak se to stalo?“

Birgersson vyhlédl ven na ulici nebo spíš daleko do dálky, možná už byl v myšlenkách v hotelu Eastern & Oriental Hotel v Georgetownu.

Pak se znovu otočil k Winterovi.

„To nikdo neví, Eriku. Případ jsme museli odložit ad acta. A mimochodem, nebyl to případ. Žádný případ se z toho totiž nikdy nestal.“

„Proč ne?“

„Proč ne? Protože neexistovala oběť.“ Birgerssonův hlas stoupal, zněl téměř podrážděně. „Žádné mrtvé tělo. Nikdo nevěděl, co se s tou dívkou stalo.“

„Beatrice.“

„Tak se jmenovala? Jo, možná Beatrice. Měla zvláštní příjemní.“

„Ademarová. Beatrice Ademarová. Ale říkala si Beatrice Kollandová.“

„Byla ještě mladá, myslím, že jí bylo tak kolem patnácti, možná čtrnáct. Jak se zdá, vybavuji si toho přece jenom víc, než jsem si myslel.“ Birgersson se předklonil. „Proč se na to vyptáváš? Stalo se to dávno před tím, než jsi u nás začal pracovat.“

„V roce 1975,“ řekl Winter. „To mi bylo taky patnáct.“

„Tak mladý jsem nikdy nebyl,“ poznamenal Birgersson.

„Její bratr o tom píše knihu.“

„O jejím zmizení?“

„Jo.“

„Snad tam nebyl? Myslím v letním táboře. Nevzpomínám si na žádného bratra.“

„Pokud vím, tak tam nebyl. Ale byla to jeho sestra.“

„Znáš ho?“

„Vlastně ne.“

„Co je to za odpověď?“

„Hraje jistou roli v jednom případu, kterým se právě zabývám. Vlastně v několika případech. Souvisejí s vraždou v podzemních garážích pod Pedagogickým institutem.“

„Četl jsem o tom. Během prvních dní se novináři v Göteborg Tidningen mohli přetrhnout.“

Birgersson se opět napil čaje a ušklíbnul se. Nápoj mezitím vychladl. „Nejspíš z toho bude jen docela tenoučká knížka. Neměli jsme totiž moc důkazů. Bylo to mystérium.“

„Jsi si tím jist?“

„Jak to myslíš, Eriku?“

„Já ti nevím, jestli je to skutečné mystérium. Nevím, proč se na to všechno ptám. Je to… Prostě na to nemůžu přestat myslet. Jako by to nějak souviselo, jako by všechno nějak souviselo.“

„Všechno souvisí se vším, hochu. To jsem ti lil do hlavy patnáct let. Mystéria nebo puzzle, všechno je v rukou Božích.“

„Takže co se vlastně stalo na Brännö?“ naléhal Winter. „Kolik jste toho vyřešili?“

„Skoro nic, jak už jsem říkal. Ta dívka zmizela jednoho večera z letního tábora. Myslím, že z hromadné ložnice. Chudáci děti, musely očividně brzy do postele. Mimochodem – vůbec netuším, jestli něco takového ještě existuje. Letní tábory patří spíše do starého, zlého světa. Dobrá, jeden svědek tvrdil, že ji viděl, jak jde po pěšině z tábora v Sandvik přes kopec do Husvik. V každém případě viděl samotnou dívku. Ta cestička měla zvláštní název, Stezka lásky. Znáš ji?“

„Šel jsem po ní několikrát,“ řekl Winter.

„To jsem si mohl myslet. V každém případě někdo tu holku viděl, jak za soumraku kráčí do Husvik.“ Birgersson zarazil ruku ve vzduchu jako policejní plácačku. „Tam končí všechny naše stopy.“

„Všechny stopy?“

„Přesně tak. Už se nikdy neobjevila. Nenašli jsme ji.“

„Co měla na sobě, když zmizela?“

„Podle výpovědí měla oblečené plavky a koupací plášť, který patřil táboru. Tyhle dvě věci jako jediné chyběly v její skříňce. Nechyběl kufr ani nic jiného. Jen plavky.“

„Takže chtěla jít plavat,“ přemýšlel Winter. „Chtěla se jít koupat.“

„Zdá se. Ale vykradla se z tábora. To nebylo po šesté večer dovoleno. Nebo po sedmé. Přesně už si nevzpomínám.“

„Třeba to tak bylo. Šla si zaplavat. Myslím, že skočila do vody.“

„Možné je všechno, Eriku.“

„Ale proč se nešla koupat do Sandviksdalen? Tam přece bylo pořádné koupání. Možná to koupaliště existuje ještě pořád.“

„Hledali jsme ji všude, Eriku. Dobrý Bože, pročesali jsme ostrov křížem krážem, prohledali všechny šérové ostrovy a menší ostrůvky kolem dokola, nemluvě o hledání v úžině, zálivech mezi Husvik a Sandvik, v úžině Källosund a v zálivu Södholmarna, na ostrově Svensholmen, Stenskär… Znáš tyhle šérové ostrovy na otevřeném moři?“

„Jak by ne. Několik let jsme měli letní dům v Tangen na Styrsö. Z verandy jsem viděl na ostrov Stora Källö. Člověče, strávil jsem na těchhle šérových ostrovech několik let. Byl jsem tam, Sture. V to léto, když zmizela, jsem tam byl. Možná jsem se tudy přesně ten večer plavil na kajaku.“

„Takže proto tě ten případ tak zajímá?“

„Já ti nevím. Vážně nemám páru.“

„Každopádně jsem ten případ musel odložit. Bylo to, jako by ji zničehonic pohltilo moře. Nebo jako by zmizela v nebi. Nebyl to dobrý pocit. Nemohli jsme najít vůbec nic, ale já jsem vždycky věřil, že máme do činění se zločinem. Nezmizela dobrovolně.“

„Co vypovídaly ostatní děti v táboře? Nebo ti větší.“

„Nikdo nic nevěděl.“

„Neměla nikoho, komu by se svěřovala? Nejlepší kamarádku?“

„Na to si nevzpomínám, Eriku. Možná je někde zmínka mezi svědeckými výpověďmi. Ale skoro všechno jsem zapomněl.“ Birgersson vydal zvuk, který zněl jako povzdechnutí. Hluboký výdech. „Nebyl to první případ pohřešování, na kterém jsem pracoval, a upřímně řečeno, nebyl ani poslední, ale to bylo samozřejmě velmi neuspokojivé zjištění.“

Winter přikývl. Lidé mizí. Na to seriózní vyšetřovatel nikdy nezapomíná. Kde byla dotyčná osoba? A proč? Mají hledat mezi živými, nebo mezi mrtvými?

„Co říkali lidé v letním táboře?“ pokračoval Winter.

„Nic moc. Přibližně to, co už jsem ti říkal. Nikdo nevěděl, co se stalo poté, co odešla z tábora.“

„A co se stalo předtím?“

„Co tím myslíš?“

„Než zmizela. Během hodin nebo minut předtím. Stalo se něco? Nějaký důvod, proč zmizela? Možná chtěla utéct. Třeba odešla, protože byla naštvaná.“

„Pokud si vzpomínám, tak ne,“ řekl Birgersson. „Ale co ten tvůj autor? Nemůže ti na tyhle otázky odpovědět lépe než já?“

Winter mlčel. Myslel na dívku, která kráčela po Stezce lásky několik minut předtím, než zmizela z povrchu zemského. Pěšina se vine přes kopec, od zálivu k zálivu. Od jednoho moře k jinému, podle toho, jak se na to díváte. Alespoň mu to tak někdy připadalo. Celou řadu let mezi dětstvím a dospělostí tudy chodil často, ve dne i v noci. Rád by tam jel zase. Jel by tam, jak nejrychleji by uměl.

„Nebo co si myslíš?“ slyšel Birgerssonovu otázku.

„Nevím, jakou mají jeho odpovědi výpovědní hodnotu,“ namítl Winter.

„Aha.“

„Chtěl bych vědět, kdo tam tehdy pracoval,“ pokračoval Winter. „V tom letním táboře.“

„Na to si už ani při nejlepší vůli nevzpomenu, Eriku. Ale existuje přece archiv.“

„Jak se jmenoval ten svědek? Poslední člověk, který Beatrice viděl?“

„To už jsem zapomněl. Myslím ale, že to byl nějaký muž.“

TŘETÍ ČÁST

23

Ulice Lovisagatan se nořila do ticha jako vždy. Winter stál před zahradní brankou u cesty k Ademarovu domu. Jednoho dne byl obvyklý klid nejspíše násilně porušen: Ademarovou rozepří se Sellbergem. Co se vlastně stalo? Stalo se vůbec něco? Nejednalo se třeba o pouhou autorskou fantazii? O lež? Ale proč by lhal? Ademar přece nemohl vědět, co se se Sellbergem stane. Nebo mohl? Winter k tomu muži nedokázal proniknout, ale tak tomu bylo u většiny lidí, se kterými měl pracovně do činění. Jejich úkolem bylo podle všeho zůstat nepřístupnými. Zůstat cizími. Ademar byl cizí. Psal o tragédii svého života, tragédii své rodiny. Samotného ho to podle všeho štvalo. Alespoň takový dojem z něj Winter měl. Ale nejenom proto, že píše o své zmizelé sestře. Byla to opravdu jeho sestra, to Winter ověřil. Matka zemřela. Otce nikdy neměli. Očividně jim vycouval ze života velice brzy.

Proč Ademara dráždilo vlastní vyprávění? Ví snad něco, o čem nechce psát? Nechce se tím zabývat? Je tady něco, co jej k tomu přesto nutí?

Winter otevřel branku. Vydala rezavý, naříkavý zvuk. Původní bílá omítka domu během let zešedla jako zamračené zimní nebe. Obloha nad Winterem byla modrá, stejně nepochopitelně modrá jako už celé týdny. Ani jeden mráček. Děti už zapomněly, co jsou to mraky.

Ademar vyšel na schody a nevypadal na to, že by se chystal Wintera jakýmkoli způsobem pozdravit. Měl na sobě bílou košili a černé kalhoty jako na nějakou oslavu. Když se k němu Winter po úzké štěrkovité cestičce blížil, připadal mu Ademar jiný, jako by se něco stalo. Obličej už neměl jako dřív. Všímat si právě tohohle se Winter naučil během dlouholetého pracovního procesu. Občas to mohlo něco znamenat.

„Co chcete?“ zeptal se ho Ademar, ale neznělo to nepřátelsky.

„Ruším vás při psaní?“ zeptal se Winter.

„Ano.“

„Nezdržím vás dlouho. Ale přesně o to jde.“

„O co?“

„O to, co píšete.“

„Pojďte dál.“ Ademar se otočil a nechal za sebou dveře otevřené. Winter jej následoval na chodbu. Ademar pokračoval dál do jednoho z pokojů po levé straně. Winter viděl velký psací stůl s počítačem uprostřed, jinak byla místnost v podstatě prázdná. Žádné stohy papírů, žádné knihy, jen jedna jediná hromádka rukopisu za počítačem.

„Potřebuji uklizený psací stůl, když pracuji,“ vysvětloval Ademar.

„To já taky.“

„Vy píšete?“

„Každý den vypotím pár řádků,“ odvětil Winter.

„Přál bych si, abych o sobě mohl tvrdit totéž.“

„Jde to tak ztuha?“ divil se Winter.

„Ztuha? To říkáte zrovna vy?“ Ademar vyhlédl z okna. Za šeříkovým keřem bylo vidět kousíček Sellbergova domu, ale mohl by to být klidně jakýkoli dům na ulici. „Jak to pokračuje u vás?“

„Nevím,“ přiznal se Winter. „To nikdy nevíte, když jste v polovině.“

„Jste v polovině?“

„Nejsem si jist ani tím.“ Winter se pousmál.

„To zní jako seriózní spisovatelská práce,“ okomentoval to Ademar.

„Já ale taky nevytvářím žádné literární hodnoty,“ namítl Winter.

„Otázka je, jestli to dělám já.“

„Přišel jsem si s vámi promluvit o vaší knize,“ řekl Winter.

„O mé knize? Ještě žádnou nemám.“

„Víte, co mám na mysli.“

„A co vlastně víte?“ Ademar dál upíral pohled na dům za šeříkovým keřem.

„Vím, že váš soused byl na letním táboře na Brännö, když tam pobývala vaše sestra.“

Pokud Winter očekával nějakou reakci, tak žádnou nezaregistroval. Díval se na Ademarův profil, ale nebyl si jist ani tím, jestli ten člověk před ním alespoň zamrkal.

„Věděl jste to?“

Ademar neodpověděl. Civěl na Sellbergův dům.

„Není to podivná náhoda?“ naléhal Winter.

Ademar se otočil. Vypadal teď jako starší verze sebe samého. Ano, přesně tohohle si Winter na schodech všiml. Něco se stalo.

„Co myslíte tou náhodou?“

„No přece to, že jste byl Sellbergův soused.“

„Neměl jsem tušení.“

„O čem?“

„Že bydlel vedle.“

„A co víte o tom druhém?“

„Viděl jsem jeho jméno, slyšel jsem ho.“

„Kdy?“

„Není to tak dávno. Bylo to jen jméno. Možná je to pořád jenom… jméno.“

„Jak jste se dozvěděl, že Sellberg to léto pracoval v letním táboře?“

„Existují seznamy jmen zaměstnanců. Archiv. Některé letní tábory mají společný archiv.“

„Kde?“

„Ve Stockholmu.“

„Co jste se o Sellbergovi dozvěděl?“

„Nic moc. Pracoval v kuchyni. Možná toho o něm víte víc než já. Znáte přece policejní zprávy.“

„Nechcete si je také pročíst?“

„To jo…“

„Mohl bych vám je poslat.“

Ademar mlčel.

„Zastřelil jste Sellberga?“ vyštěkl Winter.

Ademar civěl na monitor. Winter stál za ním bez hnutí, takže viděl odraz Ademarova obličeje na černé obrazovce. Vypadalo to, jako by Ademar něco uvnitř hledal. Svou knihu.

„Proč bych to dělal?“ zeptal se s obličejem upřeným k obrazovce. Winter viděl, jak se mu chvějí rty.

„Měl prsty ve zmizení vaší malé sestry.“

„O tom nic nevím.“

„Smím si přečíst, co jste zatím napsal?“

„Ne.“

„A pročpak?“

„Je to příliš mizerné.“

„V tuto chvíli je mi literární kvalita lhostejná.“

„Není tam nic, co by pro vás mělo nějaký smysl.“

„To nechejte na mně.“

„Možná jsem rukopis zničil,“ řekl Ademar.

„Nezbláznil jste se náhodou?“ zeptal se Winter.

„Ne.“

„Někam si spolu zajedeme,“ oznámil mu Winter.

Když trajekt Skarven vyplouval deset minut po druhé ze Saltholmen, stáli oba na palubě. O devět minut později zastavil u Alberts brygga na ostrově Asperö, přibral na palubu muže s kolem, znovu vyrazil a plavil se dál kolem ostrova k zálivu Skutviken. Winter viděl, jak se na svazích Rivö pasou ovce. Přes skla slunečních brýlí měly hnědočervenou barvu. Babí léto nebralo konce. Cítil slunce na hlavě. I Ademar měl sluneční brýle. Během plavby nevydal ani hlásku. Když vystoupili na ponton Brännö Rödsten, stále mlčel. Na pevninu s nimi vystoupily ještě dvě ženy s nákupními taškami a dva mladíci, pro které přijel kamarád na mopedu s vozíkem. Všichni tři se smíchem odjeli. Ademar se za nimi díval. Mohlo jim být tak čtrnáct, patnáct. Winter mlčel. Zamířili na jih po Rödstensvägen a blížili se ke kostelu.

„Kolikrát jste tady v poslední době byl?“ zeptal se ho Winter, když kostel minuli.

„Ani jednou,“ řekl Ademar.

„Kdy jste tady byl naposled?“

„V sedmdesátém pátém.“

Winter se zastavil. Viděl před sebou hostinec. Přibyla nová přístavba.

„Myslel jsem, že…“

„Nedošel jsem v textu ještě tak daleko, abych sem musel jezdit,“ vysvětloval Ademar. „Nejspíš to nechápete. Kdybych se v psaní dostal až k tomu okamžiku, přijel bych sem.“

„Jaký okamžik máte na mysli?“

Ademar neodpovídal.

Kráčeli dál po Husviksvägen na jihozápad. Cestu lemovaly staré dřevěné domky, které by se daly použít v jakékoli povídce jako malé strašidelné zámky. Cesta vedla z kopce k mořské zátoce. Když Winter zahlédl molo, několik domků poznal.

„Kdy jste tady byl naposled vy?“ zeptal se ho najednou Ademar.

„To už je dávno,“ přiznal se Winter.

„Jak dávno?“

Winter zůstal stát. Došli na přístaviště v Husvik. Součástí přístavního mola byla strážní budka. Tady staví trajekt, který spojuje Brännö přímo s městem. Jde o nejznámější přístaviště jižních šérových ostrovů a je známé po celé zemi. Taneční večery na molu ostrova Brännö je stará dobrá tradice. Winter zaregistroval údery kladiva. Molo se už opravuje a připravuje na další sezonu. V mládí vyskočil u koupací pláže v Sandvik ze člunu a přišel sem, aby se díval na tanečníky. Nemohl si vzpomenout, jestli tančil. Má tak málo vzpomínek. Večery bývaly teplé. Vlastně jo, jednou tančil s nějakou holkou, už si vzpomíná. Byla to výjimka.

„Už je to dávno,“ zopakoval.

„Myslím, že tudy plavala,“ řekl Ademar.

Christian Lejon jich má plný zuby, přinejmenším protentokrát. Například Albánců. Existujou gangsteři a gangsteři. S některejma se vůbec nedá mluvit. Nemají páru, co je to zdrženlivost. Kdo by nechtěl dostat co nejrychleji heroin mezi lidi? Ale je třeba trochu přemejšlet, případně dodávky zpočátku trochu omezit a teprve potom trh zaplavit zbožím. Trošičku plánovat, rozvinout strategii, to zkrátka patří k tomu, když chcete být první.

Odbočil z Danska vägen. V těchto čtvrtích se zdržuje jen velmi zřídka, Redbergslid, Lunden, Härlanda. Zná několik starejch gangsterů, kteří si odseděli svý v Härlanda, ale dneska ten barák vypadá jinak a je mnohem přívětivější. Časy loučení skončily. Idioti a zloději už se zase potloukají po ulicích. Opět vládne středověk. Zahnul do Lovisagatan a projel kolem domu, aha, takže tady bydlí. Auto před domem nestálo. Musí mít přece nějakou káru, nebo snad ne?

V hlavě mu najednou začalo tepat, ne moc nahlas, ne tak intenzivně. Bolest se mu přelévala jako vlnka mezi očima sem a tam. Bylo to nepříjemné.

Stáli na skalách vedle mola. Ostroh vypadal shora jako zmenšená Itálie. Odpolední slunce pálilo. Winter mžoural směrem k nerovné špičce majáku Svensholmen. Vlevo za ním viděl ostrov Stora Källö a před ním několik vysokých domů na Tangen, severní výběžek ostrova Styrsö, kde strávil několik dětských a chlapeckých let. Na Svensholmen stanoval. Brázdil úžinu Källösund, jako by mu patřila.

Proč se tehdy nezajímal o zmizení té dívky? Nebo na to jen zapomněl?

Ademar ukázal na cestu.

„Odtud přišla.“

Winter přikývl. Zpoza útesů se ozývaly údery kladivem, těžké a pravidelné jako tikání hodinek. Stolař své řemeslo ovládal. V úžině klepal motor malé jednostěžňové loďky. Měkký, uklidňující zvuk se nesl po vodě až k nim.

„Chce policie případ znovu otevřít?“ chtěl vědět Ademar.

„Případ je bohužel promlčený,“ posteskl si Winter. „Ale aspoň já jsem tady s vámi.“

„Samozřejmě, že je promlčený.“

„Stezka lásky.“ Winter ukazoval přímo na pěšinku. „Pojďme tudy.“

Vrátili se kousek po Husviksvägen a po chvíli odbočili doprava na Ramdalsvägen, která vede k veřejnému koupališti. Po několika stovkách metrů se cesta rozdělovala. Stezka lásky vedla nalevo a klikatila se do kopce. Někdo štítek otočil, ale Winter se tady vyzná. A Ademar také. Z vrcholku vedla stezka dolů, do Sandviksdalen. Les notně zhoustnul a po třiceti letech se téměř nedal poznat. Na návrší stála bouda, která připomínala stánek s občerstvením. Vypadala velmi staře a opuštěně, jako chata, která ztratila svou důležitost a význam. Winter si tu boudu vybavoval, nemohl si však vzpomenout, k čemu tehdy sloužila.

Ani v Sandviksdalen to nevypadalo jako dřív. Sandvik ještě existuje, ale mořská zátoka, kde dřív bývalo koupaliště, je teď zarostlá rákosím. Letní tábor zmizel, jako by nikdy neexistoval. Na velké louce se pásla hrstka oveček a na jednom konci někdo vybudoval dráhu na bowls. Nahoře se povalovalo několik člunů s týly obrácenými k obloze. Trochu dál se nacházelo tenisové hřiště. Winter viděl tábor z vodní hladiny, tehdy vypadal obrovský. Ze spousty budov nezbylo nic, nahradilo je prázdno.

„Všechno tady začátkem osmdesátých let strhli,“ okomentoval výjev Ademar.

„To jsem netušil.“

„Časy letních táborů skončily.“ Ademar mžoural a díval se na záliv. Rákosí vypadalo jako závěs. „A dobře tak.“

Nedaleko od nich bleskurychle projela na kole mladá dívka a zmizela za útesy. Winter slyšel smích racků. Cítil, jak se mu do lebky opírá slunce. Bolesti začaly nejprve nad jedním okem a pak zase nad druhým, když šli přes kopec. Bolest byla slabá, téměř mírná a přemísťovala se mezi očima sem a tam. Myslel na dívku, která tady byla.

„Proč se nekoupala v téhle zátoce?“ přemýšlel nahlas.

„Přesně tuhle otázku jsem si položil bezpočtukrát,“ odvětil Ademar.

„A jak zní odpověď?“

„Byla s někým domluvená,“ řekl Ademar.

„Víte to jistě?“

„Nevím, jen si to myslím. Ale nevím to.“

„Opravdu jste netušil, že Sellberg bydlí vedle vás?“

„Ne. A říkám vám naprostou pravdu.“

„Nemám k naprostým pravdám důvěru,“ namítl Winter. „Co víte o Sellbergovi a o jeho práci tady v táboře?“

„Nic. Pracoval v kuchyni. Pomocné práce. Několik večerů v týdnu.“

„Snažíme se právě odhalit jeho pozadí.“

„A co jste zjistili?“

„Chtěl byste to použít ve své knize?“

„Kvůli tomu se neptám,“ řekl Ademar.

„Sellberg byl tehdy nezaměstnaný,“ navázal Winter.

„Aha.“

„Přišel z města a podle všeho tady neměl žádné vazby a vztahy.“ Winter pohlédl na Ademara. „Máte seznam všech lidí, kteří v táboře pracovali?“

„Jo, pokud pro vás mají cenu.“

„Co tím myslíte?“

„Ta jména. Dá se spolehnout na to, že se tak ti lidé dnes opravdu jmenují?“

Ve čtvrt na pět se trajektem Skarven vrátili z Brännö Rödsten do města. Na Asperö Norra vystoupila žena ve Winterově věku, odvezla kolo na molo a zase se vrátila. Když míjela Wintera, stojícího na přídi, pokývla a usmála se na něj.

„Vaše známá?“ zeptal se Ademar.

„Nevím o tom,“ Winter na to.

Otočil se, ale žena už zmizela v kajutě. Bílé železné dveře za ní zapadly.

Vystoupili v Saltholmen. Když Winter odemkl auto, spatřil tu ženu zase. Mířila k tramvaji. Možná si ji vybavuje, ale na její jméno si nevzpomíná.

„Jsem podezřelý?“ chtěl vědět Ademar během jízdy do města.

„Z čeho?“

„Nevyšetřujete snad případ vraždy?“

Když projížděl Allén, zazvonil mu mobilní telefon.

„Co se děje, Angelo?“

„Jsi už na cestě, Eriku?“

„A kam bych měl mít namířeno, Angelo?“

„Samozřejmě na Landvetter. Za půl hodiny tam přistane tvoje matka.“

„No nazdar, věděl jsem, že mám ještě něco zařídit.“

„A já jsem zase věděla, že na to nemyslíš.“

„Vypadlo mi to.“

„Mám jí zavolat, až přistane, a požádat ji, aby si vzala taxíka?“

„Ne, ne, hned tam jedu. Ahoj.“

Winter se tísnil mezi ostatními čekajícími v příletové hale. Měl pocit, že některé tváře zná. Spousta obyvatel Göteborgu vlastní dům na Costa del Sol, na Slunečném pobřeží. Ještě před několika lety byl jedním z nich.

Siv Winterová procházela celní kontrolou jako jediná. Na zavazadlovém vozíku se vršilo několik kufrů. Ona tu chce vážně zůstat, napadlo jejího syna. Chce se vrátit na Deštivé pobřeží. Ale teď neprší. Teď svítí slunce, věčné slunce, které prozařuje letištní terminál. Prach tančil jako zrníčka zlata v jeho úhlopříčných paprscích. Pozlacený návrat domů.

„Eriku.“

Vyslovila jeho jméno zbytečně nahlas. Několik lidí se otočilo a usmálo se. Zvedl ruku. Unavený pohyb.

Když stála před ním, políbila ho na tvář. Letištní vozík se samovolně rozjel. Zachytil ho, než někoho srazí k zemi.

„Eriku, jsem tak ráda, že jsem zase tady.“

Zase? Už si ani nevzpomínal, kdy se naposled objevila v Göteborgu. Už je to dávno. O to častěji cestoval on s celou rodinou na jih. Slunci vstříc. Siv si nikdy nestěžovala. Od manželovy smrti se z ní stala babička zcela jiného ražení. Lottiny děti si rozdílu všimly, byly starší. Nahradila šejkr na koktejly válečkem na těsto. Skutečně začala péct koláče. Pro Wintera to byla naprostá novinka. A že se toho dožit před svými padesátými narozeninami! Tohle se nedělo, ani když byl ještě dítě.

Navigoval matku a vozík na parkoviště na úzké straně letiště.

„Jaké nádherné počasí! A to nebe!“

Přikývl. Do zavazadlového prostoru vměstnal dva kufry, ostatní umístil na zadní sedadla.

„Nevěděla jsem, jak dlouho zůstanu,“ pronesla omluvně. Stála vedle něj a kouřila cigaretu.

„Zůstaň, jak dlouho chceš,“ řekl. „Mimochodem, myslel jsem, žes přestala kouřit.“

„Skoro jo,“ usmála se.

„Neexistuje žádné skoro, Siv. Buď kouříš, nebo nekouříš.“

„Nechej si ty výčitky, Eriku. Kdo sedí ve skleníku, neměl by házet kameny.“

„Házet kameny ve skleníku? Tohle se ve Švédsku neříká.“

„Co se děje, Eriku? Jsi naštvaný?“

Odhodila nedokouřenou cigaretu na asfalt a zamáčkla ji polovysokým podpatkem. Blíž se k zemi v botách nikdy nedostala. Vzpomínal si na boty na jehlových podpatcích, které vídal jako dítě. Podpatky jejích bot ve skříni, stovky párů, které vypadaly, jako by byly schopny se provrtat až na druhou stranu zeměkoule. Jednou si jeden takový pár vyzkoušel a málem se přizabil, když se v nich chtěl projít po pokoji.

„Je tady tak málo lidí.“ Siv se rozhlížela, rozhlížela se po Švédsku. „A tak málo aut.“

Jeli teď po dálnici. Právě míjeli obec Landvetter. Protihlukové stěny znemožňovaly výhled. Mohly by za nimi bydlet miliony lidí, a stejně by je nebylo vidět.

„To mě napadá pokaždé, když přijedu domů,“ řekla. „Jak prázdno a ticho tady je.“

„Tak to prostě je,“ ohradil se Winter. „Ve Švédsku je málo lidí a jen o něco víc aut.“

„Ale naše je město, ze kterého pochází volvo,“ pronesla trochu neohrabanou švédštinou. „Na to můžeme být hrdi.“

Na to už dávno nemůžeme být hrdi, pomyslel si Winter. Žiješ ve vzpomínkách dob minulých, mami.

„To jo.“

„A přesto jezdíš mercedesem, Eriku.“

„A přesto bydlíš v Marbella,“ Winter na to.

„Teď jsi nespravedlivý.“

„Jo.“

„Ale je dobře, že to přiznáš.“ Usmála se.

„Možná vyměním model,“ navrhl.

„Udělej to.“

Německý vůz šplhal do kopce. Skalní útesy na obou stranách připomínaly strmé anglické jižní pobřeží. Myslel na bílá skaliska v Doveru. Myslel na moře kolem Göteborgu. Na plachty. Na plachetnice. Na léto. Na jedno léto před spoustou let.

„Když jsme dřív trávili každé léto na Styrsö, měli jsme tehdy plachetní člun, mami?“ zeptal se, když projížděli Mölnlycke.

„Cože?“

„Měli jsme plachetnici?“

„Nejspíš jo.“

„Tak měli nebo neměli?“

„Jednu jsme měli. Ale na to by sis měl vzpomenout. Většinou jsi ji přece používal ty.“

„Jenom já?“

„Občas možná i Lotta. Byli jste několikrát na člunu v úžině.“

„V úžině?“

„Jasně, kousek od Källö. Nejmenuje se Källösund?“

„To jo. Ale nevzpomínám si, jestli ten člun patřil nám.“

„Proč se na to vlastně ptáš?“

„Sám nevím.“

„Aha.“

„Vybavuje se mi něco jiného,“ řekl, když se blížili ke Kallebäck.

„Něco jiného?“

„Vzpomínám si, že jsem se plavil na člunu po moři, ale nevím, které léto to bylo. Někdy v půli sedmdesátých let, než jsem šel na gymnázium. Nebo se to stalo to léto předtím? Byl to jeden z těch krásných letních dní. Ne, vlastně už byl večer. Ale ještě pořád bylo teplo jako ve dne. Vzpomínám si, že kolem mě projel motorový člun. Myslím… myslím, že jsem na něj zamával. V tom člunu seděla dívka. Možná jsem mával jí. Ten člun byl celkem malý, takový ten plastový člun s kormidlem. Jako by měl červenou vlajku, viděl jsem ji, když projeli. Ten člun jel hodně rychle.“ Winter pohlédl na matku. „Vzpomínám si na něco červeného.“

24

Winter narazil na Richardssonovo jméno ve vyšetřovacích spisech případu zmizelé Beatrice, který byl odložen ad acta, a to hned na začátku, sotva se pustil do čtení. Trvalo mu však několik vteřin, než si to uvědomil. Bylo to totéž jméno. Tohle nebyla náhoda.

Jan Richardsson byl onen svědek, který viděl Beatrice naposled.

Winter naprosto reálně cítil, jak mu vzadu na krku naskočila husí kůže. To, co četl, působilo tak neskutečně. Mladý muž jménem Jan Richardsson spatřil na chvíli dívku, která právě sešla ze Stezky lásky na ulici Husviksvägen, zamířila k zátoce a zmizela za domem. Pak už ji nikdy neviděl. Ne, neznal ji. U výslechu se ho neptali, co tam pohledával, odkud šel a kam měl namířeno. O třicet let později mohla tahle výpověď znamenat všechno. Winter vyhledal jméno policisty, který jej vyslýchal: Hans Bergfeldt. Zatracenej packal. Nezná ho. Zvedl sluchátko. V témže okamžiku někdo zaklepal na dveře. Okamžitě se rozlétly, dovnitř vpadl Ringmar.

„Zrovna jsem ti chtěl zavolat,“ pronesl překvapeně.

„Já vím, a proto jsem přišel sám.“

„Sedni si a neplácej voloviny, Bertile.“

„Existuje snad něco jiného, o čem by se dalo mluvit?“ Ringmar se posadil.

„Buď tak hodný a nešiř mi v kanceláři negativní náladu. Nevydržím to.“ Winter pozvedl list papíru, který právě četl. „Můžeme mluvit o našem politikovi jménem Jan Richardsson. Je to svědek, který viděl Beatrice Ademarovou naposledy.“

„Jakou Beatrice?“

„Tu dívku, která zmizela z letního tábora na Brännö a už se nikdy neobjevila.“

„Aha, jasně.“

„Existoval jediný svědek, mladý muž kolem dvaceti let. Jmenoval se Jan Richardsson.“

„Je to ten chlap, který zmizel?“

„Člověče, Bertile, to je snad jasné, že je to on.“

„Odkud víš…“

„Nešiř mi tady negativní náladu, už jsem ti to říkal jednou. Buď se budeš podílet na vyšetřování, nebo můžeš…“ Winter zmlknul.

„Nebo co?“

„Omlouvám se, Bertile.“

„Nebo můžu jít k čertu? Pro mě za mě. Do pekla to není daleko. Stačí jen vyjít ze dveří. Možná ani to ne.“

Ringmar vstal.

„Ringmare, prosím tě, vždyť jsem se ti omluvil. Samozřejmě musíme ověřit, o jakého Richardssona jde. Věk souhlasí. Přesto je to třeba ověřit, máš pravdu. Ale chtěl jsem se tě zeptat na policistu, který ho vyslýchal. Jistý Hans Bergfeldt. Nepracuje u nás. To jméno neznám. Netušíš, kde teď vězí?“

„Ten je v nebi,“ odpověděl Ringmar. „Alespoň si nemyslím, že by skončil v pekle.

„Takže je mrtvý.“

„Nádor na mozku. Na konci to šlo rychle. Stalo se to hodně dlouho předtím, než jsi u nás nastoupil. Nebylo mu ani čtyřicet.“

Winter měl pocit, jako by mu čelo svíral železný pás. Nad levým okem mu začalo bušit. Na spánku ucítil ledový pot.

„Co je, Eriku? Necítíš se dobře?“

„To je v pořádku.“

Winter došel k umývadlu a opláchnul si obličej studenou vodou. Osušil si čelo. Železný pás povolil. Ve tváři byl bledý, ale to bude tím zasraným slunečním světlem, které sem dopadá přes žaluzie. Jestli to tak půjde dál, bude si muset obstarat zatemňovací rolety.

„Je čas najít toho zatraceného Richardssona,“ řekl vlastní tváři v zrcadle.

Bergenhem dostal spěšný úkol: povrtat se v Richardssonově minulosti. Zápisy ze služebních výslechů byly k ničemu.

Winter si znovu prohlížel fotografie z mostu Älvsborgsbron. Ať už se na to člověk dívá, jak chce, tady to všechno začalo, uvažoval. Opuštěné auto na prázdném mostě. Bergenhem jel kolem a zalarmoval policii. Lexus Rogera Edwardse. Odcizen v městské čtvrti Langedrag. Přinejmenším to tvrdí. Ve voze jsme našli kulku. Munice z pistole Tokarev. Tatáž ráže byla použita při výstřelech na Sellbergův dům. A u Sellberga. Nejspíš stejná zbraň. Kulky pocházely z téže zbraně. Zatím nevíme, kde už byla tato zbraň použita dříve. Netušíme, kde je. Nevíme ani, jestli ji držela stejná ruka, ani kdo to byl. Podílelo se na tom více osob, nebo v tom měl prsty jen jediný člověk? Ne, existuje jen jeden pachatel. Tady není místo pro náhody. Za tímhle je záměr. Jinak by přece existovala jen jedna pistole Tokarev, kterou používají všichni ve všech případech. Šla z ruky do ruky. Richardsson zastřelil Sellberga. Milostná potyčka. Milostná potyčka na Stezce lásky. Však Lovisagatan není o moc víc než taková stezka, opuštěná a tichá. Sellbergův dům připomíná boudu na nejvyšším bodě Stezky lásky na Brännö. Richardsson chtěl Sellberga prvními výstřely jen vyděsit, ale Sellberg si nenechal nahnat strach. Místo toho se mu stalo smrtící pastí Richardssonovo auto. Richardsson čekal na domluveném místě v podzemní garáži. Ale co ten vůz na Älvsborgsbron? Byl tam ten zatracený politik taky? Byl tam Sellberg? Ukradli Edwardsovo auto, aby mohli jet na most a pak ruku v ruce skočit z mostu? Nějak se jim to ale vymklo? Přestaň s tím, Eriku. Nepřepínej si mozek. Mysli na pistoli. Jak se Richardsson dostal k Tokarevovi? Jak se dostanete k Tokarevovi? Kdo do tohohle procesu nejlépe vidí? Gangster. Winter zná několik gangsterů. Hlavně zná jednoho, který chvíli patřil do rodiny.

Na psacím stole zazvonil telefon.

„Prosím.“

Volala centrála. „Chce s vámi mluvit nějaký muž.“

„Jak se jmenuje?“

„Odmítá nám to říct.“

„V pořádku, přepojte mi ho.“

Winter slyšel praskání a skřípání ve vedení, znělo to jako šum, pak se barva tónu změnila, nastalo mlčení se zvuky v pozadí.

„Haló? Kdo volá?“ zeptal se.

Slyšel jen mlčení.

„Haló, kdo je tam? Mluví s vámi kriminální komisař Erik Winter.“

Teď zaregistroval dech. Někdo tam byl.

„Winter,“ slyšel. Hlas zněl slaboučce, jako by se pohyboval ve větru. Mužský hlas. Winter slyšel silniční provoz, alespoň to znělo jako dopravní hluk. Možná volá z mobilního telefonu a stojí na ulici.

„Ano, tady je Erik Winter. S kým mluvím?“

„Já… nechtěl jsem to udělat.“

„Jak prosím? Co jste to říkal? Nerozuměl jsem vám. Co jste říkal?“

„Já… nechci to udělat. Nechci! Pomozte mi!“

Hlas zmizel. Spojení se ztratilo.

Winter se podíval na sluchátko v ruce. Pak si ho přitiskl k uchu a opakoval.

„Haló! Haló!“

Vystopovali telefonát až do telefonní budky na Chapmans torg, telefonní automat na mince.

„Pane jo, takové věci ještě existují?“ divil se Ringmar, když stáli na náměstí a upřeně hleděli na telefonní budku.

„Nejspíš na ni zapomněli,“ poznamenal Winter.

„Musíme oblast kolem budky uzavřít,“ navrhl Ringmar.

K telefonní budce a k nim se blížila nějaká žena v červené kožené bundě. Držela v ruce peněženku a chtěla si zavolat. Takže telefonní automaty na mince se skutečně pořád ještě používají.

„Policie,“ slyšel Winter Ringmarův hlas. „Tahle telefonní budka je do odvolání mimo provoz.“

Muži z útvaru zajišťování stop se zabývali telefonní budkou. Öberg neříkal nic, neměl radost ani nebyl naštvaný. Nebylo to poprvé, i když už to trvalo docela dlouho.

„Tak co vás napadá?“ vyzval je Winter.

Tým se shromáždil v zasedací místnosti. Nikdo nevěděl, proč se zasedací místnosti říká právě takhle, když se tam žádná zasedání nekonají. Ale dnes odpoledne by tady měla být tisková konference. Moc toho najevo nevyjde. Nevěděl o moc víc než novináři a tu trošku, kterou věděl, nemíní zveřejnit za nic na světě. Sellbergova identita je známa, ale Richardssona zatím dokázali ochránit. Je to správný výraz – ochránit? Ochránit před kým? Možná by jim Winter to jméno měl říct, oficiálně ho oznámit. Household name, jak říká kamarád Steve Macdonald, kriminální komisař v Croydon. Obecně známé jméno.

Volal mu Richardsson?

Winter hovor přijal. Vždycky přijímal všechny hovory. Naučil se to.

Přehrál ho týmu:

„Haló? Kdo volá?“

„Haló, kdo je tam? Mluví s vámi kriminální komisař Erik Winter.“

„Winter.“

„Ano, tady je Erik Winter. S kým mluvím?“

„Já… nechtěl jsem to udělat.“

„Jak prosím? Co jste to říkal? Nerozuměl jsem vám. Co jste říkal?“

„Já… nechci to udělat. Nechci! Pomozte mi!“

„Haló! Haló!“

„Říká tvé jméno,“ řekla Aneta Djanali. „Opakuje tvoje jméno.“

Winter přikývl.

„Zní to, jako by chtěl potvrdit, že ho skutečně spojili s tebou.“

„Chtěl mluvit s Erikem,“ řekl Halders důrazně. „Vždyť si ho vyžádal.“

„Možná si prostě vybral nějaké jméno z hromady kriminálních komisařů.“

„Z hromady? Copak existuje hromada kriminálních komisařů?“ divil se Halders.

Možná teď někdo řekne, že by moc rád na téhle hromadě skončil, napadlo Halderse.

„Taky mám dojem, že ho uklidnilo, že mluví s Erikem,“ souhlasil Ringmar.

„Takže budeme vycházet z toho, že chtěl, aby ho spojili se mnou.“ Winter pokývnul hlavou k magnetofonu. „Ještě něco?“

„Mění čas, jestli se to tak dá říct,“ ozval se Bergenhem. „Nejprve říká, že to nechtěl udělat, a pak tvrdí, že to udělat nechce.“

„To poslední zopakoval,“ dodala Aneta Djanali. „Že to udělat nechce.“

„Nejprve to nechtěl udělat, pak to udělat nechce,“ shrnul Ringmar.

„Potřebuje pomoc, aby to neudělal,“ uvažoval Halders.

„Aby to zase neudělal,“ opravil jej Ringmar.

Winter přikývl. „Nechce to udělat ještě jednou.“

„Takže udělal něco, co nechce zopakovat,“ upřesnila Aneta Djanali.

„Jo.“

„Ale co?“

„Někoho zastřelit,“ řekl Halders.

„Takže je tady nějaká souvislost s případem Sellberg?“ zeptala se Aneta Djanali.

„Zřejmě,“ řekl Halders.

Od té doby, kdy se viděli naposledy, se Benny Vennerhag přestěhoval. Bydlí teď v jednom z mála domů na Järkholmsvägen, přičemž rozhodlo golfové hřiště Hovas na východě. Na druhé straně cyklistické stezky začínalo moře. Dřív Winter jezdíval na malé koupaliště u Järkholmen na kole. Tam si vždycky odpočinul. Teď tady zaparkoval auto a kráčel k Vennerhagovu domu. Pokud se tomu dá ještě říkat dům. Byl to palác na pobřeží se dvěma bazény, který stál nejméně dvanáct milionů. Kolem celého domu byla obrovská terasa jako paluba zaoceánského parníku. Většina z věcí tady připomínala luxusní zaoceánskou loď. Winter zazvonil u dveří. Zvonek měl příjemný tón, připomínal zvonkohru. Nikdo neotvíral. Zaslechl za sebou něčí hlas a otočil se k moři. Na molu pro čluny stál vedle altánu nějaký muž. U mola byl přivázaný větší motorový člun a ještě větší plachetnice. Winter viděl v oslepujícím slunečním svitu jen mužovu siluetu. Silueta zvedla ruku a zamávala.

„Eriku, tady! Pojď sem!“

Winter přešel silnici a došel k molu, kde na něj čekal muž. Benny Boy. Jeden z nejnepříjemnějších lidí, jaké kdy Winter poznal. Tahle averze nejspíš pramenila z toho, že tahle svině měla dřív poměr s jeho sestrou. Poměr. Winter nevěděl, jak to nazvat. Útoky. Znásilňování. Přepadání. Hypnóza.

Teď si všiml, že Benny má na sobě jen plavky. Podle všeho byl v dobré formě, usmíval se a cenil na svět sněhobílé zuby. Byl hodně opálený.

„Člověče, Eriku, konec října a my máme léto jak vyšité. Nemáš chuť si zaplavat?“

„Ne.“

„V boudě jsou plavky.“

„V jaké boudě?“

„No tak v altánu. Můžeš na sebe uvnitř hodit plavky. Tak dělej, jdi do toho. Udělá ti to dobře. Od května plavu každý den.“

„A tobě to udělalo dobře, Benny?“

„Cože? Jasná věc, starý brachu. Tak už se převleč.“

A proč ne? Možná mu to udělá dobře, spousta věcí se vyjasní, vyostří. Historie se opakuje. Když Bennyho Boye navštívil naposled před několika lety v jeho vile ve městě, taky si půjčil plavky a zaplaval si v Bennyho bazénu.

O něco později se pokusil Bennyho utopit v mělké části.

Benny si věci nezabíral.

„Tak co?“ řekl, když Winter vylezl z pavilonu. „Jdeme se potápět.“

Benny skočil do vody jako první a Winter ho následoval. Voda mu v první chvíli připadala jako led, ale brzy si zvykl. Udělal několik temp a nastavil obličej slunci. Ucítil na rtech sůl. V hlavě měl jasno, myšlení se zostřilo.

Deset metrů před ním šlapal Vennerhag vodu.

„Neexistuje nic krásnějšího,“ poznamenal, když k němu Winter připlaval.

„Něco na tom bude,“ přitakal Winter.

„Proč sem nezajdeš častěji, Eriku?“ Vennerhag se znovu usmál. „Můžeme založit klub. Každý den si zaskáčeme do studené vody, ráno, v poledne i večer.“

„Teprve teď jsem se dozvěděl, že tady bydlíš, Benny.“

„Jo, to už jsi zmínil, když jsi volal.“ Benny začal plavat. „Slyšel jsem, že jsi koupil pozemek u pobřeží v Billdal. Ale ze stavby domu prý nic nebude.“

„Nepovídej.“

„Takhle se mi to doneslo.“

„Tak o mě se šíří řeči?“

„Děláš si legraci? Jasná věc, že jo. Jsi známý.“

„Podle všeho existují i jiné důvody,“ poznamenal suše Winter.

„Jak to myslíš?“

„Lidi obvykle mívají pod kontrolou své nepřátele.“

„Nepřátele?“ Vennerhag přestal plavat a začal znovu šlapat vodu. „Co to povídáš, Eriku? Copak my dva jsme pořád ještě nepřátelé? A proč jako? Nemám už nic společného se svým starým životem. To byly mladické nerozvážnosti, a ty to víš, Eriku. Víš všechno o chybách mého mládí.“

Znovu se usmál. Nemá strach, napadlo Wintera, nemá strach, že bych se ho zase pokusil utopit.

„Pozdravuj Lottu, až ji uvidíš.“ Vennerhag se usmíval od ucha k uchu.

„Ne,“ odmítl Winter a plaval zpět k molu.

„Tobě je zima, Eriku?“ slyšel za sebou Vennerhagův hlas, ale neodpověděl.

*

Leželi na molu a sušili se na slunci. Vennerhag přinesl z ledničky v pavilonu dvě láhve piva. Winter upíjel pomaloučku a váhavě, ale možná se nakonec přece jenom chvíli zdrží. Slunce se lesklo nad skalními útesy na druhé straně fjordu Askim. Skaliska patřila k jižním šérovým ostrovům. Může je vidět i víc na jih, z vlastního pozemku. Myslel na Beatrice. Možná se k tomu nikdy nedostala, aby si naposledy v životě zaplavala. A nebo to bylo přesně to, co dělala. Byl přesvědčen o tom, že je mrtvá. Někde je její mrtvola. Ostatky.

Benny Vennerhag pozvedl lahev a napil se. Vypadal jako šťastný idiot. Ale on žádný idiot nebyl. Šťastný možná ano, ale byl životu nebezpečný. Perfektní příklad sociopata.

„Ty ses vyšvihl zase o příčku výš, Benny.“ Winter ukázal na dům. Vznášel se v ohnivě rudém odpoledním světle, jako by chtěl zvednout z útesů. „Kdy sis ho koupil?“

„Myslím, že jsou to tak tři roky.“

„A kolik jsi za to zaplatil?“

„Sedmadvacet melounů.“

„Nebylo to víc?“

„Prodejce se potřeboval rychle vystěhovat.“ Benny Boy se opět pousmál. „Proto jsem to dostal levněji.“

„To jo.“ Winter se napil. Pivo chutnalo velmi hořce. Jever. „Předpokládám, žes zaplatil hotově.“

„Samozřejmě, ale neplatil jsem to já, ale moje firma.“

„Která z tvých firem?“

„Je to důležité?“

„Některé obchody v tomhle městě šly v posledních letech zatraceně dobře,“ poznamenal Winter.

Na ulici právě projely dvě ženy na kole. Na hlavách měly sluneční klobouky se širokou krempou. Sukně jim vlály ve větru. Vypadalo to, jako by jedna z nich zamávala. Na řídítkách měla zavěšený roztomilý košík.

„Občas sem pozvu nějakou z těch slaďoučkých holčiček, co právě projely kolem,“ vysvětloval Vennerhag a sledoval ženy očima. „Sem tam bývají i dvě.“

„Nikdy jsi nemyslel na to, že bys založil rodinu, Benny?“

„Ale jo.“ Vennerhag vyhledal Winterův pohled. „Jednou. Ale ona mě nechtěla. Nejdřív chtěla, ale pak změnila názor.“

„Aha.“

„To by teď všechno bylo jinak, Eriku.“ Vennerhag postavil láhev na zem. „Jen si představ, kolik legrace bychom my dva spolu mohli zažít. Stejná rodina a tak.“

„Ale teď se přece taky bavíme, Benny.“

„To si piš. Ale jak moc se bavíš ty, Eriku? Je vůbec zábavné mít rodinu?“

„Co je to za pitomou otázku?“

„Zdá se, že trávíš spoustu času po barech ve městě. Vypadá to skoro tak, jako by se vlk měl nažrat a koza zůstat celá.“

„Ty mě necháváš sledovat, Benny?“

Vennerhag mlčel.

„Právě jsem řekl, že některé obchody šly v téhle oblasti v posledních letech hodně dobře.“

„V tuto chvíli jdou velmi dobře,“ poznamenal Vennerhag.

„A co? Obchod s lidmi? Ozbrojená přepadení? Prostituce? Obchod s narkotiky? Obchodování s alkoholem? Vybírání výpalného? Vydírání? Vraždy?“

„To je tvoje branže, Eriku.“

„To je naše branže, Benny. V téhle branži makáme oba.“

„Má tvoje milá návštěva nějaký konkrétní důvod? Samozřejmě jsem měl velkou radost, když jsi zavolal, ale ještě ses mi nesvěřil s tím, co máš na srdci.“

„Shodneme se v tom, že pracujeme ve stejné branži, Benny? To je první bod.“ Winter rozpřáhnul ruku. „Jen se klidně rozhlédni. Jsme sami. Jsme naprosto sami na celém světě. Mám na sobě jen plavky, nemám u sebe nahrávací zařízení. Stavil jsem se na pivko a taky jsem si chtěl zaplavat.“

„Snažíš se mi tím naznačit, že tahle tvoje návštěva je off record?“

„Přesně tak.“

„Víš, že nikoho neprásknu, Eriku. Zaprvé proto, že nemám důvod, proč bych to dělal. A zadruhé proto, že není koho prásk…“

„Jde mi o pistole,“ přerušil ho Winter. „Přesněji řečeno o Tokareva, o Tokareva zvláštního druhu.“

„Co je s ním?“

„Ještě je teplý, ještě se z něj kouří.“

„Aha.“

„Chci ho mít.“

„A proč?“

„Nečteš noviny?“

„Moc ne. Ale občas si přečtu zprávy na internetu.“

„Vražda pod Pedagogickým institutem.“

„O tom nevím absolutně nic, Eriku. Čestné slovo. Četl jsem o tom, ale to je taky všechno.“

„Nemluvím o tvé případné vině v tomhle případu, Benny. Ale při téhle vraždě byl použit Tokarev. A taky při jiných událostech, které s případem souvisejí.“

„S případem? S těmi výstřely pod institutem?“

„Jo.“

„Takže co ode mě chceš?“

„Informace o té zbrani.“

„Víš, kolik Tokarevů je ve městě v oběhu?“

„Přesně ne.“

„Slušná hromada.“

„Jenže tenhle byl v oběhu nejspíš nezvykle často.“

Vennerhag neodpovídal.

„Což by mohlo usnadnit její nalezení,“ řekl Winter.

„Tak v tom případě by neměl být problém, abyste si ji našli sami, ne?“

„Zrovna na tom makám, Benny.“

„A proč bych ti jako měl pomáhat?“

Winter na to neřekl nic, dopil zbytek piva. Uměl by si klidně představit další pivo, ale nemá chuť tady nechávat auto, ve stínu Vennerhagova hangáru s auty.

„Když jsme se spolu viděli naposledy, pokusil ses mě utopit, Eriku. A teď si sem napochoduješ a chceš, abych ti pomohl.“

„Myslel jsem, že si to tak nebereš, Benny.“

Vennerhag se krátce zasmál. Jeho smích se odrazil od skalisek Bränno. Ze skal nedaleko se s hlasitým výkřikem vzneslo hejno racků.

„Já tě mám rád, Eriku. Jsi jeden z nás. Makáme ve stejné branži. V branži těch, kteří nejsou vztahovační. Dobře, pokusím se ti pomoct. Nic ti neslibuju, ale jestli potkám někoho, kdo potkal někoho, kdo potkal někoho a tak dál, dám ti vědět.“

„Fajn.“

„A co mi za to nabídneš ty?“

„Co ti za to nabídnu? Nejspíš neexistuje nic pod sluncem, co bys už neměl, Benny. Co bych pro tebe mohl udělat?“

„Ale jo, jedna věc by tu byla, Eriku.“

21.55

V úžině se zastavil čas i pohyb. Cítila slaboučký vítr ve vlasech. Okamžitě ji pustil. Byl to jenom vtip.

Loď obeplula ostrůvek.

Ten na přídi, se otočil.

„Jak se tenhle ostrov jmenuje?“ zvolal.

„Svensholmen,“ odpověděl ten, který seděl za ní.

„Je celkem malý.“

„Jo.“

Pluli dál mezi ostrůvky.

Otočila se, kluk za ní se usmíval a říkal něco, čemu nerozuměla.

„Cože?“

„Už jsi tady někdy byla?“ zavolal.

Zakroutila hlavou.

„Tady se musí dávat pozor. Jsou tady místa s nesmírnou hloubkou.“

„Nevrátíme se?“ navrhla.

„Za chvíli.“

Vlevo se rozprostíral větší ostrov.

„To je Stora Källö,“ vykřikl a ukazoval na ostrov.

Na břehu spatřila řadu dřevěných a rodinných domků. Věděla, že je to Styrsö. Jednou se tam vydali na výlet z letního tábora. Nejdřív to byla legrace, ale pak příšerná nuda. Musela se starat o prcky, a to bylo náročné. Hodně jich začalo brečet, když se unavili. Obě vychovatelky jen seděly na dece, kouřily a o nic se nestaraly. Děti se musely zabavit samy. Nelíbilo se jí to. Na to byly ty děti moc malé. Divila se, že to v táboře nechápou. Vždyť je to jejich práce.

„Styrsö!“ vykřikl ten za ní.

„Já vím!“ zavolala nazpět.

V úžině ten u kormidla člun otočil. Od okamžiku, kdy nastoupili do člunu, neřekl ani slovo a na otevřeném moři se k ní ani jednou neobrátil, alespoň si toho nevšimla. Ale viděla ho několikrát v letním táboře, a stejně netušila, co tam vlastně dělá. Přinášel nějaké zboží. Občas něco mladí lidé na mopedech s vozíkem z tábora odváželi. Nejspíš vždycky přijeli na trajektu z města. Jednou zvažovala, že se vyplíží a pojede do města na trajektu, ale neodvážila se.

Měla jsem to udělat, přemýšlela teď.

Potkali plachetnici. Vepředu na přídi stál nějaký chlapec a táhl za provaz. Když proplouvali kolem, vzhlédl. Najednou mu ruka vystřelila do vzduchu a zamávala. Zdravil ji, cítila to. Díval se na ni. Viděla jeho oči. Mohl být stejně starý. Taky zvedla ruku. Koupací plášť se třepotal ve větru, chlapec na přídi zamával nazpět. Když proplul kolem, otočila se. Ještě pořád mával a pevně se při tom držel stožáru. Plachetnice se v prudkých vlnách motorového člunu naklonila na stranu. Všimla si, že její koupací plášť se ještě pořád třepotá ve větru jako vlajka.

25

Lars Bergenhem si objednal šálek normální černé kávy, Winter se rozhodl pro caffe latte. Seděli sami v pouliční kavárničce na kraji náměstí Eriksbergstorget. Na protějším břehu viděl mohutnou siluetu kostela Masthuggskyrkan. Slunce sice pálilo, ale sezona pro pouliční kavárny na severním břehu řeky už skončila. Dnes večer se židle a stoly definitivně zazimují.

Číšnice přijala objednávku a odešla. Bergenhem ji pozdravil, jako by se znali. Winter ji celou dobu sledoval pohledem. Připadala mu povědomá jako někdo, na koho si matně vzpomínáte. Potkává spousty lidí. Postupem času vám obličeje splynou.

„Občas si sem zajdu,“ vysvětloval Bergenhem.

„Hm.“

„Když jsme se přestěhovali do Torslanda, byla tam jen loděnice, nic víc, to jen tak mimochodem.“

„Ne, město se změnilo.“

„Tady v každém případě.“

„To jo.“

„Odešel jsem se z domu,“ změnil Bergenhem téma. „Včera.“ Číšnice se vrátila s tácem.

„Káva se nese,“ řekl Winter.

Číšnice před ně postavila kávu a vzdálila se.

„A přestěhoval ses sem?“ zeptal se Winter.

„Na přechodnou dobu, k příteli.“

„Co na to říká Martina?“

„Co asi, do prdele?“

Winter neodpověděl.

„Nedokázal jsem jí to vysvětlit,“ uklidnil se Bergenhem. „Zatím ne.“

Visutý most Älvsborgsbron na západě vypadal, jako by se pomaloučku rozpouštěl na slunci. Když Winter trošku zamžikal očima, zmizel docela. Taky velký jeřáb zmizel. Zmizelo všechno.

„A co jí chceš jako vysvětlovat?“ Winter se obrátil k Bergenhemovi.

„Něco. Sám to nechápu.“

„Jak se ten tvůj přítel jmenuje?“ chtěl vědět Winter.

„A proč bych ti to jako měl říkat?“

Winter na to nic neřekl. Od Kvarnpiren přišli dva muži a sedli si za stůl na druhém konci pouliční kavárny. Jeden měl na sobě černý oblek, možná značky Zegna, vypadal draze. Druhý muž byl v kůži, černé kožené kalhoty, černá kožená vesta. Lebku měl oholenou. Na nose brýle. Winter ho neznal, na rozdíl od muže v obleku.

„To je Christian Lejon,“ řekl.

Bergenhem se podíval stejným směrem.

„Ten v obleku? Jo, to by mohl být on.“

„Je to on. Nejlepší gangster ve městě.“

Bergenhem se uchechtnul.

„Podle jakých kritérií?“

„Dělá velké kšefty,“ vysvětloval Winter. „A ještě nikdy ho u toho nikdo nepřistihl.“

„Nikdo ho nechytl?“

„Ne.“

„Třeba nic neporušil,“ namítl Bergenhem

Winter si všiml, že se Lejon dívá jejich směrem. Lejon ho určitě taky poznal. V tuto chvíli to nic neznamená. Lejon teď zvedl ruku na pozdrav. Winter zamával nazpět. Kožená pleš vedle Lejona se pousmála. Na něm je vážně všechno kožené. Lejon zamával ještě jednou, pak mu ruka klesla.

„Arogantní sráč,“ ulevil si Winter.

„Zdá se mi, že jsem ho tu už někdy viděl,“ ozval se Bergenhem.

„Myslím, že tady někde bydlí,“ řekl Winter. Otočil se k Bergenhemovi. „Jako právě teď ty.“

*

Lejon a jeho doprovod se zvedli a odešli směrem k Sörhallskajen. Ani se neotočili. Winter si vteřinu myslel, že přece jenom přijdou k jejich stolu a potřesou mu rukou. Při představě, že by musel civilizovaně konverzovat s dalším gangsterským monstrem, se mu udělalo skoro nevolno. Benny Boy stačil. Nebolela ho z toho hlava. Z Lejona se stal drogový baron. Jednou ho kluci z protidrogového chytnou. Ale není to tak jednoduché a vyžaduje to spoustu, spoustu trpělivosti, trpělivosti a klidu. Lejon byl trpělivý. Ale co se Lejonova klidu týče, tím si nebyl Winter tak jist. Něco s ním bylo, Lejonovi scházel potřebný klid. Byl to vrah. Winter nenáviděl vrahy, nenáviděl je vášnivě. Byl by možná dokonce schopen nějakého vraha zabít. Občas myslel na to, jaký by to byl pocit, kdyby se to stalo. Na vteřinu, ve které by se to událo.

„Nevím, co mám dělat,“ řekl Bergenhem.

„Promluv si s Martinou,“ pobízel ho Winter. „Tohle bys měl udělat jako první.“

„Člověče, Eriku, tobě se to řekne. Jde přece i o Adu.“

„Je to tvoje rozhodnutí, Larsi.“

„Copak mám na výběr? Dobrý Bože, kdybych měl na výběr! Co myslíš, pro co bych se pak rozhodl?“

„Vždyť už ses rozhodl. Vystěhoval ses.“

„Můžu se zase vrátit.“

„Jo.“

„Okamžitě.“

„Jasně.“

„Tak já to udělám.“

Winter mlčel.

„Seknu s prací,“ řekl Bergenhem.

„To je špatné rozhodnutí.“

„Ne. Nehodím se na to. Cítím to už dlouho. Musím dělat něco jiného.“

„Je to špatné rozhodnutí, Larsi,“ trval na svém Winter.

„Není.“

„Co k tomu Samuelovi cítíš? Co pro tebe znamená?“

„Znamená pro mě hodně.“

„Jo, nastěhoval ses k němu. Ale znamená pro tebe všechno? Musí se z tebe stát jiný člověk, protože ses rozhodl s ním žít? Pokud ses pro to rozhodl.“

„Na to ti nemůžu odpovědět, Eriku. Alespoň prozatím.“

„Nechceš počkat, až budeš znát odpověď?“

„Eriku, prosím tě. Lidi by mě pomluvili. Nemůžu se už vůbec objevit v práci.“

„Nejsi jediný.“

„Že nejsem jediný? Jak to myslíš? Myslíš, že jsi můj obhájce?“

„Ne. Jo, no jasně. Ale takhle jsem to nemyslel.“

„Myslíš si, že je víc poldů, kteří jsou teplí?“

„Jestli jsi jeden z nich, tak jsem to tak myslel.“ Winter se usmíval.

„Já žádného neznám,“ opáčil Bergenhem. „A ani žádného znát nechci.“

Kolem proplul dánský trajekt. Připomínal domky, které stojí podél břehu řeky. Večer se trajekty a domky předhánějí v tom, kdo se víc blyští. Město zkrásnělo, je nádherné hlavně v noci se všemi těmi světly.

Winter se napil latte. Káva vychladla. Zapomněl na ni. Proti své vůli polykal sladký, lepkavý hnus.

„Nejsem si jistý, jestli byl Sellberg homosexuál,“ ozval se Bergenhem.

Winter přikývl. Bergenhem si sundal sluneční brýle a mžoural k nebi. Nad hlavami se jim neslyšně vznášelo letadlo.

„Bavil jsem se o tom s několika lidmi. Zdá se, že se nepohyboval ve stejných kruzích jako oni.“

„Dobře.“

„Takže otázka, kým vlastně byl, zůstává stále otevřená,“ shrnul situaci Bergenhem.

„Máš na mysli jeho sexuální sklony?“

„Přesně.“

„A taky jaký význam to má v souvislosti s jeho zavražděním?“

„Jo.“

„A jaký význam to mělo pro Jana Richardssona?“

„Tady jsem na něco narazil.“

„V jakém smyslu?“

„Během jedné nebo dvou nocí byl spatřen na různých místech.“

„Co to znamená?“

„Asi, že se od takových míst nedokáže držet dál.“

„A to se musí?“

„Ne.“

„Byl Richardsson ve srovnání se Sellbergem spíš seriózní?“ zeptal se Winter. „Měl vážné úmysly?“

„To se ptáš mě, Eriku?“

„Na to se ptám v první řadě sebe.“

„Tak vážné, že ho Richardsson zastřelil?“

„Jo.“

„Doufám, že ne.“

„A proč ne?“

„Teplí vrazi? To pro nás není dobré, rozuměj z pohledu naší společenské skupiny. Jsme menšina.“

Zrovna když Winter přejížděl most Götaälvbron, volala mu Berit Richardssonová.

„Myslím, že už nežije,“ řekla. „Jan.“

„Proč si to myslíte?“

Winter se proplétal mezi silničáři, kteří pracovali kolem nákupního centra Nordstan. Uprostřed kruhového objezdu musel zastavit. Dopravu blokovalo taxi. Winter si přepnul telefon na handsfree.

„Neozval se,“ vysvětlovala. „Neozval se mi. Nám. Jinak to vždycky dělá.“

„Co myslíte tím, že to jinak vždycky dělá? On nebývá doma častěji?“

Neodpověděla. Taxi se konečně rozjelo. Řidič před Winterem sundal ruku z klaksonu. Řidič taxíku mu ukázal prstem fuck off a vystřelil.

„Kde jste teď?“

„Doma.“

„Přijedu za vámi.“

Berit Richardssonová na něj čekala u branky. Měla sluneční brýle, i když slunce už v Örgryte zapadalo. Lidé s nasazenými slunečními brýlemi působí vždycky arogantně. Je to jakýsi druh ochrany. Jenže Berit Richardssonová nebyla arogantní. Sundala si brýle. Její krásné oči byly temné, jako by jí je zabarvila tmavá skla brýlí.

Co je svedlo dohromady? Ptal se v duchu Winter. Co je ta žena zač?

„Můžeme si sednout na verandu,“ navrhla a šla napřed.

Winter ji následoval za dům. Zahrada byla stále oddělená od okolí jako posledně. Robustní živý plot byl hustší než kamenný. Tihle lidé chtějí žít, aniž by je při tom někdo viděl, napadlo jej. Ale z toho nebylo nic. Místo toho jsem přišel já.

„Dáte si něco k pití?“ zeptala se.

„Ne, díky.“

Sedla si na zahradní židli.

„Neposadíte se?“ ukázala na židli naproti.

Winter se posadil.

Vypadala, jako by mu chtěla něco říct.

„Jan občas… zmizel,“ řekla. „Prostě odešel.“

Winter přikývl.

„Udělal to jen párkrát.“

Polehčující okolnost. Winter něco takového zažil už dřív. To, co se stalo v minulosti, se nepočítá. Nemá to nic společného s budoucností. Nic, co se událo, nemá nic společného s budoucností. Takhle vypadá jedna z velkých životních lží, možná ta největší.

„Proč odešel?“

Mlčela.

„Kam šel, paní Richardssonová?“

„Nevím.“

„Nevěřím vám.“

Pohled teď upírala na nějaký bod v dálce, možná tam, kde je teď její muž. Nebo kde byl. Ne. Tam nemá přístupová práva. Tam nechce být. Také tuhle zkušenost Winter moc dobře zná. V tuto chvíli nechce být nikde v tomhle životě. Nikde by nenašla ochranu.

„Kdy se to stalo naposled?“

„Naposled?“ Pohlédla na Wintera. „Přibližně před rokem.“

„Jak dlouho byl tehdy pryč?“

„Jenom jednu noc. Možná dva dny.“

„Co vám řekl, když se vrátil domů?“

„Že se jen tak projížděl. Projížděl se v autě a přemýšlel.“

„Dva dny?“

„Ano.“

„Spal v autě?“

„To netuším.“

„Vy jste se ho nezeptala?“

„Nezeptala.“

„A proč ne?“

„Protože jsem to nechtěla vědět,“ pronesla o trochu hlasitěji.

„Co jste nechtěla vědět, paní Richardssonová?“

„Nemůžete být zticha? Nemůžete už vypadnout?“

Mluvila čím dál hlasitěji. Sousedi. Winter pohlédl na stěnu, na živý plot, prohlížel si tuhle oplocenou oboru. Co by na to řekli sousedi? Co říkají teď? Zatím s žádným ze sousedů nemluvil. Policie nemá k dispozici žádné výpovědi od sousedů, které by případu pomohly. Berit Richardssonová jako by v tuto chvíli sousedy vymazala, jako by zapomněla na ostudu. Muž na útěku. Všichni to věděli, i když nebylo jeho jméno zveřejněno. Takové věci se všichni dozvědí okamžitě. Kdo to byl, co udělal. Richardssonovy děti to věděly. Snažily se bránit. Bránit se proti životu, uvažoval Winter.

„Opravdu chcete, abych odešel?“ Winter vstal. „To vy jste mi zavolala.“

Neodpověděla mu. Neviděl jí do tváře, obrátila se k ně

mu zády.

„Poslal jsem svoje lidi na Brännö, aby se tam na něj poptali,“ vysvětloval Winter. „A hledali ho.“

Otočila se. Winter spatřil v jejích očích něco nečekaného. Že by úžas? Ne, něco jiného. Zoufalství? Ne. Údiv. Něco jako údiv.

„Domníváte se, že je možné, že by se skrýval na Brännö?“

„Na ostrově nebyl nejméně třicet let,“ řekla. „Možná ještě déle.“

„Ale pochází odtud.“

„Nebyl tam. My… nikdy jsme tam nebyli.“

„A důvod?“

„Na ostrově už nikdo z jeho rodiny nežije.“

„Co se stalo?“

„Jak to myslíte?“

„Co se stalo s jeho rodinou?“

„Všichni už umřeli,“ hlesla. Pak se rozesmála. „To už je život. Všichni jednou umřeme.“

„Rodiče?“

Přikývla.

„Měl sourozence?“

„O žádných nevím.“

„Stojí ještě dům, ve kterém vyrůstal?“

„Netuším. Jak už jsem říkala, nikdy jsem tam nebyla. Nikdy o tom nemluvil. A já jsem se nikdy nevyptávala. Nechtěl, abych se ho na to ptala.“

„To zní dost podivně,“ namítl Winter.

Neřekla na to nic.

„Musí existovat nějaký důvod.“

„Copak není spousta věcí často podivná?“ namítla. „Existuje snad vždycky na všechno nějaké vysvětlení?“

„Tvrdila jste, že je mrtev, když jste mi volala.“

„Řekla jsem, že si myslím, že už nežije.“

„Není to totéž?“

„Ne. Ve vašem podání to zní tak definitivně.“

„Co vás přimělo k tomu, abyste použila právě tuto formulaci?“

„Protože jsem o něm neslyšela.“

„Takže dříve se vám ozýval?“

„Přinejmenším zavolal.“

„Tentokrát ne?“

„Ne.“

„Mohla byste se mnou jít na chvíli k mému autu?“

„Proč?“

„Rád bych, abyste si něco poslechla.“

„Já… nechtěl jsem to udělat.“

„Jak prosím? Co jste to říkal? Nerozuměl jsem vám. Co jste říkal?“

„Já… nechci to udělat. Nechci! Pomozte mi!“

Dívala se na Erika Wintera. Když poslouchala, obličej se jí změnil.

„Co ode mě chcete slyšet?“

„Znáte ten hlas?“

„Neznám.“

Winter krátkou sekvenci přehrál ještě jednou a prohlížel si její tvář. Vypadalo to, jako by to nechtěla poslouchat. Jako by si chtěla rukama každou chvíli zakrýt uši, zahnat ten zvuk jako noční můru.

Vypnul přístroj.

„Janův hlas to není, jestli si to myslíte.“

„Ne, ani já ten hlas neznám. Nepřipadá vám maličko povědomý?“

„Ne.“

„Dobře.“

„O čem to mluví?“

„Nemám tušení,“ přiznal se Winter.

„Co nechce udělat?“

„Nevím.“

Najednou si přitiskla ruku k ústům. Během vteřiny naprosto zbledla.

„Jde o Jana,“ řekla.

„Co tím myslíte?“

„Ten člověk chce zabít Jana.“

„Jak jste na to přišla?“ divil se Winter.

„Nemůže mít na mysli nikoho jiného.“ Popadla Wintera vší silou za paži. „Musíte ho poslechnout, musíte ho proboha najít.“

„Pokusíme se o to,“ slíbil Winter.

Do obličeje se jí vrátila barva.

„Víte jistě, že jste ten hlas ještě nikdy neslyšela?“

Odpovědi se nedočkal.

26

Ringmar vypadal, jako by přespal někde venku v oblečení, které měl na sobě.

Už několik dní se neholil.

„Jak se máš, Bertile?“

„Znamenitě.“

Několik dam, které zrovna mířily na svá obvyklá místa u stolečku v Ahlströms konditori, se za ním ohlédlo.

„Měl jsem si taky dát žloutkový řez,“ řekl s pohledem upřeným na Winterův dezertní talířek.

„Vezmi si můj.“

„Myslel jsem, že nemáš rád lehké letní ovocné zákusky.“

„Ale teď mi chutnají. Je přece pořád ještě léto, ne? Podívej, jsou v nich borůvky. Sem s tím.“

„Dobrá, dobrá, dobrá.“

Vyměnili si talířky.

Dámy je upřeně sledovaly. Vypadaly jako skutečně fajnové dámičky. Tohle byla cukrárna pro fajnové lidi. Winter s Ringmarem tady tak trochu bili do očí, hlavně Ringmar. A dnes obzvlášť.

Usmál se na dámy s výrazem, který znamenal: Vy jste taky štamgasti?

„Co tvoje životní krize, Bertile?“

„A co tvoje bolesti hlavy, Eriku?“

„Díky, dobrý.“

„A tobě díky za optání.“

Winter se podíval na nevinný ovocný řez, který mu připomínal dětství. V tuto chvíli byl tenhle zákusek tím nejnevinnějším v celém městě. A brzy bude pryč. Sní ho.

Odložil vidličku na talířek.

„Berit Richardssonová má velký strach,“ změnil téma.

„Vypadá to tak.“ Ringmar se snažil perforovat žloutkový řez vidličkou, aniž by se listové těsto rozpadlo na kousky, což se mu nepovedlo. „Do prdele.“

„Z koho má strach?“

„Možná z víc lidí,“ uvažoval Ringmar.

„Z koho?“

„Ze svého muže. Z toho, kdo jej přinutil odejít. Ze Sellberga.“

„Ze Sellberga?“

„Ze Sellberga. Z toho, jaký je to člověk.“

„A jaký je to člověk?“

„Kdybychom to věděli, byl by případ vyřešen, Eriku.“

„Je to tak jednoduché?“

Ringmar na to nic neříkal; místo toho se mračil na svůj dezertní talíř. „Zničil jsem ti zákusek, Eriku.“

„Teď je tvůj, Bertile. Za své činy zodpovídáš sám.“

Ringmar vzhlédnul.

„Koho bychom měli poslechnout? Co tím myslela? Nejspíš ten zaznamenaný hlas.“

„Ano, v každém případě tohle řekla.“

„A kdo to je, sakra?“

„Myslíš, že ho známe?“

„Jo.“

„Že ho už známe?“

„Jo.“

„Někoho, kdo se objevil ve vyšetřování?“

„Mohl by to být přímo Richardsson,“ řekl Ringmar.

„Ale v tom případě si dokonale změnil hlas.“

„Je to tak těžké?“

„Není.“

„Co vlastně myslela tím, že nemůže mít na mysli nikoho jiného?“

„Že není nikdo kromě Richardssona, kdo má být zavražděn. Je to další oběť.“

„Víš to jistě?“

„Nevím. Nejsem si jist ani tím, jestli má vůbec někdo zemřít.“

„To já jo,“ Ringmar na to.

„Nejsem si tím jistý na sto procent,“ řekl Winter.

U Ademarových dveří někdo zazvonil. Vzhlédl od počítače. Z pracovny má pohled na polovinu ulice. Před domem stálo auto, které neznal. Zrovna se chystal psát o onom létě, než Beatrice odjela na letní tábor na Brännö. Tehdy nebyl letní tábor žádný problém. Pobyt tam byl následkem toho, co se v rodině stalo později. Kdyby se nestalo jedno, nikdy by se nestalo to druhé. Takový je život. Tak přichází smrt. Tak to je.

Znovu někdo zazvonil. Vstal.

Když přišel na chodbu, ozval se zvonek potřetí.

Otevřel.

Rána ho zasáhla dřív, než ji stačil zaregistrovat.

Probral se v temnotě. Nejdřív to bylo jako sen, ze kterého se probudíte. Pak se pokusil pohnout. A vzpomínky se vrátily: fragment obličeje, rychlý pohyb, bolest. Hlavně bolest. V hlavě mu bušilo. Tohle nebyla obvyklá bolest hlavy.

Ležel na zemi. Ramena ho bolela. Cítil, že má ruce za zády. Prsty nemohl ani pohnout. Měl pocit, jako by je vůbec neměl. Ucítil prach a něco nasládlého, vůně, kterou neznal. Něco lepkavého. Měl to na obličeji.

„Slyšíš mě?“

Hlas přicházel zezadu. Zněl tlumeně, jako by si ten člověk držel něco před ústy.

„Slyšíš mě?“

Pokusil se otočit hlavu. V hlavě mu bušilo čím dál víc, bum, bum, bum. Ucítil ruku na rameni. Někdo ho otočil. Vykřikl bolestí.

„Nehraj to tu na mě. To je houby ve srovnání s tím, co bude za chvilku.“

Muž, kterému mohlo být přibližně o deset let méně, měl tmavý oblek. I vlasy měl tmavé, ale možná to bylo slabým světlem, na kterém všechno, co bylo světlé, vypadalo tmavě.

Ademar teď seděl na zemi. Ruce měl svázané za zády. Leží v pracovně. Ten člověk ho sem musel dotáhnout poté, co jej srazil k zemi.

Chtěl něco říct, ale bylo to, jako by se snažil mluvit poprvé v životě. Nejprve nevydal ani hlásku.

„C… c… co chcete?“ zeptal se po několika pokusech.

„Ty to nevíš?“

„Ale já tady nemám nic cenného.“ Snažil se pohodit hlavou směrem k psacímu stolu. Bolelo to. Musel přestat hýbat s hlavou. „Vezměte si počítač. Nic jiného nemám.“

„Já už pár počítačů mám. Mám těch krámů víc, než upotřebím.“

„Co chcete?“

„Myslíš si, že jsem zloděj?“

Ademar neodpověděl.

Christian Lejon si před něj najednou dřepnul.

„Myslíš, že chci něco šlohnout?“

Ademar mlčel. Ten člověk se k němu nepříjemně přiblížil. Vypadal klidně. Takoví jsou nejhorší. Sociopati jsou občas klidní jako Buddha, a přitom rozřežou vlastní mámu na kusy. Stávalo se, že je při tom na chvíli přepadl smutek.

„Já nevím.“

„Ty nevíš, proč jsem tady?“

„Ne.“

„A když řeknu Nordenskiöldsgatan?“

„Nordenskiöldsgatan?“

„Jo, znáš tu ulici?“

„Jasně, ale…“

„Jsou tam podzemní garáže. Naproti Manfred´s Brasserie. Znáš ten roh?“

„Manfred´s?“

„Jo, ale já mám na mysli ty garáže.“

„Co mám říct?“

Lejon ho plesknul nataženou dlaní po tváři. Znělo to hůř, než to vypadalo.

„Máš říct, že ty garáže znáš.“

„Znám je.“

Magor. Do domu mu vniknul šílenec. Tuhle Bohem zapomenutou ulici si snad vyhlídl samotný ďábel. Nejdřív Sellberg a teď další pomatenec. Měl vypadnout ihned po zúčtování se Sellbergem, odjet z města. Jeho kniha stejně není nic víc než mrtvá kniha. V očích toho šílence bylo něco, co mu říkalo, že svítání už nezažije. Už nikdy. Otočit naposledy hlavou. Bolí to, ale je to lepší než hluboký spánek Chce mě uškrtit? Zastřelit mě?

Ale proč?

Ten druhý se napřímil.

Chce mě ukopat k smrti?

„Co tě napadá v souvislosti s těma garážema?“ zeptal se.

Ademar se mu díval na kolena. Nechce se mu dívat do ksichtu. Teď má fakt nahnáno.

„Mluv!“

„Moje auto,“ hlesl. „Stojí tam moje auto.“

„Správně.“

„A co má být?“

„Byl jsem tam a prohlídl jsem si ho. Bílej saab, což celou věc usnadnilo. Víš proč?“

„Ne. Nevím, vážně nevím.“

„Protože bylo snazší poznat zbytky laku z mýho auta na tý tvý rachotině, hajzle.“

A šlápl mu na hrudní koš.

Ademar měl pocit, jako by se mu zastavilo srdce.

„Slyšíš mě, ty svině? Najel jsi mi do auta!“

Další rána, tentokrát do boku. Necítil ho. Myslel na smrt, která na něj čeká. Myslel dopředu, na budoucnost. Nemá se to dělat vždycky bez ohledu na to, co se stane?

„Najel jsi mi do auta!“

Další kopanec. Zezadu. Šílenec ho obešel. Chce ho zkopat ze všech stran. A nakonec mu dupne na hlavu. Neuvědomoval si, jaké má ten blázen boty, ale rozhodně měly ostré hrany.

„Po… počkejte,“ zasténal. „Já jsem do žádného auta nenarazil.“

„Ha!“

Další kopanec. Snažil se mu vyhnout, ale samozřejmě to nemělo cenu. Nemůže odsud odejít. Tahle místnost bude jeho poslední místností v životě.

„Vypařil ses, šmejde!“

Další rána zasáhla rameno. Brzy bude konec. Zavřel oči. Ať je to rychlé. Ať okamžitě upadnu do bezvědomí. Něco jsem udělal, ale nevím co. Nenajel jsem do žádného auta. Ničeho jsem si nevšiml. Copak takové věci by si člověk mohl nevšimnout? Odřel jsem něčí auto, když jsem vyjížděl z podzemních garáží? Bylo to minulý týden? Kdy to bylo? Volali mi, když jsem vyjížděl? Stalo se něco, když telefon vyzváněl? Strhnul jsem volant? Možná. Nevšiml jsem si ničeho. Nic jsem neslyšel. Kdo mi volal? Stefan? Jo, volal mi Stefan, když jsem jel z garáží. Vzpomínám si. Do prdele. Možná se to stalo v tu chvíli. Ten blázen, ze kterého bude brzy vrah, parkoval naproti. Evidentní kriminálník, navíc životu nebezpečný. Hledal mě. Po městě se prohání desetitisíce aut, a já se trefím zrovna do toho jeho. Vyvádí, jako bych mu přejel matku a fotra. Copak se umírá kvůli odřenému autu? Musí se člověk stát vrahem kvůli autu?

„Omlouvám se.“

Řekl to tak nahlas, že ho to až vyděsilo. Trhnul sebou. Tak nahlas ještě nikdy nemluvil. Znělo to jako lodní siréna. Mlhový signál.

„Omlouvám se.“

„Na to je pozdě.“ Nafasoval další kopanec. Do ramene. „Já neodpouštím nikdy a nikomu.“

„Bylo to… já… nemůžu si na to vzpomenout. Nevšiml jsem si toho. Přísahám. Kdybych si toho všiml, ihned bych zastavil. Nechal bych tam vzkaz.“

„Ty sračky si nech pro sebe. To ti mám věřit, že bys zastavil a nechal mi tam psaníčko, jo?“

Lejon ho znovu nakopl, teď zasáhl opět rameno.

„Chcete mě… zabít?“

„Jo.“

„To jste vážně takový zbabělec? Opravdu jste jen ubohý zbabělec? Proboha.“

Ademar očekával kopanec do hlavy a zavřel oči. Snažil se nemyslet vůbec na nic. Přijde jen jedna jediná exploze v hlavě a pak bude konec.

„Cos to říkal? Říkal jsi zbabělec?“

„Jo.“

Poslední kopanec pořád nikde. Na co čeká?

„Na co čekáš, ty sráči? Tak si kopni, ty zbabělej hajzle! Tak dělej! Kopni!“

Začal kolem sebe kopat. Nejdřív si toho nevšiml. Bubnoval vlastníma nohama o zem, bum, bum, bum. Dutý zvuk. Jako by kopal do něčí hlavy. Do vlastní duté hlavy. Je směšný člověk a teď ukončí svůj směšný život. Patří pod hlínu, do podsvětí. Nikdy se neměl narodit, nikdy nikomu neudělal radost. Dělal jen škodu.

„Tak mě přece zabij!“

Nestalo se nic. Vší silou zavřel oči. Čekání na smrt je ještě horší než kopance. Kdy přijde další úder?

Zaslechl kroky.

Vzdalovaly se.

Že by se potřeboval rozběhnout?

Podle všeho je těžší zabít člověka, než si myslel. Vyžaduje to mnohem víc sil a námahy.

Najednou už žádné kroky neslyšel. Je někde za ním. Netušil, ve které části pracovny leží on sám. Kopal do něj jako do balonu. Otevřel oči. Leží teď blíž ke dveřím. Šílenec musí být u psacího stolu. Nechci se hýbat, nechci se pokusit otočit. Nechci už vidět vůbec nic. Když uvidím ještě víc, umřu.

Zaregistroval šustění papírů. Jo. Musí stát u psacího stolu. Podle všeho se prohrabuje v rukopise. Vedle počítače leží hromádka papírů. Dnes ráno nehotový rukopis vytiskl a začal ho pročítat.

Poslední, co napsal, je vidět na obrazovce. Když se ozval domovní zvonek, psal zrovna o Stezce lásky. Zrovna v tu chvíli, ne, před sto lety. Byl v jiném světě. Ten teď působí neskutečně, jako sen. Tenhle svět je skutečnost. Všechno ostatní je sen.

Opět zašustily papíry. Znělo to, jako by letěly papíry, jako by se snášely k zemi jako vlaštovky. Fijú. Zaslechl kroky. Teď to přijde. Kroky se zastavily.

„Co seš zač?“

Nevěděl, jestli ještě slyší, protože čekal na smrt. Neslyšel nic. Zavřel oči.

„Tak co seš zač?!“

Řekl to víc nahlas. Znělo to jako výzva. Jiný druh hlasu. Chce to vědět. Můžu mluvit? Teď se pokusím odpovědět. Nejde to. Zkusím to ještě jednou.

„Jac… Jac…“

„Vím, že se jmenuješ Jacob Ademar,“ přerušil ho muž. „Co myslíš, jak bych tě jinak našel? Ale ptám se, kdo jsi?“

„Jak to myslíte?“

„Co děláš? Kdo jsi? Co to píšeš?“

Ademar ležel stále s obličejem otočeným ke dveřím. Zdálo se, že muž se nepohybuje. Nehybně čekal na odpověď. Možná zapomněl, proč přišel. Jenže za chvíli si na to zase vzpomene.

„Jsem spisovatel.“

„Spisovatel? A o čem píšeš, pisálku?“

„O všem možném. Proč… proč se ptáte?“

Copak je to důležité? Uvažoval v duchu Ademar. Jenže když to vyslovím, tak ho možná zase napadne, že to není podstatné, a zabije mě. Nemůžu si vybavit jeho tvář. Žádnou nemá.

„Na čem zrovna děláš? Co to leží na psacím stole?“

Ademar mlčel.

„A v počítači. Na obrazovce je nějakej text.“

S hlasem se něco stalo. Zněl jinak. Zvědavost? Ne. Jiný druh sadismu? To ne. Něco jiného. Údiv? Možná. V hlase měl úžas. Údiv. Tohle bylo to správné slovo: údiv.

„Četl jste ho?“

Muž neodpovídal. Ademar jenom slyšel, jak papíry šustivě skládá.

„Co víš o táboře na Brännö?“

„Jak to myslíte?“

Najednou se ozvaly zase kroky, rychlé kroky na tvrdé podlaze, blížily se k němu. Pokusil se sbalit do klubíčka. Ale žádný kopanec nepřišel. Ucítil ruku na rameni. Otočila ho. Už ne tak brutálně jako předtím. Jeho tvář. Měl pocit, že ji vidí poprvé. Jeho ruce. Strčil mu před oči rukopis.

„Píšeš o ní. Píšeš o Beatrice.“

„Cože?“

„Píšeš o Beatrice. Psal jsi o Beatrice!“

„A co má jako…“

„Proč?“ přerušil ho Lejon.

„Vy jste ji znal?“ zeptal se Ademar.

Muž neodpověděl. Znovu se zadíval na papír, jako by si chtěl to jméno ověřit. Pak vzhlédl.

„Proč píšeš o Beatrice?“

„Vy jste ji znal?“ zopakoval.

Lejonova pěst se vymrštila dopředu. Popadla Ademara za výstřih. „Proč o ní píšeš?“

Ademar se pokusil něco říct, ale krk měl sešněrovaný tak, že z něj vyšlo jen zachrčení. Lejon ho pustil.

„Proč? Proč o ní píšeš knihu?“

Ademar chrčel. Chvíli kašlal, pak si odkašlal.

„Zmizela,“ řekl.

„Proč o tom píšeš?“

„Co je vám do toho?“

Lejonova pěst opět vystřelila. Praštila Ademara do krku. Takže ještě není konec. Ještě dlouho nebude konec. Ale rána ho zasáhla jen lehce.

„Proč?“

„Byla to moje sestra!“

Mužovy oči vypadaly, jako by se naplnily vzduchem. Nafoukly se jako balon.

„Co? Tvoje sestra! To není možný!“

„Proč by…“

Další rána do nosu mu vyrvala slova z úst.

„Ona se nejmenovala Ademarová! Beatrice se nejmenovala Ademarová, rozumíš? Jmenovala se Kollandová! Beatrice Kollandová!“

„To bylo dívčí jméno naší matky,“ Ademar na to.

„Kecáš!“

„Já vám nelžu!“

Muž skoro jako by o kousek couvnul před silou v Ademarově hlase. Najednou se síla vrátila.

„Nechtěla přijmout otcovo jméno a říkala si Beatrice Kollandová.“

Šílenec na něj zíral, jako by ho viděl poprvé v životě, jako by v jeho obličeji hledal něco jiného, ne jeho, ale někoho jiného.

„Ty seš fakt její brácha? Jsi to opravdu ty?“

„Jo.“

„Její velkej brácha?“

„To jsem já.“

Muž se na něj zadíval. Tentýž údiv. Tentýž hledající, zoufalý výraz. Ruce a nohy se mu teď nehýbaly. Teď už to nejsou zbraně, napadlo Ademara.

„V tom případě jsme se už jednou potkali,“ pronesl neznámý váhavě. „Před spoustou let.“

27

Rodina vystupovala z auta před Lottiným domem v Hagen, což chvíli trvalo. Lilly se zaklínila noha do autosedačky a ječela jako pominutá.

„Lilly! Lilly!“ volala Siv Winterová. „Co ti to udělali, chudáčku?“

Vzala Winterovi dítě z rukou. Teď je zachráněno, je v bezpečí. Babička je zase tady. Lilly okamžitě přestala plakat. Angela zakroutila hlavou. Lotta se smála a dcery blbnuly s Elsou. Winter si tady najednou připadal jako doma.

Lotta usmažila rybí karbanátky, k nim se podávala křenová kaše, rozpuštěné máslo a zelené fazolky. Předtím si dali kraby, které si každý oloupal a namáčel v provensálské omáčce aioli. Bim a Elsa si místo toho nořily chléb do sardelové pasty.

„Křen mi ve Španělsku chybí ze všeho nejvíc,“ poznamenala Siv a nalila všem víno. Bylo to Sancerre, francouzské bílé. Tohle měla společné se svým synem, kterému připadal život příliš krátký na to, aby konzumoval nekvalitní jídlo a pil laciné víno.

„Je to hodně švédské,“ řekl její syn.

„Ale Němci taky jedí křen,“ namítla Angela.

„Je to hodně švédské a hodně německé,“ rozhodla Elsa.

Winter ochutnal víno. Bylo vychlazené, ne však studené. Připil matce.

„Vítej doma.“

Usmála se.

„Vítej doma,“ řekli všichni sborově.

Napili se.

„Zní to, jako bych se vrátila už navždy.“ Siv odložila skleničku na stůl.

„A ne snad?“ zeptala se Kristina.

„Přála by sis to, moje milá?“

„Jo.“

„Ale co bude s domem ve Španělsku?“ ozvala se Bim.

„Mohli bychom tam přece jezdit na dovolenou,“ uvažovala Kristina.

„Dobrý nápad,“ vstoupila do diskuse Lotta.

„Takový dům by se neměl prodávat, když už nám jednou patří,“ řekl Winter.

„Ne,“ souhlasila Elsa.

„Ne,“ zopakovala po ní Lilly.

Všichni se zasmáli.

„Uvidíme,“ Siv na to. „Nejdřív si musím v Göteborgu najít bydlení.“

„Můžeš přece bydlet tady,“ nabídla se Lotta.

„Ale natrvalo to přece nejde.“

„A proč ne? Máme tady dost místa. A je to taky tvůj domov. Dřív jsi žila tady.“

„Takže chceš opravdu zůstat,“ zkonstatovala Angela.

„Vypadá to tak.“

„To je hezké.“

„Myslíš?“

„A proč bych si to neměla myslet?“

„Říkala jsem si, že byste se třeba chtěli přestěhovat do Španělska. Mohla bys tam dostat práci na klinice.“

„Ale já si nemyslím, že chce jít Erik do důchodu už teď,“ namítla Angela.

„A proč ne?“ Winter odložil skleničku na stůl. „Brzy mi bude padesát.“

„Do penze v padesáti?“ zakoulela očima Bim. Brzy jí bude sedmnáct. Z jejího pohledu už lidi v padesáti skutečně nejsou daleko od smrti. „Není to trochu moc brzy?“

Winter se pousmál.

„Máš pravdu. Budu pracovat do osmdesáti.“ Podal si skleničku. „Na to si teď připiju. Začínal jsem jako nejmladší komisař v zemi a skončím jako nejstarší.“

„Hodně štěstí,“ přiťukla si s ním Lotta.

„Tvoje rybí karbanátky jsou opravdu vynikající,“ řekla upřímně Siv.

„Dala jsem do nich čerstvé chilli,“ prozradila Lotta. „Ale jen špetičku.“

„Aby to nebylo příliš švédské,“ poznamenala Bim.

„Vzpomínáš si na letní tábor na Brännö?“

Stáli na zahradě a pozorovali hvězdy. Zahradní domeček na západním konci ztrácel v šeru barvy. Pro Wintera to byl dům dětství, ve kterém strávil spoustu nocí. Uvnitř to vonělo stejně jako tehdy. Ta vůně nikdy nezmizí. Stačí jen strčit dovnitř hlavu a vzpomínky na dětství jsou zpět. Stačila vůně – a ocitl se v jiné krajině. V krajině dětství. Příliš rychle ji opustil. Teď ho to napadlo. Měl bojovat víc.

„Letní tábor?“

„Jo, na Brännö. V době, kdy jsme trávili každé léto na Styrsö, byl na druhé straně tábor v Sandvik.“

„Máš pravdu.“

„Tak vzpomínáš si?“

„Když to říkáš, tak se mi něco vybavuje. Ale proč se mě na to ptáš?“

„Vzpomínáš si, že v roce 1975 z tábora zmizela jedna dívka?“

„Dívka? Že zmizela nějaká dívka?“

„Bylo to v červenci. Přesně 23. července.“

„Takové detaily si vážně nepamatuji.“

„Ale ne, o to nejde. Jen se to stalo toho dne. Chtěla si jít zaplavat, očividně do Husvik. Ale zmizela. Nikdy už se nenašla.“

Siv Winterová udělala několik kroků po trávě. Přišli sem na začátku šedesátých let s Bengtem Sellbergem a oběma dětmi, Erikem a Charlottou. Tady chtěli zůstat navždy. Takhle si to naplánovali. Přesně takhle to říkali: navždy. A teď je tady. Navždy.

Otočila se k Winterovi.

„Vzpomínám si,“ řekla. „Hodně se o tom psalo v novinách.“

„Přesně.“

„Proč se na to ptáš?“

„Nevím. Možná to souvisí s případem, na kterém právě dělám. Nebo taky ne. Nevím to jistě.“

„A jak to může souviset s tvým případem?“

Winter neodpověděl. Znovu pohlédl směrem k zahradnímu domku. Byl teď černý a šedý, stejně jako stromy na zahradě a tráva. Vzduch se ochladil a najednou voněl zimou. Letos přešlo léto rovnou do zimy.

„Myslím,“ přerušil ticho Winter, „že je mezi nimi souvislost. Ale nevím jaká.“ Otočil se k ní. „Mluvil jsem o tom? Tehdy, když se to stalo? Když mi bylo patnáct?“

„Ne,“ řekla. „Alespoň si na to nevzpomínám.“

„A neměl jsem o tom mluvit, mami? Není to divné? Neměl jsem mluvit o někom, kdo je stejně starý jako já a zmizel jen pár set metrů od našeho domu?“

„Ale bylo to trošku víc než jen pár set metrů.“

„Přes zátoku jo.“

„Aha.“

„Vždyť jsem na ten tábor mohl vidět rovnou z našeho domu.“

„Možná jsi o tom tehdy přece jenom mluvil, Eriku.“

„To si nemyslím. Ale možná jsem ji viděl.“

„A jak to? Myslíš to léto?“

„No jasně.“

„Ale to by sis přece pamatoval, kdybys ji viděl.“

„A o to právě jde. Měl bych si to pamatovat.“

„Nebo není důvod si něco pamatovat, protože se to nestalo.“

„Tím si nejsem tak jist.“

„Zní to, jako bys chtěl na sebe vzít vinu za to, co se stalo.“

Neřekl na to nic.

*

„Chtěl jsem ti uštědřit lekci, kámo.“

Christian Lejon rozvázal Ademarovi ruce. Provaz sedřel Ademarovi kůži na levém zápěstí. Nekrvácelo to. Masíroval si ramena. Bolela ho i jiná místa na těle. Zároveň ho překvapilo, že to není horší. Udivilo ho to.

Ještě pořád seděl na zemi. Košili měl od prachu. To se stává, když úklid neberete vážně.

„Mám si myslet, že jste mě chtěl ukopat k smrti?“

„Kromě jinýho.“

Zdálo se, že muž se usmívá. V potemnělé místnosti se to nedalo moc poznat. Nastal večer. Strávili v místnosti společně několik hodin. Někdy čas běží rychle.

„Stálo by to za to?“ zeptal se Ademar.

„Jo.“

„A proč?“

„Už jsi někoho ukopal k smrti?“

„Ne.“

„Je to neuvěřitelnej pocit.“

„To si neumím představit.“

„Ale určitě už sis to někdy představoval, ne?“ trval na svém Lejon.

„Ještě nikdy.“

„Nevěřím ti.“

„Myslel jsem na basebalové pálky nebo střelné zbraně, ale nikdy ne na to, že bych do někoho kopal,“ přiznal se Ademar.

Teď se muž opravdu usmíval. Jeho úsměv zářil jako světlo v temnotě. Měl opravdu velmi hezké zuby.

„Máš bolesti?“ zeptal se.

„Jen když se pokusím o úsměv.“

Neznámý se uculil potřetí.

„Líbíš se mi. Jsem docela rád, že jsem tě nezabil.“

„Takže už můžu jít?“

„Je to tvůj dům. Kam bys chodil? Odejdu já.“

„Díky.“

„Proč tu knihu píšeš?“

Ademar se snažil posadit. Boky nechtěly poslechnout. Schytaly několik prudkých kopanců. Neměl pocit, že by měl něco zlomeného, ale něco nebylo v pořádku. Pravou rukou se opřel o podlahu. Ani to mu moc nešlo.

„Proč o tom píšeš?“ naléhal Lejon.

„Proč se na to ptáte?“ odpověděl Ademar otázkou. „Kdo vlastně jste?“

„Lejon. Christian Lejon.“

Ademarovi se podařilo vstát. Hlava se mu točila. Najednou si připadal lehký jako pírko. Možná sebou za chvíli sekne. Najednou ho zvedalo.

Lejon byl třemi rychlými kroky u něj. Opatrně, ale pevně ho držel kolem pasu a ramenou jako ošetřovatel. Podle všeho své řemeslo dokonale ovládá. Ademarovi se pořád ještě motala hlava. Lejon něco říkal. Představil se.

„Vaše jméno znám.“

„Nepovídej.“

„Vím, kdo jste,“ řekl Ademar.

Lejon ho nepouštěl. Stisk zesílil.

„Nebo kdo jste byl. Byl jste v tom táboře.“

„Jo.“

„Nejste zvědavý, odkud to vím?“

„Nejspíš existujou nějaký seznamy.“

„Přesně. Jste na něm. Lejon. Christian Lejon.“

Lejon ho pustil.

„Dokážeš stát sám?“

„Myslím, že jo.“

Lejon udělal krok dozadu.

„Byl jsem tam to léto. Máma byla nemocná a obec mě poslala na Brännö.“ Možná se zase usmál. Ale nebyl to upřímný úsměv, nedosáhl až k očím. Když se Lejon usmíval, šlo spíše o reflex, jakýsi tik. „Mladý tehdy neměli žádný právo mluvit do svejch záležitostí. Chudáci končili v letních táborech.“

„Ano.“

„Byli jste chudí?“

„Byli. Otec nás opustil. Máma byla nezaměstnaná.“

„Zvládneš dojít k tý židli? Vypadáš, jako by ses chtěl posadit.“

Lejon dovedl Ademara k psacímu stolu. Přidržel židli, aby se neodsunula, když si Ademar sedal. Ademar si připadal, že ho světlo obrazovky naprosto oslepuje. Byl to jediný zdroj světla v celé místnosti, jako dlaň plná fosforu.

„Takže proč píšeš tu knihu? O co v ní jde?“

Ademar pohlédl na monitor. Kniha. Je tam. Ale ještě není hotová. Možná nebude hotová nikdy. Je jako puzzle. Příliš velké, příliš mnoho dílků.

„Vy to nechápete?“

„Píšeš o jejím zmizení.“

„Přesně.“

„Co o tom víš?“

Ademar neodpověděl; místo toho mlčky civěl na monitor. Ale v něm nebylo dost odpovědí. Není smyslem počítačů, aby je lidi nacpali informacemi, s jejichž pomocí tyhle věcičky pak dokáží dát odpověď? Jeho informace však nestačily. Zely v nich velké mezery, dílky, které chybějí v puzzle.

„Co o tom víš?“ zopakoval Lejon.

„A vy?“ Ademar pozvedl zrak.

Lejon mlčel.

„Nechcete mi náhodou něco říct?“

„Když to udělám, budu tě možná muset zabít.“

„Nikomu nic neřeknu.“

„To ne. Ale napíšeš to.“

„Co se stalo? Co se v tom táboře stalo?“

„Můžu si přečíst, cos zatím napsal?“

„A proč?“

„Tak můžu?“

„Oceňuji, že se ptáte. Mohl byste mě klidně zabít a knihu si prostě vzít.“

„Nejsem zloděj.“

„Vážně?“

„Beru si jen to, co mi patří,“ vysvětloval Lejon. „A tím nemyslím tuhle knihu.“

„Ale to ještě není kniha. Možná z toho ani kniha nikdy nebude.“

Lejon se natáhl pro jeden list z psacího stolu a pohlédl na Ademara.

„Ty nemáš páru, co se tam stalo, nemám pravdu?“

„Snažím se na to přijít. Nic jiného dělat nemůžu.“

Lejon civěl na text, aniž by ho četl. Pak znovu vzhlédl.

„Chystáme se dát věci do pořádku,“ řekl.

„Co tím myslíte? To je dost zvláštní formulace. Dávat věci do pořádku.“

„Pro mě ne,“ oponoval Lejon. „Dost přesně rozlišuju, co je dobrý a špatný. Někdy je třeba přehodnotit, co je špatný.“

„A funguje to?“

„Alespoň by se to mělo zkusit.“

„Jak postupujete?“

„Co víš o svým sousedovi?“ Lejon ukázal na jih. „Kde je?“

„Je mrtvý. Nedávno ho zastřelili.“

Lejon přikývl.

„Víš o tom něco víc?“

„Četl jsem o tom v novinách.“

Ademar se předklonil. Sevřelo se mu hrdlo a ucítil píchnutí na prsou. Zvedl ruku, kterou jako by táhlo k zemi závaží.

Odhlásil se.

Obrazovka potemněla. Místnost potemněla. Bylo to, jako by někdo zhasnul světlo.

„Proč se ptáte na Sellberga?“

V tmavé místnosti měl pocit, jako by mluvil sám se sebou.

„To přece víš.“

„Věděl jste, že Sellberg toho léta pracoval v letním táboře?“ zeptal se ho Ademar. „Nějaké pomocné práce.“

Lejon chvíli mlčel. „Sellberg nebyl sám,“ řekl nakonec.

„Co tím myslíte?“

Lejon se opět na delší dobu odmlčel. Otočil se k oknu, byla vidět jen silueta.

„Beatrice byla moje přítelkyně.“

Siv Winterová zašla do domu. Winter slyšel smích jedné z dívenek. Sedm žen a jeden muž. Sedm proti jednomu. Není co dodat.

Zamířil k zahradnímu domečku na hraní, otevřel dveře a vlezl dovnitř. Uvnitř se mohl natáhnout, aniž by mu nohy trčely až ke dveřím. Opravdu tady domeček stál, už když se sem nastěhovali, nebo ho postavil táta? Nejspíš ne. Bengt Winter nikdy nic nepostavil, raději spravoval peníze. Za peníze si lze koupit téměř vše. Například věci. V téhle oblasti byl Erik jedním z největších hříšníků. Pomalu se z toho dostával. Možná to bylo tou nemocí. Potřebuje jen tenhle domek. V hlavě měl ticho. Ležel jako ve vatě, mezi obláčky. Možná už spal. Zdálo se mu o moři. Bylo ticho. Všude bylo ticho. Slunce zapadalo za útesy. Nastala tichá hodinka, která přichází bezprostředně po šťastné hodince. Happy hour. Hodiny, které se takhle jmenují, musejí být těmi nejlepšími hodinami z celého dne.

Někdo něco řekl.

Nadzvedl hlavu.

„Co je?“

„Znělo to, jako bys usnul. Chrápal jsi.“

„To jsem nebyl já.“

„Aha.“ Vlezla dovnitř a lehla si vedle něj. Místo vystačilo tak tak pro oba.

„Tady jsem už pěkně dlouho nebyla.“

„A přitom tady bydlíš.“

„Od té doby, co holky vyrostly, zeje domeček prázdnotou.“

„Škoda.“

„Skutečně ožije vždycky až ve chvíli, když přijdou ty tvoje dvě cácorky.“

„Hm.“

„Ale ty se tady teď schováváš.“

„Neschovávám se.“

Lotta Winterová položila bratrovi ruku na paži.

„Co ty a Angela?“

„Co tím myslíš?“

„Mám pocit, že se mezi vámi něco děje.“

„A co?“

„Však víš, o čem mluvím, Eriku.“

„Je to fajn. Všechno je fajn.“

„Když to říkáš.“

„Proč by to nemělo být fajn?“

Upíral zrak na díru po větvi ve střeše, kterou dovnitř dopadalo světlo. To musí být měsíc.

„Nedělej žádné hlouposti,“ nabádala ho.

„A proč bych měl dělat hlouposti? Nikdy přece nedělám hlouposti.“

„Takové uvažování je nebezpečné. Že přece nikdy neděláš hlouposti.“

Neodpověděl. Měsíc svítil dírou jako kužel světla kapesní svítilny. Hledal ho.

„Nedělej hlouposti,“ zopakovala.

„Když už o tom mluvíme, Lotto, tak dneska jsem ho navštívil.“

„A koho? Jeho?“ Opřela se o lokty. „Jeho? Snad nemyslíš Bennyho?!“

„Myslím.“

„Proč jsi to udělal, do prdele?“ Předklonila se. Vlasy jí zalilo měsíční světlo. Oba mají stejnou barvu vlasů a ani jeden z nich nemá jedinou šedinu. Vlasy jim nikdy pořádně nezešediví. Nikdy nebudeme šediví, pomyslel si.

„To je vážně k zblití,“ řekla. „Prosila jsem tě přece, abys to nedělal.“

„Musel jsem si s ním promluvit.“

„A o čem?“

„Má spoustu informací. A my v tuto chvíli informace potřebujeme.“

„Ale ty ti přece dá každej zasranej gangster ve městě. Proč zrovna od něho?“

„Zatraceně, ty ale umíš nadávat.“

„Nadávám, jak se mi zachce, sakra. Ty nadáváš taky.“

„Jenže já jsem chlap a ty jsi ženská. Nadávání se k ženským nehodí.“

„Tohle je špatné místo a špatná chvíle na ironii, Eriku.“

„Špatné místo to snad není.“

Dala mu ránu do hlavy. Zasáhla čelo nebo spánek. Nijak zvlášť to nebolelo, spíš ho to překvapilo.

„Nechci, aby mi ho někdo připomínal!“ vykřikla. „A tys mi slíbil, že se s ním nesetkáš.“

„Smažme to.“

„Cože? Nejdřív mi to vyklopíš, a pak na to mám jen tak zapomenout?“

„Promiň.“

Mlčela.

„Už o tom nebudeme mluvit,“ navrhl Winter.

„Copak se na to dá ještě něco říct?“

Neřekl nic.

„Eriku.“

„Chce tě vidět. Jen pět minut.“

Další rána ho zasála rovnou do nosu.

28

Winter si nalil Glenfarclas, ale skleničku se sladovou skotskou whisky nechal stát na stole, aniž by se z ní napil. Na Vasaplatsen vládlo ticho. Otevřel dveře na balkon a vyšel ven. Hvězdné nebe nad hlavou. Poznal Velký vůz a Orion.

Za sebou slyšel Angelu. Elsa asi nemůže usnout. Něco ji trápí.

Během posledních dvou hodin ho příšerně rozbolela hlava. Bolest se přemísťovala z jedné strany na druhou, ale zahryzla se mu taky nad levé oko. Jako by si tam postavila hnízdo. Jako by chtěla být všude najednou, na jednu stranu putovat po celé hlavě a na druhou stranu se nehnout z místa. Přesně tohle se mu během večera honilo hlavou. Nebylo mu špatně. Nevolno mu bude nejspíš po whisky.

„Ochladilo se,“ řekla. „Brrr.“

Zavřel oči. Mírnilo to bolesti.

„Jak ti je, Eriku?“

Otevřel oči. Žádné hromy, žádné blesky.

„Doufám, že bereš tablety.“

„Když je to nutné.“

„Eriku.“

„Co?“

Neodpověděla.

„To bude tou změnou počasí,“ vysvětloval. „Sama jsi to říkala. Ochlazuje se. Jsi lékařka. Měla bys vědět, že jedním ze spouštěčů migrény může být změna počasí, takže…“

Odešla uprostřed věty.

*

Ademar seděl před mrtvým počítačem. Zapne ho vůbec ještě někdy?

Lejon odjel. Najednou opustil pokoj a dům. Beze slova. Odešel uprostřed věty, jako by měl dost. Ale možná to bylo i něčím jiným. Neřekl o Beatrice nic víc, než jen to, že to byla jeho přítelkyně. Co to má znamenat, k čertu? Neřekl vůbec nic víc o osudném létě, o táboře. Ademar se ho na nic dál nevyptával. Nebyl si jist, jestli vůbec touží vědět víc. Viděl svůj odraz na temné obrazovce. Budu psát dál? Zrovna zažil, jak blízko se člověk může ocitnout tváří v tvář smrti, a nepochyboval o tom, že ho Lejon přišel zabít. Mluvil o lásce. O jistém druhu lásky. Možná mluvil nepřímo o pomstě, aniž by se o tom zmínil. O tom, že šlo o pomstu, že Sellbergova vražda byla pomsta. A přitom šlo o Beatrice, o Brännö, o tábor. O její zmizení. O její smrt. Ademar nikdy nemyslel na její smrt. Nechtěl smrt vidět. Nechtěl o ní psát. Tahle smrt nemá v jeho knize místo. Možná skončí v okamžiku, kdy převezme otěže právě smrt. Nikdo se nedostal dál než k tomuto okamžiku. Policie ukončila pátrání, než se vůbec pořádně rozběhla. Nebylo co vyšetřovat. Žádné stopy. Ve vzduchu ani ve vodě nebyly žádné stopy. Beatrice se propadla do země. Vypařila se. Slehla se po ní zem. Nebo klesla ke dnu. A ten komisař, ten Winter, ten se taky dál nedostane. Zabývá se vraždou. Zabil Lejon Sellberga? Byla to pomsta? Ví, co Sellberg udělal? Musel Sellberg umřít, protože udělal něco Beatrice? Nebo protože věděl něco, co vědět neměl? Něco, co s sebou celá ta léta vláčel? Ale já si nemyslím, že Sellberga zabil Lejon. Nařídil někomu jinému, aby tu vraždu provedl. Pokud s tím vůbec má něco společného. Možná jen s sebou vláčí vzpomínky na mou sestru. To je všechno, to bylo všechno. Prostě zmizela. Lejon si vzal rukopis s sebou. Řekl mu své jméno. Lejon. Je na to hrdý.

Telefon na psacím stole se vlezle rozječel. Šlo o staromódní vyzvánění, hlasitý a drnčivý zvuk v tiché temnotě. Telefon řinčel dál, pak se odmlčel, pak se znovu rozječel: Vím, že tam jsi.

„Prosím.“

Strhl sluchátko k sobě. Při tom mu podivně luplo v rameni, lupalo to čím dál víc.

Ve sluchátku to šumělo. Jedoucí auto.

„Co teď děláš?“ chtěl vědět Lejon.

„Nic. Pokouším si znovu poskládat jednotlivé části těla dohromady. Není to tak snadné.“

„Omlouvám se.“

Ademar mlčel. Viděl na ulici světlomety. Že by byl Lejon pořád tady? Ne, to nebyl jeho Chrysler, ale menší auto, směšně maličké. Projelo kolem.

„Mohlo to dopadnout hůř,“ namítl Lejon.

„Co chcete?“

„Doufám, že je ti jasný, že tohle setkání musí zůstat jen mezi náma. Doufám, že mi rozumíš.“

„Když to říkáte.“

„Přesně. Nikdy jsme se nepotkali, nikdy jsem s tebou nemluvil. Nemám nic společnýho ani s tím, o čem jsme spolu mluvili, ani s lidma, jejichž jména jsem v souvislosti s tím zmínil. Je to jasný?“

„Jo.“

„Dobře.“

„Co se stane teď?“

„Nic. Ozvu se ti. Všechno si přečtu.“

„Možná odjedu z města. A ze země.“

„Ještě ne.“

„Vyhrožujete mi snad?“

„O nic víc než předtím,“ mínil Lejon.

„Kdy se mi zase ozvete?“

Rozhovor se přerušil. Ademar slyšel jen šum. Znovu viděl, jak kolem projíždí to malé auto. Zmizelo. Ještě pořád držel sluchátko v ruce. Prudce se mu roztřásla. Praštil vší silou sluchátkem o psací stůl, zlý zvuk. Jako kopanec do hlavy.

*

Lars Bergenhem zvedl telefonní sluchátko. Seděl v bytě sám. Ve čtvrti Eriksberg to večer vypadá jako na pusté poušti. Když tudy někdo kráčí, odrážejí se kroky mezi domy jako dlouhotrvající výkřiky. Tahle oblast se zatím ještě nestala městem. Bude to trvat hodně dlouho. V jistém ohledu se mu to líbilo. Zrovna se chystal stát někým jiným. V tuto chvíli není nic. Jen poušť. Vytočil číslo. Po třetím táhlém zvonění se mu ozval.

„Prosím.“

„Tady Lars.“

„Co je?“

„Jaké to bylo?“

„Nic moc.“

„Někdo přece musí něco vědět, zatraceně.“

„Nemusíš hned nadávat, Larsi.“

Nesnese jeho hlas. To je na tom to nejhorší. Některé hlasy nesnáší odjakživa. Zasraný tón, který je stoprocentně afektovaný. Napodoboval něco, co není. S identitou to nemělo nic společného.

„Nemohl prostě zmizet beze stopy,“ řekl Bergenhem.

„A proč ne? Lidi přece někdy mizí.“

„Jenže mezitím musel s někým mluvit.“

„Moc času mu vážně nezbývalo, Larsi.“

„Co tím myslíš?“

„Proč by se mu nemohlo něco stát stejně jako ostatním?“

„To bychom ho našli. Tělo. Přesně jako v případě první oběti.“

„Řekl jsi první oběť, Larsi.“

„No tak jen oběti, no.“

„Dobře, budu se vyptávat dál. Jak se máš ty?“

„Já? Co máš na mysli?“

„Co na to říkají?“

„Kdo? O čem to mluvíš?“

„Ty víš, o čem mluvím, Larsi.“

„Přestaň mi pořád říkat Larsi! Dej mi pokoj!“

Rozhostilo se ticho. Pak se ozval šum. Ten druhý zavěsil. Poslouchal. Bergenhem mrštil sluchátkem o zem. Co na to říkají? Nevěděl a nechce to vědět. Nikdy, nikdy o tom nechtěl mluvit. Vstal. Měl pocit, jako by měl najednou teplotu. Svědila ho ramena, kůže na hlavě. Muž, který nechce být ve vlastní kůži, pomyslel si. To jsem já. Nechci být nikde. Co na to říkají? Do prdele, já vím, co říkají. Vždyť to vědí všichni, aniž bych prodělal coming out. Coming out. Takovej debilní výraz. Když jsem se včera stavoval ve vyšetřovací vazbě, bylo na recepci ticho. Všichni to teď vědí. Vědí to návštěvníci, zkrátka všichni, od zlodějů kol až po soudce. Jsou informováni, ještě než vejdou na prezídium. Všichni to můžou vědět, všude se o tom mluví.

Zazvonil mu mobil. Ležel na posteli. Moc dobře to číslo zná. Hovor nepřijal. Telefon vyzváněl dál. Civěl na displej. Bylo to jeho číslo nebo spíš číslo z jeho bývalého života. Mohla by to být Ada. Ne, na to je už moc pozdě. Na všechno je moc pozdě, blesklo mu hlavou. Martina. Dobrý Bože, ať už je ráno, abych mohl jít zase do práce. Vypadnu a trošku se projedu po okolí. Bude to lepší než vysedávat tady, všechno je lepší než tohle. Možná zase najdu nějaké opuštěné auto. Mobilní telefon vyzváněl a vyzváněl.

„Prosím.“

„To… to jsem já.“ Mluvila velice tiše, znělo to jako šepot.

„Martino.“

„Co děláš, Larsi?“

Říká mu Larsi. Byl to jiný Lars, byl mu důvěrně známý.

„Nic.“

„Jsi sám?“

„Jo.“

Mlčení. Co mu chce říct? A co jí má říct on?

„Jak se má Ada?“ zeptal se.

„Netuším, Larsi. Co myslíš?“

Zodpovědnost nese on, o tom není pochyb. Jen on je zodpovědný, jen on je vinen. Něco s ním nebylo v pořádku. Nikdy to nebyla vina ostatních, jen jeho. Už to ví. Dřív tomu nerozuměl, ale po tom pekle během uplynulých týdnů mu to došlo. To on, on, on. To ty, ty, ty.

„Zítra jí zavolám.“

„Chceš se jí ozvat jen po telefonu?“

„Jasně, že ji chci i vidět.“

„A kdy?“

„Brzy.“

„Co jí povíš?“

Neodpověděl.

„Zatím jsi jí neřekl, žes nás opustil. Ani slůvko na vysvětlenou od tebe neslyšela. Ani já ne. Vlastně vůbec žádné vysvětlení. Ale Ada…“

Hlas se jí zlomil. Poznal, že pláče, i když ji neviděl. Jako by ho slzy pálily přes telefonní vedení. Jako by ho chtěly přinutit, aby pustil sluchátko.

„Promluvím s ní,“ slíbil.

„Co jí řekneš?“

„Promluvím s ní.“

„Ještě jsem jí neřekla ani slovo. Už nemám sílu.“

„Promluvím s ní,“ zopakoval potřetí.

„A kde? Kde se s ní chceš sejít?“

„Zatím nevím. Je to důležité?“

„Myslí si, že už nikdy nepřijdeš domů,“ řekla Martina.

Mlčel. Vždyť je to pravda. Už nikdy nepřijdu domů. Jsou ještě jiná místa, kde se můžu cítit jako doma. Ne tady, ne u Samuela. Jednou najdu vlastní domov. Nebo snad ne? Jestli za to stojím. Ale já za to nestojím. Vlastní domov? Haha.

„Myslíš si, že to nechápu?“

*

Winter vstal o půl sedmé. Moc toho nenaspal. Angela taky ne. Dlouho do noci se bavili o tom, co bude. V jaké fázi se nacházejí? Něco se stalo, jenom nevěděli co. Mám strach, řekla. Nemusíš si dělat starosti, uklidňoval ji. Nejsi jako dřív, tvrdila. A kdy jsem se změnil? Chtěl vědět. Neměň se, prosila. Na to mlčel. Bolesti hlavy se zvedly jako mlha v časných ranních hodinách. Můžou se vrátit. Možná je to prostě tak. Na chvíli se z něj stal někdo jiný, protože vlastní tělo mu způsobuje bolest. Udělal to, protože něco nebylo v pořádku. Co nebylo v pořádku? Byla to jeho vina? Bylo to prací, větší zodpovědností, kterou teď má? Ale vždyť se přece nic nezměnilo.

Podal si fotografii malého křížku, který našli v autě Rogera Edwardse. Winter se na něj zatím nijak detailně nedotazoval. Chtěl s tím počkat, až ho identifikují, což se zatím nepodařilo. Žádné porovnatelné otisky prstů. Nikdo nenašel nic porovnatelného, ale taky se tomu zatím moc nevěnovali. Zvažoval, jestli někoho nepošle s křížkem do námořního muzea Maritiman.

Winter si obrázek prohlížel ve světle svítání. Připadal mu povědomý. Hvězda na křížku jako křižákova zbraň. Uprostřed hvězdy vševidoucí oko. Křížek v autě uprostřed mostu nad řekou nedaleko moře. Křižník. Křižák. Moře. Myslel na moře. Mořeplavec. Křížek pro mořeplavce. Takové kříže lze najít na našich šérových ostrovech. Nebo ne? Ale ano. Jednou jeden viděl na vlastní oči, jednou mezi jižními šérovými ostrovy, na hranici s mořem jižně od Vrangö. Kříž. Navigační znak. Něco označoval: Byli jsme tady. Někdo tady byl.

Viděl jsem ho?

Zavřel oči.

Z jednom z pokojů slyšel volat Lilly. Když se probudila, tak nekřičela. Vždycky volala. To znamenalo: Jsem tady. Je někdo doma? Angela se probudí a uvidí, že nejsem v posteli. Bude stačit jediný pohled na hodiny, aby věděla, že jsem pořád ještě doma. Takže se otočí na druhou stranu a přenechá starost o děti dnes ráno mně.

Na chodbě ucítil průvan, jako by někdo otevřel dveře od domu. Na rohožce ležely noviny Göteborgs-Posten. Sellbergova vražda zmizela z první i čtvrté strany, brzy už nebude hrát v médiích žádnou roli. Netrvalo to dlouho, takové věci jdou rychle. Média si nedala do souvislosti Richardssonovo zmizení s vraždou. Možná ani žádná souvislost neexistuje, možná je to jen politováníhodná náhoda.

Lilly už stála v posteli.

„Tati, tati, tati!“ volala. „Lítat, lítat, lítat!“

A v tu chvíli ho napadlo, kde už ten křížek jednou viděl.

Vítr nadouval plachtu. I přes silný vítr byl teplý, slunečný den. Zdálo se, jako by se Maxi doslova vznášel nad vodní hladinou. Pluli na člunu kolem západního skalnatého pobřeží ostrova Brännö a dál k Dana Fjord. Leží západně od Söderholmen? Jistě. Bylo to onoho léta? Možná.

Winter jel na kole jako vždycky cestou přes Heden. Vítr ho osvěžoval. Prach ze štěrku se vířil nad fotbalovými hřišti. Nebe bylo pořád ještě modré, ale už nemělo ten nepochopitelný odstín.

Plavili se na Matsově člunu. Může doplout kamkoli, říkal, a že to taky udělá. Ale nedostal se daleko. Před dvanácti třinácti lety ho pohřbili na ostrově. Vzpomínka na to pocházela z jiného světa, z jiné doby. Mats vydržel dlouho, tehdy ještě neexistovaly účinné léky, které by dokázaly zastavit průběh nemoci.

Winter jel po Bohusgatan. Bertil také přišel na Matsův pohřeb. Cestou zpět do města se spolu bavili. Vzpomíná si na to. Skutečně si vybavuje každičké slovo.

„Neříkal jsi, že mluvil o tom, že se stane policistou, když byl mladý?“ zeptal se Bertil.

„To že jsem tvrdil?“

„Myslím, že ano.“

„Možná když jsem začal studovat na policejní akademii. Nebo když jsem mluvil o tom, že se budu o studium ucházet.“

„Asi jo.“

„To už je pěkně dávno.“

„To jo.“

„Vzali by ho.“

Pak Bertil řekl: „Četl jsem, že v Anglii hledají homosexuální policisty.“

„Chtějí homosexuální policisty zaměstnávat, nebo poskytovat policejní vzdělání homosexuálům?“ zeptal se příkře Winter.

„Je v tom rozdíl?“

„Omlouvám se.“

„Kultura v Anglii je vícevrstvá a mnohem rozvinutější,“ tvrdil Bertil. „Je to sice rasistická a sexistická společnost, ale Angličané pochopili, že i policie by měla reprezentovat průřez společností.“

„Jo.“

„Možná taky dostaneme nějakého homosexuála.“

„Nemyslíš si, že už nějakého homosexuálního kolegu nemáme?“

„Někoho, kdo si odváží přiznat své sklony?“

„Kdybych byl teplouš, přiznal bych se k tomu, možná bych to dokonce udělal už předtím. Jo, vážně si myslím, že bych to udělal.“

„Jo.“

„Je chyba držet se stranou. Pak všichni společně neseme vinu. I ty neseš vinu.“

„Jo,“ řekl Bertil, „jsem zavalenej vinou.“

Ten den byl ušmudlaný a šedý, vzpomínal si Winter. Paluba lodi se leskla jako černé uhlí. Skály ve vodě měly stejnou barvu jako nebe. Nedalo se málem poznat, kde končí jedno a začíná druhé. Najednou jste v království nebeském, aniž to víte, pomyslel si. Jediný skok z útesů – a jste v nebi.

Zamknul kolo před vchodem na prezídium. Neměl chuť tam jít. Na menším parkovišti mu šel naproti Halders.

„Lidi by měli začít jezdit na kole,“ ukázal na Winterovo kolo.

„Tak to taky udělej.“

„Každý večer si udělám předsevzetí, a každé ráno si to pak rozmyslím. Kromě toho musím vozit děti do školy. Na kole to není tak snadné. Ale mohly by jezdit na kole samy. Jenže někdy prší. A tak dál.“

Winter přikývl.

„Ne, Aneta zase nepřišla domů,“ řekl Halders.

„Ale já jsem se tě na to vůbec neptal,“ namítl Winter.

„Jen abys to věděl,“ vysvětloval Halders a prošel dveřmi. Vypadal, jako se v poslední době smrsknul, ne moc, ale ramena a záda mu padala dopředu.

„Počkej, Fredriku!“ zavolal na něj Winter. „Uděláme si výlet k šérovým ostrovům.“

Halders zaparkoval auto před kanceláří vodní policie u Nové loděnice. Zavolal mu Winter a měli štěstí. Po několika minutách už byli na cestě.

„Já ale nejsem žádný jachtař,“ namítal Halders v autě. „Nikdy bych ten kříž nepoznal.“

Minuli Asperö. Nebe mělo zase tutéž šílenou modrou barvu. Skály se leskly jako železo a racci kroužili nad úžinou a vypadalo to, jako by si ji pozorně prohlíželi. Mezi Brattholmen a Langholmen křižoval policejní člun. Tady je taky Langholmen. Propluli kolem Skarvorna.

„Mluvili jsme o tom, že bychom si příští léto pronajali dům na jednom z šérových ostrovů,“ řekl Halders.

„A kde? Na Asperö?“

„Kdekoli. Léto na šérových ostrovech. Ještě nikdy jsem to nezažil. To už člověk bydlí docela blízko moře, ale mohlo by to být stejně tak ve Smalandu.“

„To je dobrý nápad. Určitě nebude problém najít něco vhodného.“

„Znáš to tady. Vždyť jsi tady jako mladý strávil spoustu času, nebo ne?“

„Jo, v létě.“

„Ale teď z toho nic nebude,“ namítl Halders. „Pro nás jako rodinu už ne.“

„Vždyť si můžete pronajmout dům sami,“ uvažoval Winter. „V tom naprosto nejhorším případě. Jen ty a děti.“

„To není totéž.“

Minuli Sandvik.

„Tam byl letní tábor,“ řekl Winter, „ze kterého zmizela ta dívka.“

Halders přikývl. Přiložil si ruku na čelo, aby si chránil oči před sluncem.

„Jedno z mála mystérií,“ řekl. „Pro nás.“

„Pokud je to vůbec tak mystické,“ namítl Winter.

Viděl lidi na molech. Kolem všech skalisek až ke koupališti vyplazovalo jazyk jedno molo za druhým. Vypadala jako mosty pro pěší v jiné části světa. Viděl skokanský můstek, ten tady stojí, co si vzpomíná. Už jako malý kluk z něj skákal.

Propluli kolem Husvik. Záliv u Södholmarna byl klidný a prázdný. Doplavala až sem? Proč to nikdo neví? Proč to nikdo neviděl?

Protože sem nikdy neplavala, napadlo ho.

Neměla k tomu příležitost.

Vypluli na otevřené moře.

„Támhle je ten kříž.“ Lodník ukázal na vodu.

29

Člun opatrně obeplouval kříž. Zblízka vypadal jako nějaký navigační znak. Musel jsem se k němu tehdy dostat blíž, přemýšlel Winter. Když jsem byl mladý. Ale nevzpomínám si na to. Vím jen, že jsem viděl nějakou hvězdu.

„Nemohli bychom blíž?“ zeptal se.

Lodník přikývl. „Můžeme i zakotvit,“ řekl.

Zakotvit u kříže.

Za několik minut zakotvili.

Byla to tatáž hvězda, tentýž obrazec.

„Odkud to je?“ zeptal se Halders.

„Netuším.“

„Někdo to přece musí vědět.“

„Proč to leželo v autě?“ Winter zvedl svůj křížek do výšky.

„Někdo ho ztratil.“

„Nebo ho tam nechal schválně.“

Lodník se jmenoval Lars Ward, Ward znamená strážce. Podnikl už tolik nočních hlídek mezi šérové ostrovy, že se mu začalo přezdívat Ponocný.

„Takové kříže dřív zřizovaly expedice jako navigační znaky,“ vysvětloval. „A později se tahle tradice zachovala.“

„Ale kdo ji zachovával?“ zeptal se Winter.

„Nemám páru.“

„Nejspíš několik starých dědků,“ uvažoval Halders. „Přátelé námořnictva. Staří námořníci. Starý řád. Neexistuje náhodou v Göteborgu nějaký starý námořnický řád?“

„Nemá to nějakou souvislost s Východoindickou společností?“

Winter si prohlížel kříž na kůlu. Díky vlnění vody to vypadalo, jako by se pohupoval na vlnách jako bójka. Najednou zasvítilo slunce doprostřed hvězdy. Oko upřeně hledělo na Wintera. Vlny kroužily kolem kříže jako centrifuga. Zdálo se, jako by měly nějaký vzorec pohybu, jako na truc zbytku moře.

„Jestlipak prohledali mořské dno i tady?“ zeptal se a odvrátil se od slunečního paprsku.

„Jak prosím?“ zeptal se Noční strážce.

„Jen jsem přemýšlel nahlas,“ vysvětloval Winter.

Během zpáteční plavby do Saltholmen měli vítr v zádech. Vítr v zádech a slunce ve tváři. Ještě pořád bylo dopoledne.

Halders roztáhnul paže.

„Vlastně bychom se měli usadit tady.“

„Nepovídej.“

„Mořský vzduch je zdravý.“

„Ne pro každého.“

„Co jsi myslel tím prohledáním? Snad nechceš zahájit pátrání?“

Winter na to nic neřekl. Z Pineskär se zvedlo hejno racků a zamířilo k pevnině. Vypadali na nebi jako potrhaná síť. Racci vždycky letí ve tvaru roztržené sítě nebo sami. Jsou to bohémové moře.

„Jestli se utopila, tak už ji tam dole nikdy nenajdeš,“ uvažoval Halders. „Leda by použili nějakou zátěž.“

„Možná právě to udělali.“

Winter se na chodbě potkal s Öbergem. Vyzařoval z něj klid, jako by už věděl všechno. Klid je možná předpokladem pro práci v útvaru zajišťování stop.

„Jestli potřebuješ nějaké otisky prstů, tak jich pár mám,“ uculoval se. „Dokonce několik tisíc.“

„Z telefonní budky?“

„Yes.“

„Ještě něco?“

„Máš na mysli něco konkrétního?“

„Ne.“

„Tak pro tebe už nic nemám. Jen jako obvykle: vlasy, látku, oharky, žvýkací tabák, zápalky, prach, stonožky, kondomy. Žádná zužitkovatelná DNA.“

„Kondomy?“

„Myslíš si snad, že v telefonních budkách se jen telefonuje? A mimochodem: V přístroji nebylo moc mincí, přesněji řečeno pouhých sedm korun. Na ten automat muselo město zapomenout. Nebo ho nedávno vyprázdnili.“

„Co otisky prstů?“

„Na těch mincích? Těžké, téměř nemožné.“

„Jo.“

„Přines mi radši nějakou pistoli,“ požádal jej Öberg.

Mávnul rukou na rozloučenou a pokračoval k výtahům.

Z jednoho vystoupila Aneta Djanali. Když poznala Wintera, zamávala na něj a došla k němu.

„Slyšela jsem, že jsi byl na šérových ostrovech.“

„Yes.“

„Mluvíš jako Torsten.“

„Jen občas.“

„K tomu kříži: Myslím, že vím, odkud je a co znamená.“

„Pojďme do kanceláře,“ navrhl Winter.

V pracovně byl nevyvětraný vzduch. Winter okamžitě otevřel okna. Dovnitř se nahrnulo babí léto, mírný vánek, který byl jiný než ten na moři. V parku se hromadilo červené listí a lákalo, aby ho někdo pošlapal a rozkopal. Možná by to byla dokonalá terapie.

Otočil se. „Aneto, prosím tě, sedni si.“

„Řád jménem Coldinu Orden,“ řekla a posadila se na židli před psacím stolem. Dříve to byla pořádně nepohodlná židle, ale Winter ji nechal vypolstrovat. „Znáš ho?“

„Ne.“

„Kříž jsem ukázala jednomu muži v námořním muzeu Maritiman, řediteli v důchodu.“ Nakoukla do poznámkového bloku. „Perners. Sven Perners. Řekl mi, že je to kříž řádu Coldinu Orden.“

„Co to je?“

„Starý řád mořeplavců, jehož kořeny sahají až do středověku. Podle všeho bylo obvyklé zřizovat takové kříže na různých místech po světě. Šlo o zvyk, který se tradoval dál.“ Aneta Djanali listovala v poznámkovém bloku. „Začal s tím jistý mořeplavec Jindřich už v patnáctém století. Byl to portugalský princ a posílal do světa expedice, však víš.“ Vzhlédla. „Všechny ty portugalské kolonie. Portugalci byli první v Evropě. A tyhle kříže stavěli jako námořní nebo pevninská znamení, aby ostatní mořeplavci věděli, že tohle místo už je probádáno.“

„Dobrá.“

„Říkalo se tomu vztyčování křížů. Kříže se vyráběly nejprve ze dřeva, později ze železa.“

„A jeden z křížů skončil jako miniatura v kradeném autě na Älvsborgsbron,“ ušklíbnul se Winter.

„Počkej, je to ještě zajímavější,“ řekla Aneta Djanali. „Kolem roku 1760 byl založen Coldinu Orden ve Švédsku, ve Stockholmu. Pak vznikla odnož v Göteborgu.“

„V Göteborgu?“

„Přesně tak. Göta Coldinu Orden. Je to velmi tajný řád. Perners o něm nic nevěděl. Nikdo o něm nic neví. A taky je tajemstvím, co vlastně znamená jeho název. Mimochodem, Švédsko je jediná země na světě, kde řád údajně ještě existuje.“

„Údajně?“

„Göta Coldinu Orden je zaregistrován na adrese v Hagen, Bellmansgatan 12. Mají taky telefonní číslo. Byla jsem tam, ale nedokázala jsem zjistit, kde v tom domě sídlí. Taky záhada. Jejich číslo jsem vytáčela několikrát, ale nikdo to tam nezvedá. Nemají ani záznamník.“

„Netušíš, kolik mají členů?“

„Poslední údaj pochází z roku 1906.“ Aneta Djanali se usmála. „Dva tisíce členů v celém Švédsku.“

„Ti už nežijí,“ přemýšlel Winter. „Otázka je, jak to vypadá s jejich potomky.“

„Dá-li se to tak nazvat,“ řekla Aneta Djanali. „Jsou to fakt divní lidé.“

„Řády jsou svět sám pro sebe,“ řekl Winter.

„Nejsi náhodou členem Rotariánů, lóže Svobodných zednářů nebo něčeho podobného?“

„Proč?“ Wintera otázka překvapila.

„Vypadáš, jako by se tě to dotklo.“

„Ale mě se to dotklo.“

„Nesouvisí to nějak se společenským postavením? Není Göteborg město, ve kterém si lidé z vyšších vrstev libují v řádech? Lidé ve vedoucích pozicích přece vstupují do takových pošetilých spolků.“

„Nikdy mě to ani nenapadlo,“ bránil se Winter.

„A co když se ti ozve Göta Coldinu Orden?“

„Nejspíš pak bude vyžadován tak vysoký stupeň zachování tajemství, že ani nikdo nezjistí, že k nim patřím.“

„Perners se zmínil ještě o něčem. Nevěděl, jestli s tím nemá řád něco do činění, ale v roce 1997 se konalo jedno z oněch vztyčování kříže v Eriksbergu.“

„V Eriksbergu stojí jeden z křížů řádu Coldinu?“

„Ano. Ten kříž tam někdo vztyčil přesně 18. srpna 1997.“

„A kdo?“

„To nevím.“

Takže 18. srpna 1997. Tohle datum Winter zná. Je to jedno z mála dat, na které si pamatuje stejně, jako si pamatujete vlastní datum narození. V ten den byl pohřben jeho kamarád Mats.

„Kříž vztyčili u bývalé loděnice pro lodě Východoindické společnosti v Eriksbergu,“ dodala Aneta Djanali. „Na jednom z mol, přesně na molu čtyři, domnívá se Perners.“ Znovu nakoukla do bloku. „Vypálili devět čestných salv.“

*

Winter vešel do Ringmarovy kanceláře bez zaklepání. Dveře byly přivřené. Ringmar stál vedle psacího stolu a vypadalo to, jako by se zrovna chystal odejít. Měl na sobě bundu.

„Jsi na odchodu?“

„Ne, zrovna jsem přišel.“

„Osm výstřelů,“ řekl Winter.

„Cože?“

„Tady existuje souvislost. Musíme si o tom promluvit. Nemohl by sis sundat tu bundu?“

„Vypadáš rozčíleně.“

„Možná k tomu mám důvod. Nejsem si jist. Snažím se vidět souvislosti. A k tomu potřebuji pomoc.“

„Dobře.“ Ringmar si svlékl bundu a pověsil ji na věšák.

„Před chvílí jsem mluvil s Öbergem. Máme osm výstřelů. Z téže pistole bylo vystřeleno osm ran. Z této skutečnosti můžeme vycházet. Jedna kulka zůstala v autě na mostě Älvsborgsbron, tři se našly kolem Sellbergova domu a čtyři přímo v Sellbergovi. To je osm výstřelů. Chybí už jen jediný.“

„Proč by jeden chyběl? Jak jsi na to přišel?“

„V pistoli zůstává ještě jedna kulka. V zásobníku Tokareva je osm kulí, já vím, ale je přece možnost jej znovu nabít.“

„Já ale vážně nechápu, kam tím míříš, Eriku.“

Winter mu rychle pověděl o tom, co zjistila Djanali.

„Devět čestných salv,“ zopakoval.

„Nezdá se ti, že to trochu přeháníš?“

„Možná, ale já… Muselo mít nějaký smysl, že ten křížek ležel v autě.“ Vytáhl fotografii z kapsy. „Tenhle křížek. Nějak to souvisí. Je to jakési poselství. Vzkaz.“

„Od koho?“

„To nevím.“

„Od vraha?“

Winter na to nic neříkal.

„Chce nám vrah něco říct?“

„A co by nám chtěl říct, Bertile?“

„To po mně chceš moc, Eriku.“

„Má strach?“

„Z koho?“

„Z toho, kdo mu to přikázal.“

„Co tím myslíš?“

„Že byl přinucen něco udělat.“

„A co?“

„Zabít Sellberga.“

„A co ty ostatní výstřely, které padly?“

„Nevím.“

„Nechal křížek v autě schválně?“

„Je to možné.“

„Tohle zatracené auto je vážně mystérium. Jak se ocitlo na mostě? A proč? Kdo ho tam nechal stát? Jak odešel?“

„Lars nic neviděl?“

„Ne.“

„Ale podle mě měl něco vidět.“

„Z jakého důvodu?“

„Netuším.“

„Myslím, že tě nechápu.“

„Nechejme to být,“ navrhl Winter. „Soustřeďme se raději na Rogera Edwardse. Je to jeho vůz. Byl odcizen. Alespoň to Edwards tvrdí. Možná ten křížek patří jemu.“

„Ale vždyť ses jej na to neptal.“

„Chci s tím trochu počkat.“

„A na co čekáš?“

„Na informace o Coldinu Orden,“ odpověděl Winter.

„Možná je jejich členem.“

„Musíme se ho na to zeptat.“

„A co když nám to nebude chtít říct?“

„Možná je načase ho konečně předvolat,“ navrhl Winter. „Začíná to být vážné.“

„Z jakého důvodu?“

„Uvidíme. Musíme ověřit jeho DNA.“

„Myslíš na tu telefonní budku?“

„Mimo jiné. A na tenhle křížek.“ Znovu zvedl fotografii do výšky. Teď už se netřpytil. Světlo v Ringmarově kanceláři bylo slabé. Místnost směřovala na východ a slunce teď svítilo z druhé strany budovy.

„Neuděláme u něj domovní prohlídku?“ navrhl Ringmar.

„To není vůbec špatný nápad.“

„Možná najdeme třeba pistoli.“

„Ne.“

„Nenajdeme?“

„Ne. U něj není.“

„A kde potom je?“

Winter mlčel.

„Myslíš, že už je zlikvidovaná?“

„Ještě ne.“

„Cože? Takže ty si myslíš, že ji ještě neodstranili, ale že se to stane?“

„Přesně. Jeden výstřel ještě chybí. Celkem to bude devět výstřelů.“

„A na koho se má podle tebe střílet?“

„Kdybychom to věděli, měli bychom puzzle poskládané. A zabránili bychom další vraždě.“

„A nemáme to náhodou vědět, Eriku? Neměli bychom být schopni to uhádnout, vyřešit hádanku?“

„Ne, na to je příliš brzy.“

Aneta Djanali vzhlédla od počítače. Na stůl jí dopadal stín.

„Mám se nechat přeložit?“ zeptal se Halders.

„Proč bys to dělal, Fredriku?“

„To ti snad musí být jasné.“

Ohlédla se. Na druhém konci otevřené kanceláře postávalo několik kolegyň. Podle všeho nic neslyšely. Spousta lidí se sem stáhla poté, co bylo opraveno prezídium. Anetě Djanali se líbila neosobní atmosféra, na pracovišti netouží po ničem příliš soukromém. A už vůbec ne teď.

„Pojďme za dveře.“ Vstala.

„To nebude nutné,“ řekl.

„Ale já bych chtěla.“

Mlčky kráčeli po chodbách, obložených kabřincem, které byly nejspíš těmi nejodpudivějšími chodbami na světě, ale kdyby prošly renovací, kdyby se kabřinec nahradil, nejspíš by se celá budova zřítila. I když to by vůbec nebylo špatné. Byl to ošklivý dům. Občas k tomu přispívali lidé, kteří v téhle ošklivosti pracovali. Aneta Djanali v takové věci věřila. Dům je součástí duše každého člověka. Tuhle víru zdědila po svých afrikánských rodičích. A přitom nešlo o design a podobné věci, o zařízení. Šlo o něco jiného, o něco mnohem většího.

V tuto chvíli nemá ani domov.

Rodiče by jí řekli, že prostě v tuto chvíli neexistuje. Část její duše je nepřítomna.

Vyšli z prezídia a zamířili do parku.

Halders začal kopat do hromádek listí.

„Je to dobré,“ řekl. „Člověk se tak může zbavit agrese.“

„Ale já necítím žádnou agresi.“

„No právě, ty ne.“

„Co tím myslíš, Fredriku?“

„Ale nic.“

„Jestli budeme v tomhle duchu pokračovat, můžeme klidně jít zase dovnitř.“

Halders rozkopal ještě jednu hromadu listí. Měl by být trochu opatrnější. Bylo to, jako by kopal do vzduchu. Žádný odpor, to není dobré pro kolena. Zastavil se.

„Byl jsem dneska na jižních šérových ostrovech.“

„Já vím, s Erikem.“

„O toho teď nejde. Viděl jsem tam to úžasné světlo a došlo mi, že přesně takhle by člověk měl žít – blízko u moře.“

„Göteborg ale leží blízko moře. Takže ty myslíš úplně u moře.“

„Jo, přesně.“

„Tohle od tebe slyším poprvé, Eriku.“

„Dneska jsem si poprvé všiml toho světla.“

„Ale život je tam celkem izolovaný.“

„Mám pocit, že žiju izolovaně tady,“ vysvětloval.

Mlčela.

„Vrať se domů, Aneto.“

Teď kopla do hromady listí ona. Byl to jen nepatrný pasivní pohyb. Ještě pořád necítí žádnou agresi.

„Nebo se mnou pojeď aspoň na výlet na šérové ostrovy. Mohli bychom tam jet na víkend. Ty, já a děti. Ptají se na tebe.“

„Fajn,“ souhlasila.

22.15

Vraceli se k ostrovu. Stora Källö teď ležel po levé straně. Slunce ještě pořád stálo na nebi. Přesně tohle si myslela: Slunce stojí ještě pořád na nebi.

Viděla letní tábor. Vypadal jako vězení, obehnán zdí. Nikde nebylo ani živáčka. Všichni už musejí ležet v posteli bez ohledu na to, jestli jsou unavení nebo ne.

Ale v dálce, na nejvzdálenějším konci mola, někdo stál. Z dálky nepoznala, kdo to je.

Najednou se musela zahihňat. Nedalo se to zastavit.

„Co je?“ zeptal se jí ten na přídi. Loď teď plula pomaleji, motor už tolik nerachotil. Nemuseli už na sebe řvát.

Neodpověděla mu.

Pohlédl směrem k letnímu táboru a k molu.

„Možná tě brzy začnou hledat.“ Usmíval se. „Touhle dobou už musejí být všichni v posteli, ne?“

Mlčela. Minuli tábor a obepluli útesy. Tam bylo koupaliště. Můstky. Tam měla vlastně namířeno. Ale najednou se vydala doprava namísto doleva. Stála nahoře na návrší. Hledala stezku, která vede ke koupališti? Ještě nikdy předtím po ní nešla?

A najednou se ocitla na druhé straně ostrova, kde se taky dalo koupat.

Řekl jí, že v zálivu za molem je bezva koupání. A že dneska přece není žádný taneční večer, tvrdil. Nikdo tam nebude.

Můžu ti to ukázat.

A ona teď sedí v tomhle člunu. Minuli skokanský můstek. Jednou skočila z nejvyššího prkna. Všem to připadalo úžasné. Tohle bych si nikdy netroufl, řekl jeden z nejmladších v táboře. Nikdy! Jednou budeš taky skákat z takové výšky, až budeš velký, odpověděla mu. Velký. Sebe samu vnímala jako dospělou. To nebylo v letním táboře nic těžkého. Bylo tam už jen pár takových, kteří byli taky velcí, když se to tak vezme.

Možná jen jeden.

Najednou si přála, aby seděl ve člunu vedle ní.

Proč ho nepožádala, aby šel dnes večer s ní? Udělal by to.

Člun opět zrychlil. Vnímala to celým tělem. Příď se zvedala z vody téměř z poloviny.

A najednou jí došlo, koho to na molu viděla.

Byl to Christian.

Stál tam a vyhlížel ji.

30

Winter projel kolem Edwardsova domu dvakrát. Na to, že v něm bydlí jen on sám, mu přijde docela velký. Možná to dřív bylo jinak. Je čas proklepnout jeho rodinné poměry.

Zaparkoval u pozemku. Po Edwardsově autě ani stopy. Možná ho schoval do garáže. Tvrdil přece, že ho už nechce. Posttraumatický syndrom okradených nebo něco v tom smyslu.

Winter zazvonil. Znělo to jako gong. V tomhle domě by očekával spíš méně nápadný zvuk. Stiskl ještě jednou tlačítko z obyčejného plastu. Ani to se ke gongu nehodilo.

Dveře se otevřely. Edwards jej podle všeho nejprve nepoznal. Vypadal, jako by byl v myšlenkách úplně jinde, a díval se podivně nepřítomně na něco za Winterem. Ten se otočil. Kolem projelo auto, Corolla. Pro jistotu si zapamatoval státní poznávací značku. Letmo zaregistroval profil nějakého muže a ženy. Auto se vzdalovalo směrem k anglické škole v Langedrag.

„Znáte je?“

„Ne.“

Teď na něj Edwards pohlédl.

„Co byste rád?“

„Máte chvilku?“

Edwards se opět zadíval jinam. Netěkal pohledem, upřel jej do prázdna.

„Ne,“ odpověděl.

„Jak prosím?“

„Nemám čas.“

„A co máte v plánu?“

„Musím pryč. Obchody.“

Edward měl na sobě kraťasy a pomačkanou lněnou košili. Byl bos a neoholený. Dech měl nasáklý alkoholem, ale nebyl namol.

„Nevymlouvejte se,“ obořil se na něj Winter. „Na mě si udělá čas každý. Buď mě teď pozvete dál a chvíli se pobavíme, nebo půjdete rovnou se mnou.“

„Kam?“

„Do jednací místnosti na policejním prezídiu.“

„Do jednací místnosti? Dneska se tomu tak říká?“

„Jo. Takže jak jste se rozhodl, Edwardsi?“

Edwards ustoupil o krok dozadu a pustil Wintera dovnitř. Podlaha na chodbě byla ze světle modrých dlaždic. Edwards bude mít nejspíš podlahové topení. Zdálo se, že mu vůbec není zima na nohy.

„Tudy,“ ukázal.

Ukázal na velký pokoj, který přecházel do kuchyně a měl vstup na zahradu. Téměř celý povrch tvořily kamenné dlaždice, mezi nimiž rostlo jen minimum trávy. Praktická věcička, pokud hodně cestujete.

Edwards zůstal stát uprostřed pokoje. Neklidně pomrkával směrem k zahradě bez jediného stromu.

Winter vytáhl křížek v plastikovém sáčku, udělal několik kroků k Edwardsovi a ukázal mu ho.

„Co je to?“

Vypadalo to, jako by Edwardsovi bylo zatěžko se na předmět soustředit. Pohledem přeletoval sem a tam.

„Vezměte si ho.“ Winter mu podal sáček. Edwards si ho mechanicky vzal. „Podívejte se na něj zblízka.“

Edwards si ho chvíli prohlížel, pak pohlédl na Wintera.

„Co to je?“ zeptal se.

„Domníval jsem se, že mi to pomůžete zjistit vy.“

„S tím vám nepomůžu. Netuším, co to je.“ Pokusil se Winterovi křížek vrátit, ale ten si ho nevzal.

„Je to křížek,“ řekl Winter.

„To vidím. Ale na to jste se mě asi neptal.“

„Ne.“

„Tak co vlastně chcete vědět?“

„Ležel ve vašem autě,“ vysvětloval Winter.

Edwards mlčel.

„Našli ho naši hoši z útvaru zajišťování stop,“ pokračoval Winter.

Edwards znovu letmo pohlédl na křížek, pak uhnul pohledem, nejspíš směrem k moři. K vodě to odsud není daleko, moře se rozprostírá jen několik stovek metrů vzdušnou čarou na západ.

„Vážně nemám tušení.“ Edwards došel ke stolu a křížek odložil. Nechtěl ho už držet v ruce. Možná ho pálil v dlani. Winter sledoval, jak si zastrčil ruku do velké kapsy u šortek.

„Někdo mi přece ukradl auto,“ vysvětloval. „Nejspíš ho tam ztratil zloděj.“

„Jde o jeden řád,“ řekl Winter.

„Cože?“

„Ten křížek patří řádu jménem Coldinu Orden, mají sídlo tady ve městě. Ten řád má souvislost s mořem.“

„Aha.“

„Vy ho neznáte?“

„Ne.“

„Nejste členem řádu Coldinu Orden?“

„Nevím o tom.“

Neznělo to jako vtip. Nic z toho, co Edwards říkal, nebylo míněno v žertu. Winter měl dojem, jako by Edwards četl odpovědi z nějakého rukopisu. Jako by své věty už znal. S tímto fenoménem se Winter občas setkával. Všechno jako by bylo… připravené. Jako by dotyčná osoba věděla, že přijde a co řekne. Na co se bude vyptávat. O co jde.

„Možná to ani sám netušíte,“ poznamenal Winter. „Je to velmi tajemná společnost.“

„To má být jako vtip?“

„Ano. Máte nějaký vztah k moři, pane Edwardsi?“

„Nechápu, co tím myslíte.“

„Moře. Leží támhle.“ Winter pokývnul hlavou směrem na západ. „Pobýváte občas u moře? Plavíte se například?“

„Už ne“

„Vlastníte plachetnici?“

„Ne.“

„Proč jste se přestal plavit na plachetnici?“

„Co mají tyhle otázky znamenat, sakra?“

„Prostě mi odpovězte.“

„Proč jsem se přestal plavit na plachetnici? Protože mě to už nebavilo. Vy plachtíte?“

„Už ne.“

„Tak to vidíte.“

„Když jsem byl mladý, pobýval jsem často na jižních šérových ostrovech,“ začal Winter. „Měli jsme domek na Styrsö.“ Odmlčel se. Nevěděl s jistotou, zda jej Edwards vnímá. Ten chlápek poslouchal něco jiného. Jako by s ním mluvil ještě někdo další. Možná je to blázen a slyší naráz různé hlasy. Měl v sobě něco ze šílence. V očích měl zvláštní ohýnky, které jako by se rozhořely víc, když se Winter zmínil o jižních šérových ostrovech. A pak sklopil zrak.

Winter si prohlížel broušená prkna z jedlového dřeva, které musejí Edwardsovým nohám připadat měkké a teplé.

„Máte nějaký zvláštní vztah k šérovým ostrovům, pane Edwardsi?“

Ten jen zakroutil hlavou a pohled dál upíral k podlaze. Vypadalo to divně.

„A co kdysi?“

Edwards vzhlédl. Zdálo se, že přemýšlí o odpovědi, která nemůže znít prostě jen ano nebo ne. Ale podivný žár v očích přetrvával.

„Nikdy jsem neměl… žádné spojení s šérovými ostrovy,“ řekl nakonec.

„Připadá mi, jako byste váhal.“

„Člověk občas na něco zapomene. Nemůžete si přece na všechno vzpomenout hned na poprvé.“

„A na co jste zapomněl?“

„Co je to za otázku? Jak si můžu vzpomenout na něco, co jsem zapomněl?“

„Takové věci se stávají,“ pokračoval Winter. „Ale najednou přijde okamžik, kdy si na všechno zase vzpomenete.“

Edwards na to neodpověděl. Zatraceně dobře ví, o čem mluvím, pomyslel si Winter. No jasně, byl tam, byl na šérových ostrovech. Je to část jeho minulosti. S tímhle případem má jednoznačně souvislost.

Edwards vypadal, jako by se toužil propadnout do dřevěné podlahy. Celé tělo se mu zhroutilo, jako by už nemělo sílu se držet vzpřímeně a jako by se pomaloučku rozplývalo ve vzduchu. Jako by už v něm nezbývalo moc života, napadlo Wintera. Skoro to vypadalo, jako by přestal dýchat.

„Brännö,“ řekl Winter.

Neviděl Edwardsovi do očí, protože ten stále upíral pohled do podlahy. Winter zapochyboval, jestli se vůbec vrátí. Najednou pomyslel na jeho hlas. Rád by slyšel znovu jeho hlas. S tím hlasem se něco stalo. V průběhu rozhovoru se měnil. V průběhu výslechu. Také klesal, propadal se, téměř zmizel. Stal se hlasem někoho jiného.

Winter už ho jednou slyšel.

Přeběhl mu mráz po zádech. Chlad.

Chlad pronikal podlahou. Jako by najednou stál na kusu ledu.

„Povězte mi o Brännö,“ vyzval jej.

„Dejte mi už pokoj!“ vykřikl Edwards. Ještě pořád neodlepil pohled od podlahy a vypadal, jako by byl zralý na svěrací kazajku, ale nehýbal se. A hlas zesílil, už neklesal. Zašel jsem příliš daleko, uvažoval Winter. Musím zařadit zpátečku.

Uvelebil se na sedačce. Vypadala draze, stejně jako stůl. Edwards má peníze. Nebo je měl.

Edwards vzhlédl. Vypadal opět klidněji. Zpátky ve stavu člověka, který je ze tří čtvrtin mrtvý.

„Omlouvám se,“ řekl.

„Nemusíte se za nic omlouvat. Není snadné ustát moje otázky. Nebo spíš myšlenky.“

„Jsem jen trošku unavený.“

„Však jste mou návštěvu nečekal, nebyl jste na ni připravený,“ namítl Winter. „Mimochodem, kde je vaše auto?“

„Cože?“

„Kde máte auto?“

„Prodal jsem ho.“

„Aha.“

„Vystačím si i bez auta.“

„Auta nemají smysl, když vám je kradou, že?“

„Přesně tak.“

„Co jste dělal toho rána?“ zeptal se najednou Winter.

„Jakého rána?“

„Toho rána, kdy vaše auto zmizelo a kdy ho můj kolega objevil na visutém mostě.“

„To už jsem vám přece říkal.“

„Zapomněl jsem na to,“ usmál se Winter.

„Byl jsem si zaběhat. Občas to dělám. Nemůžu moc spát.“

Winter naslouchal jeho hlasu, melodii, chcete-li. To, co měl před chvílí pocit, že v něm slyší, zmizelo. Byl to jen kratičký okamžik, možná se mu to jen zdálo.

Cestou do města mu zazvonil mobilní telefon. Přestavil se a zaslechl známý hlas.

„Můžeme se někde sejít?“ zeptal se ho Benny Vennerhag. „Na místě, kde se kvůli tobě nemusím stydět?“

„Máš snad nějaký důvod se stydět?“

„Mohlo by být trapné, kdyby mě s tebou někdo viděl na veřejném místě. Někteří lidi by to mohli špatně pochopit.“

„Jací lidé?“

„Samozřejmě Švédové. Vím, kde se sejdeme.“

*

Setkali se na ostrohu Smithska udden. Winter nechal auto stát na prázdném parkovišti a zamířil k dřevěné boudě, která během sezóny funguje jako kavárna. O ztrouchnivělá prkna se opíralo dokonalé nové kolo. Na řídítkách visela metalízová červená helma.

Vennerhag seděl na zadní straně a nastavoval obličej slunci. Zhubnul a může si dovolit cyklistický dres na tělo. Vedle sebe měl batoh z měkké kůže. Když Winter vyšel zpoza rohu, usmíval se.

„Čas na kávičku,“ poznamenal a natáhl se pro batoh.

„Vypadáš, jako bys dočista zapomněl na čas,“ poznamenal Winter.

„Je to jen otázka organizace, Eriku. A v tuto chvíli je klid.“ Vennerhag vytáhl z batohu sáček. „Koupil jsem nám koláč, nemáš chuť?“

Winter neodpověděl. Sedl si na skládací židli vedle Vennerhaga. Dveře do boudy byly otevřené. V zámku visel svazek klíčů. Židle budou nejspíš patřit kavárně, přemýšlel v duchu Winter. Možná je to jeden z Bennyho nových obchodních nápadů. V tuto chvíli byl klid.

Vennerhag labužnicky vytáhl z batohu termosku v moderním designu.

„Caffe latte z termosky.“

„Jak to chutná?“

„Překvapivě dobře,“

Vennerhag postavil dva bílé hrnky z porcelánu na flekatý kovový tác, který byl podle všeho z boudy. Hezký kontrast, zcela moderní.

„Tak jak se to vyvíjí, Benny? Máš pro mě něco?“

„Kávu a koláč s jahodami.“ Vennerberg se uculoval. Položil pečivo na tác a odšrouboval uzávěr termosky.

„Taky bys měl jezdit na kole, Eriku,“ řekl.

„Vždyť jezdím skoro každý den, když je příznivé počasí.“

„Pohyb by neměl být nikdy závislý na počasí. Jaké kolo máš?“

„To už jsem zapomněl. Myslím, že je to Crescent, přehazovačka se třemi převody, deset let staré.“

Vennerhag zamlaskal a zakroutil hlavou. Odšrouboval vnitřní uzávěr a nalil kávu do hrníčků. Tekutina měla světle hnědou barvu. Hnědou jako mulat, napadlo Wintera.

„Můžu ti opatřit skvělý kousek, Eriku. Na tomhle starém křápu už stejně nemůžeš jezdit. Podívej se na moje kolo. Něco takového bys potřeboval.“

„Ne, díky.“

„Nedělej dámu.“ Vennerhag mu podal hrníček.

„Jestli budeš pokračovat v tomhle duchu, tak si nebudu moct dát ani tu kávu,“ řekl Winter a uchopil hrnek do ruky.

„Potřebuješ pohyb, Eriku.“

„Prosím tě, přestaň mi říkat Eriku.“

„Ale tak se přece jmenuješ,“ řekl Vennerhag netečně a napil se. „Paráda, ta termoska vážně udržuje teplotu. Dej si cukr. Tady je.“ Ukázal na tác a usmál se na Wintera. „Jízda na kole tělu prospívá. Myslím, že začínáš pomalu tloustnout.“

„Chceš zase schytat?“

„No jo, tak hrozné to zase není. Nemyslel jsem to tak. Ale když lidi přijdou do let, potřebují pohyb.“

Kamarádíčku, já bych ti ještě ukázal, kdybys chtěl, uvažoval Winter, ale bylo by to dětinské. A taky má pravdu. Takhle to dál vážně nejde, dost whisky a vína. Až mi bude padesát, budu mít ksicht, kterej si zasloužím. Whisky a jízda na kole jsou možná dobrá kombinace, nejprve jedno a pak druhé.

„Co pro mě máš, Benny?“ Napil se kávy. Překvapilo ho, jak je dobrá.

„Jdou fámy o jisté dohodě.“

„O dohodě? Myslíš tím vraždu?“

„Přesně.“

„Jaké fámy?“

„Prostě fámy. Však víš, jak to chodí.“

„Fámy můžou mít docela solidní základ. Odkud jsou ty tvoje?“

„Očekáváš na to odpověď?“

„Tak o čem ty fámy jsou?“

„Že ta… Sellbergova vražda byla na objednávku.“

„Čí?“

„Nevím.“

„Kdo ji provedl?“

„Nevím.“

„Kdo to ví?“

Vennerhag se opět napil. Bylo dokonalé ticho. Alespoň do této chvíle, protože teď se ozvaly údery kladivem z druhé strany kopce. Někdo pracuje na svém letním domku. Několik chatiček si majitelé pěkně tajně, nenápadně a potichoučku přestavěli na stálé bydlení. Lidi ze stavebního úřadu už se sem s otázkami ani neodvažují. Možná vlastní Benny Boy celý ostroh Smithska udden. Černý ostroh.

„Souvisí to s tím opuštěným autem na Älvsborgsbron?“ chtěl vědět Winter.

„Nevím.“

„Přestaň s tím svým nevím!“

„Tak se nerozčiluj, Eriku.“

„Objednávka, objednávka. Proč? Proč by si někdo objednával Sellbergovu vraždu?“

„Tak neobvyklé to zase taky není.“

„Ale je. V mém světě je to neobvyklé, Benny. K vraždám dochází často v afektu. Ve tvém světě to ale probíhá nejspíš jinak.“

„Žijeme ve stejném světě, Eriku.“

„Drž hubu.“ Winter věděl, že má Vennerhag pravdu.

„Nedáš si kousek koláče, Eriku?“

„Jsou ještě nějaké další objednávky?“

„Možná.“

„Možná? Konečně se dostáváme věci na kloub. Souvisí ta nová objednávka se starou?“

„Nevím, Eriku.“

„Nemohl by ses to pokusit zjistit?“

„Je to příliš nebezpečné. Už tak jsem se vyptával až moc.“

„Nebezpečné? Pro tebe?“

„Jo.“

„Tomu nevěřím.“

„Ta fáma pochází… ze zdrojů dost tvrdejch chlápků.“

„Chlápků?“

Vennerhag si podal kousek koláče, prohlédl si ho a pak ho vrátil zpět.

„Vedle nich jsem jen přizdisráč, Eriku.“

„Mluvíš teď o pašerácích drog?“

Vennerhag neodpověděl. I to byla odpověď.

„Pochází objednávka z těchto kruhů?“

„Přesně to nevím. Ale odtud je ta informace.“

„Kdo je to?“

„Jako kdo? Já ti svoje zdroje neprozradím. To přece víš, do prdele.“

„Kdo se pohybuje v dosahu téhle informace? Kdo je tvrdej chlápek? Kdo z nich je ten nejtvrdší?“

Vennerhag na to nic.

Winter odložil hrnek. Příliš dlouho ho svíral v ruce. Jeden ze svalů mu začal cukat. Hrnek mu málem vypadl z ruky.

„Benny, prosím tě, já po tobě přece nechci, abys mi vyzradil svůj zdroj. Nebo to, kdo je za objednávku zodpovědný. Nebo kdo…“

„Nevím,“ skočil mu do řeči Vennerhag. „A ani to nechci vědět.“

„Ne. Ale já potřebuju jen jedno jediné jméno, které s tím má něco do činění. Musí existovat nějaké jméno. Vždycky je nějaké jméno, a ty to víš. Jméno. Jedno nevinné jméno.“

Vennerhag se zasmál. V tichu to znělo velmi hlasitě. Bušení kladivem už před hodnou chvílí ustalo. Bylo to, jako by seděli na nejzazším výběžku světa, téhož světa.

Vennerhag působil poprvé za celou dobu nervózně. Kousl si do koláče a začal ho žvýkat, ale vypadalo to, jako by nic necítil. Winter neměl chuť. Káva mu mezitím nejspíš vychladla. Jeden nebo dva hlty se ještě nepočítají za úplatek.

Vennerhag polknul.

„Nemusím ti říkat žádné jméno, Eriku. Můžeš si to přece zjistit sám.“

„Na světě je tolik jmen, Benny.“

„Čím dál víc,“ dodal Vennerhag.

„Jsi jedním z nich?“

„Jdi do prdele, Eriku!“

„Zdá se, že se v těchto kruzích umíš pohybovat.“

„Lituju, že jsem ti kdy pomohl. Že jsem sem vůbec chodil.“ Vennerhag vylil zbytek kávy do trávy. „To by pro dnešek stačilo.“

„Dokážu ocenit tvou pomoc, Benny.“

„A jak? Tím, že mě nazveš drogovým baronem?“

„To jsem přece nikdy neudělal.“

„Ale myslel jsi to tak.“

„Ne, beru to zpátky. Jsi jedním z těch lepších ve tvém světě, Benny. Jinak bych tady teď neseděl. V tomhle bodu máme něco společného, Benny. Ty a já proti ostatním.“

„Ha, ha, ha.“

„Možná bychom je tentokrát mohli vyřídit.“

„A jak?“

„Přes tu objednávku.“

„Ta ale s drogami nijak nesouvisí.“

„Nepovídej? A jak to víš?“

Vennerhag mlčel. Taky odpověď.

„Kdo je baron?“ naléhal Winter.

Vennerhag zabloudil pohledem ke kopcům. Winter spatřil stezku, která vedla ke koupališti. Část patřila nudistům. Znovu se ozvaly údery kladivem. Zněly teď pravidelněji, jako by truhlář konečně našel svoje tempo.

„Mluvil jsi s Lottou?“ zeptal se Vennerhag s pohledem upřeným do krajiny.

„Jo.“

„Co říkala?“

„Že chce nechat minulost být.“

„Všechno přece nemusíme nechávat být,“ namítl Vennerhag.

„Vzdej to, Benny. Dívej se dopředu.“

„Změnil jsem se, Eriku. To víš. Vidíš to. A tím nemyslím jen váhu. Měla by mě vidět. Kdybych se s ní mohl sejít jen na mizernejch pět minut. Víš, že jsem jí nezavolal. Ani jednou. Mohl bych to udělat, ale nechám to být.“

„Nemůžu ji přece nutit, Benny.“

„Aspoň se jí zeptej.“

„Nemá to smysl.“

„Jen jednou.“

„A na co se jí mám zeptat?“

„Jestli bych jí mohl aspoň zavolat. Pro začátek. Jen pár minut. Několik slov. Když to nevyjde, už o tom nikdy ani neceknu. Pak to nechám být.“ Vennerhag se předklonil. Cyklistický dres se mu na ramenou napnul jako druhá kůže. Černá kůže. „Víš, že svůj slib dodržím. Jen několik slov. To přece nemůže být taková hrůza.“

„Dobře. Zeptám se jí. Ale naposled. Možná už pak nebude chtít mluvit ani se mnou.“

„Snad by tě neodvrhla? Vlastního bratra?“

„Zeptám se jí.“

Vennerhag přikývl a vstal.

„Nedáš si kousek toho výborného koláče?“

„Nemám chuť, Benny. Je to na mě moc sladké.“

Winter vstal taky.

Vennerhag složil židli a odnesl ji do boudy, Winter udělal totéž. Uvnitř to vonělo létem, skutečným létem, ne babím létem. Uzamčeným létem. Vonělo to dětstvím. Vyšli z boudy. Vennerhag se k němu otočil.

„Lejon,“ řekl. „Christian Lejon.“

31

Potápěči se nořili do klidného moře jeden po druhém. Za hlavami jim zapadalo slunce. Winter stál na člunu vodní policie a sledoval, jak se kříž červeně leskne. Jako stopka. Objednal si potápěče pobřežní hlídky.

„Jaká hloubka je tady?“ zeptal se Ringmar.

„Moc velká ne,“ odpověděl Winter. „Jsme přece pořád ještě na vnitřních šérových ostrovech, což je mělké pobřeží s nízkým reliéfem.“

Vodní hladina se po ponoru několika potápěčů zase utišila. Bylo téměř nepředstavitelné, že jsou tam dole lidi, ať už živí nebo mrtví.

Winter si zapálil doutník. Kouř odnášel vítr k šérovým ostrovům.

„Myslel jsem, že jsi s tím skončil,“ namítl Winter.

„Proč sis to myslel?“

„Už dlouho jsem tě neviděl kouřit.“

„Kouřím. Ještě pořád existují lidé, kteří nedělají všechno správně.“

Ringmar se zasmál. Smích pohltila voda, rozplynul se. Mohl by to být klidně chechot racků, kteří kroužili mezi šérovými ostrovy nad člunem a čekali jako všichni tady.

Ringmar ukázal na kříž, který teď ztratil červený nádech, protože slunce kleslo zase o kousek níž. Kříž měl černou barvu a vypadal, jako by měl trnitý obrys.

„Uvidíme, zdali bylo tohle rozhodnutí správné,“ řekl.

„Správné nebo chybné, to je jedno. Za pokus to stojí, Bertile.“

„Možná jsme to na základě tohohle podivného příběhu s křížem trošku přehnali s interpretací.“

„Jak to myslíš?“

„Sugeruje nám to totiž, že bylo všechno naplánováno.“

„Všechno naplánováno?“

„Jo, od začátku. Ten, kdo položil křížek do auta, předem určil vývoj situace. Věděl, že víme nebo že zjistíme, o jaký kříž se jedná. A že nakonec budeme hledat tady a že z toho vyvodíme určité závěry.“

„Ty už jsi vyvodil závěry? Já teda ne.“

„Vezmi si těch devět salv,“ pokračoval Ringmar. „Vzpomínám si na ně, namlouvám si, že se ke mně doneslo, že žádosti o jejich vystřelení bylo vyhověno. Vyvolalo to jistou radost.“

„Proč?“

„Na to si nevzpomínám.“ Ringmar se usmíval.

„A co má být s těmi výstřely?“

„Nepřipadá ti trochu nadnesené, jak jsme v tomhle případu přišli na devět výstřelů?“

„Není přece tak těžké napočítat do osmi nebo devíti.“

„Mám tím na mysli, že jsme vůbec tuhle souvislost vyvodili.“

„Copak jsi sám neříkal, že bylo všechno určeno a naplánováno předem?“

„Pak je možná příliš jednoduché vycházet z toho, že jde přesně o poslední výstřel.“

„Nebo to prostě je tak jednoduché,“ oponoval Winter.

„Možná to byl jejich záměr, abychom se na to soustředili. Ale ve skutečnosti jde o něco úplně jiného.“

Winter neodpověděl.

„O něco úplně jiného,“ zopakoval Winter. „Věděli, že se to dozvíme a jaké závěry z toho vyvodíme.“

„Tápeme a hledáme, Bertile. Nic jiného nám ani nezbývá.“

„Máš tím na mysli, že skládáme puzzle?“

„Jo. Jen je ta skládačka čím dál tím komplikovanější, abych tak řekl.“

„Leží jeden z dílků pod námi?“ Ringmar ukázal na vodní hladinu. Stále byla výhružně hladká. Voda vypadala jako obraz ze železa a olova.

Hladina se najednou zčeřila. Objevila se hlava jednoho z potápěčů. Winter zvedl ruku. Potápěč zakroutil hlavou.

Jestliže chtějí postupovat podle plánu, je na čase hledat na dně řeky. Na druhý den stál Winter na molu číslo čtyři v centru města a díval se do temné vody pod sebou. Na dně moře nenašli nic. Ani nepočítal s tím, že by něco objevili. Ale za pokus to stálo. Tam dívka neleží, je někde jinde. Kříž jim ukazoval cestu, byť jinou.

Halders se zhluboka nadechl.

„Paráda, úžasně čerstvý vzduch,“ řekl. „Ve vzduchu visí mráz.“

Winter přikývl. Když jel přes visutý most Älvsborgsbron, vypadalo město jako pocukrované. Dál na západ se řeka třpytila jako delta z ledu. Všude je moře, pomyslel si, moře v různých formách. I v našem vyšetřování jde o moře.

Stáli na nejzazším konci mola. Kříž řádu Coldinu byl upevněn na tyči, která byla zapuštěna do kamene dost masivního na to, aby se nevyvrátila. Ale tady, uprostřed města, přece ukazatele pro námořníky nejsou zapotřebí. Je to ukazatel pro něj? Je to tak? Znovu pohlédl dolů. Stejní potápěči. Tentokrát hledají mrtvé věci.

„Proč ne?“ Halders sledoval potápěče, jejichž těla se pod hladinou rýsovala jako stíny. „Dobré místo, kde se zbavit zbraně.“

„Ještě ne,“ namítl Winter.

„Jak to myslíš?“

„Ještě ne. Z pistole se přece musí vystřelit devětkrát.“

„Možná už se to stalo.“

„Ne, to bychom věděli. Jsme první, kdo se to dozví.“

„To se mi nelíbí, Eriku. Zní to, jako bys v dráze střely stál ty.“

„Já ne.“

„A přesto stojíme tady,“ řekl Halders, „a civíme do vody.“

„Taky se můžu mýlit,“ Winter na to.

„V tom případě jsme si vlastně vytáhli šťastný los,“ poznamenal Halders. „Nejlepší, co se nám může stát, je fakt, že se mýlíš.“

„Jo.“

„Zajímavá metoda.“

„Můžu tě to naučit, Fredriku.“

„Možná se pak stanu komisařem.“

„Tím už jsi.“

„A odkdy? Mně už dávno ujel vlak.“ Halders se díval přes řeku. Kolem právě proplouval trajekt Älvsnabben a mířil k útesům. „Už dávno mi odplul trajekt.“

„Příští rok touhle dobou budeš mít speciální hvězdu na klopě, Fredriku.“

„Myslíš? Tak to mi na počest taky nejspíš vypálí pár salv.“

„Dávej pozor, abys pak nestál v dráze střelby.“

„Vynořil se Stewe,“ řekl Halders.

Na hladině se objevila potápěčova hlava. Z přilby mu stékala voda. Ukázal palcem dolů.

„Našla jsem jejich kancelář na Bellmansgatan,“ oznamovala Aneta Djanali. „Kancelář řádu Coldinu Orden.“

„Už jsi tam byla?“ zeptal se Winter.

„Nebyla, ale objevila jsem zodpovědnou osobu. Nějakého Bertila.“

„Prima.“

„Odmítl mi vydat seznam členů.“

„Takže něco takového skutečně existuje.“

„Samozřejmě. Řád má docela dost členů.“

„Podívejme se.“

„Ale nakonec mi dal kopii.“

„Nic jiného jsem ani nečekal, Aneto.“

„Tady to máš.“

Podávala mu tři nebo čtyři listy.

„Dívala ses na to?“

„Pročetla jsem to, ale bohužel jsem nenarazila na žádné povědomé či známé jméno.“

„Možná mají tajná jména,“ napadlo Wintera.

Krátce poté, co Aneta Djanali odešla z Winterovy kanceláře, volal Hans Norling. Kriminální komisař protidrogového oddělení byl Winterův starý známý. Kdysi spolu hlídkovali, když ještě policisté chodívali pěšky. Norling byl motorkář a měl za sebou komplikovanou zlomeninu nohy. Nikdy nekopal do hromad listí.

„Prý jsi se mnou chtěl mluvit, Eriku.“

„Jo. Co víš o Christianu Lejonovi?“

„O Lejonovi? Hodně a málo. Má prsty téměř ve všem, ale skoro nic o tom nevíme.“

„Jak je to možné?“

„Střílíš si ze mě?“

„S kým je teď na kordy?“

„S nikým. Dá se říct, že se pohybuje nenápadně v pozadí.“

„Import a export?“

„Dá se to tak říct. Je to arogantní chlápek. Ví, že víme, a tak dál.“

„A co víme? Lépe řečeno – co víte?“

„Pravděpodobně má co do činění s poslední heroinovou vlnou, která se převalila přes město.“

„Předvolal jsi ho?“

„Několikrát. Člověk ti má pocit, jako by mluvil s hadem.“

„S hadem?“

„Syčí, zní to fakt děsivě. Vypadá, jako by byl životu nebezpečný, a to možná i je. Přívětivý, příjemný na omak a životu nebezpečný. Víš, kolik lidí, kteří byli zapleteni do drogového obchodu, v loni zemřelo?“

„Ne.“

„Čtyři. Jeden tady a tři v zahraničí. Pokud tedy bereme Německo a Dánsko jako zahraničí.“

„Byli blízcí Lejonovi?“

„Tomu není blízký nikdo, Eriku. Zdá se, že nikoho nemá rád.“

„Proč ne?“

„Samozřejmě za to může společnost. Společnost s jeho rodinou špatně zacházela a on se teď mstí.“

„To říkal?“

„Jo.“

„Prostě jenom tak?“

„Jo. Zdá se, že je na to dokonce hrdý.“

„Být hrdý na to, že jsem zločinec,“ kroutil hlavou Winter. Myslel na Bennyho Vennerhaga. Benny s nejlepším kolem na světě, Benny s okázalou vilou.

„Přesně tak. A opakuju: Ví, že víme.“

„Má kancelář?“

„Pokud vím, tak bývá k vidění v Eriksbergu, Quality Hotel 11, jestli se nepletu.“

„Dobře.“

„Bydlí nedaleko. Styrfarten, přesněji řečeno na Styrfarten 20. Bohužel mě k sobě ještě nikdy nepozval.“

„Můžeš se přece pozvat sám.“

„Zní to lákavě, což o to, ale už několikrát jsme téměř zasahovali, ale nemohli jsme riskovat.“

„Odposlouchávání?“

„Co myslíš ty?“

„Jak říkám, odposlech.“

„Je slizký jako úhoř. Je to profík. Má spoustu telefonů. Používá telefony jiných lidí, taky satelitní telefony. Nebo dlouhé týdny vůbec netelefonuje.“

„Sledovali jste ho?“

„Občas. Samé nevinné schůzky. Ale lidé, se kterými se setkává, nejsou zrovna nevinní.“

„Máš seznam?“

„Seznam lidí, se kterými se schází? Jasně, pokud jsme je dokázali identifikovat.“

„Můžu ho vidět?“

„Jistě.“

„Nevíš, kde se momentálně zdržuje? Je ve městě?“

„Proč se o něj vlastně tak zajímáš?“

„Jeho jméno se objevuje v různých souvislostech. Taky u nás.“

„Něco mimořádného?“

„Jde o vraždu Bengta Sellberga.“

„To je pravda, na něj jste se vyptávali i u nás. Těsně vedle, nic nemáme.“

„To ne, ale Lejon s tím nějak souvisí.“

„Že by byl Lejon opravdu zapleten do té vraždy? To mi k němu vůbec nesedí. On nikdy neriskuje.“

„Tentokrát byl možná ochoten riskovat.“

„Proč?“

„Myslím, že jde o nějakou soukromou záležitost,“ řekl Winter.

„Aha.“

„To jsou lidé spíš ochotni riskovat.“

„Možná.“

„Existuje něco, co bych měl o Lejonovi vědět? Něco takříkajíc mimo životopis, který je nám znám?“

„Jak to myslíš?“

„Něco soukromého, privátního. Něco, co si nechává jen pro sebe, když může.“

„Chceš ho navštívit?“

„Myslím, že jo.“

„No jo, něco privátního… Myslím, že nepřemýšlí ocasem. Nebere drogy a nijak zvlášť nechlastá. Nehraje automaty, podle všeho má smysl pro humor, ale má ho pod kontrolou. Nestýká se se sousedy.“

„Tak to musí být svatý.“

„Podle všeho mívá občas bolesti hlavy. Několikrát tím ostatním kumpánům způsobil těžkosti. Obchody se musely přerušit.“

„Bolesti hlavy?“

„Trpí migrénou. Těžkou migrénou.“

Halders a Bergenhem vešli do policejní budovy společně. Před recepcí se mísila obvyklá sebranka, směska právníků, zlodějů a nevinných.

Prošli turniketem a čekali u výtahu. Vystoupili z něj tři policisté, které Halders letmo znal.

„Ahoj, Haldersi.“

„Čau, Matte.“

Matte se usmíval. Jména ostatních policistů si Halders nevybavoval. Jeden z nich si nalepil na obličej široký úsměv. Zamumlal na kolegu něco, čemu Halders nerozuměl. Byli ještě mladí. Ten s úsměvem od ucha k uchu byl vysoký metr devadesát a pořád se zubil.

„Je tady něco k smíchu?“ zeptal se ho Halders.

Usmívající se policista zakroutil hlavou. Přejel si rukou po tváři, ale nepodařilo se mu úsměv setřít docela.

„Tak už konečně vyklop, co je tady k smíchu!“

Matte se najednou zatvářil ustaraně. Zná Halderse.

„Nejde o vás,“ řekl kolega toho s úsměvem od ucha k uchu.

„Nejde o mě, tak to je skvělé, díky. A o koho teda jde?“

Pohledy všech tří mužů se automaticky stočily na Bergenhema.

„Smějete se Larsovi?“

„Jedeme, Fredriku,“ řekl Bergenhem a zmáčknul knoflík. Dveře se mezitím zase zavřely.

Policista s úsměvem opět něco zamumlal. Halders konečně zachytil, co říkal, a všiml si, že to slyšel i Lars. Dveře od výtahu se otevřely, Lars se chystal nastoupit. V očích měl něco, co Halders ještě nikdy neviděl. To nebyl smutek ani strach. Byl to otřes. Slečinka Lars, řekl ten s úsměvem od ucha k uchu. Slečinka Lars.

Haldersova pěst ho zasáhla rovnou do podbřišku. Všiml si, jak chlápkovi okamžitě zmizela barva z ksichtu. Vysoká postava se zakymácela a zlomila jako rákosí ve větru. Halders mu zabořil pěst do bránice. Policista zalapal po dechu. Bolest ještě chvíli potrvá.

„Fredriku!“

Lars se vyřítil z výtahu. Popadl Halderse za rameno. Ale Halders se ještě znovu ani nenapřáhl. Stačilo mu to.

Matte a ostatní si klekli k policistovi, který se svíjel na podlaze v embryonální poloze.

„To je můj homosexuální kolega,“ řekl Halders. „A je to můj kamarád.“

Matte k němu od země vzhlédl. „Jdi k čertu, Fredriku.“

„Tohle je třeba zveřejnit,“ navrhl Halders. „Všichni se o tom musejí dozvědět.“ Podíval se na kolegu na zemi. „A ty vypadni, ty zasranej fašisto. Jestli ještě dneska nepodáš výpověď, tak tě udám.“

„To on může udat vás,“ ozval se nejistě kolega. „Měl by to udělat.“

„Chceš taky jednu?“

Halders udělal krok dopředu.

Bergenhem ho vtáhl do výtahu. Dveře se zavřely. Jeli nahoru.

Halders se rozesmál.

„Kámoš teplejch,“ řekl. „Teď jsem kámoš všech teploušů.“

„Zatraceně, Fredriku, ty snad nemáš všech pět pohromadě.“

„Asi ne.“

„Umím se o sebe postarat sám.“

„Já vím, Larsi. Byl to reflex.“ Prohlížel si pravou ruku a sevřel ji v pěst. „Je fajn, že reflexy stále fungují.“

„Po tom, co se stalo, musím podat výpověď já,“ hlesl Bergenhem.

„Já tomu Edwardsovi prostě nerozumím,“ posteskl si Winter. „Vydává spoustu podivných signálů.“

„A jsou to vůbec signály?“ zeptal se Ringmar.

„Jasně. Něco signalizuje.“

„A copak?“

„To právě nevím. Nerozumím tomu.“

„Cítí se vinen?“

„Nejspíš.“

„Z jakého důvodu?“

„Byl tam,“ řekl Winter. „Na tom mostě. Byl ve svém autě. Vypařil se a Lars ho předběhl. Edward byl na cestě domů.“

„Tohle všechno jsi Edwardsovi řekl?“

„Ani slovo.“

„A proč ne?“

„Protože mi to došlo až teď.“

„Střílel?“

„Na to se ho zeptám.“

„Střílel na někoho?“

Winter na to nic.

„Nebo jen střílel ve vlastním autě?“ zeptal se Ringmar.

„Není to zajímavé?“

Ringmar si přejel rukou po krku, který vypadal odřeně, jako by se doma holil sekačkou na trávu. Kůži měl zarudlou a plnou drobných ranek. „Co vlastně říkáš na tu událost s Fredrikem a Larsem?“

Dozvěděli se o tom teprve před půl hodinou. Halders a Bergenhem odešli z budovy. Bergenhem has left the building. Otázka byla, zda se ještě vrátí.

„V každém případě Ahlanderovi už je líp,“ řekl Ringmar. „Oběť.“

„Oznámí to?“

„Nevím, Eriku. Je to vážné. Typický Halders, ale tohle je zatraceně vážná věc.“ Vypadalo to, jako by se Bertil usmíval. „Takhle to přece nejde.“

Winter mlčel.

„Podle Matteho výpovědi je vyprovokovali,“ pokračoval Ringmar. „Jako Fredrika a Larse. Nebo spíš jenom Larse. Matte je čestnej chlap. Ahlander mu musel něco říct.“

„A co?“

„To Matte neslyšel.“

„Ale Fredrik jo.“

„Očividně.“

„Víme přece, o co jde,“ řekl Winter.

„Jo.“

„Dělám si kvůli Larsovi starosti.“

Ringmar přikývl.

„Brzy se už neudrží.“

Ringmar znovu přikývl.

„Občas ti mám dojem, jako bychom tady všichni byli těsně před výbuchem,“ poznamenal Winter.

„Souhlas.“

„Vnímáš to taky tak?“

„Jasně. Exploze. Imploze. Zatraceně. Něco visí ve vzduchu. Je to práce. Všechno. Počasí. Zatracené slunce. Příšerně modré nebe.“

„Ale Lars exploduje jako první,“ uvažoval Winter.

„Chceš proti tomu něco podniknout?“

„Musím si s ním znovu promluvit.“

„Co mu řekneš?“

„Zatím netuším.“

„Mluvil jsi s jeho rodinou?“

„Nemluvil. To udělám taky. Martina je v pořádku.“ Winter se natáhl pro krabičku s doutníky. Chtěl jít na vzduch. Zakouřit si a popřemýšlet. „To spadá do mé zodpovědnosti. Mám zodpovědnost úplně za všechno.“

32

Kdo byl Jan Richardsson? Kdo je Jan Richardsson? Živý nebo mrtvý, stále je to žádaný muž. Vězí devátá kulka v jeho hlavě? To by bylo příliš jednoduché.

Winter byl na cestě za Richardssonovým mládím. Plavil se na trajektu Vesta. Hezký název. V 11.27 dorazili k Brännö Rödsten. Tenhle ostrov převzal můj život, napadlo jej. Bývaly časy, kdy pro něj býval tanec na molu velmi důležitý.

Kráčel po Rödstensvägen směrem na západ. Richardsson vyrůstal v domě na Husviksvägen. Dům nyní patří jiným lidem. Winter odbočil z ulice a zamířil ke hřbitovu. Tam se rozhlédnul. Přibližně padesát metrů od něj ryl nějaký muž vedle kamenné zídky v hlíně. Hrobník. Pracoval soustředěně. Winter se procházel mezi hroby. Většina z nich byla jednoduchá, jako by život zesnulých nesvědčil o ničem, čím by se mohli pochlubit. V jiných zemích svědčí o smrti monumentální náhrobky. Smrt je tam důležitější než život, větší než život. Smrt existovala, než jsme přišli, a bude existovat, když už nebudeme. Věčnost, smrt je věčnost. Až na věky věků. Amen.

Muž pomrkával pod neutuchajícími slunečními paprsky. Vypadal jako věrný služebník, to se ke kostelu hodí. Možná pohřbil všechny obyvatele z téhle vesnice, pěkně jednoho po druhém. Ale právě teď nekopal hrob. Obracel půdu na záhonu. Sázení na konci října. Nebo prostě jen tak ryl hlínu. Na trávě ležely růže, vypadaly jako krvavé skvrny.

Winter se mu představil.

Muž přikývl, ale své jméno neprozradil.

„Je tady hezky,“ řekl Winter. „Takový klid.“

„Je to místo posledního odpočinku,“ řekl muž. Mluvil jako pastor, pastor na šérových ostrovech. Slova rachotila jako balvany. Možná je to pastor. A tohle jsou jeho růže.

„A jak se jmenujete?“ vyzvídal Winter.

„Boris Hjelm. Dělám tady kostelníka.“

„Hledám Jana Richardssona,“ vysvětloval Winter.

Boris Hjelm nereagoval. Hleděl na rýč. Pak pohlédl na hřbitov. Jestli je tohle rébus, tak mu rozumím, pomyslel si Winter. Rýč. Hroby. Pohřbil člena rodiny Richardssonových.

„Pochází přece odsud,“ pokračoval Winter.

„Kterého Richardssona máte na mysli?“

Hjelm přistoupil o krok blíž a otočil se k Winterovi pravou polovinou těla. Tím zdravým uchem. Takže je hluchý. Winter se mírně předklonil.

„Jana Richardssona. Dělá obecního radu v Göteborgu. Je to politik. Když byl mladý, bydlel tady.“

Hjelm přikývl. Rozuměl.

„Viděl jste ho?“ zeptal se Winter. „Viděl jste ho tady v poslední době?“

„Ne, to ne. Už dlouho tady nebyl.“ Hjelm otočil hlavu a pohlédl na Wintera. „Proč se na něj ptáte?“

„Čistá rutina. Musím s ním mluvit.“

„Bydlí přece ve městě,“ namítl Hjelm. „Alespoň jsem to slyšel.“

„To ano, ale hledáme ho.“

„Vzal roha? Proto jste na Brännö? Hledáte ho?“

„A proč by měl utíkat?“

Hjelm se znovu rozhlédl po hřbitově.

„Asi je to tak,“ řekl. „Prostě zmizí a už se nikdy nevrátí.“

Hjelm mluvil o něčem jiném. O jiných časech.

„Už nikdy se sem nevrátil?“ navázal Winter.

„Prostě zmizel.“ Hjelm pokývnul směrem ke hřbitovu. „Jeho rodiče leží támhle. Odsud není hrob vidět, ale jsou tam. Nepřišel jim ani na pohřeb.“

„Opravdu?“

„Ne. Bylo to, jako by byl… sám mrtvý. Strašné, dá-li se to tak říct. Ale takhle mi to připadalo. A ostatní si to mysleli taky.“

Winter přikývnul.

„Co udělal?“ vyzvídal Hjelm. Vypadalo to, že teď už žádné problémy se sluchem nemá. V obličeji měl jinou barvu, ale nebylo to sluncem.

„Chtěl bych si s ním osobně promluvit,“ řekl Winter. „Ale zmizel.“

„Vždyť jsem to říkal.“

„Myslel jsem, že se třeba zdržuje na ostrově.“

„Na ostrově? Tak to určitě ne. Proč by to dělal?“

„A proč ne?“ namítl Winter.

„Jak prosím?“

„Proč by nemohl být tady?“ zopakoval Winter.

Hjelm neodpověděl.

„Z jakého důvodu opustil ostrov? Očividně se rozhodl, že už se nikdy nevrátí.“

„To já nevím.“

„Kdy to bylo?“

„A co?“

„Kdy odešel z ostrova? Ve kterém roce?“

„Na to si nevzpomínám. Myslím, že to bylo v létě. Už je to dávno.“ Hjelm pohlédl k nebi, ke slunci, jako by tam hledal odpověď.

„Před lety tady zmizelo jedno děvče,“ změnil Winter téma. „Z letního tábora v Sandviksdalen.“

„Jo, to si vybavuju.“

„Stalo se to onoho léta?“

„Jakže?“

„Jestli Richardsson zmizel z ostrova v tentýž rok? Bylo to v roce 1975. Vypařil se v ten rok?“

„V pětasedmdesátém? Možná. Přesně si na to nevzpomínám. Ale můžete se zeptat ostatních. Žijí tady lidé, kteří mají lepší paměť než já.“

Winter přikývnul. Nemusí se ptát. Už to ví. Něco se stalo a Jan Richardsson už se neohlížel zpět, už se nikdy nepodíval na západ. Young men gone east.

„Vzadu odpočívají Henry a Lina,“ řekl Hjelm. „Jeho rodiče. Mám vám hrob ukázat?“

Richardssonův rodný dům stál mezi dvěma starými duby. Dřevěný dům byl poměrně velký a ve zchátralém stavu stejně jako spousta domů na Husviksvägen. Stál na křižovatce Bönnekällan, dá-li se to nazvat křižovatkou. Bönnekällan je totiž spíš stezka, která vede ke kopci, nejvyššímu místu ostrova.

Winter si dům prohlížel. Henry s Lindou zde bydleli do roku 1997. Letopočet, který se vracel. Když si Winter prohlídl hrobku rodiny Richardssonových, zamířil do jiné části hřbitova. Kdy byl naposledy u Matsova hrobu? Navštěvuje ho čím dál méně. Na hrobě stály čerstvé květiny. Mats měl spoustu přátel. Někteří z nich zemřeli, někteří ještě žijí. Winter nevěděl, jak se květiny jmenují, ale byly hezké.

Teď prošel kolem domu a kráčel chvíli po Bönekällan. Zadní dvůr zpustošeného dřevěného domu byl plný atrakcí pro děti: trampolína, skluzavka, houpačky, bagr. Tenhle dům oživnul. Jan Richardsson byl jedináček. Byl v tomhle domě život, když tady bydlel?

Potkal jsem ho? Napadlo najednou Wintera. Tehdy. Když jsem tady byl. Když tady Mats chvíli bydlel. Nevzpomínám si. Je zvláštní, že mám právě na tohle období tak málo vzpomínek. Přitom jsem měl vždycky naprosto vynikající paměť, ale ono léto mi z hlavy zmizelo. Jako by nikdy neexistovalo. Když došel na kopec, obrátil se a zamířil zpět. Nechci si vzpomenout.

*

Přejel přes Älvsborgsbron a odbočil na Torslanda. Nádrže na vodu Arendal temně doutnaly v soumraku. Teď se stmívá rychle. Dny babího léta jsou sice krátké, ale nemíní se vzdát jen tak.

Bergenhemův řadový domek vypadal ve stínu pochmurně. Tenhle dojem však budil nejspíš jen kvůli Winterově rozpoložení mysli. Dům se ničím nelišil od ostatních řadových domů. Kdy tady byl naposled? Nevzpomínal si. Ne, ještě nikdy tady nebyl.

Martina otevřela, ještě než došel ke dveřím.

V roce 1997 její muž na jistou dobu zmizel. Mysleli si, že je mrtev. Martina přivedla na svět Adu, aniž by tušila, jestli otec dítěte žije. Angela byla u ní. Bergenhem přežil.

„Eriku,“ zašeptala Martina a objala jej.

„Martino.“

„Pojď dál.“

Když jí zavolal, zněla překvapeně. S ním nepočítala. Cítil se vinen. Také on nese část viny. Lars se v posledních letech stáhnul do ústraní a zabýval se sám sebou a prací.

„Ada je u mámy,“ vysvětlovala Martina, když ještě stáli ve dveřích.

„Jsou prázdniny?“ zeptal se. Taková blbá otázka.

„Ne. Ale chtěla za prarodiči. Na týden, vlastně na necelý týden. A chodí u nich v Backa do školy. Táta ji tam vozí.“

Winter pokývnul hlavou. To byla velká spousta informací. Kvůli té hloupé otázce cítila nutnost ho informovat podrobněji.

„Mluvila jsi s Larsem?“

„Kdy? A o čem?“

„O tom, co bude.“

„A co bude? Už se vystěhoval.“

„Nepůjdeme dovnitř?“

„Jasně, promiň, pojď dál.“

Zavedla jej do kuchyně a posadila se ke stolu.

„Bohužel nemám kávu,“ omlouvala se. „Myslela jsem, že ještě nějakou máme. Když jsi zavolal, neměla jsem sílu jít nakoupit.“

„Vykašli se na kafe,“ řekl Winter. Sedl si naproti.

Najednou nevěděl, co má říct. Ne, ne co říct má, ale co nejlepšího by v téhle situaci, v té nejhorší ze všech situací říct měl. Nemůže Larse bránit, nemůže ho soudit. Může si jen o něj dělat starosti. A taky o ni, o její rodinu.

„Mám strach, že se mu něco stane,“ hlesla.

„A co by se mu mělo stát?“

„Třeba udělá nějakou hloupost.“ Pohlédla na Wintera. „Nevím, kde je, co dělá. Dnes odpoledne mi nezavolal, i když mi to slíbil. Neozval se ani Adě.“

„O čem jste chtěli mluvit?“

„Chtěl jen zavolat.“

„Voláte si každý den?“

„Ale ne.“ Najednou vypadala vztekle. Jako by řekl něco, co neměl. „Myslíš si, že je teď šťastný? Věříte mu to na oddělení? Ale on není. Není šťastný.“

„To slovo se mi nelíbí,“ namítl Winter. „Šťastný. Nevěřím na štěstí.“

„Zato já jsem na štěstí věřila vždycky,“ oponovala. „Když nevěříme na štěstí, můžeme to tady rovnou zabalit.“

Winter zaparkoval před Ademarovým domem. Měl pocit, že spisovatele zahlédl za oknem. Něco se tam pohnulo.

Ale po zazvonění nikdo neotvíral. Zazvonil několikrát, vrátil se zepředu domu a zaklepal na okno. Za půl minuty otevřel Ademar okno. Měl modré oko.

„Co se vám stalo?“ divil se Winter.

„Spadl jsem v kuchyni. Byl jsem opilý.“

„Proč jste neotvíral?“

„Neslyšel jsem to. Seděl jsem na záchodě.“

„Ještě pořád jste opilý?“

„Už ne.“

„Pusťte mě dovnitř.“

Winter se vrátil k domovním dveřím.

Ademar otevřel. Zdálo se, jako by ho bolel sebemenší pohyb. Jedna polovina těla vypadala, jako by byla víceméně ochrnutá.

„To jste se musel ale pořádně praštit,“ poznamenal Winter. „Vypadá to spíš, že jste se praštil víckrát.“

„Je to tak.“

„A při tom jste se několikrát otočil kolem vlastní osy.“

„Prostě špatně snáším alkohol.“

„Kdo vám to udělal, člověče?“

„Já sám. Občas si zkrátka nedělám dobře.“

„Ten, kdo vám to způsobil, to s vámi nemyslel dobře. Vážně ne. Co se stalo?“

Ademar nereagoval. Belhal se po chodbě. Winter šel za ním.

V pracovně běžel počítač. Šedé světlo se mísilo se zlatými slunečními paprsky, které pronikaly zvenčí.

„Psát očividně můžete,“ zkonstatoval Winter.

„Ale z toho nic nebude,“ Ademar na to.

„Jak to myslíte?“

„Žádná kniha nebude.“

„Nemůžete to přece prostě jen tak zabalit. Stejně jako já zase nemůžu zastavit vyšetřování.“

„To je rozdíl.“

„Já v tom žádný rozdíl nevidím.“

„V každém případě už nebudu psát.“

Ademar dosedl na kancelářskou židli. Podíval se na počítač. Pohled měl stejně prázdný jako obrazovku.

„Kde je rukopis?“ zeptal se Winter. Pokývnul hlavou směrem k psacímu stolu, který byl až na počítač naprosto prázdný.

„Jaký rukopis?“

„Nedělejte ze sebe pitomce, zatraceně. Když jsem tady nedávno byl, ležel tady rukopis.“ Winter ukázal na desku stolu. „A teď tu není.“

„Vy si taky všimnete všeho.“

„Tak kde je?“

Ademar nic.

„Komu jste ho dal?“

„Proč jste přišel?“ obořil se na něj Ademar.

„Komu jste dal ten rukopis?!“

„To není podstatné,“ řekl Ademar. „Není důležité, komu jsem ho dal.“

„Ale já si myslím opak,“ namítl Winter. „Pro vaši knihu to znamená hodně. Možná všechno. Nepřestanete psát. Naopak, víte teď víc než předtím. Kdo u vás byl? Je to hodně důležité i pro mě. Jestli toho víte víc, musím to taky vědět.“ Winter k němu přistoupil. „Vy tomu nerozumíte, Ademare? Jsem částí vaší knihy. Beze mě to nikdy nedokončíte. Musíte mi říct všechno. Když to neuděláte, nemůžete pokračovat dál. A já nejspíš taky ne. Nehneme se z místa, dokud mi to nepovíte. Dřív odsud neodejdu. Všechno skončí tady a teď.“

„Zbláznil jste se?“

„Kdo to byl? Kdo vám ublížil?“

„Nejdřív vyklopte, proč jste přišel.“

Winter udělal další krok dopředu. Stál teď tak blízko, že viděl, jak velké bolesti spisovatel má. Nejspíš několik zlomených žeber. Kromě jiného. Ve tváři byl stejně šedý jako monitor. A nebylo to světlem. Ademar musí do nemocnice, Winter by ho tam mohl odvézt. Ale nejprve se musí vyřešit tohle.

„Byl jsem na Brännö,“ řekl. „Trochu jsem se vyptával na Richardssona. Odešel z ostrova pravděpodobně totéž léto, kdy zmizela Beatrice. Zatím jsem neměl čas to ověřit, ale věřím tomu. Nikdy už se nevrátil, nepřišel ani rodičům na pohřeb. Chápete to? Tehdy se muselo stát něco, kvůli čemu přestal na ostrov jezdit.“

Ademar přikývl.

„Jste už s knihou tak daleko, pane Ademare? Nebo to bude v další kapitole?“

„Nevím. Další kapitola nebude.“

„Přišel za vámi někdo z té doby?“ naléhal Winter.

„Z jaké doby?“

„Víte, co myslím. Nějaká postava z vaší knihy. Z minulosti. Z onoho léta. Někdo, kdo ve vaší knize zatím nevystupuje, ale patří do ní. A kdo se v ní nechce objevit, a proto si rukopis odnesl. Zakázal vám dál psát. Ale to přece nejde, pane Ademare. To je, jako by mi někdo zakázal pokračovat ve vyšetřování tohoto případu.“

„Nepřišel sem kvůli tomu,“ špitl Ademar.

„Ale přišel. Byl tady, abyste ho vyškrtl ze své knihy. Abyste škrtl celou tu zpropadenou knihu.“

„Ne, přišel z naprosto jiného důvodu.“

„A z jakého?“

„Odřel jsem mu auto.“

„Cože?“

„Narazil jsem mu do auta. A ani jsem si toho nevšiml. Našel si mě. Měl odřený lak. Mohl by pracovat ve vašem útvaru zajišťování stop. Jako šéf. Vystopoval mě.“

„Tohle vám nesežeru.“

„Proto mě málem zabil.“

„Proč jen málem?“

Ademar mlčel.

„Sám jste říkal, že vás málem zabil. Proč? Muselo se přece něco stát. Co jej přimělo k tomu, aby vás téměř umlátil k smrti?“

Ademar vrhl rychlý pohled na obrazovku. I to byla odpověď.

„Figuruje ve vaší knize,“ zkonstatoval Winter. „Zjistil to. Takže jsme zase na začátku. Byl tehdy u toho, ale nechce být v knize zmiňován.“

Ademar se předklonil a vypnul počítač, aby dal důrazně najevo, že je konec.

Pohlédl na Wintera.

„Zabije mě, když se dozví, že jsem s vámi mluvil.“

„Však už vás málem umlátil k smrti. Vždyť jste napůl mrtvý.“

„To není legrace, pane Wintere. Nemůžu se smát, dost to bolí.“

„Nebyl to vtip. Kdo to byl?“

„Jak jsem říkal: Zabil by mě. Nebo to, co ze mě zbylo. Věřte mi. Jestli se ho budete ptát, dojde mu, že jsem mluvil. A pak budete mít ve vyšetřování další mrtvolu. Ale to přece nechcete, nebo ano? I když sám víte, kdo to udělal.“

„Udělal to?“ zeptal se Winter. „Zabil Sellberga?“

„To nevím. O tom se nezmínil.“

„Vaše jméno nepadne,“ uklidňoval jej Winter.

„Vy byste mě vážně rozplakal,“ řekl Ademar.

„Řeknu teď jedno jméno,“ navrhl Winter. „Jen jedno jediné jméno. Jestli budete chtít, můžete se namísto odpovědi rozplakat. Ale to jméno existuje. Takže si nemusíte dělat starosti. Jméno, které chci dál sledovat, už mám. Od vás potřebuji jen potvrzení.“

„Potvrzení čeho?“

„Toho, že mám pravdu.“

„A v čem?“

„Uvidíme. Nejprve to jméno.“

„Raději ne.“

„Lejon,“ řekl Winter. „Christian Lejon.“

„Kdo to je?“

„Místní gangster. Lejon.“

„On… neřekl své jméno,“ pípnul Ademar.

„Nevěřím vám. Přestaňte lhát. Ademare, momentálně nepracujete. Lejon není ostýchavý typ, nebere si servítky. Svoje jméno by vám prozradil, i kdyby nepřišel s úmyslem vás poté zabít.“

Ademar přikývl.

„Možná jste to už věděl,“ řekl Winter.

Ademar mlčel.

„Co teď plánuje?“ zeptal se Winter.

„Jak to myslíte?“

„Co chce udělat s vaším rukopisem?“

„Netuším.“

„Co budete dělat vy?“

„Nic,“ zněla Ademarova odpověď. „Co chcete dělat vy?“

„Aspoň něco,“ odvětil Winter, otočil se na podpatku a odešel.

Trávu v Örgryte pokrývalo rudé listí. Stromy vypadaly holejší než před několika dny. Příroda se rozhodla, že bude odolávat babímu létu. Mráz vyčkával. Winter si okamžitě vybavil pozdní říjnové noci v Marbella, během kterých mu mráz nikdy nepřišel na mysl. Krev proudila bez odporu tělem. Všechno plynulo bez odporu.

U Richardssona nikdo listí neshraboval. Dům proto vypadal neobydleně. Žaluzie spuštěné, dům, který drží smutek. Možná tady drží všichni smutek už dávno, pomyslel si Winter a vystoupil z mercedesu.

U výjezdu nestálo žádné auto. Děti budou nejspíš ještě ve škole. Jména si v tuto chvíli nedokázal vybavit.

Někde v domě se rozezněl telefon. Vyzváněl do prázdna. Pak přestal ječet a po chvíli zase spustil. Někdo, kdo nevěří, že by nikdo nebyl doma.

Winter zmáčkl domovní zvonek. Tóny se mísily s vyzváněním telefonu. Přepadení ze dvou stran, napadlo jej. Zaslechl za sebou nějaký zvuk a rychle se otočil. U branky stál chlapec. Vypadalo to, že se chystá vzít nohy na ramena. Udělal krok nazpět. Přes rameno měl přehozenou sportovní tašku.

Winter zvedl ruku na pozdrav. Bylo to přátelské gesto. Nechtěl na něj volat. Chlapec zůstal nerozhodně stát. Winter seběhl bleskurychle po schodech. Chlapec čekal.

„Ahoj,“ řekl Winter.

„Dobrý den.“

„Jsem policista. Už jsem u vás byl.“

Chlapec přikývl. Winter si vybavil vyděšený obličejík, který viděl za oknem. A jak chlapec přišel do pokoje bránit vlastní rodinu. Matku a sestru. Otec tam nebyl. Ale možná bránil chlapec i jej.

„Jmenuji se Erik Winter.“

Chlapec znovu pokývnul hlavou. Winter si najednou vzpomněl na chlapcovo jméno.

„Ty se přece taky jmenuješ Erik, ne?“

„Jo.“

Na sportovní tašce bylo vidět modrobílý odznak klubu.

„Nehraješ za místní tým?“

Chlapec zakroutil hlavou.

„Je to i můj tým.“ Winter ukázal na odznak na tašce.

„Hrajete fotbal?“

„Myslíš, jestli jsem hrával fotbal? No jasně.“

„Kde?“

„V různých klubech, ale převážně jsem kopal za Sandarna.“

„Sandarna? Sandarna BK? Ale ti jsou přece na žebříčku čtvrtí, ne?“

„Myslím, že ano. Zdá se, že se vyznáš.“

Malý Erik přikývl.

„Ale v tuhle chvíli není pročítání výsledků zrovna moc povzbuzující.“

„IFK může být pořád ještě třetí,“ řekl chlapec.

„Zbývají už jen dva zápasy,“ namítl Winter. „Nemají šanci.“

„Oni to zvládnou.“

„Dobře,“ souhlasil Winter. „Věřím ti.“

„Hledáte tátu?“

Chlapec si sundal sportovní tašku z ramene. Vypadalo to, že moc neváží. Kopačky jsou dnes lehoučké. Už se ani nevyrábějí z kůže.

„Přesně tak, snažíme se ho najít.“

„A co když nechce?“

Winter mlčel.

„Když nechce, abyste ho našli, tak ho přece nepotřebujete hledat.“

„Občas je potřeba si s lidmi promluvit, Eriku. Musíme se s tvým tátou pobavit o jedné věci.“

„O jaké?“

„To ti nemůžu říct. Policejní tajemství, však to znáš. Ale bylo by fajn, kdybychom si s tvým tátou mohli promluvit. Každý den mluvíme se spoustou, spoustou lidí. Je to takříkajíc naše práce. A teď chceme hovořit s tvým tátou, ale bohužel nemůžeme.“

Chlapec tašku opět zvedl. Pohlédl nerozhodně k domu, nevěděl, zda jít dovnitř.

„Mluvil jsi s tátou?“ zeptal se Winter. „Od té doby, co… zmizel?“

„Ne.“

„Nezavolal?“

„Ne.“

„Netušíš, kde by mohl být?“

„Ne.“

„Neodjel třeba někam daleko?“ naléhal Winter.

Chlapec udělal krok k zahradní brance. Winter ji nechal otevřenou.

„Táta je mrtvý,“ řekl.

33

Winter se vracel do města, v hlavě mu duněla slova malého Erika. Byla to definitivní slova. Ale mohou znamenat cokoli. Smrt vystupuje v nejrůznějších podobách a rolích. Winter se z chlapce pokoušel vymámit, co tím myslí, ale ten jen mlčky zakroutil hlavou a vešel do domu. Winter už ho nenásledoval.

Během jízdy přemýšlel o tom, co ten kluk ví nebo co se mu přihodilo. Má vlastní tajemství. Mluvil o tom s mámou? Winter si tím nebyl jist. Ona žije v jakémsi paralelním světě. Možná se pohybuje mezi různými světy. Přesně tohle dělala, když ji viděl projíždět kolem směrem na Lovisagatan. Bylo by možné přes ni najít jejího muže? Kam až by ji museli následovat? Nepokusili se o to.

V Allén se mezi stromy mihotalo sluneční světlo. Rozbolela jej z toho hlava. Šlo o mírnější variantu. Chvíli ji držel v šachu bez tablet. Prášky stejně nepomůžou. Když jej bolesti zalehnou jako betonový kvádr, nepomůže vůbec nic. Ale tak daleko to už nechce nechat zajít. Bojí se toho. Dobrý Bože, ty víš, že to není migréna. Není to nádory hypofýzy. Možná neléčené krvácení do mozku? Třeba tím trpí už deset let, cena, kterou musí platit za vysněnou práci. Nakonec z něj bolesti vytečou jako krev a vyprázdní lebku. A pak už nebude mít žádné bolesti. Už žádné myšlenky v hlavě. Hlava bez myšlenek ale taky může bolet. Ale je to lepší než chlastat. Kriminalisté začnou chlastat, když odejdou do důchodu. Občas s tím začínají tajně už dřív.

Když jel nahoru výtahem, bušilo mu v hlavě v rytmu jízdy. Byl to hlasitý výtah.

Vystoupil a už na schodišti zaregistroval dětské hlasy.

V bytě mu Lilly skočila do náruče. Maličký uzlík z betonu. Z kuchyně vyšla Angela. Postavil Lilly na zem.

„Kde je Elsa?“ chtěl vědět.

„U Clary.“

„Odstěhovala se z domu?“

Angela zakroutila hlavou způsobem, který bylo možno si vyložit všelijak.

„Vždyť je u Clary častěji než doma.“

Angela nereagovala.

„Nebo ne?“

„Jako by ti to vadilo, Eriku.“

„Co tím mys…“ odmlčel se. Lilly na něj upírala zrak. Zase jednou ho nepoznávala. Změnil se mu obličej.

Poškrábal se na hlavě.

„Máš tabletky?“ zeptala se Angela.

„Někde jo.“

„Eriku.“ Znělo to smutně. Jako by byla smutná kvůli dítěti, které se nechce polepšit a neví, co je pro ně nejlepší.

Zaslechl, jak v kuchyni zarachotila židle o podlahu.

„Je tady Siv,“ vysvětlila mu Angela a otočila se.

Jacob Ademar vnímal své auto jako vzdáleného příbuzného. Stálo v garáži tak dlouho, že si sotva vybavoval, jak vypadá. Nejraději by ho už nikdy neviděl. Způsobilo mu tolik bolesti, kterou cítí ještě teď, když se snaží naskládat do taxi. Řidič ho ustaraně sledoval, jako by se obával, že mu bude muset během jízdy poskytnout první pomoc. Ademar měl celé zpocené čelo.

Zadrmolil adresu, kterou mu dal Lejon.

Auto vyjelo na ulici.

Vítr honil uschlé listí po Danska vägen od jednoho chodníku ke druhému. Připomnělo mu to čas. Měl dojem, že během poslední doby ztratil pojem o čase. V tuto chvíli je v jeho životě všechno ve vzduchu. Je provazochodec. Provazochodec bez provazu. Mám strach.

Taxi projelo velkou rychlostí kruhový objezd na Sankt Sigfrids plan. Najednou ucítil, že je mu nevolno, vnímal obrovský tlak na prsou.

„Mohl byste na chvíli zastavit?“ požádal u veletržních budov Svenska Mässan.

„Co se děje?“ V taxikářových očích ve zpětném zrcátku se zračila úzkost. Pocházel z nějaké arabské země, možná byl Peršan nebo Kurd. Ademarovi to bylo naprosto fuk. Chtěl ven. Motala se mu hlava, když se zvedal ze zadního sedadla. Asi takhle se člověk cítí, když je vážně starý. Konečně stál na chodníku. Nevolnost ustávala jako vlny, které jsou čím dál menší. Okolojdoucí pár se na něj díval. Řidič nechal motor běžet, jako by chtěl vzít každou chvíli roha. Ujetí z místa nehody. Ademar se snažil utkvět pohledem na skleněné fasádě šikmo naproti. Tam měl jednou čtení před lhostejným publikem na knižním veletrhu, které chtělo posloucháním zabít čas, zatímco čekalo na další trhák. Nikdy nebyl pro čtenáře trhákem, nanejvýš tak otrhancem, a nikdy z něj ani žádná senzace nebude. Snažil se držet téhle pošetilé myšlenky, zatímco nevolnost pomalu ustupovala. Taxikář ještě stále čekal, věrná duše. Ademar se otočil a odplazil se zpět do auta. Pokývnul tmavým očím ve zpětném zrcátku. Dál, dál, kupředu.

Siv Winterová s díky odmítla další skleničku vína. Syn si nalil sám. Víno pomáhá na všechno. Ve srovnání s whisky je to mírnější medicína. Siv opustila zemi, v níž poháry s vínem nikdy nevysychají, nebo v jejím případě spíš sklenice s ginem s tonikem. Winter věřil, že se brzy vrátí zpět.

Angela se omluvila a odnesla Lilly v polospánku do postýlky. Siv Winterová se za nimi dívala.

Z koupelny zaslechli šplouchání vody.

„Jaké je být zase doma?“ zeptal se. „Jaký dojem máš z města?“

„Změnilo se,“ uvažovala Siv.

„K lepšímu nebo k horšímu?“

„To zatím nevím.“ Kývla hlavou směrem k láhvi. „Možná si přece jenom dám ještě skleničku.“

Nalil jí.

„A vy jste se taky změnili. Ty a Angela.“

„Vážně?“

„No jo.“

„K lepšímu nebo k horšímu?“

„Ty to nevíš?“

„Ne.“

„Tak se děláš hloupějším, než jsi, Eriku. A tak moc ses zase taky nezměnil, že by tím nějak utrpěla hlava.“

„Možná přece jen změnil. Mám bolesti hlavy, možná jsem přišel o kus rozumu.“

„Myslím, že by ses měl vzchopit.“

Neodpověděl. Mluvit takhle se synem je privilegiem každé matky. Napil se vína, které už mu nechutnalo, bylo příliš slabé. Potřebuje whisky. Potřebuje něco, u čeho dokáže vnímat chuť a sílu. Ryzlink mu teď připadal jako voda z kohoutku.

„Angela vypadá smutně,“ poznamenala Siv.

„O čem jste spolu vlastně mluvily?“

„O ničem.“

„O ničem? Mně nemusíš nic namlouvat.“ Vstal. „Omluv mě.“

Šel do obývacího pokoje, podal si z baru láhev s whisky a nalil si trochu do whiskové sklenice, dva tři centimetry. Napil se a se sklenicí v ruce se vrátil do kuchyně.

„Nedáš si gin s tonikem?“ zeptal se.

„Už nechci nic.“

Podívala se na sklenici s whisky, ale neřekla nic.

Posadil se.

„Byl to náročný den. Bolesti hlavy a pak ta práce.“

„Copak to takhle není každý den?“

„Angela má pocit, že nikdy nejsem doma.“

„A má pravdu?“

„Tak například teď doma jsem.“

Znovu se napil. Tohle má aspoň nějakou chuť. Whisky pomůže proti všemu. Whisky je nápoj ďáblův, ale když ďábla držíte v šachu, je whisky tou nejlepší medicínou na světě. Má ho pod kontrolou, ďábel jej nikdy neovládne.

„Vážně byste si o tom měli promluvit,“ navrhla Siv. „Jste přece rozumní, dospělí lidé. Brzy ti bude padesát, Eriku, nemůžeš se přece chovat jako nějaký puberťák.“

„Takže já se chovám jako puberťák? To mi budeš muset vysvětlit.“

„Založil sis rodinu dost pozdě. Vždycky jsem si kvůli tomu dělala starosti. Nepřipadal jsi mi na to zralý, nechápala jsem to.“

„Teď uhodila hodina pravdy,“ poznamenal.

„Už mlčím.“

„Ale jo, ven s tím. Počkej, až se vrátí Angela, pak se může terapie účastnit taky.“

„Nechovej se jako hlupák, Eriku.“

Chtěl se ještě napít. Udivilo ho, že je sklenička prázdná. Vstal, šel do obývacího pokoje, znovu si nalil pár centimetrů a vrátil se. Konečně je klidný. Všechno bude dobré. Jde jen o přirozenou starost matky o syna a jeho život. A přitom nemá důvod si dělat starosti. Všechno je v pořádku. Někdy přece musí přijít zima s chladným vzduchem, který jde až pod kůži, to je po takové spoustě slunce v pořádku. Příliš mnoho slunce není nikdy dobré. Siv to přece nakonec taky nevydržela. On slunce ustojí, ale ne na moc dlouho. Myslel si, že půl roku na Costa del Sol je maximum. Na druhou stranu…

Znovu se posadil.

„Možná jsem hloupý,“ přemýšlel.

Usmála se.

„Ale jen někdy,“ řekla. „Vlastně hloupý nejsi.“

*

Taxi objelo kruhový objezd na Mariaplan. Ademar viděl z knihkupectví vycházet nějakou ženu. Před několika lety ho sem pozvali, aby promluvil o své knize. Vybavuje si majitele, slušní lidé. Nikdy tam nešel. Teď už mu není zle. Auto projelo kolem cukrárny a obchodu s jízdními koly, pak pokračovalo dál po menších ulicích za školou v Kungsladugard, odbočilo doleva a pak doprava. Řidič si četl tabulky s názvy ulic.

„Stilla gatan,“ řekl Ademar.

„Tady to je.“ Taxikář zastavil před jedním z domů, které tvořily celou čtvrť až ke hřbitovu Västra, přehlídka kleneb, věžiček a cimbuří jako dřevěný zámek.

Ademar zaplatil a vystoupil. Slyšel, jak se nad ním otevřelo okno, a vzhlédl. Christian Lejon na něj mával z druhého patra a ukazoval na domovní dveře. Ademar k nim zamířil. Dveře byly otevřené. Vystoupal po schodech. Dveře od bytu byly také otevřené. Vstoupil a prošel chodbou k místnosti na druhém konci. Spatřil Lejonova záda.

„Můžeš za sebou zavřít,“ řekl Lejon, aniž by se otočil.

Ademar se vrátil a zavřel dveře.

Byt působil prázdným dojmem, jako by byl vyklizený. Žádný nábytek, žádný textil, navíc páchl nevyvětraným vzduchem a prachem, ačkoli Lejon otevřel okno.

Z okna bylo vidět několik přístavních jeřábů v části Göteborgu, kterou tvoří ostrov Hisingen. Na levé straně zorného pole se klenul visutý most Älvsborgsbron a ve světle soumraku házel rudé a zelené odlesky.

„Mám ten výhled vážně rád,“ zahlaholil Lejon, aniž by spustil zrak z mostu.

„Jo.“

„V tomhle bytě jsem vyrostl. Když jsem byl malej, často jsem stával právě tady, díval se na jeřáby a čekal, až přijde táta domů. A stál jsem tady i po škole. Věděl jsem, že sedí v jednom z těch jeřábů, který jsem odsud viděl.“

Ademar přikývnul.

„Jenže jednou domů nepřišel,“ řekl Lejon.

„Co se stalo?“

„Co asi? Ty svině ho zabily.“

Lejon se pořád ještě díval na jeřáby. Jejich černé siluety se rýsovaly na nebi jako zvířata z prehistorických dob. Z dob, kdy ještě existovaly loděnice.

„Neměl šanci.“ Lejon se otočil k Ademarovi. „Někdy tady stojím a myslím na to. Je pro mě dobrý na to myslet.“

„Myslíš to vážně?“ zeptal se Ademar.

Lejon se zasmál.

„Ty se mi fakt líbíš, pisálku.“

Ademar ukázal na pokoj. „Chystáš se sem nastěhovat?“

„Ne.“

„Takže se stěhuješ pryč?“

„Samá voda.“ Lejon se usmíval. „Tady to prostě tak vypadá pořád.“

„Pronajal sis to tady?“

„Přihořívá. Ten byt mi patří,“ vysvětloval. „Už dlouho.“

Ademar pokýval hlavou. Lejon chce muzeum svého dětství. Mauzoleum. To je v pořádku. Trochu nesmysl, ale v pořádku.

„Patří mi celej barák,“ pokračoval Lejon.

„Ostatní byty jsou taky prázdné?“

Lejona to zase rozesmálo. Smích se rozléhal v prázdné místnosti jako v propasti. Jako by se to sem neslo ze vzdálených mrtvých loděnic, napadlo Ademara.

„Do prdele, já tě mám vážně rád,“ řekl Lejon.

„A proto jsi mě požádal, abych přišel? Abys mi to řekl?“

„Ale ne, chtěl jsem ti ukázat ten výhled,“ přiznal se Lejon.

„Hezký.“

„Oni mi ten výhled vzali. Ale já jsem si ho vzal nazpět.“

„To vidím.“

„Jen tátu už nikdy nazpět nedostanu. Ani mámu. Tu mi vzali taky. Pak mě poslali na ostrov.“

„Na ostrov?“

„Na Brännö. Poslali mě do tábora. Vyhoštění. Říká se tomu vyhoštění.“

Ademar pokýval hlavu.

„Věřím ti.“

„A pak mi vzali i tvoji ségru.“

„Kdo? Koho tím myslíš? Myslíš tím stejné lidi, kteří ti vzali rodiče?“

„Ne. Ale jsou to stejný svině. Všechny svině jsou přeci stejný, ne?“

„Existuje spousta sviní,“ řekl Ademar. „V tom ti dávám zapravdu. Jaké svině byly na Brännö?“

Lejon na to nic. Znovu se díval z okna. Ademar sledoval jeho pohled. Tatáž mrtvá či živá scéna – podle toho, jak se na to člověk dívá. Jeřáby jsou sice mrtvé, ale pořád tady stojí. A severní břeh řeky zase oživl. Tisíce lidí se tam nastěhovaly, uvažoval Ademar. Most je jich plný. Viděl blikající světla a lesklé kapoty všech těch aut, která právě svištěla přes most.

„Četl jsem tu tvoji knihu,“ prolomil ticho Lejon.

„Není to kniha. Není to hotové.“

„To je pravda.“

„A nikdy z toho kniha nebude,“ přiznal se Ademar.

„Jak to myslíš?“ Lejon na něj upíral zrak. V očích se mu zračilo šílenství. Nebo možná něco jiného. „Co tím myslíš, sakra? Proč by z toho nebyla kniha?“

„Přešla mě chuť. Nemůžu dál. A tvoje návštěva mě taky zrovna nepovzbudila.“

Lejon ho popadl oběma rukama za ramena.

„Moje návštěva byla ta nejlepší věc v životě, která tě mohla potkat, copak to nechápeš? Bylo to prozřetelnost Boží. To nebyla náhoda. Bůh to tvý nasměroval na to mý. Byla to jeho ruka. To on mě k tobě přivedl. Svedl nás dohromady.“

„Jsi věřící?“ Ademar se pokusil vymanit z Lejonova sevření. Nedržel ho pevně. Gangster chtěl jen zdůraznit svou přítomnost. Svou vášeň. V očích měl vášeň.

„Tobě to nedocvaklo,“ řekl Lejon a pustil ho. „Pomůžu ti tu knihu dopsat.“

Winter plaval v moři. Nevěděl, jak daleko na otevřeném moři je. Ze všech stran horizont, obrovský kruh. Takže plave uprostřed moře a může se vydat libovolným směrem. Chápal, že má svobodnou volbu, důkaz toho, že jeho život zatím nekončí. To mu bylo jasné. Když plaval dál na západ, spatřil před sebou most. Táhl se od horizontu k horizontu. Byl to ten nejdelší most na světě. Klenul se přes celou severní polokouli. Proplul pod mostem a věděl, že se ho může dotknout, když bude chtít. Stačí jen natáhnout ruku. Na mostě někdo stál a něco na něj volal. Znělo to jako kvílení, pištivé jako siréna, zvuk, který znal. Téměř celý dospělý život strávil mezi sirénami. Teď seděl ve člunu a viděl, jak se na vlnách vznáší něčí hlava. Teď na jeho místě ve vodě plaval někdo jiný. Byla to dívka, plavala k šérovým ostrovům, které se blížily od západu. Mám tě vzít s sebou? Křičel na ni. Neviděla ho, plavala a plavala. Siréna zněla nad mořem jako nekonečný výkřik. Zněla jako dětský křik. Winter zaslechl své jméno. Nechtěl plachetnici opustit a ukazoval na někoho jiného, kdo se jmenoval taky Erik, vylov ji. Spatřil dívčinu hlavu nedaleko šérových ostrovů, jak se pohupuje na hladině sem a tam. Pak byl pryč. Slyšel své jméno. Křik. Vlastní jméno.

„Eriku, Eriku!“

Ucítil něčí ruku na rameni. Byla skutečná.

Otevřel oči. Bylo dost jasno na to, aby rozpoznal Angelinu tvář. Vypadalo to, jako by se nad ním vznášela.

„Někdo s tebou chce mluvit,“ říkala.

„Kdo?“ Napřímil se.

„Nic neříká.“

„K čertu, mám přece tajné číslo.“

Angela vypadala vyděšeně. Jako by se v bytě nacházel zloděj. Držela v ruce telefonní sluchátko. Winter si ho vzal.

„Haló, haló, kdo je tam?“

Slyšel jen šum. Možná to byl něčí dech. Jakoby z velké dálky.

Někdo naslouchal. Slyšel někoho naslouchat.

„Kdo je to, sakra?“

Jen šum. Teď už tam nikdo není, pomyslel si. Spojení bylo přerušeno.

Pohlédl na Angelu. Budík na nočním stolku ukazoval půl čtvrté. Podíval se na kabel mezi vlastní rukou a telefonem na nočním stolku. Z chodby zaslechl zvuky. Noční telefonát probudil Siv.

„Co říkal?“

„Jen se ptal na tebe,“ odvětila Angela. „Ptal se na Erika Wintera.“

„Cos mu na to řekla?“

„Samozřejmě jsem se zeptala, oč jde.“

„A co ti na to odpověděl?“

„Neřekl ani slovo.“

„Musíme se pokusit zjistit, kdo to volal. Ale moc šancí tomu nedávám.“ Věděl, že je to téměř nemožné. „A tys jeho hlas nepoznala?“

„Ne. Nebyla jsem ani pořádně vzhůru. Nevím, co to bylo. Kdo to byl.“ Angela se dívala na telefon s odporem, jako by ho už nikdy nechtěla vzít do ruky. Jako by se noční můra v její vlastní ložnici stala skutečností.

„Mohl to být klidně nějaký blázen,“ uklidňoval ji Winter. „Nejspíš to byl omyl.“

„Ale pokud je to omyl, neptá se přece na jméno,“ namítla Angela.

„Ale stává se to.“

„On moc dobře věděl, jaké číslo vytočil. Tak blbá zase nejsem.“

„Co se stalo? Kdo to byl?“

Otázka přišla od dveří. Winter spatřil matčinu siluetu.

„Omyl,“ řekl.

34

„Co hledáme?“ zeptal se Winter. Seděli v cukrárně Ahlströms konditori na Korsgatan. Za oknem se to hemžilo lidmi, kteří zahájili víkend exkurzí po obchodech. Den byl jasný a chladný.

„Vraha.“ Ringmar zapíchnul vidličku do šlehačkového dortu na talířku před sebou.

„To je zločin,“ opáčil Winter. „Vražda je zločin.“

„Jeden z mnoha.“

„Co víme o Sellbergovi?“

„Nic moc.“

„Vedl poklidný život.“

„I když se hádal se sousedem.“

„Tvrdí soused.“

„Copak tomu spisovateli nevěříš, Eriku?“

„Možná žije ve snovém světě. Možná si to všechno jen vyfantazíroval.“

„Ale nevypadá zrovna jako blázen.“

„Je to spisovatel, seriózní spisovatel.“

„V tom případě musí být tak trochu blázen, nemyslíš?“

„Přesně.“

Ringmar se usmál, zasunul kousek dortu do úst a žvýkal. „Tohle je klasika,“ zněl jeho komentář. „Fantazie.“

„Sellberg byl z nějakého důvodu zavražděn,“ uvažoval nahlas Winter. „To nebylo loupežné přepadení. Vrah na něj čekal v podzemní garáži. Věděl, že tam Sellberg přijde.“

„Že tam bude přesně v tu dobu?“

„Jo.“

„Odkud to mohl vědět?“

„Sellberg mu to řekl,“ Winter na to.

„Nebo se vrah na tomhle místě se Sellbergem domluvil.“

„Možná. Požádal jej, aby zajel do garáží.“

„V Richardssonově autě.“

„Jo.“

„Richardsson ho požádal, aby mu zavezl auto do podzemních garáží.“

„Jasně.“

„Richardsson tam na něj čekal.“

„Ne nutně.“

„Ale kde byl Richardsson? Musel přece někde na auto čekat.“

„V podzemních garážích nebyl.“

„A kdo tam potom čekal?“

„Někdo jiný.“

„Kdo?“

„Někdo, kdo to věděl.“

„Někdo, kdo vyslechl jejich rozhovor? Když Richardsson žádal Sellberga, aby tam přijel?“

„Někdo, kdo ho sledoval,“ řekl Winter.

„Víme přece, že Sellberg Richardssonovi zavolal do kanceláře,“ připomněl Ringmar.

„Nebo ho vrah prostě sledoval.“

Ringmar odložil vidličku.

„Ty ten žloutkový řez nebudeš?“ Kývnul hlavou směrem k Winterovu dezertnímu talířku.

Winter nereagoval. Díval se z velkého okna. Nějaká žena na něj pohlédla a usmála se. Pátek odpoledne, měla radost.

Winter se obrátil k Ringmarovi.

„A ten druhý telefonát u mě doma – co když jde skutečně o někoho, kdo potřebuje pomoc?“

„Já ti nevím, Eriku. Bylo by přece mnohem jednodušší tě navštívit na prezídiu.“

„Ne, to by bylo moc nápadné. Sledují ho.“

„Proč tedy v telefonu nic neřekl?“

„Netuším. Možná z téhož důvodu.“

„Nebo je to jenom hra,“ přemýšlel Ringmar. „Hraje si s námi.“

„Jo.“

„Mluvil jsi o puzzle. Třeba existuje ještě někdo, kdo se zabývá skládáním puzzle. Někdo, kdo nás předběhl. Jsme taky dílky puzzle.“

„Ale to jsme přece pokaždé, ne?“

„Ne,“ oponoval Ringmar. „Nikdy nejsme dílky puzzle. Jsme ti, kteří dílky drží v ruce a skládají. Jenže teď někdo drží v ruce nás.“

„Kdo?“

„Třeba Richardsson,“ uvažoval Ringmar.

„Ne, Bertile. Má strach. Má takový strach, že se schová

vá, a nikdo neví, kde může vězet, dokonce ani jeho rodina ne.“

Winter se odmlčel. Od vedlejšího stolu se zvedl postarší pár. Muž Winterovi téměř neznatelně pokývnul. Možná ho zná z tisku, rádia nebo televize. Ale výstupů teď hodně ubylo. Policejní úřad ve Västra Götaland konečně zastupuje tiskový mluvčí. To je výhoda, protože lidé vidí neustále stejný obličej. Možná to snižuje míru dramatičnosti. Všechny zločiny mají stejnou váhu.

„A nenechal žádné stopy,“ řekl Ringmar.

„To ne.“

„Mluvím teď o vrahovi v podzemních garážích pod Pedagogickým institutem.“

„Zatím žádné stopy,“ Winter na to.

Davy na pěší zóně prořídly. Začalo se stmívat. Ringmar dojedl zbytek šlehačkového dortu a vypil kávu.

„Co děláš o víkendu, Eriku?“

„Nemám páru. Možná si všichni zajedeme na náš pozemek v Billdal.“

„S vlastní pláží.“

„Hm.“

„Proč chceš vlastně začít stavět dům?“

„Vlastní pláž taky není k zahození,“ řekl Winter.

„A máte ji jen pro sebe? Snad tam nestojí žádný dům. Když tam teda nejste.“

Winter vstal. „A co plánuješ na víkend ty?“

„Nic.“

„Jsi sám?“

„Jo.“

„Pojeď s námi.“

„Uvidíme.“

„Zavolám ti zítra dopoledne,“ nabídl se Winter.

Společně vyšli na Korsgatan. Rychle se setmělo.

„Zima je na spadnutí,“ zkonstatoval Ringmar.

„Hezky řečeno.“

„Ty jsi taky jeden z těch teplomilných nadšenců?“

„Teplomilný nadšenec? Co je to za pitomý výraz?“

„Právě jsem ho vymyslel,“ přiznal se Ringmar. „Mám tě hodit domů?“

„Ne, díky, radši se projdu.“

„Zajdeš na tržnici?“

„As a matter of fact, yes.“

„Tak čau,“ rozloučil se Ringmar.

„Nechceš jít se mnou?“

„Já už mám nakoupeno, chlapče.“

„A nepřeháněj to dneska večer s pitím, Bertile.“

„Tomu se říká projekce.“

„Omyl, empatie. Starost o blízké.“

„Co budeš dnes večer vařit?“

„Myslím, že ravioli. S ricottou, bylinkami a cuketkami.“

„Dýněmi.“

„Cukety jsou menší.“ Winter se vydal směrem k dómu. „A k tomu jehněčí kotlety. S trochou dipu z červené cibulky.“

„S trochou dipu z červené cibulky,“ zopakoval Ringmar. „Tak přesně tohle budu dneska večer vyžadovat k párku z kiosku na Mariaplan.“

„Pleteš si to s krabím salátem,“ řekl Winter.

„Ten si objednám taky.“

„Nemáš zapotřebí vést tak bídný život, Bertile.“

„Žij blaze, Eriku.“

Odnesl nákupy na prezídium. Nebyly moc těžké.

Nahoře na oddělení zaregistroval vzrušený hlas, který se rozléhal po chodbě. Ten hlas zná.

Když se objevil na chodbě, hlas utichl. Slyšel, jak někdo praštil s telefonním sluchátkem.

Z pracovny se vyřítil Bergenhem. Když si všiml Wintera, trhnul sebou.

„Ahoj, Larsi.“

„A… ahoj.“

„Jak se máš?“

Bergenhem neodpověděl, místo toho se dal znovu do pohybu. Když se míjeli, Winter mu položil ruku na rameno. Bergenhem se zastavil.

„Mluvil jsi zrovna s Martinou?“

Ani na to Bergenhem neodpověděl. Trhnul sebou, jako by se chtěl vymanit ze sevření. Osvobodit se od vrchnosti.

„Kam máš namířeno, Larsi?“

„Jedu domů. Konec služby. Je pátek večer.“

Ani jednou se nepodíval Winterovi do očí. Co se to vlastně děje?

„Mluvil jsem s Martinou,“ přiznal se Winter.

„Vážně?“

„Dělá si o tebe starosti. Neozval ses jí.“

„Už jsem to udělal.“

„Slyšel jsem.“

„To nebyla Martina.“

Bergenhem civěl na stěnu z kabřincových cihel. Měla žlutou barvu. Chcankově žlutou.

„Aha,“ Winter na to.

„Můžu už jít?“

„Co je to za kecy?“

„Cože?“

„Proč bys nemohl odejít?“ zeptal se Winter.

„No dobře, dobře,“ chlácholil ho Bergenhem a dal se do pohybu. Winter se otočil, chtěl mu ještě něco říct, ale nechal to být.

Když došel do pracovny, blikal mu záznamník.

Byla to zpráva od Anety Djanali.

Jan Richardsson byl členem řádu Coldinu Orden. Tam se jmenoval Jansson. Richard Jansson. Nejobyčejnější trik na světě.

Winter odemknul trezor a vytáhl z něj křížek. Najednou vypadal, jako by neměl žádný zásadní význam. Jako by už tolik neznamenal, když potom zjistili souvislost s Richardssonem.

Winter se vrátil k psacímu stolu a vytočil číslo Anetina mobilního telefonu.

„Ahoj, tady je Erik.“

„Dostal jsi moji zprávu?“

„Jasně, stojím teď v kanceláři.“

„Volala jsem ti i na mobil.“

„Vypnul jsem ho.“

Neptala se ho na důvod. Stačilo jí, že Ringmar má telefon zapnutý. Winter si skutečně zapomněl telefon znovu zapnout.

„Je tady ještě něco,“ řekla Aneta Djanali.

Když volal Winter Bergenhemovi, byl už Bergenhem téměř na Korsvägen. Winter slyšel dopravní hluk. A hudbu. Znělo to jako rock.

„Chci tě tady vidět do deseti minut,“ vyzval ho Winter.

„Co se děje? Mám…“

„Okamžitě přijeď, sakra!“

Winter praštil se sluchátkem přibližně stejnou silou jako před chvílí Lars a taky to znělo podobně. Mrzelo ho, že nadával. Ale zareagoval zkrátka spontánně. Bergenhem je dospělý. Občas prostě padají tvrdé výrazy.

Winter chodil po pracovně sem a tam. Viděl, jak v modré temnotě za oknem právě projíždí tramvaj, jiskry lítaly. Tramvaj měla podle všeho naspěch. Byl pátek večer. Večer, kdy je možné cokoli. Mohl by být dlouhý. Winter zvedl nákupní tašky ze země, odnesl je do kuchyňky a uložil do ledničky. Koupil taky ústřice a mořské kraby. Rozezvučel se mu mobilní telefon. Před chvílí ho zapnul.

„Nechtěl jsi cestou nakoupit něco na večeři?“ vyptávala se Angela.

„Zrovna to držím v ruce.“

„A já jsem si myslela, že budeš touhle dobou už doma.“

„Objevilo se něco nového. Ještě chvíli to potrvá.“

„Kde jsi?“

„V kanceláři. Musím si promluvit s Bergenhemem.“

„Jak se má? Stalo se něco?“

„Jo.“

„Co na to Martina? Co dělá?“

„O to nejde. Alespoň ne přímo.“

„A o co tedy jde?“

„Probereme to později. Bergenhem je na cestě sem.“

„Mám mezitím uvařit kroupovou kaši? Kolik hodin to ještě potrvá?“

„Já nevím, do pr…“ Zarazil se. Vzpamatuj se, člověče. Ty seš ale idiot.

„Angelo, prosím tě, přijdu, jak jen to bude možné. Omlouvám se. Koupil jsem ústřice a mořské kraby. Uděláme si jehněčí kotlety. Vykašleme se na ravioli. A k těm krabům udělám omáčku aioli.“

Přijdu domů a jsem na svou ženu milý. A ústřice přinesu taky.

Práskla telefonem. Tenhle zvuk moc dobře zná.

Netrpělivě nastrkal nákupní tašky do lednice. Jedna z tašek vypadla na zem. Zvedl ji a nacpal mezi stará balení mléka a jednu skleničku s marmeládou, odsouzenou k smrti. Něco v sáčku se rozbilo. Z ledničky vytékala šťáva z krabů na zem. Zavřel dveře od lednice, došel k umyvadlu, utrhl kousek z papírové role a setřel tekutinu. Když se předklonil, začalo mu hučet v hlavě. Ruce mu lepily, takže si je šel opláchnout k umývadlu. Voněly solí a mořem. Protože nikde nenašel ručník, utrhl si další kus z papírové role. V hlavě mu bušilo. Z jedné strany na druhou, od horizontu k horizontu. Vzpomínka na noční sen se vrátila. Celou dobu tam byla.

Na chodbě prošel kolem plánku budovy. Měl formu geometrické postavy, která jako by skákala vysoko do vzduchu s rozpřaženýma rukama a nataženýma nohama. Postava bez hlavy.

Winter si všiml, že se otevřely dveře od výtahu. Vystoupil Bergenhem.

Winter otevřel dveře na oddělení.

„Půjdeme ke mně,“ rozhodl.

„Co se děje?“ vyptával se Bergenhem.

Winter mu neodpověděl. Zašli do pracovny a zavřeli za sebou dveře.

„Zrovna jsem mluvil s Anetou,“ začal Winter.

Bergenhem mlčel. Zůstal stát u dveří. Winter ho nevyzval, aby si sedl.

„Znal jsi Jana Richardssona předtím, než jsme zjistili, o koho jde?“ uhodil na něj Winter.

Cítil, jak mu tepe v levém spánku. Nebyly to bolesti hlavy, migréna ani zánět mozkových blan. Šlo o napětí jiného druhu. Vypětí. Nevěděl, co to je. Cítil krev ve vlastním těle.

„Jak… znal?“ Bergenhem sledoval pohledem tramvaj. Večer zmodral ještě víc.

„Tys neslyšel mou otázku?“

„Jen klid,“ řekl Bergenhem.

„Jen klid? Já mám být klidný? A ty jsi klidný? Byl jsi klidný? Víš, co jsi udělal, Larsi?“

Bergenhem neodpověděl.

„Zadržoval jsi důkazy.“ Winter se odmlčel. „Tohle jsi udělal.“

„Neudělal.“

„Komplikoval jsi vyšetřování. Moje vyšetřování.“

Winter přistoupil k Bergenhemovi.

„Kde ses s Richardssonem seznámil, Larsi?“

35

„Občas jsem zašel do jednoho klubu. Znal ho Samuel.“

„Samuel?“

„Můj přítel Samuel.“

Bergenhem seděl na židli před psacím stolem. Winter stál u okna. Nedokázal sedět v klidu.

„Přítel, u kterého teď bydlíš?“

„Jo, přesně ten.“

„A Richardsson tam byl?“

„Očividně.“

„A tys nic neřekl.“

„Nevěděl jsem přece, že je to on.“

„Ale potom jsi to věděl, Larsi. Později jsi to věděl.“

Bergenhem jako by přikývnul. Možná ale jen mírně sklonil hlavu.

„Věděl jsi, že tam chodí, Larsi. Do toho zasranýho klubu, kam jsi občas zašel taky. Věděl jsi to. Ale ani slůvkem ses nezmínil.“

„Chtěl jsem…“

„Nechtěl jsi být odhalen,“ přerušil ho Winter. „To chápu. Ne, vůbec to nechápu.“ Zakroutil hlavou a ucítil tah na šíji. Otevřel okno. Páteční večer byl studený. Přinesl s sebou chladnou temnotu.

„Byl jsi tam v tu noc, kdy jsi našel to auto na Älvsborgsbron?“

Bergenhem zakroutil hlavou.

„Nic neslyším, Larsi.“

„Nebyl jsem tam,“ zašeptal Bergenhem.

„A jak ti to mám věřit?“ Winter poodstoupil od okna. „Jak ti mám vůbec kdy ještě něco věřit? Po tom všem, co se stalo.“

Ještě před chvílí neviděl Bergenhemovi pořádně do tváře. Teď si všiml, že v mizerném osvětlení v místnosti vypadá bledě. Byl tak bílý, už to ani nebyla tvář.

„Dobrý Bože, Larsi, objasňujeme Richardssonův život a narazíme mimo jiné na tebe.“

Tvář, která patřívala Larsi Bergenhemovi, se otočila na kriminálního komisaře Erika Wintera. Role teď byly rozděleny jinak; nejenom že byly rozdílné, ale změnily se navždy. Nic už nikdy nebude jako dřív. Winter to cítil, stejně jako před chvílí cítil studený průvan.

„Nemusíš se dál namáhat,“ ozval se Bergenhem. „Pochopil jsem to.“

„Co jsi pochopil?“

Bergenhem neodpověděl.

„Co ještě víš, Larsi? Zatajil jsi před námi ještě něco?“

„Už nic.“

„A tohle ti mám věřit?“

Bergenhem vstal.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Winter.

„Jdu pryč.“

„Nepůjdeš nikam.“

Bergenhem se podivně zasmál, znělo to stejně chladně jako vítr. Ne, neznělo to chladně. Bylo to něco jiného. Winter si to nedokázal vyložit. Snažil se o to. Tenhle smích patřil k Bergenhemově nové tváři. To nebyl smích.

„Chceš mě zatknout, Eriku?“

Bergenhem zamířil ke dveřím.

„Kam chceš jít, Larsi?“

Bergenhem nereagoval. Došel ke dveřím a otočil se.

„Ještě se uvidíme, Eriku,“ řekl a vyšel z pracovny.

Winter slyšel jeho kroky na chodbě. Znělo to jako kroky na kamenité poušti. Winter se nedokázal hnout z místa, jako by zkameněl. Nedokázal za Bergenhemem vyběhnout. Nedokázal. Viděl mu to na očích. Že kdyby se ho dotknul, skončil by v nemocnici.

Angela mu to viděla na očích, když se objevil na chodbě.

Sevřel Elsu pevně a láskyplně v náručí.

„Takže naše malá princeznička je dneska večer doma,“ usmál se.

„Uvaříš dneska ravioli, tati?“

„Dnes večer ne, myško. Ale upeču jehněčí. A ty dostaneš pár velkých krabů.“

„Super.“

Elsa miluje mořské kraby a jeho omáčku aioli.

Angela ho pohladila za krkem.

„Jak je ti, Eriku?“

Postavil Elsu na zem.

„Tvoje malá sestřička už spí?“

„Ta spí pořád,“ zkonstatovala Elsa. „Kdy bude jídlo?“

„Nevěděl jsem, co mám dělat, Angelo.“ Natáhl se pro sklenici s vínem. „Nevím, jestli jsem udělal dobře či špatně, když jsem zůstal stát bez hnutí. Nebo jestli jsem mu měl vůbec něco říkat.“

„To určitě ano.“

„To jo, ale možná ne v tu chvíli, možná ne dneska večer.“

Elsa najednou usnula a Winter ji odnesl do postele. Ani ji nevzbudil, aby si vyčistila zuby. Tvrdila by mu, že si je už vyčistila dávno před večeří.

„Možná jsem špatný člověk na špatném místě,“ zapochyboval. „Nebo špatný člověk na správném místě. Víš přece, jak jsem na tom byl několik minut předtím, když jsi mi zavolala.“

„Už jsem na to zapomněla.“ Usmála se.

„Ale já ne. Choval jsem se jako naprostý idiot.“ Zvedl skleničku a pokusil se prohlédnout skrz rudou tekutinu. Ripassa, tohle víno koupil tento týden. Ještě pořád nedokáže dělat věci správně. „Jsem naprostý idiot.“

„Občas.“

„S tím je teď konec.“

„Pokud ovšem budeš brát léky.“

„Slibuju. Ale je to tak jednoduché?“

„Je.“

Winter se usmál a ochutnal víno. Ripassa má ode všeho trochu víc: víc alkoholu, intenzivnější barvu, silnější buket. Kdo pije tohle víno, nebude takový idiot.

„Co teď bude Lars dělat?“

Winter postavil sklenici na stůl. „Jak to myslíš?“

„Co se s ním stane?“

„Nevím, Angelo. Musíme se s tím nějak vyrovnat. Já se s tím musím nějak vyrovnat. Něco takového jsem ještě nezažil.“

„To nemyslím, Eriku. Myslím na to, jak mu asi je.“ Vstala, otevřela dveře na balkon a otočila se. „Řekl ti, kam má namířeno?“

„Ani slovo. Volal jsem mu na mobil krátce poté, co odešel. A zkoušel jsem to i z auta.“

„Zavolej mu teď,“ navrhla.

„Teď? Myslíš to vážně?“

„Jo. Dělám si o něj starosti.“

Winter šel na chodbu a zvedl bakelitové sluchátko. Vytočil číslo Bergenhemova mobilního telefonu a čekal, až se ozve hlasová schránka.

„Ahoj, Larsi, tady je Erik. Zavolej mi, prosím tě. Musíme si v klidu promluvit.“

Vrátil se do obývacího pokoje. Angela stála na balkoně.

„Je zima,“ zašeptal, když si stoupnul vedle ní.

„Předpokládám, že ses mu nedovolal.“

„Předpokládáš správně.“

„Nezavoláme Martině?“

„Já ti nevím, Angelo. Já nevím.“

„Já taky nevím.“

Večer byl jasný. Siluety domů vypadaly jako z komiksu: ostré barvy, ostré obrysy. Winter si vzpomněl na disneyovský Kačerov, fiktivní městečko z roztomilých starých sešitků o kačeru Donaldovi. Jenže Kačerov už neexistuje. Možná existoval, když začal pracovat u policie. Teď je to spíš Gotham City z komiksu o Batmanovi.

Pod nimi zarachotila tramvaj, dlouhý, dunící a svítící brouk. Viděl kolem kráčet lidi. Náměstí Vasaplatsen tvořilo pravoúhelník ze studeného, jasného světla. Obelisk na severním konci se tyčil k rudému nebi jako prostředník. Dnes večer je nebe nad Göteborgem rudé. Nahoru do oken pronikal něčí smích. Vzpomněl si na Bergenhemův smích v pracovně a napadlo ho, co mu připomínal: vzduch, který ze sebe vytlačí tělo, jež už nežije. Když tenhle zvuk zaslechl poprvé, málem omdlel hrůzou. Stalo se to v jednom bytě ve čtvrti Johannesberg. Byl tam sám. Na podlaze ležel v kaluži krve mrtvý muž. A najednou se zasmál.

V sobotu dopoledne přesně v 11.10 Fredrik, Magda Haldersová a Aneta Djanali nastoupili v Saltholmen na palubu trajektu Fröja a za osmnáct minut už zase vystupovali na Brännö Rödsten. Hannes nechtěl jet, upřednostnil speciálně zorganizovaný fotbalový trénink: Má namířeno na stadiony San Sito, Camp Nou nebo Old Trafford. Halders ho naučil všechno, co jen mohl.

Byl opět nepochopitelně krásný, slunečný den. Slunce ještě hřálo a nad úžinou se téměř nepohnul vzduch.

„Lidi se ještě pořád plaví na plachetnicích,“ zkonstatovala Magda. „Jako v létě.“

Halders měl trochu špatné svědomí. Před časem dětem slíbil člun. Viděl dva čluny, které mířily na otevřené moře. Ale ještě přece není pozdě. Ještě mu nebylo padesát. Má před sebou ještě půl života. Půl života a celé moře. Kolik tak může stát člun? Ale vždyť je to jedno, může si půjčit peníze, může vzít do zástavy dům. Promluví si s Anetou. To by byl podnět k tomu, aby společně podnikli něco vzrušujícího.

Ale i tenhle výlet je vzrušující.

Kráčeli po Husvigsvägen směrem na jih. V zahradách vládlo takové ticho, jako by všichni obyvatelé zmizeli. Možná jsou v kostele, však slyšeli zvony, když vystupovali na pevninu. Ve spoustě zahrad se kupilo listí, poslední podzimní pozdrav. Bylo zároveň léto, podzim a předčasná zima. Vzduch voněl solí, píchal v nose.

Koupaliště sestávalo z několika míst, samých mini pláží mezi skalami. Spousta mol vypadala nově, jako by je postavili teprve letos v létě. Skokanský můstek vypadal starší. Kdy jsem tady byl naposled? Uvažoval v duchu Halders. Byl jsem tady vůbec někdy?

„Nebyli jsme tady už někdy?“ chtěla vědět Magda.

Najednou se mu to zase vybavilo. Byl to den jako tenhle, ale muselo to být v jinou roční dobu, v létě.

„Jasně, když jsi byla malá, tak jsme sem párkrát zajeli.“

„I s mámou?“

„Samozřejmě.“

Slunce zakryl mlžný opar, který nejspíš přitáhl po nebi od moře a ostatních ostrovů. Halders vzal dceru za ruku. Měl pocit, že holka má v očích taky mlžný opar. Možná byl vidět i v jeho očích. Jeho žena Margareta měla šérové ostrovy ráda. Snila o tom, že si tady koupí dům. Možná o něco větší než letní domek.

Sedli si na skály a Aneta Djanali začala vybalovat piknikový koš.

„Budeme hned jíst?“ divila se Magda.

„Ty nemáš hlad?“ zeptala se jí Aneta.

„To jo, ale ráda bych se tady nejdřív trochu prošla a porozhlédla.“

„Jen jdi,“ vyzval ji Halders. „Počkáme na tebe. Nebo co myslíš, Aneto?“

„No jasně.“

Magda zamířila ke skokanskému můstku. Poskakovala skoro jako míč. Hrála házenou, ale přestala s tím. Teď se odmítá věnovat jakémukoli sportu. Halders ji nenutil. Vysedává hodně ve svém pokoji a čte všechno, co jí přijde pod ruku. Od té doby, co s nimi Aneta nebydlí, je čím dál tišší. Halders se s ní snažil promluvit, ale jeho slova nestačila. Alespoň měl ten pocit. Nevěděl, co má říct nebo jak se vyjádřit. Sám netušil, co bude dál. Věděla to jen Aneta. Věděla, jak bude vypadat její budoucnost.

„Je tady hezky,“ hlesl.

„Jo.“

„Umíš si představit, že bys tady bydlela, Aneto?“

„Tady? Myslíš jako na tomhle ostrově?“

„Například. Prostě na šérových ostrovech.“

„Jako trvale?“

„Jo. Co myslíš?“

Neřekla nic. Sledovala Magdu. Dívenka začala šplhat na skokanský můstek, ale v půli cesty se zastavila. Pohlédla směrem k nim a podle všeho se usmívala. Haldes s Anetou jí zamávali.

„Vyrostla,“ poznamenala.

„Souhlasím.“

„Když jsem ji teď chvíli neviděla, mám pocit, že najednou hrozně vyrostla.“

Halders jí položil ruku na paži. Všiml si, že má v očích slzy. Vyhrkly jí při poslední větě.

„Proč jen jsem to řekla?“

„Aneto, co s námi bude? Co budeme dělat?“

„Nepůjdeme se trošku projít?“ navrhla a vstala.

Bergenhem bral poslední část schodiště skokem. Chtěl odsud vypadnout. Všiml si, jak se létacími dveřmi pomaloučku plíží temnota. Jen ať se na prezídiu klidně uhnízdí, když se jí sem podaří proniknout. Nemohl popadnout dech. Už aby byl venku, pak bude moct zase dýchat. Proběhl kolem recepce. Žena se za ním dívala. Něco na něj volala. Jiná osoba se otočila a pronesla pár slov. Nerozuměl jí. Konečně byl venku, úžasný vzduch mu proudil do plic jako řeka. Hltal ho plnými doušky. V budově musel deset minut zadržovat dech. To byl světový rekord.

Sedl si za volant a čekal. V téhle části parkoviště stojí skoro sám. Vítr ohýbal stromy. Neslyšel ho. Poslouchal CD, které si pustil, ale ve skutečnosti ho nevnímal. Vypnul přehrávač. Z prezídia vyšel Winter. Ve vlasech se mu lesklo pouliční osvětlení. Vypadalo to jako svatozář, jako by měl kolem hlavy světelný kruh. Zmizel na druhé straně, kde zaparkoval auto. Bergenhem opřel čelo o volant. Nedokáže myslet. Nedokáže poslouchat. Nedokáže vidět. Nic nevidím, přemýšlel, ale nebyla to pravda. Když nadzvedl hlavu, viděl všechno.

Pomalu objel hlavní nádraží. Mohl jet opravdu pomaloučku, nikdo tam nebyl. Nejspíš je příliš brzy nebo příliš pozdě večer, podle toho, jak se na to člověk dívá. Lidi dorazili po špičce konečně domů a zábavní podniky ještě neotevřely. Teď vládne vakuum, prázdná díra, v níž se nic neděje. Všichni jsou zalezlí doma.

Před nájezdem na most Götaälvbron zaváhal. Na ostrově Hisingen je tak jako tak doma. Vjel na severní parkoviště před nádražím a zastavil. Taxíky před ním čekaly na další várku. I nádraží vyčkávalo. V tuto chvíli neviděl ani nohu. Pohlédl na hodinky. Za deset minut přijede X2000 ze Stockholmu a vyvrhne na nástupiště stovky cestujících. Zapípal mu mobilní telefon. Podíval se na displej: Zavolej mi.

Ale Bergenhem nezavolal. Vyjel z parkoviště a jel po Gullbergs strandgatan směrem ke čtvrti Gullbergsvass, projel kolem zrezivělých lodních vraků a plynoměru směrem na Marieholm. U budovy Cash Box AB se otočil a jel nazpět. Znovu mobilní telefon. Ležel na sedadle pro spolujezdce, displej se rozsvítil.

Zavolej domů.

Zasmál se.

Zavolej domů!

Zaparkoval pod památkově chráněným plynojemem. Šlo nejspíš o nejošklivější budovu v Göteborgu, přičemž výraz budova byl příliš hezký. Diskutovalo se o tom, zda to nepřestavět na byty. Hodně štěstí.

Seděl v autě s telefonem přilepeným na uchu. Samozřejmě zavolal. Nepřepnul na handsfree. U ucha to zní jinak než přes handsfree.

„Kde jsi, Larsi?“

„Sedím v autě.“

„Tak jsem to nemyslela. Tak kde jsi?“

„V Gullbergsvass, u plynojemu.“

„Co tam děláš?“

„Nevím.“

„Ty nevíš? Co se stalo?“

„Nic se nestalo, alespoň nic nového.“ Přimáčkl si telefon ještě víc k uchu. „Proč jsem ti měl volat?“

„Ada na tebe čeká už od šesti.“

„Od šesti? A kolik je teď?“

„Půl osmé.“

„Měl jsem pro ni přijet?“

„Tys zapomněl?“

„Jo… zapomněl jsem.“

„Larsi.“

„Můžu s ní mluvit?“

„Odešla ke kamarádce, k Lise.“

„Do prdele. Zavolám jí.“

„Nechala telefon doma.“

„Nechce, abych jí zavolal.“

„Nevím, Larsi.“

„Pozdravuj ji. Pozdravuj ji ode mě.“

„Nic víc?“

Kolem projelo auto. Reflektory mu svítily rovnou do očí. Nebolelo to, na rozdíl od mobilního telefonu u hlavy. Přitiskl si ho ke tváři ještě silněji. Teď viděl červená koncová světla. Na druhé straně se třpytil most. Hezký obraz.

„Co jí mám vyřídit?“ zeptala se Martina.

„Jen ji pozdravuj.“

„Co se děje, Larsi? Máš takový divný hlas.“

Drtil si tím zatraceným telefonem lebku, snažil se ho protlačit na druhou stranu, od ucha k uchu.

„Můžeš přijít, jestli chceš.“

Neodpověděl. Zdálo se mu, že se most přiblížil. Neustále se třpytil. Ale byla to loď, která se plavila po řece. Neblížila se, ale vzdalovala se. Optický klam.

Pustil telefon na zem.

V uchu mu hučel orkán. Martinin hlas slyšel jako by z velké dálky.

Winter hlídal telefon. Bergenhem se neozýval. Slyšel Angelu v koupelně. Dole na dvoře si někdo pískal. Okno v kuchyni bylo otevřené. Na dvoře je příšerná akustika. A nejhorší ze všeho je pískání.

Vytočil číslo, zazvonilo to jen jednou.

„Prosím.“ Martina měla udýchaný hlas.

„To jsem já, Erik. Erik Winter.“

„Co se děje, Eriku?“

„Mluvila jsi dnes večer s Larsem?“

„Před chvílí. Stalo se něco?“

„Ne, to ne, jen jsem trošku neklidný.“

„Kvůli čemu?“

„Jak na tom byl?“

„Co se děje? Stalo se ještě něco?“

Jestli se stalo ještě něco? Co na to říct? Nechtěl to říkat. Nechtěl to říkat dnes večer a nechtěl to říkat Martině. Chtěl jen vědět, jak se Lars v tuhle chvíli cítí.

„Kde je?“

„Sedí v autě u starého plynojemu, za tou velkou továrnou na výrobu šňupacího tabáku. Nevím, proč stojí zrovna tam. Neřekl mi to. Hovor se přerušil.“

„Přerušil?“

„Najednou se mi ztratil. Snažila jsem se mu dovolat, ale neozývá se.“

„Dobře.“

„Co mám dělat?“

Winter přemýšlel. V duchu spatřil Bergenhemovu tvář, jak ji viděl naposled.

„Má dneska večer službu?“ chtěla vědět Martina.

„Nemá. Pošlu tam hlídku,“ navrhl Winter. „K plynojemu.“

22.30

Pluli podél přistávací lávky. Bylo naprosté ticho. Moře vypadalo jako jedno velké zrcadlo. Vzduch se nehýbal a lesklá vodní hladina se před nimi rozprostírala jako průhledná podlaha, po které by se dalo dojít snad až k dánským břehům.

Myslela na toho kluka, který stál na přídi plachetnice. Mohl by klidně doplout až do Dánska nebo ještě dál.

Až bude velká, chtěla by se plavit na člunu, který by s ní doplul kamkoli. Na moři neexistují zdi ani hranice. Můžete plout kolem světa. To by udělala, plula by kolem světa, doplula by ke každému světadílu. Chtěla by vidět všechno. Všechno.

Ale teď chtěla být ze všeho nejvíc zase v letním táboře. Tam má aspoň postel. Ať si jí klidně vynadají, když chtějí. Christian by ji ubránil. Byla jí zima. Na otevřeném moři hodně fouká. Člun se v podstatě postaral o vlastní vítr. Není příliš velký, ale je rychlý. Motor je téměř větší než člun samotný. S tím by se dalo určitě doplout až do Dánska. Možná by se na něm nedal obeplout celý svět, ale skoro celý jo.

Ten na přídi vyskočil na pevninu a natáhl se pro lano.

„Je čas vystoupit,“ řekl ten za ní. Napřímil se a stoupnul si vedle ní.

„Chci se vrátit,“ hlesla.

Na to neřekl nic.

„Je mi zima.“

„Myslel jsem, že si trošku zaplaveme.“

„Zaplaveme? Já nechci plavat. Už je moc pozdě a zima.“

„Ale co, nikdy není tak hrozná zima. Ukážu ti to.“

„Ne, já chci zpět do tábora.“

„Myslel jsem, že se ti tam nelíbí.“

„Co ty o tom víš?“

„Odešla jsi.“

„Já jsem přece neodešla. Jen jsem si chtěla zaplavat.“

„No jasně, to říkáš teď.“

„O čem to mluvíš?“

Najednou ucítila šťouchanec do ramene. Připadalo jí, jako by ji bouchnul. Na to nebyla připravená.

Otočila se. Byl to ten, který řídil člun.

„Vystup si,“ vyzval ji. Jeho hlas dosud neslyšela.

„Chci se vrátit.“

„Jen klid,“ řekl ten druhý. „Prostě nejdřív vystoupíme na pevninu, jo?“

Když vystupovala, zakopla a všimla si, že se nebe nad ní roztočilo. Bylo teď temnější, ještě modřejší.

Ten, který už stál na molu, ji zachytil.

36

Bergenhem nastartoval motor. Sledoval, jak se světlo nad průmyslovou oblastí Ringön na druhé straně řeky neustále mění, poblikává jako světelná signalizace, kterou nejspíš i bylo. Dohoda o pašování krátce před koncem. Kontejnerová přeprava. Kontejnery nedělají rozdíl mezi tím, co je správné a co ne. Celý severní břeh řeky dláždí dobře nebo špatně naložené kontejnery. Drogy přicházejí v kontejnerech. Lidé přicházejí v kontejnerech. Jaký to má smysl, sakra? Zase mu zazvonil mobilní telefon. Pohlédl na displej. Erik Winter. Poctivec Erik. Co už zase chce? Mám mu snad odevzdat průkaz a zbraň? Divím se, že mě na místě nezatknul a nešoupnul do vyšetřovací vazby. Protože jsem zkomplikoval vyšetřování. Měl jsem to vyklopit. Ale nebylo co vyklopit. Vždyť jsem ho tam sotva viděl. Měl jsem to říct. Ale na to nebyl čas. Vždyť jsem pracoval. Alespoň jsem objevil to auto na mostě, což nakonec dalo věci do pohybu. Nevíme, proč tam stálo, ale našel jsem ho já. O pět minut později už mohlo být pryč. Někdo byl v blízkosti. Cítil jsem to. Že by pod autem? Nepodíval jsem se. Někdo mohl viset z mostu. Takové věci se stávají. Dá se tam schovat. I pod autem. Proč jsem se pod ně nepodíval? Zatracený Edwards. Dělá, jako by o ničem nevěděl. Ví víc, než říká. Měl jsem si s ním ještě jednou promluvit. Umím to lépe než Winter. Co chce? Už zase volá. Nemusím se mu hlásit. Nejsem ve službě, jsem tady soukromě. Je čas vyrazit. Motor už běží. Dopustil jsem se trestného činu, nechal jsem motor běžet na volnoběh déle než pět minut. Ale když jsem se ho dopustil, nebyl jsem ve službě.

*

„Magdo! Magdo!“ Halders volal dceru. Nikde ji neviděl. Ještě před chvílí tady byla, šplhala na skokanský můstek. „Magdo!“

„Jsem tady, tati.“

Vyloupla se zpoza skalisek.

„Schovávala ses?“

„Ne.“

„Chtěli bychom si to tady obejít a trochu se porozhlédnout,“ oznámil Halders.

„Radši bych zůstala tady. Chodíme už docela dlouho.“

„Dobrá.“

„Jen jdi, Fredriku. Zůstanu s Magdou.“

Magda vypadala šťastně.

Aneta Djanali položila dívence ruku kolem ramenou. Jsou tak droboučká, napadlo ji. Magda je jen kost a kůže. Neměla bych si o ni začít dělat starosti?

„My holky zůstaneme tady,“ rozhodla Djanali a usmála se na ni.

„Nebudu pryč dlouho,“ řekl Halders. „Když se vrátím, můžeme si dát něco dobrého.“

„Jasně.“

„Aneto?“

„Copak?“

„Bylo to…“ Odmlčel se. „Možná si o tom promluvíme později. Než se vrátíme do města, ano?“

Přikývla.

„Můžu se změ…“

„Tak už jdi, Fredriku,“ skočila mu do řeči.

Halders kráčel do kopce po Ramsdalsvägen ke křižovatce, kde se cesta rozděluje a kde vede Stezka lásky na druhou stranu kopce, a odbočil doleva na Husviksvägen. Po několika krocích došel na Bönekällan, která stoupala prudce do kopce. Došel až na konec. Poslední úsek k nejvyššímu bodu tvořila jen uzoučká pěšinka. Stromy tady rostly hodně na husto, vypadalo to jako džungle na šérových ostrovech. Na stromech už nebylo moc listí, ale i tak byl výhled mizerný. Hotový prales. Napravo rozpoznal nějakou boudu. Šel blíž. Zchátralá bouda byla větší než kůlna, téměř tak velká jako letní chata, ovšem tahle by potřebovala renovaci jako sůl. Renovaci a prodej za pár melounů, pomyslel si. Když vylezete na střechu, vidíte na moře.

Vstoupil na verandu, která skřípala stářím a nedostatkem péče. Je jako život, napadlo jej. Stáří a nedostatek péče. Patří to k sobě. Najednou už nemáte sílu.

Nakukoval jedním z oken. Pokud správně vidí, alespoň ta vypadají slušně. Uvnitř byla tma, bezpočet obrysů, které mohly být čímkoli. Možná postel, možná stůl. Stisknul kliku. Proč? Obvyklá zvědavost. Kdyby ho někdo viděl, ihned by ho napadlo, že je policista nebo makléř. Komu to tady patří? Kdo by chtěl být vlastníkem takové chatrče z prken? Na letní chatu má dost podivnou polohu. Možná to byl starý rybářský domek, který patřil k jednomu z domů ve slepé ulici. Možná ji postavili právě na tomhle místě, aby počkali, jestli moře jednoho dne vystoupá až sem. Voda tady je. Halders viděl, jak se přibližně dvacet metrů od chatrče leskne jakási tůň. I to bylo zvláštní, sladká voda na nejvyšším místě ostrova. Voda by měla být jen kolem ostrova a nešplouchat si tady. Ale tůň nešplouchala, byla docela tichá, jako by byla mrtvá, a černá jako noc bez umělého osvětlení. Nejsou tady žádní ptáci, žádné zvuky, nic. Tůň byla větší, než si myslel. Nejspíš bude nekonečně hluboká, skulina ve skále, která sahá až do nitra Země. Jako mořský příkop. Teď stál u jejího okraje. Vodní hladina vypadala jako asfalt. Kdyby chtěl, mohl by do ní šlápnout. Chodit po vodě. Kráčel po jejím okraji na druhou stranu a po chvíli šplhání došel na nejvyšší místo. Odsud má všechno na dohled. Na západě se rozevíralo moře. Několik dopravních lodí se plavilo na širé moře, paluby naložené kontejnery jako kostičkami. Viděl bílý trajekt, nejspíš míří do Fredrikshavn. Pod ním ležel Husvik, rozpoznal molo, předsunuté ostrovy a oblíky. Těch je tady spousta. Vypadalo to, jako by pod ním bylo víc pevniny než moře, a přesto všechno obklápělo moře.

Na druhé straně, odkud přišel, stála nahnutá chajda. Neodráží se na hladině tůně? Jako otisk? Skoro to tak vypadalo, ale nemohlo to tak být. Protože ta vzdálenost byla příliš velká.

V jednom z oken se něco zablýsklo, jen na zlomek vteřiny. Halders vzhlédl k nebi. Slunce bylo pořád na místě, jako vždy překypovalo silou. Dobrovolně neodejde. Nehýbalo se. Na nebi nebyl jediný mráček, pták ani letadlo.

Jak je možné, že se okno zablýskalo?

Něco se pohnulo, ale slunce to nebylo. Pohnulo se okno.

Wintera odvezl hlídkový policejní vůz až k plynojemu. Policista za volantem nekladl žádné dotazy a jeho kolega také ne. Nebylo to poprvé, co vyzvedli komisaře u něj doma.

„Zastavte,“ požádal Winter.

Vystoupil a šel po nerovné cestě podél břehu. Tudy nejezdí žádná auta, povalují se tu jen staré nákladní plachetnice v různých stádiích rozkladu. Winter přešel cestu k parkovišti. Stála tam tři auta, ale ani jedno nepatřilo Bergenhemovi. Plynojem vrhal na parkoviště stín, černá na černé. Kruhovitou budovu osvětlovala zezadu dálniční síť města.

Winter se vrátil k hlídkovému vozu a sedl si na zadní sedadlo.

„Nemohli byste mě odvézt do čtvrti Eriksberg?“

„Žádný problém.“ Řidič nastartoval a vyjel. Byl ještě hodně mladý. Je mladší než já, když jsem byl mladý, uvažoval Winter. Vypadá jako gymnazista. A tomu druhému nebude o moc víc. Vypadá jako student.

„Večer ještě ani nezačal,“ poznamenal student.

„Ne, to ne,“ přitakal Winter.

„Ale pak to všichni roztočí,“ gymnazista na to.

„Určitě,“ souhlasil student. „Bylo by lepší, kdyby lidi dostávali plat až po víkendu,“ pokračoval v úvahách. „Mzda by se měla vyplácet každý pracovní den.“

„Dobrej nápad,“ přitakal gymnazista.

„Pak by nemuseli všichni slavit v jeden a týž večer.“

„Proč na to vlastně ještě nikdo nepřišel?“ divil se gymnazista.

„Někdo musí být první,“ řekl student.

„Musíš si promluvit s ministrem práce,“ navrhl gymnazista.

„S ministrem financí,“ opravil ho student.

„Copak takového máme?“

Winter poslouchal žvásty na předních sedadlech. Možná je to čirá ironie nebo idiotismus. Možná ti kluci takhle tlachají už po sto padesáté jako herci v komedii. Nebo v tragédii. Dneska večer je publikum on, v jiný večer zase někdo jiný z podsvětí. Tímhle způsobem zabíjejí mladí policisté čas a současně si drží strach od těla.

Odbočili na most Götaälvbron, starou, rozmrzelou verzi svého nástupce dál na západ. Winter si nedokázal vzpomenout, kdy tudy naposledy jel. Teď ho používají převážně tramvaje a autobusy a taky maratonci. Většina řidičů dává přednost zácpě před tunelem Tinkstadstunneln nebo stání na mostě Älvsborgsbron.

Gymnazista jel po obchvatu Lundby směrem na západ a pak projel tunelem Lundbytunneln. Nebylo to nutné. Ale možná má tunely rád. Byl to pocit, jako byste jeli obrovským, vyprázdněným prostorem. Byli sami. Vypadalo to, jako by se tunel táhl do nekonečna. Svítilo v něm neduživé světlo modré barvy, modré jako olovo. Winter už zapomněl, jak je tunel dlouhý. Ostrov Hisingen nezná moc dobře nejspíš proto, že sem tak často nejezdí. To se změní. Hisingen se ujímá města, podsvětního i pozemského světa. Slovo action nabylo stejného významu jako Hising Island. Nejdynamičtější ostrov Švédska.

Když konečně vyjeli z tunelu, gymnazista odbočil doprava na Eriksberg.

„Tak kam to bude?“ Na chvíli se otočil.

„Přesně nevím,“ přiznal se Winter. „Adresa zní Skeppspromenaden. Bude to nejspíš někde uprostřed.“

Projeli kolem starých válcoven. Podobaly se pevnosti, hradu z velkolepějších, majestátnějších časů.

„Tohle přestavěli na obytný dům,“ poznamenal student. „Fakt geniální. Něco na způsob penthouse.“

„Znám někoho, kdo tam bydlí,“ řekl gymnazista.

„Fakt? A koho?“

„Tu neznáš. Jedna barbína.“

„Barbína? Ty znáš nějakou barbínu, která bydlí v penthouse v bývalých válcovnách?“

„Jen si to představ.“

„Omlouvám se, že vás přerušuji,“ ozval se Winter, „ale neví někdo z vás, kde začíná Skeppspromenaden?“

„Co? Jo, támhle.“ Gymnazista pokývnul hlavou dopředu a nechal auto pomaloučku dojet několik metrů.

„Tady.“ Auto stálo. „Ta ulice není dlouhá, vede dolů k přístavní hrázi. Myslím, že se jmenuje Sörhallskajen.“

„Vyznáte se tady,“ pochválil ho Winter.

„Barbína ve válcovnách,“ kroutil nevěřícně hlavou student.

„Nemusíte na mě čekat.“ Winter se vyhrabal ze zadního sedadla.

„Nepotřebujete pomoct?“ nabídl se student.

„Už vás nemůžu dál zdržovat.“ Winter pohlédl na hodinky. „Teď začíná víkend.“

„A co vlastně hledáte?“ zeptal se student.

„Přesně nevím,“ Winter na to.

„Stává se to u kriminálky často? Že nevíte přesně, co hledáte? Prostě vyjedete a jen tak pátráte?“

„Občas. Ale častěji jezdíme sami.“

„Proč jste si dnes večer nevzal svoje auto?“

„Dal jsem si trochu moc dobrého růžového vína Valpolicella,“ přiznal se Winter a zabouchnul dveře.

*

Halders si prohlížel dům, okno. Teď se nic nehýbalo, žádné zablýsknutí, žádný odraz. Možná to bylo očima. Každé tři vteřiny musí zamžourat. Sluneční brýle si zapomněl ve městě. Světlo ho oslepovalo a vodní hladina efekt ještě zesilovala. V den, jako je tenhle, vypadá voda jako staniol.

Cestou dolů kráčel kolem pukliny ve skále. Tůň vypadala jako černá díra. Slunce se na obloze možná posunulo o pár metrů. Voda teď působila ještě černěji.

Stál opět na verandě. Nebyla to veranda, spíš jakýsi výstupek, který se táhnul několik metrů na obě strany. Halders znovu stisknul kliku. Stejný výsledek. Dveře jako by byly jedinou solidní věcí na celém domě. A taky okna. Ta se obvykle rozbijí jako první, rozmlátí je chuligáni, ale na Bränno nejspíš žádní nejsou. Deportovali je na Asperö a Styrsö.

Pokusil se obejít celý dům, ale plevel a další divoké, trnité rostliny mu naprosto zatarasily cestu. Na štítu drželo stráž několik šípkových keřů. Skály se sápaly až na zadní stranu domu. Mezi zadní zdí a skálou mohl být odstup jen něco málo přes deset centimetrů. Buď se dům nebo skaliska posunula, nebo měl majitel vyslovenou slabost pro domy se skalami v zádech. Halders nakukoval skrz okno dovnitř. Možná se v temnotě nachází vysvětlení. Z druhé strany do místnosti nedopadalo žádné světlo. Ještě pořád neviděl nic jiného než tmavé obrysy. Nikdo mezitím nepřemístil nábytek. A kdo by se tam taky schovával? A co je mu vlastně do toho? Nejspíš nějaké dítě, chuligán. Ožralec. Je přece sobota.

„Haló,“ zavolal. „Haló, je tam někdo?“

Odpovědi se nedočkal a vlastně to ani nečekal. Oči si z něj zkrátka tropí šašky.

Mohl by vyrazit dveře, ale považoval to za zbytečné. Nepřišel sem přece proto, aby rozmlátil dveře, ale proto, aby od základu změnil svůj vztah. Je na tom sice stejně mizerně jako tahle chatrč, ale najednou si tím nebyl tak jist. Možná ještě existuje naděje. Vyšel z verandy a vydal se na zpáteční cestu.

Na zahradě na rohu mezi Bönekällan a Husviksvägen si hrálo asi šestileté dítě s červeným míčem. Halders zvedl ruku na pozdrav. Dítě na něj vyděšeně pohlédlo a uteklo, zmizelo za domem. Nejspíš tady nejsou na cizí lidi zvyklí, alespoň ne v tuhle roční dobu. Možná je to děcko trochu zaostalé, kdo ví, jsme přece na ostrově. Zaslechl zpoza domu hlasy, ale nikoho neviděl. Je možné, že se tam všichni společně schovávají: otec, matka, dítě, děd, babička a praděd. Nejlepší bude, když to tady zabalí.

Aneta s Magdou čekaly na dece plné jídla.

„Kde vězíš, táto?“

„Byl jsem nahoře na kopci.“ Ukázal směrem, odkud přišel, a posadil se na deku.

„Je vysoký?“

„Až se mi z toho zamotala hlava.“

„Můžu tam taky?“

„Nestojí to za to, miláčku. Tady u moře je to hezčí.“

„Namáčela jsem si nohy do vody.“ Zvedla nožičky do vzduchu. Halders si všiml, že je bosa.

„A nebyla ti zima, broučku?“

„Ne.“

„Já taky.“ I Aneta zvedla nohy do vzduchu. „Vůbec to nestudilo.“

„Tak teď jsem nejspíš na řadě já.“ Halders se zul a stáhl si ponožky a zamířil k moři. Vážně nebylo studené.

I v žaludku cítil příjemné teplo a taky na prsou a v hlavě. Připadalo mu, že se Aneta usmívá. Nebo si z něj slunce zase tropí žerty? Pohlédl na nebe. Usmívalo se na něj, dobré, staré slunce. Byl klidnější, než si vůbec dokázal představit.

Winter stál přede dveřma na Skeppspromenaden 3. Nevěděl přesně, co má dělat. Zavolal mu anonym. Odkud pocházejí všechny tyhle chladné, neosobní hlasy? Jsou mechanické? Nebo vážně existují lidé, kteří takhle mluví? Žena s kovovým hlasem, jejíž hlas se ozývá na telefonním záznamníku Swedbank při přepojování, musela být dřív určitě televizní moderátorka nebo hlasatelka.

Zazvonil mu telefon.

„Prosím.“

„Našel jsi ho, Eriku?“

„Samá voda.“

„Volala jsem Martině,“ přiznala se Angela. „Před několika minutami.“

„A co?“

„Jen jsem jí řekla, že bych ráda věděla, jak se cítí.“

„Fajn.“

„Lars se ještě neozval.“

„Ptala ses jí na to?“

„Jasně. Řekla jsem jí, že s ním musíš něco probrat.“

„Dobře.“

„Kde zrovna jsi?“

„Právě teď stojím před domem v Eriksbergu, kde teď bydlí. V bytě jeho přítele, jak říká.“

„Co chceš dělat?“

„Netuším, Angelo. Asi půjdu pryč.“

„Nemůžeš prostě zazvonit? Když tam bude, tak tam bude.“

„Musím s ním mluvit. Kvůli tomu, co se stalo dnes večer. Nebo odpoledne.“

„Snaž se přijít domů co nejdřív, prosím tě.“

„Dobře.“

„Musíme si taky o něčem promluvit, Eriku.“

„A o čem?“

„Eriku…“

„O čem chceš mluvit, Angelo?“

„To ti řeknu, až přijdeš domů. Víš, v poslední době to nejsi ty.“ Odmlčela se. „Je k ničemu, když se o tom bavíme po telefonu. Přijď domů, Eriku. Přijeď co nejdřív.“

„Vynasnažím se.“ Zmáčkl červené tlačítko.

Kolem auta prošel muž, vymačkal na zařízení na cihlové zdi kód a otevřel dveře. Pak se otočil.

„Mohu vám nějak pomoci?“

Eric Winter zakroutil hlavou. Měl by vypadnout. Už se rozhodl.

„Hledáte někoho?“

V mužově hlase se značila nedůvěra. Nechal dveře zapadnout, ale dovnitř nevešel.

„Ne,“ řekl Winter. Otočil se a odcházel pryč.

„Kdo jste?“

Winter neodpověděl.

„Haló!“ slyšel za sebou mužův hlas. „Haló!“

37

Kostel Masthugget kyrka na druhém břehu řeky vypadal jako pevnost. Bašta na ochranu proti zlým duchům. Reflektory, které osvětlovaly kamennou fasádu, vyplazovaly světelné jazyky do tmy a ukazovaly jasnou cestu všemu dobrému na světě. Jako malý chodíval Winter do tohoto kostela s rodiči a slýchal pastora kázat o všem dobrém na světě. Kostel mu připadal jako obrovský obchod, kde se prodává všechno, co je dobré, třeba sladkosti, akorát tady nikdy žádné nedostal. Dál než k přijímání to nedotáhl. Když se ho poprvé účastnil, divil se, že je víno sladké. Hostie se mu přilepila na patro. Dál vyhledával dům Boží. V něco člověk přece musí věřit. Bez víry zůstává jen krajina ďáblova, z níž zná každičký čtvereční kilometr.

Stál na Sörhallskajen. Když chvátal po Skeppspromenaden, hlas za ním utichl. Muž ho nesledoval. Winter to nechtěl vědět. Nechtěl vstoupit do bytu, ve kterém teď Lars žije. Nahodile, pomyslel si. Lars žije nahodile. Momentálně je to jeho život. Jeho život. Bylo by jen horší, kdybych mu vstoupil do soukromí. Stačí mi jeho profesní život. Volal jsem do toho pitomého bytu. Nikdo to nezvedal. Kdyby tam byl Lars, ozval by se.

Šoural se dál na západ. V několikakilometrové vzdálenosti se leskl Älvsborgsbron jako Golden Gate Bridge. Zlatá brána, která vede do města. Nebo z města.

Minula ho rozjařilá skupinka lidí, kteří měli namířeno do River Café na Dockpiren. Když vstoupili na molo, Winter zaslechl smích. Zahlédl několik postav, jak čekají na přístavním molu. Trajekt Älvsnabben se pomaloučku blížil. Restaurace na nejzazším konci mola jasně zářila do noci. Skupinka propukla v kolektivní smích. Trajekt přirazil. Winter vrhnul pohled na Eriksbergstorget, kde stojí Quality Hotel 11.

Bergenhem jel po Langedrag. Jak se tady ocitl? Nemá tušení. Vybavuje si, že vyjel z Gullbergsvass, a vzpomněl si na vůni z továrny na výrobu šňupacího tabáku. Takže tam byl. A taky si vzpomněl na to, že jel úplně sám přes Götatunneln. Pak nastal výpadek paměti. A teď se vrací ze Saltholmen. Takže musel zajet až tam a zase jet nazpět.

Po několika stovkách metrů odbočil ze Saltholmsgatan doleva a jel po klikaté cestě několik dalších set metrů. Před domem zastavil. Tady to je. Sem přijel toho rána, kdy to všechno začalo. Za svítání. I zítra bude svítat. Nové ráno. Jak bude vypadat?

Vystoupil z vozu. V několika oknech ve druhém patře se svítilo. U domu nestálo žádné auto. Na ulici vládlo hrobové ticho.

Muž, který mu otevřel, ho podle všeho nepoznal. Bergenhem naslouchal krokům, které scházely po schodech, když zazvonil. Kroky bylo slyšet naprosto zřetelně, jako by dům neměl hotovou izolaci.

„Co si přejete?“

„Vy mě nepoznáváte?“ divil se Bergenhem.

„Jak? Kdo jste?“

Ale poznává ho, moc dobře ho poznává, Bergenhem to poznal podle řeči těla. Slova neznamenala nic.

„Mohl bych si s vámi na chvíli promluvit?“

„Už jsem vyklopil všechno,“ namítl Roger Edwards. „Nemám už co říct. Nedávno jsem hovořil s tím druhým komisařem.“

„S Winterem.“

„Přesně tak, s Winterem. Nedodal jsem nic nového. Co ještě chcete? Proč jste přišel tak pozdě?“

„Tak pozdě zase není.“

„Co chcete?“

„Můžu na chvíli dál?“

„Myslíte si, že si sem můžete prostě jen tak vpadnout? Přihrnout se v každou denní dobu?“

„Jo.“

Edwards uvnitř podle všeho zvažoval, co řekne. Nakonec otevřel.

„Tak pojďte dál. Ale jen na chvíli, já už nemůžu.“

„Proč už nemůžete?“

„Ať to máme co nejdříve za sebou. Pojďte dál.“

Bergenhem ho následoval do obývacího pokoje, který působil na první pohled nezařízeně. Jako by se Edwards chystal odstěhovat nebo nastěhovat.

„Vy se stěhujete?“

„Cože? Ano, stěhuji se. Prodal jsem to.“

„Kdy?“

„Co kdy? Kdy se budu stěhovat?“

„Ano.“

„Jakmile bude prodej ukončen. Doufám, že to bude do měsíce. Už jsem nějaké věci odstěhoval.“

„Kam?“

„Je to důležité?“

„Jde o vyšetřování,“ upozornil jej Bergenhem. „Musíte oznámit novou adresu.“

„Do Stockholmu,“ řekl Edwards. „Nákladní auto už je na cestě. Na Rörstrandsgatan. Číslo domu si momentálně nevybavuji. Myslím, že pět.“

Bergenhem pokývnul hlavou.

„Na co se mě chcete ještě zeptat?“

„Vy jste tam byl, že?“

„A kde?“

„Na tom mostě. Onoho rána. Vaše auto stálo na mostě. Byl jste tam.“

„Já že jsem tam byl? Vy tvrdíte, že jste tam byl. Copak jste mě viděl?“

„Ne, ale to ještě nemusí znamenat, že jste tam nebyl.“

„A kde bych podle vás byl?“

„Schovával jste se pod autem.“

Edwards neodpověděl. Díval se přes velká okna, přes skleněnou zeď. Jako by věděl, že za nimi někdo stojí. Už několikrát tím směrem pošilhával.

„Stojí venku někdo?“ vybafl na něj Bergenhem.

„Cože?“

„Jste tady sám?“

„Kladete mi příliš mnoho otázek.“

„Co se stalo na tom mostě?“ chtěl vědět Bergenhem.

„Nevím víc než vy. Vy víte víc. Byl jste tam. Já jsem tam nebyl.“

„Byl jste tam taky.“ Bergenhem kývnul hlavou směrem ke dveřím, na ulici. „Když jsem vás to ráno spatřil na ulici, nechápal jsem to. Ale teď mi to došlo. Vy jste tam byl. Věděl jste, o co jde. Věděl jste, proč jsem přišel.“

Edwards opět zabloudil pohledem k oknu. Bergenhem sice viděl zahradu, ale byl to jen černý pravoúhelník. Edwards zabalil i zahradu a poslal ji do Stockholmu. Možná si ji chce založit na střeše domu na Rörstrandsgatan. Nenachází se tahle ulice ve stockholmské čtvrti Vasastaden? Nebo v Södermalm? Bergenhemovi vytanul na mysli jeden večer v baru ve Vasastaden. To bylo ještě před Martinou. Před vším. Před Adou.

„Jak se cítíte?“

Uslyšel Edwardsův hlas odněkud z dálky, jako by odešel na zahradu a mluvil na něj odtud.

„Co jste říkal?“

„Nevypadáte moc dobře. Nejste nemocný? Co se s vámi děje?“

„Jsem v pohodě.“

„To si nemyslím. Ví váš šéf, že jste tady?“

„My takhle nepracujeme.“

„Ale pracujete. Něco z práce na kriminálce jsem přece jenom zachytil. Nemůžete prostě jen tak odejít. Mohlo by se něco stát.“

„A co? Odpovídejte na mé otázky.“

„Já už na žádné otázky odpovídat nechci.“

„Netroufáte si?“

„Chci, abyste už vypadl. Jděte.“

Edwards zabloudil pohledem na zahradu.

Bergenhem přešel místnost a otevřel dveře na balkon.

„Nechoďte ven,“ varoval jej Edwards.

Bergenhem udělal beze slova krok na malou travnatou plochu.

Tu pěst neviděl. Všechno zrudlo. A pak zčernalo.

Winter vešel do lobby baru. Byl laděn do červené a černé barvy, kůže nebo galon. Červená a černá nebyla zrovna příjemná barevná kombinace. Quality Hotel 11 měl dnes večer spoustu hostů – soudě podle návalu u baru.

Winter zamířil k baru a chtě nechtě se postavil do menší fronty. Když přišel na řadu, objednal si točený Staropramen. Měl žízeň. Dostal svou sklenici piva a zaplatil. Když se otočil, všiml si, že nalevo u vchodu sedí u stolku Christian Lejon, u oken, kterými se vychází na atriový dvůr. Lejon se usmál a zvedl skleničku. Martini. Winter gesto neopětoval. Obrátil se k baru a popíjel pivo. Kolem něj hlasy, smích, nadávky. Hosté byli čím dál opilejší. Tady se lidem vyplácí mzda nejspíš vždycky před víkendem. Byl pátek večer. Na chvíli se osvobodili od úmorné dřiny. Co jiného by mohli dělat, než chlastat a zapomenout? Slavit. Stojí uprostřed nich. Jedna z žen se na něj podívala a usmála se. Neusmál se na ni. Otočila se k jiné ženě a něco jí šeptala do ucha. Obě se uculovaly. Winter se obrátil na opačnou stranu. Za chvíli už nebyly směry, kterými by se mohl otočit.

Barman se předklonil a něco mu řekl.

„Cože?“ Winter se k němu natočil uchem. „Co jste říkal?“

„Mister Lejon would like you to join him at his table,“ pronesl barman anglicky. Mluvil jako Ir. V barech a putykách Göteborgu pracuje spousta Irů. Tenhle vypadal jako opravdový Ir, tmavý, hranatý, namodralá pleť, která příliš nezná slunce.

Barman pokývnul diskrétně ke gangsterově stolku. Stolku pro štamgasty. Winter se otočil. Lejon přátelsky kývnul, tentokrát však nepozvedl skleničku. Všechny stoly kolem baru byly obsazeny, jen Lejon seděl sám u stolu se čtyřmi židlemi.

„Tell him I´ve got other things to do,“ odpověděl Winter a otočil se znovu k baru.

Barman vrhl pohled na Winterovu skleničku. Byla téměř plná. Host chce pít sám. To je v pořádku. Ale panu Lejonovi se to nebude líbit.

„I would advise you to accept his invitation,“ řekl barman.

„And if I don´t? Will he kill me?“

„Probably.“ Barman se usmál. Měl hezké zuby. V Irsku stoupá životní úroveň. „Shall I get you anything else?“

„No,“ odmítl Winter. „I brought my own gun.“

Popadl sklenici s pivem a prokličkoval mezi lidmi k Lejonovu stolu. Skoro nic nevylil. Lejon vstal a čekal na něj. Ukázal na volnou židli, černočervená barva a kůže, žádný galon. Obtížnější na údržbu, zato hezčí. Židle vypadaly nově. Celý bar jako by byl nový.

Lejon napřáhl ruku. Winter ji stiskl, bylo to skoro jako reflex. Lejonova ruka byla teplá a tvrdá. Vůbec nevypadal nervózně.

„Tu sklenici jste si nemusel nosit sám,“ řekl.

„Jsem zvyklý zvládat vše bez sluhy,“ namítl Winter.

Lejon se usmál. „Ptám se, proč jsme se zatím nesetkali.“

„Moje vina to není.“

„To není ničí vina,“ řekl Lejon. „Prostě k tomu nebyla příležitost.“

„Nejspíš. Ale přece jenom mě znáte,“ zkonstatoval Winter.

„A kdo vás nezná? Jste známej.“

„To vy taky.“

„Ve srovnání s váma je to houby. Kdybyste nebyl skutečná osoba, hrál byste hlavní roli v nějaký knize. V románu. V kriminálním románu. Tak moc jste známej.“

A propos knihy. Winter zvedl sklenici s pivem do výšky a přes okraj si přeměřoval Lejona. Neměl v úmyslu se s ním scházet teď a za těchto okolností. Nebo právě tento úmysl zavedl jeho kroky až sem? Nevěděl, jestli Lejon ví, co ví. Možná je mu to u prdele. Možná si jen užívá, že ví, že Winter ví. O knize.

„Co tady děláte?“ vyptával se Lejon.

„Je pátek večer,“ vysvětloval Winter. „Slyšel jsem, že to tady v pátek večer bývá moc fajn. Chtěl jsem se o tom přesvědčit na vlastní kůži.“

„Dobrý rozhodnutí,“ pochválil jej Lejon. „Je to tady prima.“

„Vidím, že jste sám,“ zkonstatoval Winter.

„Už nejsem.“

„Vy nemáte přátele, Lejone?“

„Už jednoho mám.“

„Líbí se vám tady?“ Winter zvedl sklenici.

„Jsem tady doma,“ řekl Lejon.

„A není tady přes den příšerný hluk? Celá oblast loděnice Eriksberg se přece zastavuje. Vždyť tady se nedá relaxovat.“

„Souhlasím.“

„Nebolí vás z toho rachotu hlava?“

„Proč se mě na to ptáte?“

„To je přece přirozená otázka.“

Lejon si Wintera přeměřoval chladným pohledem.

„Je to moje čtvrť,“ řekl. „Nemám nic proti, když se zase oživí. Byla dlouho mrtvá. Takže špetka rámusu nevadí.“

„Chápu, máte k tomu všemu zvláštní vztah. Dokonce i k nové části tohoto města.“

„K nový části? Můj táta tady pracoval,“ oponoval Lejon. „Umřel tady.“

„Nehoda?“

„Ne. Vražda.“

Winter mlčel. Hladina hluku v baru se zvýšila. Nějaký muž se pokusil odnést obě volné židle od Lejonova stolu, ale Lejonova ruka prosvištěla vzduchem jako úder v karate. Muž zařadil zpátečku.

„Bez něj by tohle město vůbec neexistovalo,“ pokračoval Lejon. „A tím myslím celej Götefuckingborg.“

„Asi to tak bude,“ Winter na to.

„Co dělal váš otec?“

„Hrál golf,“ odvětil Winter.

„Rozumím.“

„Jak tomu můžete rozumět?“

„Už z dálky smrdíte golfovým klubem.“

„Nikdy jsem golf nehrál.“

„To je úplně fuk.“ Lejon se usmál. „Je to otázka společenský třídy.“

„A vy jste svou třídu hodil za hlavu,“ řekl Winter.

„Do jistý míry jo, ale přece jenom ne tak docela.“

„Nepovídejte.“

„Nezapomínám, co se stalo.“

„Co děláte, Lejone?“

Gangster se chtěl zrovna napít ze skleničky, ale postavil ji na stolek.

„To přece víte.“

„Co by řekl váš otec, kdyby to věděl?“

„Msta. Řekl by, že je to msta.“

„A komu se mstíte?“

„Těm zasranejm hajzlům, který ho vodkráglovali.“

„Prodáváte jim své zboží?“

„Jestli prodávám? Já vůbec nic neprodávám. To není moje práce.“

„Šéfům. Ředitelům. Kapitalistům. Odborovým předákům. Takovým lidem?“

„Já neprodávám.“

„Nebo ty sračky prodáváte dětem, Lejone? Mladistvým? Chudákům. Těm nejchudším, vyčerpaným přivandrovalcům, znásilňovaným ženám, zneužívaným dětem?“

„Abych tak řekl, Wintere, tyhle lidi jsou na hony vzdálený od vaší nóbl třídy.“

„Ale nejsou daleko od mého skutečného života.“

„Co vy víte o skutečným životě?“

„Jsem mu blíž než vy, Lejone.“

„Já nic neprodávám,“ zopakoval Lejon. „A rád bych si tenhle drink ještě chvíli vychutnal.“

„Hledám jednu zbraň,“ změnil Winter téma.

„Copak nemáte vlastní? Mám pocit, že jsem vám něco viděl na boku, když jste si sedal.“

„Tokareva,“ pokračoval Winter. „Nedávno s ní byl zastřelen jeden muž.“

„Ten v podzemní garáži?“ Lejon zakroutil hlavou. „Hrozný. Příšerná záležitost.“

„Jo. Takže chápete, že musíme najít vražednou zbraň.“

„To vážně chápu. Ale proč ji hledáte zrovna tady?“

„Hledáme po celém městě.“

„Jako například v lobby baru tohohle hotelu jednoho pátečního večera?“

„Například.“

„Proč mi to všechno vykládáte, člověče? O tý pistoli.“

„Doufám, že mi pomůžete.“

„Samozřejmě. Až se něco dozvím, hned vám brnknu.“

Winter si vytáhl peněženku a podal mu vizitku.

„Máte něco na psaní?“

„Jistě.“ Lejon vytáhl z vnitřní kapsy saka stříbřitě lesklou propisku značky Ballograph a podal ji Winterovi.

„Na zadní stranu vám ještě připíšu číslo svého mobilního telefonu.“

„Vaše důvěra mě těší,“ řekl Lejon.

„To číslo je samozřejmě tajné, ale spoléhám na vás.“

„Neprozradím ho živé duši.“

Venku si Winter všiml, že k molu právě přiráží trajekt. Rozběhl se. Lepší trajekt než taxi. Nutně potřebuje čerstvý vzduch.

Na palubě zhluboka vdechoval slaný vzduch. Byl sám. Několik mladistvých zapadlo do salonu a posadili se. Sledoval, jak zvedají plechovkové pivo, slyšel smích. Pátek večer na moři.

Když trajekt zamířil ke skaliskům, spatřil světla špičkové restaurace Sjömagasinet. Už je to dávno, kdy tam byl naposled. Až tohle všechno skončí, zajde s rodinou do Sjömagasinet a společně zapomenou na zbytek světa.

Zazvonil mu telefon. Winter kouknul na hodinky. Půl jedenácté. Číslo na displeji neznal. Zato hlas poznal okamžitě.

„Cos to udělal?“

„Co se děje, Lotto?“

„Tys zase mluvil s Bennym? Slíbil jsi mi, že už to neuděláš.“

„Kde jsi, Lotto?“

„U kamarádky. Myslíš si snad, že teď můžu zůstat doma?“

„Co se stalo?“

„Volal Benny. Benny Vennerhag, mafiánský boss.“

„Co chtěl?“

„Co chtěl? Je to důležité?“

„Vyhrožoval ti?“

„To, že mi zavolal, je pro mě dostatečná výhrůžka. Pane na nebi, Eriku, doufala jsem, že jeho hlas už nikdy v životě neuslyším. Chápeš? Všechno jsi zničil.“

„Co jsem zničil?“

Neodpověděla mu. Slyšel její dech. Pomalu se uklidňovala.

„Tak co ti říkal?“

„Že mi chce říct jen tři slova. Víš jaká?“

„Nemusíš mi je opakovat.“

„Myslel si, že jsi se mnou o něm mluvil. Byl si tím naprosto jist. Cos mu slíbil, Eriku?“

„Nic. Vůbec nic.“

„Mluvil jsi s ním o mně?“

„Jo.“

„Nejsi o nic lepší než oni!“ Lotta mrštila telefonem.

ČTVRTÁ ČÁST

38

Sobotní ráno bylo jasné. Angela otevřela okna v ložnici, než nakoukne k dětem a přichystá snídani. Winter vnímal čerstvý vzduch centra města. Nebyl to sice čistý mořský vzduch, ale byl to jeho vzduch. Myslel na moře. Najednou to byla děsivá představa.

„Tak ty už jsi vzhůru?“

Vstal na posteli. Angela přinesla tác se snídaní. Tohle si nezaslouží.

„Tati, tatínku!“ vykřikla Lilly a skočila na postel. Elsa si sedla na roh postele. Není už tak dětinská. Angela položila tác na podlahu. Winter ucítil čerstvou kávu a croissanty.

„Elsa jela sama výtahem a zašla do pekárny,“ chválila dceru Angela.

„Vážně?“ Winter si utrhl kousek croissantu. „Zvládla jsi to skvěle, Elso.“ Nasál vůni do nosu. „To je úžasné, když si člověk může dopřát k snídani něco čerstvého.“

Dcera vypadala hrdě, i když tak úžasný její čin zase nebyl. Už dávno jezdí sama ve výtahu a chodí nakupovat. Kdyby to udělala Lilly, udělalo by to větší dojem.

„Snídaně do postele,“ pochvaloval si Winter.

„Přišel jsi pozdě domů,“ řekla Angela.

Najednou zachytil strach v Elsiných očích. Dívala se na Angelu: Proč jsi to řekla? Mohl by se zlobit, když říkáš takové věci.

„Nesledoval jsem čas,“ odpověděl jakoby mimochodem.

„Proto teď potřebuješ snídani do postele.“ Angela se usmívala. Elsa se usmívala. Lilly seskočila na podlahu a vyběhla z ložnice.

„Zapomněla jsem na džus,“ vzpomněla si Angela. „Mohla bys tátovi přinést skleničku, Elso? Džus je na lince.“

Elsa sjela z postele.

„Není třeba,“ řekl Winter.

Z kuchyně se ozvala rána. Naštěstí to nebyl zvuk rozbitého skla.

„Půjdu se podívat, co tam ten prcek vyvádí,“ rozhodla se Elsa.

Zaslechli výkřik.

Elsa tiše vyběhla z ložnice. Angela poodhrnula závěsy. Podlaha se na slunečním světle jantarově leskla.

„Nenašel jsem ho,“ posteskl si Winter.

„Možná je teď doma.“

„Kde doma?“

„To já nevím. Vypij si kávu, než ti vychladne.“

„Nešel jsem do toho bytu v Eriksbergu.“ Pozvedl porcelánový hrníček. „Možná jsem to měl udělat.“

„A co se stalo potom?“

Z kuchyně k nim doléhal Elsin konejšivý hlas. Promlouvala k Lilly. Pak smích. K žádné katastrofě nedošlo.

„Potkal jsem jednoho nebezpečného muže.“

„Nebezpečného? A pro koho? Pro tebe?“

„Může být nebezpečný pro kohokoli.“

V rychlosti jí povyprávěl o setkání s Lejonem.

„Je zapleten do případu vraždy, který vyšetřuješ?“ zeptala se Angela.

„Nevím. Nejspíš jen nepřímo. Nicméně on nebo jeho přisluhovači mohli sehnat tu zbraň. Má spoustu nohsledů.“

„Divím se, že může běhat na svobodě. Měl bys být opatrný, Eriku.“

„Vždycky jsem opatrný.“

„Nikdy nejsi opatrný.“

„Tentokrát budu opatrný.“

„Je Lars opatrný?“

„Jak to myslíš?“

„Nakládá se svým životem opatrně?“

„Netuším, Angelo. Proto si o něj taky dělám starosti.“

„Mohl by spáchat sebevraždu?“

„Ani tohle nevím. Možná jsem to nepoznal.“

„Pokusil ses o to.“

„Možná.“ V každém případě jsem se ho pokusil najít. Ale nezadržel jsem ho, když vyběhl z mé pracovny.“

„Nechtěl zůstat.“

„Měl jsem ho zastavit.“

„A jak? Násilím?“

„Ne. Slovně. Scházela mi ta správná slova.“

„Kdy má zase službu?“

Bergenhem se neobjevil na začátku služby ve dvanáct. Möllerström už tam byl a zavolal Ringmarovi, který měl pohotovost. Ringmar zavolal Winterovi. Bylo krátce po dvanácté. Winter to čekal. Sám se snažil Bergenhemovi dovolat. Angela mluvila s Martinou. V Torslanda to nikdo nezvedal.

„Pošli do Eriksbergu auto,“ rozhodl Winter.

„Stejně jedu do města,“ řekl Ringmar.

„Pojedu s tebou.“

„Co na to řekne rodina?“

„O tom si promluvíme později.“

Je víkend, došlo Winterovi, když zavěsil. Tento víkend se to stane a pak to skončí. Teď se rozhodne.

„Může být kdekoli,“ přemýšlel Ringmar.

„Nebo nikde.“

„Je pryč? Mrtvý?“

„Jo.“

„Sebevražda?“

„Přesně.“

„Vážně si to myslíš?“

„Ne.“

„Kde začneme hledat?“

Telefon na Winterově stole se rozezvonil.

„Prosím.“ Chvíli naslouchal, pak zavěsil.

„Bergenhem dnes v noci nebyl v bytě v Eriksbergu. Mluvili s mužem, který tam bydlí.“

Znovu telefon.

Tentokrát Angela. „Dovolala jsem se Martině. Od včerejška o Larsovi neslyšela.“

„Díky, Angelo.“

„Co budete dělat?“

„Hledat ho. A najdeme ho.“

„Mám strach, Eriku.

„Já taky.“

„Možná pojedu s dětmi k moři.“

„Pokusím se za vámi přijet. Zavolám ti.“

Zavěsil.

„Tak kde začneme?“ zeptal se Ringmar.

„Na mostě,“ řekl Winter. „Na Älvsborgsbron, kde všechno začalo.“

„Co tím myslíš?“

„Lars narazil na tomhle mostě na auto. Přijel bůhvíodkud. Z nějakého místa neřesti, co já vím. Uviděl auto. Co udělal?“

„Vzburcoval policii.“

„A potom?“

„Pak jel do Langedrag za majitelem vozu Rogerem Edwardsem.“

„Přesně.“

„A dál?“

„Možná tam zajel ještě jednou, aby případ vyřešil na vlastní pěst. Proto včera už nechtěl poslouchat. Chtěl co nejdříve vypadnout a makat dál na případu. Chtěl začít ještě jednou od začátku.“

„Očistit svou důstojnost,“ dodal Ringmar. „Nebo jel do lesa a oběsil se.“

„Do jakého lesa?“

Ringmar vyhlédl z okna. Za okny nebyl les, jen jeden jasan, tři javory a dvě břízy. Stromy byly téměř nahé. Skoro celé město vypadá, jako by bylo nahé. Striptýz před začátkem zimy brzy skončí.

„Celé město obklopují lesy,“ poznamenal Ringmar. „Lesy a hory.“

„A taky moře,“ dodal Winter.

„Mohl si to klidně namířit k pobřeží.“

„Možná tam měl namířeno,“ uvažoval Winter.

„Proč myslíš?“

„Langedrag leží blízko moře.“

„Začneme tam?“ chtěl vědět Ringmar.

Ringmar si zašel do kanceláře pro bundu. Winter si váhavě prohlížel telefonní přístroj. Pak zvedl sluchátko a vytočil číslo, která zná už od dětství.

Zvedla to Bim. Měla hlas velmi podobný Lottě.

„Ahoj, Bim.“

„Čau, strejdo Eriku.“

„Jak se máte?“

„Myslím, že docela dobře. Chceš mluvit s mámou?“

„Jestli chce ona mluvit se mnou.“

„Určitě jo. Zaběhnu pro ni. Čau.“

Vyčkával, prohlížel si Panasonic na podlaze. CD přehrávač mlčel. V poslední době moc muziku neposlouchá. Ani neví proč. Najednou zatoužil po hudbě.

„Ahoj, Eriku.“

„Ahoj, Lotto.“

„Nezlob se, že… Včera jsem byl trochu rozčílená.“

„To je dobrý.“

„Měla jsem prostě strach. Mám špatné vzpomínky, to je všechno tím.“

„Slíbil mi, že ti nezavolá, dokud si s tebou nepromluvím, Lotto.“

„A proč by se mnou vůbec měl mluvit? Řekla jsem ti, že s ním už nechci mít nikdy nic společného, a ani ty by ses s ním neměl zaplétat. Nepřeju si to. Není to pro tebe dobré. Mohlo by to s tebou špatně skončit, Eriku.“

„Ale já si s ním musím promluvit. Nedodržel naši dohodu. Neměl ti volat.“

„Přesto si to nepřeju.“

„Vynadám mu.“

„Myslíš, že to k něčemu bude?“

„Jo.“

„Čím tě drží v hrsti, Eriku?“

„Nedrží mě v hrsti,“ oponoval Winter. „Mě nedrží v hrsti nikdo.“

Sobotní odpoledne na Eckragatan bylo naprosto tiché. Lidé vysedávali i přes pěkné počasí doma. Pro tuhle sezonu už zahradnické práce skončily. Winter slyšel štěkat psa, ale štěkot rázem ustal.

„Vypadá to, že je prázdný.“ Ringmar pokývnul hlavou směrem k domu.

„Stejně jako posledně.“

„Žádné záclony. Žije sám?“

„Sám.“

„Kde je Edwardovo auto?“

„Tvrdí, že ho prodal. Půjdeme dovnitř.“

„Co mu řekneš?“

Winter neodpověděl.

Vystoupili z vozu. Za oknem sousedního domu postřehl obličej. Nějaká žena si je chvíli prohlížela a pak zmizela.

Winter zazvonil. Zvonění uvnitř bylo slyšet naprosto zřetelně a znělo dutěji než posledně. Rozléhal se v prázdnu. Ringmar zašel k oknu po levé straně a nakukoval skrz žaluzie.

„Zvonit podle všeho nemá cenu,“ řekl.

„Cože?“

„Vypadá to, že není doma. Nevidím nábytek.“

Winter si stoupl vedle něj. Vnitřek domu zel prázdnotou. Podlaha byla čistá a to, co se na ní dřív povalovalo, bylo zameteno a odneseno.

„Půjdeme zezadu,“ navrhl.

Velkými panoramatickými okny ze zahrady však neviděli vůbec nic, žaluzie byly spuštěné. Winter pohlédl vzhůru a v sousedním domě spatřil opět ženinu tvář. Trhla sebou a ustoupila.

„Sledují nás,“ řekl a ukázal na sousední dům. Šlo o starší dům ze dřeva ze starých dob.

„Vzal roha,“ zkonstatoval Ringmar. „Musíme vyhlásit pátrání.“

„Jdeme dovnitř,“ navrhl Winter.

„Co? Teď? Ty se tam chceš vloupat?“

„Jo.“

„Ale ta ženská za oknem nás udá.“

„To je mi fuk.“

Záclona na okně, za kterým stála žena, se pohybovala. Takže neodešla.

„Mám jí ukázat služební průkaz?“ zeptal se Ringmar.

Winter na to nic. Rozhlížel se. Trávník měl jen několik metrů čtverečních. Místo před okny do zahrady, kde stáli, bylo pošlapané. Winter zmáčkl kliku. Dveře nebyly zamčené.

„Co to má znamenat, sakra?“ nadával Ringmar.

„Takže dovnitř vůbec nemusíme násilím,“ poznamenal Winter a otevřel dveře.

Obývací pokoj byl stejně prázdný jako ostatní místnosti. Uprostřed místnosti stál jen stůl a křeslo.

„Odstěhoval se,“ shrnul situaci Ringmar. „Jako vždy.“

„Jenže kdy? Muselo se to stát nedávno.“

Vešli dovnitř.

„Máme údaje o tom, že chce ten dům prodat?“ zeptal se Ringmar.

„Ne. Musíme to ověřit.“

Ringmar se předklonil, přejel prstem po zemi a podíval se na něj na slunečním světle.

„Pěkně zaprášená,“ řekl. „A vidíš tohle?“ Pokývnul hlavou do rohu. „Pořádný chuchvalec prachu.“

„Radši bordel v rozích než čisté peklo,“ řekl Winter.

„Tím bych si nebyl tak jist.“

„Trochu se tu porozhlédneme.“

„Ale ve vrstvě prachu po nás zůstanou stopy.“

„Nevadí, však víme, že jsou naše.“

Když se procházeli jednotlivými místnostmi, vznikala za nimi cestička v prachu.

V kuchyni zůstal stůl a tři židle.

„Proč tři?“ divil se Ringmar.

Winter otevřel ledničku. Nebyla úplně prázdná: mléko, margarín, zbytek sýra, několik sklenic marmelády, kousek okurky. Možná to takhle v ledničce vypadá vždycky. V ledničce starého mládence.

„Tak vystěhoval se, nebo nevystěhoval?“

„Teď jsme se sem vážně vloupali,“ řekl Winter.

„Tohle se mi nelíbí.“

„Sousedka na policii nezavolá, Bertile.“

„To jsem nemyslel.“ Ringmar ukázal na zdi, na podlahu, strop, hrstku nábytku. „Celá atmosféra se mi nelíbí.“

Winter mlčel a vrátil se do obývacího pokoje. Ve dveřích se zastavil a díval se na trávu.

„Trávník je dost rozdupaný,“ zkonstatoval a otočil se k Ringmarovi, který přišel za ním.

„Tudy asi vcházel dovnitř a vycházel ven.“

„Hm. Na to je ta tráva ale trochu moc zválcovaná.“

Winter vyšel ven a dřepnul si. Pozorně si prohlížel stébla trávy. Ztratily barvu ještě předtím, než pořádně začala zima. Proto se daly rozpoznat menší tmavé fleky.

„Na tu trávu se něco vylilo.“ Napřímil se.

„Co chceš dělat?“

„Zavolám útvar zajišťování stop.“

„Teď?“

Zaregistroval zvuk a vzhlédl. Zadními dveřmi svého domova k nim mířila žena, která je celou dobu sledovala.

Ringmar jí šel naproti. Zůstala stát.

Vytáhl peněženku a hledal služební průkaz.

„Jsme policisté,“ řekl a ukázal jí ho. „Kriminální komisaři Ringmar a Winter.“

„Trvalo to celou noc,“ řekla žena.

„Cože?“

Na slunci vypadala žena podstatně starší než za oknem. Měla šedivé vlasy. Možná patří k lidem, kteří tráví celý život za oknem.

„Stěhovali nebo co já vím,“ vysvětlovala. „Uprostřed noci přijel náklaďák.“

„Uprostřed noci? A v kolik hodin?“

„Kolem třetí, půl třetí. Vzbudil mě hluk.“ Přejela si rukou přes obličej. „Usnula jsem, ale od manželovy smrti mám lehké spaní.“

„Co se stalo?“ zeptal se Ringmar. „Co se tady dnes v noci odehrálo?“

„Vynášeli věci. Nábytek nebo tak.“

Ringmar přikývl.

„Stěhovat se v noci,“ zakroutila žena hlavou.

„Kolik jich bylo?“ chtěl vědět Winter.

„To nevím. Byla tma. Pouliční svítilna stojí daleko.“ Žena ukázala na ulici. „Pokud zrovna funguje. Často se to kazí. Nikdo je neopravuje. Už tolikrát jsem…“

„Byli dva?“ přerušil ji Winter. „Tři? Čtyři?“

„Vážně netuším. Minimálně dva. Viděla jsem jen dva. Možná to byli celou dobu titíž.“

„Poznala jste někoho z nich?“ zeptal se Winter.

„Ne. Byla tma.“

„Nepoznala jste Rogera Edwardse?“

„Koho?“

„Rogera Edwardse. Je to přece jeho dům. Bydlí tady.“

„Ne. Takže tak se jmenuje. Ne, toho jsem včera v noci nepoznala. Ani jeho ženu.“

„Jeho ženu?“

„No jasně, jeho ženu.“

„On je ženatý?“ Winter pohlédl nejprve na Ringmara a pak znovu na sousedku. „Odkud víte, že má ženu?“

Najednou vypadala zmateně. Ještě před chvílí nevypadala zmateně, jen naštvaně.

„Já nevím. Několikrát jsem ji tady viděla a myslela jsem, že je to jeho žena. Nebo není?“

39

Horní patro nebylo vystěhované celé. V jedné místnosti stála rozestlaná postel. Vypadalo to, jako by v tomhle pokoji přece jenom někdo bydlel.

„Co vlastně vynášeli?“ divil se Ringmar.

„Bergenhema,“ řekl Winter.

„A kde je Edwards?“

„Dobrá otázka.“

„Kdo tady kromě něj ještě byl?“

Na to Winter neodpověděl. Podíval se na postel a přistoupil blíž.

„Na polštáři je krev,“ řekl.

Muži z útvaru zajišťování stop dorazili ještě před svítáním. I přes jasné počasí bude krátký den. Každým zatraceným dnem jsou dny kratší a kratší. Moc dní jim nezbývá. Možná ani jeden. Winter věděl, že na všechny čekají dlouhé pracovní dny a noci, ale ne, tak dlouho to trvat nebude, rozhodne se to tenhle víkend, v sobotu a v neděli.

Oni s sebou vzali Bergenhema. Byl o tom přesvědčen. Proč? Proč ho nenechali tady?

A odvezli i Edwardse?

A kdo jsou vlastně oni?

Jsou oni jen Edwards?

Kdo je Edwardova žena?

Technikům nemusí říkat, co hledat. Ať hledají všechno.

Pak se dozví, komu patří krev. Komu patřila. Nepatří už nikomu živému. Je to krev mrtvého, je zaschlá. Stopa, která jim možná ukáže směr. Cestu k mrtvému, uvažoval. Tohle mě vždycky napadne jako první, když vidím krev. Zasranej Lars. Zasranej Winter. Poslal jsem ho pryč, poslal jsem ho sem. Je to moje vina. Chtěl se mi odvděčit. Nebo odplatit. Měl jsem toho sráče chytnout pod krkem a přinutit, aby zůstal. Selhal jsem. Je to moje vina. Moje svědomí.

Winter civěl na postel. Prostěradla byla nažloutlá a nebylo to zapadajícím sluncem, jehož paprsky do místnosti pronikaly oknem. Slunce bylo rudé, mělo stejnou barvu jako zaschlá krev na polštáři.

„Larsovo auto bude stát někde poblíž.“ Winter vzhlédl. Ringmar stál u okna. „Nemyslím si, že měli čas ho táhnout stovky kilometrů daleko.“

„Přijde na to, kolik jich bylo,“ uvažoval Ringmar. „Musíme si ještě jednou promluvit s tou bábou odvedle.“

„S tou starou dámou,“ opravil jej Winter. „Je to náš jediný svědek. Prosím o trochu respektu.“

„Omlouvám se, mám hroznou vyřídilku,“ řekl Ringmar. Ukázal na okno. „Zdá se, že už se to rozneslo.“

„Cože?“

„Támhle jde Fredrik s Anetou.“

„Byli jsme na Brännö,“ vysvětloval Halders. „Když jsme přijížděli od Saltholmen, všiml jsem si policejního auta.“

„Je prostě zvědavý,“ shrnula to Aneta Djanali.

„Že to říkáš zrovna ty,“ navážel se do ní Halders.

Stáli na ulici vedle Haldersova auta. Winter přišel z nejvyššího patra. Zamával Magdě. Zůstala sedět v autě.

„Myslím, že Lars tady byl,“ řekl.

„Ale to je Edwardsův dům, ne?“ zeptala se Aneta Djanali.

„Jasně.“

„Lars byl tady?“ divil se Halders. „Jak to myslíš?“

„Domnívám se, že tady byl včera večer. Nebo dnes v noci.“

„Nemluvil jsi s ním?“

„Zmizel,“ vysvětloval Winter. „Od včerejšího večera se po něm slehla zem.“

„Nemůžeš ho zastihnout?“ zeptal se Halders.

„Ne.“

„Nemá náhodou o víkendu službu?“

„Má.“

„Do prdele.“

„Myslíš, že se mu tady v domě něco stalo?“ vyptávala se Aneta Djanali.

„Jo. Mám pocit, že ho odsud odvezli násilím.“

„A kdo?“

„Jako první mě napadá Edwards,“ uvažoval Winter. „Ale nebyl sám.“

„Jak to víš?“

„Sousedka tady v noci viděla minimálně dva lidi. Vynášeli něco z domu.“

„Dobrý Bože,“ zašeptala Aneta Djanali. Podívala se na Magdu. „Musíme ji odvézt domů, Fredriku. Tady nemůže zůstat. Mám jet já?“

„Kdybys byla tak hodná,“ řekl Halders.

„Hannes je teď doma sám,“ napadlo Anetu.

Halders na ni pohlédl. Řekla doma. Podle všeho si to neuvědomila. Neptal se.

„Zavolám ti z domu,“ rozhodla se, obešla auto a posadila se za volant. Winter sledoval dva bledé obličeje, bledý dětský úsměv. Slunce na ostrově už nepomůže, je pozdě v roce. „Zavolám,“ zopakovala Aneta a zabouchla dveře. Magda mávala. Winter myslel na Bergenhemovu dceru. Ada a Magda by mohly být přibližně stejně staré.

„Jsem teď oficiálně ve službě,“ řekl Halders. „Najdeme ho. A ty ostatní sráče taky.“

„Hledají všichni,“ vysvětloval Winter. „Celá policie je v nasazení.“

„Dobrý Bože, to si umím představit.“

„Byli jste na Brännö?“ zeptal se Winter.

„Jo. Napadlo mě to, když jsme tam nedávno byli my dva spolu,“ vysvětloval Halders.

Winter přikývl. V tu chvili se mu rozezvučel v kapse mobilní telefon.

„Nenašli jsme zatím ani jednoho makléře, který by se snažil Edwardsův dům prodat,“ říkal Möllerström.

„Hledejte dál.“

„Samozřejmě.“

„Ověřte, jestli si nekoupil něco nového ve městě nebo někde jinde. Možná si před nedávnem třeba něco pronajal.“

„V jiném městě? Kde mám začít?“

„Ve Stockholmu.“

„Dobře.“

„A co je se seznamem členů toho gay klubu, do kterého chodili Bergenhem a Richardsson?“

„Tomu říkáš seznam členů? Máme sotva deset jmen. Ten klub je provozován na černo. Jména, která máme k dispozici, jsi viděl. Pár jich ještě přibude. Myslím, že další politik ve vysokém postavení, tentokrát liberál.“

„Pro mě za mě to může být i trockista,“ poznamenal Winter. „Nebo klidně adventista. Kromě toho čekám, kdy se nám ozve velmistr toho slavného řádu Coldinu. Proč to neudělá?“

„To bych taky rád věděl. Ještě jednou to ověřím. Jak to vypadá u vás?“

„Uvidíme, co najdou Öbergovi lidé. Ale sem se Lars nevrátí.“

„Je to hrozné,“ řekl Möllerström. „Lidmi to docela otřáslo. Několik jich zavolalo a hlásili se do služby.“

„Dobře.“

„Co budeš dělat, Eriku?“

„Navážu kontakt s podsvětím.“

Z auta znovu zavolal. Benny mu to nebral. Věděl, že tam je, ve své okázalé vile, ale nechce mu to zvednout. Je zbabělý. Typická vlastnost všech gangsterů.

Winter šel po stezce pro cyklisty. Na dokonalém trávníku hrálo pár kapitalistických sviní golf. Myslel na otce, který vlastnil permanentku na golfové hřiště v Hovas. Winter v životě nevstoupil do jamkoviště ani na fairway. Měl nějaké tušení. Možná mu v tom bránily bezduché dialogy, které náhodně vyslechl v golfovém klubu.

Vennerhag stál s golfovou tyčí v ruce na trávníku a nenechal se vyrušovat při odpalu, když se k němu Winter blížil po pěkném schodišti z kamenů. Golfový míček prosvištěl těsně kolem Winterovy hlavy a skončil v moři ostatních na druhé straně cyklostezky.

Vennerhag vzhlédl.

„Jejda, to bylo těsně, omlouvám se.“

Winter došel k němu, vytrhl mu golfovou holi z ruky a mrštil s ní do trávy.

„Co to do tebe vjelo?“

Winter ho popadl za paži. Benny měl v rukou spoustu síly, ale Winter taky nebyl zrovna tintítko. Byl by schopen z něj vymlátit duši, což Vennerhag s jistotou věděl. Už jednou se mu to skoro stalo. V očích měl strach, strach z další nakládačky.

„Nemohl jsem si pomoct, Eriku. Neozval ses mi. Čekala jsem. Dostal jsi ode mě jméno a…“

„Teď nejde o Lottu,“ skočil mu do řeči Winter. „Alespoň ne v první řadě.“ Pustil ho. „Budu mluvit naprosto otevřeně. Přišli jsme o jednoho z našich lidí. Nejspíš ho unesli, možná dokonce zabili. Zmizel.“

Vennerhag si masíroval místo na paži s červenými otisky po Winterově stisku.

„Uklidni se, člověče. Chápu, že šílíš, ale zklidni hormon.“

„Nemáme času nazbyt,“ vyštěkl Winter. „Na klid není čas.“

„Chceš mě zmlátit kvůli tomu, že vám zmizel jeden z komisařů?“

„Nebylo by to poprvé,“ Winter na to. „A tehdy jsi znal odpověď. Máš pro mě teď nějakou informaci? Dokážeš mi dát odpověď?“

„Odpověď? To by ses mě musel nejdřív na něco zeptat, do prdele.“

Winter za sebou zaslechl kroky.

„Benny, co se děje? Kdo je to?“

Winter se otočil. U posezení za trávníkem stála nějaká žena. Vypadala rozespale. Měla na sobě něco, co připomínalo župan, který si oblékáte, když se ráno vzbudíte, a papuče na klínku, ale byl už skoro večer. Nebe nad mořem mělo rudou a olověnou barvu. Winter jí neviděl pořádně do tváře a nedokázal ani odhadnout její věk. Vlasy měla tmavé a zatočené do ledabylého uzlíku.

„Nic.“ Vennerhag mávnul ruku. „Jdi dovnitř.“

„Ale…“

„Jdi dovnitř!“ zařval na ni Vennerhag. „Jdi dovnitř a drž hubu.“

Žena se otočila na podpatku a odkráčela po širokých dlaždicích do domu. Dveře za ní s bouchnutím zapadly.

Vennerhag pohlédl na Wintera. Udělal krok nazpět.

„Nevím, o čem to mluvíš, Eriku. Nemám absolutně ponětí o nějakém zmizelém poldovi? Odkud bych to mohl vědět?“

„Věděl jsi o Lejonovi,“ namítl Winter.

„Že jsem o něm věděl? Bylo to jen jméno, které jsem někde zaslechl. Ta zasraná pistole. Slyšel jsem jen jeho jméno. Lejon. Zjistit, jestli existuje nějaká spojitost, je přece tvoje práce.“

„Co Roger Edwards?“

„Co?“

„Už jsi to jméno někdy slyšel?“

„Ne.“

„Jan Richardsson?“

„Ne.“ Vennerhag zakroutil hlavou.

„Jacob Ademar?“

„Co je to za jméno? Nějakej Španěl?“

„Už jsi to jméno někdy slyšel?“

„Ne.“

„Bengt Sellberg.“

„Ne, vlastně počkej, jo, to je přece ten, koho zastřelili.“

„Berit Richardssonová?“

„Už zase Richardsson family?“

„Berit. Berit Richardssonová.“

„Nikdy jsem to neslyšel.“

„Beatrice?“

„Cože?“

„Beatrice. Beatrice Kollandová. Nebo spíš Ademarová.“

„Kdo to je?“

„Dívka, která zmizela.“

„Kdy?“

„V roce 1975.“

„Zmizela? Jak zmizela?“

„Byla v letním táboře na Brännö. Chtěla si jít zaplavat, a už ji nikdy nikdo neviděl.“

„A jak s tím vším ta holka souvisí?“

„To zatím nevím, Benny. Kdybych to věděl, věděl bych všechno.“

„Zní to jako puzzle.“

„A Lejon do něj patří taky.“

„Fakt?“

„Všechna jména, která jsem teď zmínil, patří nejspíš do téhož puzzle. A ještě další. Bergenhem. Možná zmizel kvůli tomu, co se stalo v létě 1975.“

„A jak je do toho zamotanej Lejon?“

„Myslím, že tam byl taky.“

„Tam? Tehdy? Když se ta holka vypařila?“

„Jo.“

„Udělal to?“

„A co?“ opáčil Winter.

„Co já vím? Zmizela. Říkal jsi, že do toho byl zapletenej.“

Winter pohlédl na moře. Na horizontu teď převažovala modrá nad červenou. Benny vidí každý rok možná tři sta nádherných západů slunce rovnou za oknem. Tohle by na člověka mohlo mít nějaký vliv. Mohlo by ho to podnítit k tomu, aby přemýšlel o smyslu života.

„Roger Edwards,“ řekl Winter. „Jestli jsi tohle jméno už někdy slyšel, vyklop to, Benny.“

„Kdo je to?“

Vennerhag se zahleděl nad Askimsfjorden stejně jako Winter. Díval se na fjord. Nějaký motorový člun se právě kodrcal kolem cestou na jih. Byl to příjemný zvuk.

„Má dům ve čtvrti Langedrag,“ vysvětloval Winter. „Je to architekt. Domníváme se, že jej Bergenhem včera v noci navštívil.“

„A proč si to myslíte?“

„Prostě si to myslíme, Benny.“

Vennerhag se obrátil k Winterovi.

„Edwards,“ řekl Winter.

„Myslíš, že tvému kolegovi se něco stalo? Berg… Berge…“

„Bergenhem. Jmenuje se Bergenhem. Přesně tak, myslím si, že se mu stalo něco zlého.“

„Žádného Edwardse neznám,“ namítl Vennerhag. Teď upřel pohled na něco jiného, na něco za Winterem. Ten se otočil. Spatřil ženin obličej v okně prvního patra. Nahoře vypadala stejně podivně jako dole.

„Choval jsem se k ní špatně,“ řekl Vennerberg. „Byla to ode mě pitomost. Zasloužila si něco lepšího.“

„Neptal jsem se tě, jestli znáš Edwardse, Benny. Chtěl jsem vědět, jestli jsi už někdy tohle jméno slyšel.“

Vennerhag vrhl na Wintera krátký pohled a pak se zadíval znovu na moře.

„Jednou jo.“

„Jednou? Co tím myslíš? V jaké souvislosti?“

„Šlo o auto.“

„Poslouchám.“

„Jeho auto se do něčeho zapletlo. Nevzpomínám si na značku.“

„Jak je možné, že se ti doneslo něco o jeho autě, Benny?“

Vennerhag mlčel.

„Co jsi slyšel? Co o tom víš?“

„Bylo to na Älvsborgsbron,“ začal Vennerberg. „Nějaká střílečka.“

„A dál?“

„To je všechno.“

„Proč se v souvislosti s tím vynořilo Edwardsovo jméno?“

„Vždyť to bylo jeho auto.“

„Jak to víš?“

„Nevím to. Slyšel jsem to.“

„Kde jsi to slyšel?“

„Co?“

„Jak ses o tom dozvěděl?“

„Proč… Takové věci se člověku prostě donesou.“

„Kdo to říkal?“

„To není důležité, Eriku. Věř mi. Není to důležité.“

„Proč se vynořilo Lejonovo jméno?“

„Teď nějak nestíhám.“

„Naposledy jsi mi zmínil Lejonovo jméno. V jaké souvislosti se objevilo?“

Vennerhag neodpověděl. Winter mu odpověď vyčetl z pohledu.

„Vynořilo se někdy Lejonovo jméno v souvislosti s Edwardsem?“

Vennerhag téměř neznatelně přikývl.

„Neslyším, Benny.“

„Něco bylo s tím autem. S Edwardsem.“

Winter čekal, jak bude pokračovat.

„Mrzí mě, co se stalo tvému kolegovi. Bergenhemovi.“

„Nevíš, kde by teď mohl být?“

„Nevím, do prdele. Co si myslíš, Eriku? Snad by sis o mně něco takového nemyslel?“

Jacob Ademar se pokusil znovu psát. Tak dlouho se snažil přijít na kloub poslednímu létu své sestry, že se mu slilo do jediného léta, které by mohlo být celým životem. Ale byl by to krátký život. Nedokázal to akceptovat. Proto psal. V poslední době měl pocit, jako by při psaní plaval ve vodě. Rovnou do moře. Dál to nejde. Všechno končí na Stezce lásky. Nikdo nic víc neví. Nikdo to nechce vědět.

Vzhlédl od počítače. Zaslechl nějaký zvuk. Před domem nestálo žádné auto. Neviděl v jasné tmě žádné reflektory.

Co to slyšel?

Soumrak skončil. Před více než hodinou rozsvítil lampu vedle počítače.

Vstal a šel na chodbu. Rozsvítil na venkovním schodišti, obul si boty a vyšel ven. Vzduch byl čerstvý a jasný. Ve vzduchu se vznášelo víc než jen příslib, že je zima za dveřmi. Za několik týdnů by mohl napadnout sníh. Vyhovovalo mu to. Nemá léto rád, už nikdy nechce zažít léto.

Znovu nějaký zvuk.

Přicházel ze sousedního pozemku.

Od chvíle, kdy soused zmizel, dům zeje prázdnotou. Než ho zastřelili.

Zapraskaly větve. Větev. Někdo kráčel po suché trávě. Už několik týdnů nepršelo. Tráva vypadala jako savana.

V domě zazvonil telefon.

Stojí někdo na pozemku? Je to křoví, nebo postava?

Souvisí to nějak se mnou?

„Haló, je tam někdo? Haló!“

Ademar se blížil k nízkému živému plotu. Z postavy se vyklubalo křoví. Teď to vidí. Zaslechl zvuk z druhé strany domu. Znělo to, jako by někdo v sousedství otevíral dveře. Někdo se chystá vejít do domu. To není jeho problém. Není policista. Mohl by zavolat na policii, ale nic mu do toho není.

Znovu zazvonil telefon. Podle všeho je to naléhavé.

Naposledy vrhnul pohled na temný sousední dům a vrátil se na chodbu, kde ječel telefon.

„Prosím.“

„Potřebuji tvoji pomoc.“

„Co se děje?“

„Neptej se. Udělej jen, co ti řeknu.“

„Co se stalo?“ naléhal Ademar.

„Něco se nepovedlo. Ta kniha. Takové pokračování jsem si nepředstavoval.“

40

Seděli v Lejonově Chrysleru. Auto, které ke mně přivedlo toho ďábelského chlápka. Sedím uvnitř poprvé. Snad ne naposled.

Stáli před domem umění Röda Sten (švéd., červený kámen, pozn. překl.)., který měl momentálně fasádu natřenou nažluto, ale barvu nebylo v temnotě skoro vidět. Ve tmě jsou všechny kameny černé, uvažoval Ademar.

Lejon zastavil jen několik metrů od řeky. Opuštěné parkoviště vypadalo jako tmavé pole, zatímco Älvsborgsbron měl v umělém osvětlení černé obrysy. Absurdně velký kontejnerový jeřáb na druhé straně se groteskně leskl ve světle reflektorů. Vykloubené klouby z oceli. Dalího sochy. Když natáhnu ruku, můžu se jich dotknout, napadlo Ademara. Ale neudělám to.

Lejon bydlel přímo napravo od jeřábu. Ulice Styrfarten. Pod jeřábem vznikalo nové město. Polovičaté domy, které v tomhle světle vypadaly jako zříceniny před válkou nebo po ní.

Lejon celou cestu mlčel. Vyzvedl Ademara na Sankt Sigfrids plan. Nechci zajíždět až k tobě, řekl. Možná dům sledují. Jsi paranoidní? Zeptal se ho Ademar. Jen když k tomu mám důvod, odpověděl Lejon. Jestli existuje důvod, tak nejsi paranoidní, Ademar na to. Lejon vyloudil obvyklý věcný smích a zavěsil.

„Už se zase objevil ten zasranej komisař,“ nadával teď.

„Kdo? Winter?“

„Ne, ten mladší. Patří do Winterovy party.“

„Kde se objevil?“

„To ti může bejt fuk. Ale pěkně nám to všechno zkomplikoval. Tobě i mně.“

„Pro mě? Jak s tím souvisím?“

„Nechceš dokončit tu knihu?“ Lejon se na něj otočil. Položil ruku na volant a pootočil s ním o několik centimetrů. „Není to náš společnej projekt? Copak jsem ti neslíbil, že ti to pomůžu dokončit? Skutečně to dopsat?“

Ademar spatřil v Lejonových očích světlo šílenství. Tyhle oči nepotřebují světlomety. Napájí je vlastní zdroj. Ten chlap je šílenec. Není paranoidní, už dávno je na tom mnohem hůř.

„Slíbil jsi mi to,“ řekl Ademar.

„Tak vidíš. Slíbil jsem to. A pak se přivalí ten přizdisráč a strká do toho rypák.“

„Kdo?“

„Ten polda přece. Ještě pořád mluvím o tom poldovi. Proč se do toho sere? Co?“

„Proč mi nemůžeš říct, kde byl? Co se stalo?“

Lejon pustil volant. Planoucíma očima si prohlížel Ademara. Střídavě měnila barvu. Chvíli byla rudá, chvíli černá.

„Však se dočkáš,“ řekl. „Souvisí to s tvou knihou. Nechci ti předčasně prozrazovat konec.“

„Ty znáš konec?“

„Jasně.“

„Tak to můžeš napsat sám.“

Lejon se znovu chladně zasmál.

„Mám tě rád, Ademare,“ řekl. „Ale já neumím psát. Umím jen mluvit.“ Pohlédl k mostu nad hlavou. Vypadal, jako by se měl každou chvíli zřítit. Roztahoval se přímo nad nimi. Konstrukce vypadala jako pavoučí síť v hororovém filmu, pavučina z ocelových lan. Jo, je to jako v hororu, uvažoval Ademar. V hororové knize.

„Můžu ti to ukázat,“ ozval se Lejon. „Můžu ti to ukázat.“ Znovu se zasmál.

„Co mi chceš ukázat?“

Lejon neodpověděl. Jako by zapomněl, co říkal. Ohbí a zákruty v sociopatově mozku. Pavučiny. Nechci to vidět, říkal si v duchu Ademar. Netoužím vidět, co mi chce ukázat. Jestli mi to ukáže, zabije mě. Zabije všechny. V tomhle příběhu zabije všechny.

„Proč ses se mnou chtěl sejít?“

„Co s ním mám udělat?“ Lejon se opět obrátil k Ademarovi.

„S kým?“

„Co mám dělat s tím poldou? On v příběhu vystupuje taky. Co s ním mám udělat?“

„Kde je?“

„Na tajným místě.“ Lejon se tajuplně pousmál. „Na zvláštním místě.“

Ademarovi přeběhl mráz po zádech. Jako by nezačala jen zima, ale rovnou doba ledová.

„Jde o naše zvláštní místo,“ dodal Lejon.

„Naše?“

„Jo. Zvláštní pro mě a pro tebe. A pro Beatrice.“

„S tím poldou bys neměl dělat vůbec nic,“ namítl Ademar.

„Vůbec nic?“

„Žije?“

„No jasně. Neptal jsem se tě přece na to, kam mám uklidit jeho mrtvolu. To přijde na řadu později.“

„Když se chceš zbavit jeho mrtvoly, proč se mě pak ptáš na radu?“

Lejon mlčel.

„Neměl by ses zbavovat mrtvoly, Lejone. Tomu poldovi bys neměl už dělat vůbec nic. Předpokládám, že je zraněný. Musíš ho jen dopravit na bezpečné místo. Na pohotovost. Nezbavovat se ho. Viděl tě?“

„Hovno viděl.“

„Ale teď jsi mi to řekl.“

„Nic jsem ti neřekl. Nic jsi neslyšel.“

„Když zajdu na policii, třeba mi uvěří.“

„Co tím chceš říct? Nepůjdeš tam. Vím, že za ním nepůjdeš, jako za Winterem. Protože jinak tenhle příběh skončí moc brzy. Příliš rychlej konec.“

„Pusť ho, Lejone.“

„Myslím, že to nepůjde.“

„V mojí knize se neobjeví.“

„O tom nerozhoduješ sám.“

„Nepotřebujeme ho. Nepatří do naší knihy.“

Lejon byl zticha. Vypadal, jako by si prohlížel jeřáb, kolem nějž se odehrává jeho život. Nikdy ho neopustil.

„A ta kniha existovala ještě předtím, než ses v ní ocitnul ty,“ řekl Ademar.

„To se pleteš,“ Lejon na to. „Byl jsem v ní od samýho začátku.“

Winter s Ringmarem se v autě proplétali mezi opilci na Avenyn. Horečka sobotní noci. Sodoma a Gomora po obou stranách promenádní ulice. Pakáž se pohybovala ve skupinkách. Jedna z nich jim chtěla zatarasit cestu a dělali obscénní gesta. Nějaký chlápek jim ukázal holý zadek.

„Nemáš chuť ho zastřelit?“ zeptal se Ringmar.

„Dal bych si říct.“ Winter sešlápl plynový pedál mercedesu.

Skupinka se rozprchla. Ringmar zaslechl výkřik z chodníku. Winter nic neslyšel.

„Jednoho krásného dne jednoho z nich dostanu,“ řekl jen Ringmar.

„Jo, jednoho krásného večera, jako je tenhle.“

„Jako je tenhle.“

Odbočil do Heden tak rychle, že muselo několik ožralců sobotní noci odskočit stranou.

„Tohle jsem si chtěl vyzkoušet odjakživa,“ poznamenal Winter, když přejeli na druhou stranu a odbočili k prezídiu. „Přes Heden jsem totiž vždycky jezdil jen na kole.“

Zastavil přímo před vchodem.

„Nemůžeme potrestat celý Göteborg za to, že Lars zmizel,“ zkonstatoval Ringmar.

Winter na to nic neřekl.

Vystoupili a mlčky vyjeli výtahem k oddělení.

Winterův mobilní telefon zazvonil.

„Co je?“

Mizerný signál.

„Moment, jsem zrovna ve výtahu. Musím prvně vystoupit,“ řekl Winter.

Na chodbě naslouchal hlasu policisty Marka Bergtofta. Jeden z nováčků na oddělení. Vypadal jako mladší vydání Larse Bergenhema, pokud mohl vůbec někdo vypadat mlaději než Lars. Winter poslal Bergtofta do Eriksbergu společně s Linn Karlssonovou, taky nováčkem. Neustále přicházejí noví. Říká se tomu generační obměna. Staří ven, mladí sem. Ale on ještě nepatří do starého železa, ještě ne. O Bertilovi nemluvě. Nikdo ze staré dobré party. Příčilo se mu počítat Larse k těm, kteří vypadli ze systému. Prostě jenom zmizel.

„Od té doby, co jsme přišli, je v bytě tma,“ informoval jej Bergtoft.

Hlídka se nacházela před Lejonovým bytem. Nebo tam stála. Nebo co tam dělala.

„Žádný provoz?“

„Ne, všude klid.“

„A auto?“

„Nestojí na parkovišti.“

„Fajn.“

Pátrání po Lejonovi běží na plné obrátky. Lejon je teď klíčem, jedním z klíčů. Dílek do puzzle. Možná neví, co Winter ví nebo co si myslí. Neví nic o Bennym Boyovi. A i kdyby, tak je mu to fuk. Možná se zrovna chystá proti tomu něco podniknout. Winter Bennyho požádal, aby byl opatrný, a Benny se srdečně zasmál.

„Máme jít dovnitř?“ zaslechl Bergtoftův hlas.

„Ne, zůstaňte venku. Kdyby se něco stalo, ozvěte se.“ Winter ukončil hovor.

„Kdyby se něco stalo,“ zopakoval Ringmar.

„Něco se stane,“ Winter na to. „Horečka sobotní noci, zatraceně.“

Vešli na oddělení. Z pracovny vykoukl Möllerström.

„Našel jsem Edwardsovy rodiče,“ oznámil.

„Jen nám neříkej, že bydlí v Sydney,“ řekl Ringmar.

„Co? Ale ne, bydlí v Kungälv.“

*

Přesněji řečeno bydleli v Ytterby, jehož součástí byla i obec Kungälv. Na ulici Marstrandsvägen.

Winter projel dunícím Tinkstadstunneln. Doprava houstla v rytmu narůstajícího zoufalství nočních ptáků, které vyplivovaly bary a kluby ve městě. Blížila se půlnoc. Většina aut v tunelu byly taxíky. Zoufalé jízdy tam a zpět. Nesmyslná láska. Tohle je sobotní noc: nesmyslná láska. A pátek, úterý, neděle: nesmyslná láska.

Doprava na dálnici vypadala klidněji.

Nezavolali a neohlásili se předem. Policejní vůz projel kolem domu Edwardových rodičů: Ano, v domě se ještě svítí.

„Bergenhem zaklepe u Edwardsových dveří a někdo ho srazí k zemi,“ řekl Ringmar a civěl na černou řeku, plynoucí paralelně s dálnicí. Pomalým tempem unášela jakýsi vlečný člun. Na palubě mu svítily lampy. Slabě a nesmyslně. „A pak je odvlečen.“

„Vypadá to tak,“ přitakal Winter.

„Edwards ho nejdřív pošle k zemi, a pak volá o pomoc?“

„Bergenhem by ale nedovolil, aby ho překvapil nebo přepadl Edwards,“ namítl Winter.

„V tom případě tam byl před ním ještě někdo jiný,“ řekl Ringmar.

Winter neodpověděl. Jel po Nordre älv a zařadil se do odbočovacího pruhu na Marstrand.

Zazvonil mu telefon.

„Hlídkový vůz našel Bergenhemovo auto v Hinsholmen,“ hlásil Möllerström. „Mezi plachetnicemi u přístavu. Není to daleko od Eckran.“

„Já vím.“

„Technici se právě pustili do práce.“

„Prima.“

„Zatím nemáme výsledek, co se týče krve na stéblech trávy,“ pokračoval Möllerström.

„Je to Larsova krev,“ zabručel Winter. „Díky, Janne.“ Ukončil hovor. „Tak jsi to slyšel, Bertile.“

Ringmar přikývnul.

„Takže u Edwardse někdo čekal,“ pokračoval.

„Proč?“

„Možná je Lars překvapil. Viděl něco, co vidět neměl.“

„Co by to mohlo být?“ uvažoval Winter.

„Tvář.“

„Čí tvář?“

„Lejonova.“

„Možná,“ připustil Winter. „Ale proč Edwards zmizel?“

„Věděl, že jednoho dne přijdeme a budeme Larse hledat.“

„Umí se přece přetvařovat.“

„Ale v tomhle si nevěřil.“

„A proč ne?“

„Příliš velké riziko,“ uvažoval Ringmar.

„Asi jo.“

„Takže kde je Edwards teď?“

„V Ytterby?“

„Ne, z toho důvodu tam nejdeme.“

„Ne,“ souhlasil Winter. „Proto ne.“

Dům se nořil do ticha a temnoty. Hlídkový vůz stál diskrétně opodál. Winter vystoupil z auta a zamířil k policejnímu vozu.

„Před půl hodinou zhaslo světlo,“ informoval jej policista v uniformě. Byl ve Winterově věku.

Winter přikývl a vrátil se k mercedesu.

„Obávám se, že budeme muset staroušky vzbudit,“ řekl.

Přešli cestu.

Zvonek byl nastaven zbytečně nahlas.

Po několika minutách se v horním patře rozsvítilo. Jedno z oken se skřípavě otevřelo. Winter v něm uviděl rozmazaně obličej.

„Co je?“ ozval se starý mužský hlas. Skřípal a vrzal stejně jako okno. „Co chcete?“

„Tady policie,“ řekl Winter. „Potřebujeme s vámi mluvit.“

„Teď v noci? Policie? Co se děje. Nemůžete přijít zítra? Už ležíme v posteli. Spali jsme.“ Stařec se odmlčel. Winter zaslechl z pokoje další hlas. „Mojí ženě není dobře.“

„Omlouvám se, ale musíme s vámi mluvit teď. Mohl byste jít dolů a otevřít dveře?“

Tvář zmizela.

Čekali na malém betonovém schodišti. Zahrádka byla maličká. Hlídkový vůz parkoval na druhé straně ulice, bezpečnostní opatření pro případ, že by syn hledal ochranu u svých starých rodičů. Ochranu před čím? Winter si položil ruku na SIG Sauer. Věděl, že i Ringmar je připraven.

Na chodbě se rozsvítilo. Světlo dopadalo na schodiště přes mléčné sklo domovních dveří, které se pomaloučku otevřely.

Muž si oblékl župan. Vypadal, jako by pocházel z předminulého století. Opíral se o hůl. Husté vlasy měl bílé jako křída. Syn je mu možná podobný. Winter si v tu chvíli nemohl vzpomenout na tvář Rogera Edwardse. V duchu spatřil něco jiného. Jinou osobu. Obličej, který se mu vybavil na zlomek vteřiny. Kdo to byl? Bylo to pryč.

„Dobrá, tak pojďte dál,“ vyzval je stařec.

Winter se představil.

„Karl Edwards,“ řekl muž.

Winter mu stiskl ruku. Stařec měl studenou kůži a pevný stisk. Ringmar jej pozdravil také.

„Manželka na tom není moc dobře,“ vysvětloval. „Musí u toho být?“

„Myslím, že ne,“ Winter na to.

Stáli na chodbě.

„Oč jde?“ vyptával se Edwards. Byl vysoký, jako mladý musel být opravdu hodně vysoký. Syn tolik nevyrostl.

„Nemůžeme se někam posadit?“ naléhal Winter.

„Ale jistě.“ Edwards je zavedl do obývacího pokoje. Stojací lampa už svítila. „Posaďte se, prosím.“

Winter s Ringmarem se posadili. Karl Edwards zůstal stát. Winter vstal.

„Kdy jste naposledy slyšel o svém synovi, pane Edwardsi?“

„O svém synovi… O svém synovi? Myslíte Rogera?“

„Máte snad víc synů?“

„Ne, jen Rogera.“

„Kdy jste o něm slyšel naposled?“

„Přesně si nevzpomínám. Občas mívám problémy s pamětí. Boel si všechno pamatuje lépe. Boel je moje žena.“

„Viděl jste ho tento týden?“ zeptal se Ringmar. „Vzpomenete si na to, pane Edwardsi?“

„Ne, tenhle týden určitě ne, tím jsem si jist. Už je to déle, možná měsíc.“

„Mohl byste se na to zeptat manželky, prosím vás?“

„Teď?“

„Ano, teď.“

Edwards přikývl a vyšel z místnosti, opíraje se o hůl. Winter ho slyšel stoupat do schodů. Hůl narážela do dřeva, jako by dělal tři kroky.

Vyčkávali. Někde v místnosti tikaly hodiny. Winter je objevil na zdi za Ringmarem. Ukazovaly čtvrt na jednu. Byla neděle. Winter znovu zaslechl kroky od schodiště. Po chvíli se Edwards objevil v obývacím pokoji.

„Takže minulý týden,“ řekl. „V pátek. Před týdnem.“

„Mluvil jste s ním, pane Edwardsi?“

„Mluvil.“

„A o čem?

„Na to si nevzpomínám. Nebylo to nic zvláštního.“

Nakonec budeme muset jeho ženu přece jenom vytáhnout z postele, uvažoval v duchu Winter.

„Chtěl se přestěhovat,“ vzpomněl si najednou Edwards. „To si vybavuji.“

„Přestěhovat? A zmínil se vám, kam má namířeno?“

„Myslím, že do Stockholmu. Ano, do Stockholmu. Ucházel se tam o nějaké místo. Nevím, jestli ho dostal. Je architekt.“

Winter přikývl.

„Proč se na Rogera ptáte?“ divil se Edwards. „Stalo se snad něco?“

„Rádi bychom ho zkontaktovali,“ vysvětloval Winter. „Musíme si s ním o něčem promluvit.“

„Byli jste u něj doma? V Langedrag? Tam bydlí. Nebo už se přestěhoval?“

„Úplně ne,“ odvětil Winter. „Ale dnes večer tam nebyl.“

„Je ženatý?“ vložil se do debaty Ringmar.

„Cože? Jestli je Ringmar ženatý? To ne, není. Na to bych si vážně vzpomínal. Ne, nikdy nebyl ženatý. Proč se na to ptáte, pane…“

„Ringmar,“ představil se znovu Ringmar. „Jen jsem to chtěl vědět. Má přítelkyni nebo s někým bydlí?“

„O ničem takovém nevím.“

„V poslední době jej podle všeho často navštěvovala nějaká žena,“ naznačoval Ringmar.

„Možná, já nevím. Moc toho o jeho životě nevím. Neptali jste se na to jeho sestry? Možná to ví.“

„Jeho sestry?“ divil se Winter.

„Vídá se s ní častěji než s námi. A ona za námi chodí častěji než Roger. Zeptejte se jí. Bydlí také v Göteborgu. V Örgryte.“

„Jak se jmenuje?“ chtěl vědět Winter.

„Berit. Ale nejmenuje se Edwardsová. Je vdaná a teď se jmenuje Richardssonová.“

41

Berit Richardssonová. Winter vrhl pohled na Ringmara. Ringmar se díval na starého pána, Edwardsova otce.

„Berit Richardssonová je jeho sestra?“ nechtěl věřit vlastním uším Winter.

„Ano.“ Zdálo se, že stařec si kriminalistu prohlíží. „Vy ji znáte?“

„Kdy jste viděl naposledy svou dceru?“ Winter na to.

„Už je to docela dávno. Nepamatuji se.“

„Zmínila se vám sestra o tom, co se stalo?“

„Co se stalo? Že… že nemůžete Rogera sehnat? Ne, o tom se mi nezmiňovala. Ani nemohla, ne? Hledáte ho přece teprve od dnešního večera, dnešní noci, ne?“

„Byl bych rád, aby vaše žena na chvíli sešla dolů, pane Edwardsi.“

„Je nemocná a leží v posteli.“

„Můžeme za ní na chvíli nahoru? Jen se jí zeptáme na dceru. Můžeme zůstat stát ve dveřích.“

„Okamžik.“ Karl Edward opět odkulhal z pokoje. Tentokrát ho to zmáhalo víc. Slyšeli jeho kroky na schodech, trojkroky. Shora k nim doléhaly slabé hlasy.

„Haló,“ ozvalo se shora.

„Ano?“ Winter vyběhl z pokoje. Viděl Edwardse na nejhornějším schůdku.

Vyšli po schodech.

Žena ležela na posteli v polosedu, záda měla podložena několika polštáři. Ve tváři měla něco, co mu připadalo povědomé. Byly to oči. Hezké oči.

„Omlouváme se, že rušíme, paní Edwardsová. Jen se vás potřebuji na něco zeptat.“

Žena přikývla.

„Kdy jste naposledy mluvila se svou dcerou?“

„Minulý týden.“ Ženin hlas zněl překvapivě silně, silněji než manželův. „Co je dnes za den?“ Odmlčela se a podívala se na budík na nočním stolku. „Aha, už je neděle. Takže je to týden.“

„Zmiňovala se vám Berit o svém manželovi, o Janovi?“

„Ne. Co by mi měla říkat? Nevím, jestli jsem se na něj ptala.“

„Zmizel,“ řekl Winter. „A pohřešovaný byl určitě už i minulou neděli.“ Nechtěl říkat, jak dlouho to je. A v tuto chvíli si to sám nevybavoval. „Neříkala to?“

„Ne, určitě ne.“

„Jan taky zmizel?“ zeptal se Karl Edwards.

„Co se stalo?“ chtěla vědět jeho žena.

„To nevíme,“ přiznal se Winter. „Proto jsme přišli za vámi. Potřebujeme maximum informací.“

„My ale nic nevíme,“ namítl Edwards.

Vypadal zmateně. Winter přišel v noci, vřítil se do bytu jako bouře a rozvířil starouškům život. Nedalo se tomu vyhnout. Venku už hřmělo.

„Máte nějaký vztah k Brännö?“ zeptal se Winter.

Nikdo neodpovídal. Dozvěděli se spoustu šokujících věcí, o kterých museli přemýšlet. Jenže teď vše závisí na jejich odpovědích. V takové chvíli je potřeba položit veškeré nezbytné otázky. Winter se snažil objevit souvislost, rozpoznat, jaké jsou vztahy mezi lidmi v jeho dramatu. O to vždycky jde. Dnes v noci se přiblížil k řešení. Musí pokračovat. Středobodem dramatu je Brännö. Nejde o Göteborg, Örgryte, Lunden nebo Langedrag. V centru všeho stojí beztvarý ostrůvek mezi jižními šérovými ostrovy.

„Má někdo z vaší rodiny vztah k Brännö? K jednomu z jižních šérových ostrovů?“

„Proč se na to ptáte?“ divil se Karl Edwards.

„Máte nějaký vztah k tomu ostrovu?“ naléhal Winter. „Jakýkoli. Znáte tam někoho?“

„Samozřejmě. Jan je z Brännö. Jan Richardsson.“

„To vím,“ přitakal Winter. „Existuje ještě nějaká další souvislost?“

„Vy to víte?“ zeptala se Boel Edwardsová.

„Ano. Máte ještě něco společného s Brännö?“

Všichni mlčeli. Edwards pohlédl na manželku. Ta odhlédla ke zdi. V místnosti něco viselo, něco nevysloveného. Winter to cítil. Nechtějí o tom mluvit. Stydí se. Všiml si toho, vnímal to, na takové věci má čich. Tihle starouškové mají nezhojené rány, které si chtějí vzít s sebou do rodinného hrobu

„Jde o Rogera?“ neustával Winter.

Boel Edwardsová sebou trhla.

„Co má společného s Brännö?“

Karl Edwards zakroutil hlavu. Jeho žena v posteli vypadala, jako by zkameněla. Tvář jí ztuhla do masky, kterou si Winter spojil se smutkem.

„To stačí,“ rozhodl Karl Edwards.

„Co je s vaším synem?“ chtěl vědět Winter. „Co udělal?“

Karl Edwards však neodpověděl.

„Co udělal?“

Žena v posteli sebou trhla, jako by ji Winter praštil holí. Manželovou holí.

„On… nic neudělal,“ špitl zaraženě Karl Edwards. „On takový není.“

„Co neudělal? Co tím myslíte?“

„Neměl s tou dívkou nic do činění. Nic.“ Edwards vrhl pohled na manželku. Ta klesla hlouběji do lůžka. Nikdy už se z něj nezvedne.

„Řekl nám to,“ pokračoval Edwards. „Řekl nám pravdu.“

„O jaké dívce?“ Winter cítil, jak mu zježily chlupy za krkem. Jako by mu někdo po týlu přejížděl ostřím nože.

„Neměl s tím nic společného,“ zopakoval Edwards. „Ten večer tam ani nebyl. Byl na člunu ve městě. To nám říkal. Nebyl tam.“

Edwards pronesl poslední větu hodně nahlas, znělo to téměř jako slabý výkřik.

„Byl váš syn Roger ono léto v táboře na Brännö?“ zacílil Winter. Nemusel nic vysvětlovat, všichni přítomní moc dobře věděli, co má na mysli.

„Pouze měsíc,“ řekl Karl Edwards. „A ne každý den.“ Přistoupil k Winterovi a pozvedl holi; zdánlivě to připomínalo prosebné gesto. „Vždyť to nebyl ani jeho člun.“

Na zpáteční cestě do města měl Winter pořád zježené chloupky za krkem. Stejně jako cítil Ringmarův pohled, když stál ve dveřích do ložnice manželů Edwardsových. Bertil všechno vyslechl.

„Takže jejich syn dělal v letním táboře pomocnou sílu,“ řekl.

„Ano.“

„A rodiče celou událost jednoduše zatajili. Je třeba to chápat takto?“

„Jen tu část, do níž je zapleten jejich syn.“

„Ale copak on do toho nebyl zapleten?“

„Podle nich a něj ne.“

„Takže kde je pravda?“

„Tu zná jenom on,“ poznamenal Winter. „A možná ta dívka. Beatrice. A třeba ještě někdo jiný.“

„Kdo?“

„Blížíme se k cíli, Bertile.“

„Ale Edwardsovo jméno se ve vyšetřovacích spisech týkajících se zmizelé dívky nevyskytuje,“ namítl Ringmar.

„Ne.“

„A sotva se tomu dá říkat vyšetřování.“

„Máš pravdu. Mluvili jen s hrstkou lidí. Nevyslechli jediné dítě z tábora. Nebo nebylo co zapisovat. Žádné svědecké výpovědi. Očividně nikdo nic neviděl.“

„Vyšetřování bylo zastaveno, než vůbec začalo.“

„Přesně.“

V Backa míjeli jedno nákupní centrum za druhým, děsivé místo, když se mezi parkovišti a budovami nepohybují žádné lidé ani auta. Mrtvý prostor.

„Byla žena, kterou vídala sousedka u Rogera Edwardse, Berit Richardssonová?“ zeptal se Ringmar.

„Nejspíš jo. Musela to být ona.“

„A co tam dělala?“ chtěl vědět Ringmar.

„Je to její bratr.“

„O čem myslíš, že se bavili?“

„To bych taky moc rád věděl,“ přiznal se Winter.

„Musíme se jí zeptat.“

Winter vjel do Tinkstadstunneln, ve kterém vládl hustý provoz. Před nimi i za nimi taxíky. Tady kolem ještě pořád řádí víkend. Večer se sice už zlomil do noci, ale ta je ještě mladá.

„Nezajedeme za ní hned?“ navrhl Ringmar.

„Noční návštěva?“

Na E 6 Winter minul sjezd na Garda. U odbočky na Örgryte sjel z dálnice.

Na Sankt Sigrfrids plan svítila na semaforu červená. Starý kostel v Örgryte se tyčil v temnotě jako zřícenina. Opuštěný klášter. Zelená nechtěla naskočit. Na křižovatce stáli sami. Winter se prostě rozjel.

Zaparkoval padesát metrů od Richardssonova domu. Nad živým plotem viděli nejvyšší patro. V domě se nesvítilo a také ve všech vilách na ulici byla tma.

„Zmiňovali jsme se jí o bratrovi? O tom, že hraje roli v našem vyšetřování?“zeptal se Ringmar.

„Ne.“

„Taky k tomu nebyl důvod. Opravdu s ní chceme mluvit uprostřed noci? Vyděsit děti k smrti?“

„Ty už k smrti vyděšené jsou,“ namítl Winter, „ať už tomu říkáme, jak chceme. Mají strach. Příšerný strach.“

„No jo, kdo by ho neměl?“

„Ale nejde jen o to, že jim zmizel otec,“ řekl Winter. „Je za tím ještě něco jiného.“

„Něco, co souvisí s Edwardsem?“ zeptal se Ringmar.

„Myslím, že ano.“

„Tak jí to nejspíš bratříček vyklopil sám,“ Winter na to.

„Jo. A teď, když víme, že jsou sourozenci, zbývá otázka, co se stalo v létě 1975 na ostrově,“ dodal Winter. „Přesně 23. července 1975.“

„Takže máme oprávněný důvod s ní mluvit,“ shrnul situaci Ringmar. „Ale nepočká to do rána?“

„Může Bergenhem čekat do rána?“

„Nemůže, sakra.“

Ale Winter váhal. Zavřel oči a přemýšlel o tomhle dramatu. Kdo to všechno řídí, jakou roli hraje. Pro něj nikdy neexistovala jiná role než ta hlavní. Nikdy nesmí zaváhat.

Najednou nastartoval motor.

„Ale nejdřív probudíme někoho jiného,“ pronesl tajemně. „Je to kousíček.“

Jel po Danska vägen směrem na severů, projel kolem katolické školy. V tomhle městě existuje pro každičkou víru nějaké místo. Kostely pro všechny.

Lovisagatan se jako obvykle nořila do ticha, ulice na venkově ve velkoměstě. Winter viděl obrysy křoví a stromů na druhé straně.

Ademarovo auto bylo stejně temné jako všechny domy v téhle slepé ulici.

Vystoupili.

Když stáli u dveří, podíval se Winter na sousední pozemek, který teď působil strašidelným dojmem. Sellbergův dům je dům smrti, bydlí v něm smrt. Sellbergova smrt vybledla. Stalo se tolik jiných věcí. Sellbergova vražda jako by byla ve vyšetřování jen nedůležitým detailem. Co je důležité? Jak znějí důležité odpovědi, nezbytné odpovědi? Během následujících hodin potřebují trefu do černého. Už jim nezbývá moc času. Přijde svítání – a pak bude pozdě.

Zabušil na dveře. Je to efektivnější než vyzvánění. Znovu zabušil.

Na chodbě se rozsvítilo.

„Co se děje? Kdo je tam?“

Masivní dveře tlumily hlas, ale patřil Ademarovi.

„Winter a komisař Ringmar. Chceme s vámi mluvit?“

„Teď?“

„Teď. Otevřete dveře.“

„Vždyť je noc.“

„Otevřete!“

Dveře se rozlétly. Na prahu se objevil Ademar v tričku a trenýrkách. Mžoural ve světle chodby.

„Pojďte dovnitř a zavřete dveře,“ řekl jim. „Je zima.“

Vstoupili a Ringmar zavřel dveře.

„Půjdeme do kuchyně.“

Ademar šel jako první a rozsvítil světlo nad sporákem.

„Kávu si nedáme,“ rozhodl Winter. „Kdy jste mluvil naposledy s Lejonem, Ademare?“

„Cože? Nechcete se posadit?“ Ademar ukázal na židle za kuchyňským stolem.

„Kdy jste s ním mluvil naposled?“

„Proč se mě na to ptáte?“

„Hergot, odpovězte na mou otázku!“

„Jen klid. Co se děje? Co…“

„Zmizel další člověk, tentokrát policista,“ přerušil jej Winter. „A to je teď priorita číslo jedna, Lars Bergenhem. Vím, že se stýkáte s Lejonem. Jestli má v té věci prsty, chci, abyste mi to řekl.“ Winter udělal krok k němu. „Nemusím snad zdůrazňovat, jak je to důležité.“

„Myslíme si, že je Bergenhem v ohrožení života,“ dodal Ringmar.

„Víme, že je Lejon nebezpečný,“ řekl Winter.

„Naznačoval něco v souvislosti s Bergenhemem?“ uhodil na něj Ringmar.

„Já nevím, jak… se jmenuje,“ Ademar na to.

„Cože?“ Winter udělal další krok k Ademarovi. „Co to povídáte?“

„O něčem se zmínil.“

Ademar viděl Winterův obličej docela zblízka. Tvářil se zarytě. Tohle moc dobře zná. Podobá se to Lejonovu výrazu. Musí pečlivěji volit slova. Jinak by to mohl zase schytat. Ještě pořád chodí s obtížemi a špatně se mu dýchá. Dobrý Bože, vůbec neměl čas přemýšlet. Musel to říct. Vždyť se o tom dozvěděl teprve dnes večer. Jako každý jiný potřebuje i on čas na přemýšlení. Lejon mu vyhrožoval. Je duševně nemocný.

„Co říkal Lejon, sakra?“

„Mluvil o tom policistovi, alespoň si to myslím.“

„Cože?!!“

Winter udělal další krok k Ademarovi a stál teď deset centimetrů od něj.

Ademar zvedl ruku a kryl si obličej.

„Jen se o něm zmínil.“

„Kdy to bylo?“

„Dneska večer. Před několika hodinami.“

„A vy jste nám to neohlásil?“

„Nevěděl jsem, že… Nechápal jsem…“

Winter ho praštil do břicha.

„Eriku!“

Ringmar se k němu přiřítil a popadl ho za ruku.

„Kde je, ty hajzle? Kde je Bergenhem?“ ječel Winter. Ademarovo tělo se po Winterově ráně složilo jako kapesní nožík. „Kde je? Co s ním Lejon udělal?“

Ademar se pokusil nadechnout. Rána nebyla moc silná a nezasáhla žádné ze zlomených žeber. Mohl dýchat. V puse měl kyselo. Skutečně se pokusil něco říct a při tom vyplivl kyselou slinu. Nechtěl plivnout na Wintera. Ten by ho asi přizabil.

„Vyhrožoval mi,“ přiznal se Ademar. „Zabil by mě.“

„To já tě zabiju,“ řekl Winter.

Ale znovu jej neuhodil. Ringmar ho držel za rameno. Medvěd nad běsnícím lvem.

„Kde je? Kde je Bergenhem? Zmínil se Lejon, kde může být?“

„Ne, to ne, o tom nic neříkal. Chtěl o tom jen mluvit. A proto mluvil se mnou. Nechce s tím mít nic společného. Byl naštvaný, protože Bergenhem… Já nevím, co to bylo, kam ho odvezl. Vážně nevím.“

„Neříkal Lejon nic o tom, kam ho mohl odvézt?“ zeptal se Winter.

„Ne, čestné slovo, že ne. Nezmínil nic konkrétního.“

„Do prdele!“ šílel Winter. „Pusť mě, Bertile, už se té svině ani nedotknu.“ Když ho Ringmar pustil, otřásl se.

Svině, pomyslel si Ademar. Já nejsem žádná svině. To není fér. Nedokážu se před tím šílencem bránit.

Winter se odvrátil. Měli by jít. Vážně už by měli jít. Ta svině jim nepomůže. Chce se mu z něj blít. Je to nula. Možná přispěl k tomu, že jim třeba umřel kolega. Kdyby jen jim to řekl dřív. Bergenhemovu smrt už nepovažuje za vyloučenou. Má zodpovědnost. Kdyby mu jen ten hajzl hned zavolal, kdyby se mu ozvala, když se to dozvěděl od Lejona.

Je to prostě svině.

Zavřel oči. Příšerně ho bolelo břicha. Je nula. V duchu spatřil obraz: most, jeřáb a bývalý přístav. Věčný výhled. Věčná vzpomínka.

Rozléhala se v prázdném bytě.

Dětství.

„Je jedno místo,“ řekl a otevřel oči. Winter se právě chystal odejít z kuchyně. Trhnul sebou a otočil se. Kolega už odešel.

„Co tím myslíte?“ zeptal se Winter.

„Je jedno místo. Lejon mě tam vzal. Je to jeho rodný dům. Byt. Je prázdný.“ Slyšel vlastní hlas. Znělo to, jako by na někoho donášel. Teď to chce napravit. „Patří mu. Tvrdil, že mu patří celý ten dům.“

„Kde to je?“

„Na západě. Myslím, že za Mariaplan.“

„Adresa?“

„Stilla gatan. Ta ulice se jmenuje Stilla gatan. Číslo nevím. Ale byl jsem tam.“

Stilla gatan (švéd., Tichá ulice, pozn. překl.) byla skutečně velmi tichá. Minuli otevřené prostranství s pískovištěm. Všechna okna podél cesty byla černá. Domky namačkané na sobě připomínaly opevněné město, které se roztahuje na všechny strany jako vojenská kolona.

„Tohle všechno mu patří?“ zeptal se Ringmar.

„Tvrdil to,“ Ademar na to.

„Který je to vchod?“ naléhal Winter.

„Támhleten.“ Ademar ukazoval doleva za pískoviště.

Winter zaparkoval přibližně o dvacet metrů dál. Vystoupili. Winter s Ringmarem měli kapesní svítilny. Vrátili se o dvacet metrů nazpět.

„Tady je to,“ zašeptal Ademar, když stáli před vchodem.

Winter si přečetl čísla nad dveřmi: 8-10. Pouliční svítilna vrhala mlhavé světlo na listopadovou noc.

„Tyhle dveře.“ Ademar ukazoval doleva na menší dveře.

Winter zmáčknul kliku. Byly zavřené. Vytáhl paklíč. Po několika vteřinách zámek vyskočil.

„Třetí patro,“ hlesl Ademar.

Kráčeli nahoru potmě, Winter šel první. Zastavili přede dveřmi, na které Ademar ukazoval.

Winter s Ringmarem si vyměnili pohled.

Winter dal Ademarovi znamení, že si má stoupnout za zeď. Na schodišti byla tma jako v pytli. Někde bzučel ventilátor, znělo to jako šepot.

Winter zastrčil paklíč do zámku. Ten tiše vzdychnul a vyskočil. Winter stiskl kliku. Kývnul na Ringmara a pomaloučku dveře otevřel. Uvnitř byla tma. Ademar nic neslyšel. Winter se otřásl. On i Ringmar teď drželi pistole v ruce. Dveře byly otevřené. Na co čekají? Naslouchali. Nebylo slyšet vůbec nic. I ventilátor ztichl.

Winter najednou zmizel. Ademar musel několikrát zamrkat. Winter byl uvnitř, zatímco druhý policista zůstal stát a držel pistoli v úrovni hlavy. Z bytu nebylo slyšet vůbec nic.

Winter viděl obdélník okna na konci chodby. Tohle zná. Takhle to vypadá v noci na druhé straně, v podsvětí. Světla noci osvětlovala byt. Bylo to měkké světlo, stříbro a zlato. Winter zůstal stát na chodbě. Všude ticho. Ticho smrti. Tohle ticho zná, už tolikrát ho slyšel.

Udělal krok dva dopředu. V jedné ruce svíral kapesní svítilnu. Nepotřeboval ji, byla zhasnutá. Ve druhé ruce držel zbraň. Pomalu se pohyboval kupředu.

Ocitl se v obývacím pokoji. Nikde žádný nábytek. Vypadal jako Edwardsův dům, jen ještě prázdnější.

Na podlaze leželo tělo. Jako stříbrný obrys, horizontální silueta. Tělo s obličejem otočeným dolů. Detaily se nedaly poznat. Všechno bylo stříbrnošedé. Winter viděl šíji a týl. Všechno se nořilo do stříbrného měsíčního světla. Ucítil, jak mu srdce buší až v krku. Přesně, v krku. Měl pocit, že tu hlavu na zemi poznává.

Rozhodl se, udělal několik rychlých kroků, popadl ramena a tělo otočil.

Roger Edwards na něj upíral prázdný pohled. Uprostřed čela mu zela díra. Vypadala jako třetí oko.

42

Winter slyšel přicházet Ringmara.

„Je to… Je to…“

„Lars to není,“ uklidnil ho Winter.

Winter si stoupnul vedle něj. Winter pustil mužovo rameno. Měl pocit, jako by držel kus ledu. Edwardsova tvář vypadala taky jako z ledu, zmrzlá maska. Bílá maska namočená v krvi. Teď si Winter všiml kaluže krve, ve které mrtvola ležela. Byla stříbrnošedá jako všechno v tomhle pokoji.

„Tady máš tu svoji devátou střelu,“ řekl Ringmar.

„Možná byla celou dobu určena pro Edwardse,“ uvažoval Winter. „A Lars se mu mezi to připletl.“ Winter, který klečel na jednom koleni, se pořád ještě skláněl nad mrtvolou. Vzhlédl k Ringmarovi. „Jestli je to tak, leží teď pistole ve vodě. U kříže řádu Coldinu v Eriksbergu.“

„Zní to, jako by bylo všechno předurčeno.“

„Jestli je ta pistole tam, pak byla Edwardsova vražda naplánována od prvopočátku,“ Winter na to.

„Musíme tam zítra poslat potápěče,“ uvažoval Ringmar.

„Dnes je zítra,“ namítl Winter. „Zavoláme okamžitě pobřežní hlídce.“

„Proč byl Edwards zavražděn tady?“ Ringmar hleděl upřeně na mrtvé tělo.

„Možná to byla dohoda,“ uvažoval Winter. „Poslední dohoda.“

*

Winter při tom v Eriksbergu nebude. Vracel se do centra, auto rozráželo noc, která čekala na svítání. Bude to dlouhá noc, ale bude poslední. A on se bojí svítání.

V Örgryte vládlo stejné ticho jako vždy. Tady se nestalo nic. Jinak se všude všechno stává současně, uvažoval Winter.

Když zazvonil, vzpomněl si na jméno té dcery. Tova. Hezké jméno. V dnešní pekelnou noc jí přervou spánek. Spánek je ochrana, úkryt, bezpečí, a on přichází se zprávou o smrti. Dělal to už tolikrát, že se to stalo částí jeho práce. Ale ty děti. Tova a Erik. Nemůže čekat do rána. Stejně jsou doma. Vždyť je neděle. Ale je to brutální. Podíval se na Bertila, který bez nálady civěl na domovní dveře. Winter zazvonil znovu a otočil se. Na ulici stálo jen jeho auto. Nebezpečně se lesklo ve světle staromódní pouliční svítilny. V Örgryte čas pokulhával, to bývá ve vybranějších oblastech často. Ale teď čas Örgryte dohonil.

Na chodbě se rozsvítilo. Okénko ve dveřích tvořil malinký trojúhelník. Světlo vypadalo maličké a vyděšené jako plamínek svíčky. Jako by plápolalo. Winter se podíval na hodinky. Brzy bude svítat.

„Co se děje? Kdo je to?“

Hlas patřil Berit Richardssonové. Winter v trojúhelníčku nezahlédl obličej, pro lidi v tomhle domě byl umístěn příliš vysoko. Teď se rozsvítilo i v patře. Tova s Erikem se probudili.

„Erik Winter,“ řekl. „A komisař Bertil Ringmar.“

„Co chcete?“

„Otevřete, prosím vás,“ pronesl měkce.

Světélko opět zaplápolalo. Má kapesní svítilnu, napadlo ho. Kapesní svítilnu vedle postele. Pro noční návštěvy. Nejsme první.

Světlo za okénkem se najednou rozjasnilo.

Dveře se pootevřely. Winter spatřil ženiny oči. Tyhle oči dnes večer už jednou viděl. Nejprve v Ytterby. Pak v Kungsladugard. Meet the family.

„Co je, mami?“ ozval se odněkud chlapcův hlásek.

„To je policie, Eriku. Chtějí mi jen něco říct. Jdi si lehnout, chlapečku. Bude to jen chvilka.“

„Ale…“

„Jdi nahoru a lehni si,“ řekla matka přísně.

Winter slyšel kroky na schodech. Ani tohle nebylo dnes večer poprvé. Tyhle kroky však byly rychlejší a lehčí.

Otevřela dveře.

„Vždyť je noc,“ řekla.

„Mrzí mě to,“ omlouval se Winter. „Můžeme se někde na chvíli posadit?“

„Co se stalo?“ Obličej měla v tom ošklivém světle bledý a krásný. Nebyl z ledu jako tvář její bratr, ale byl stejně bílý. Teď, když to ví, došlo mu, jak jsou si podobní. Nebyla pochybnost.

„Co se stalo?“ zopakovala. „Vidím na vás, že se něco stalo.“

„Nemůžeme se…“

„Jde o Rogera, že? Přihodilo se mu něco?“

Winter přikývl.

„Co s ním udělal?“

„A kdo?“ zeptal se Winter. „Koho máte na mysli?“

„Pane Bože, říkala jsem, že má… že má…“

Vypadalo to, jako by zavrávorala.

Winter ji vzal kolem ramenou.

„Pojďme se někam posadit,“ navrhl. Už se tady vyzná. Když pohlédl nahoru, spatřil dívčinu tvář. Tova. Stála na schodech. Stejný obličej, další stejný bledý obličej.

Winter na ni kývnul. Dívenka se na místě otočila a beze slova zmizela. Měla na sobě bílomodrou vzorovanou noční košili.

Odvedl Berit Richardssonovou ke křeslu v obývacím pokoji. Nechala se usadit. Sedl si naproti ní. Ringmar zůstal stát u dveří. Možná by měl jít nahoru za dětmi a promluvit si s nimi.

„Půjdu nahoru,“ řekl.

Winter přikývl.

„Je mrtvý?“ Berit Richardssonová vzhlédla. „Je Roger mrtvý?“

„Je.“

Skryla si obličej do dlaní. Winter sledoval, jak jí zacukalo v ramenou, jak by dostala ránu. Vyčkával. Znovu se zatřásla, pak na něj pohlédla.

„Co se stalo?“

„Zatím nevíme. Proto jsme přišli za vámi. Vašeho bratra jsme našli dnes v noci v jednom bytě. Byl zastřelen.“

„Zastřelen?“

„Ano, někdo ho zastřelil,“ utvrzoval ji Winter.

„Tam? Stalo se to tam?“

„Zatím nevíme, ale domnívám se, že ano.“ Proč se na to ptá? Divil se Winter v duchu. „Nyní na místě pracuje útvar zajišťování stop. Brzy budeme vědět…“

„A kde?“ přerušila ho. „V jakém bytě?“

„Na západě, nedaleko Mariaplan. Víme, že patří muži jménem Christian Lejon.“

Přikývla, jako by byla v obraze.

„Znáte ho?“ zeptal se Winter.

Pohlédla na něj.

V očích měla něco, co spíš než smutek připomínalo zmatek. Nebo úžas. Bylo to… vědění. Ona něco ví. Nedokázal poznat, co to je. Ale očekávala ho, věděla, že přijde. Možná jako posel, který přináší zprávu o smrti. Ne jen tak nějakou zprávu o smrti.

„Říkala jsem mu, že…“ Upřeně hleděla na vlastní ruce. „Říkala jsem Rogerovi, že má utéct.“

„Utéct? A před čím měl utéct?“

„Před tím člověkem. Musí to být on. Jak že se jmenoval? Co jste to říkal? Lejon? To musí být on. To on… To on to Rogerovi udělal.“

„A co mu udělal?“

Neodpověděla.

„Slyšela jste někdy už Lejonovo jméno?“

Zakroutila hlavou.

„Co bylo s Rogerem?“

„Já… Jak to říct? Vydírali ho. Ne, bylo to mnohem horší. Nevím, jak to říct.“

„Zmínil se vám o tom?“

Přikývla.

Z horního patra zaslechli hluk. Kroky. Berit Richardssonová pohlédla ke stropu. Winter zaregistroval hlas, klidný hlas. A pak další hlas, také zněl naprosto klidně. Ringmar mluvil s dětmi.

„Proč Rogera vydírali?“

Sklopila zrak. „Nevím. Vážně nevím.“

Promlouvala teď k vlastním rukám. Držela je před sebou jako rukopis. Jako by se snažila rozluštit čáry na dlaních. Čáry života, napadlo Wintera. Ale ona už ví, co je v nich psáno. Ví to.

„Je nesmírně důležité, abyste mi to řekla. Máme… Zmizel jeden náš kolega, policista. Domníváme se, že jej odvlekl Christian Lejon. Možná je v ohrožení života.“ Winter se odmlčel. „A Lejon pravděpodobně zastřelil vašeho bratra.“

Při poslední větě sebou trhla.

„Kde je?“ zašeptala.

„Kdo?“

„Lejon. Víte, kde je?“

„Ne. Víte to snad vy?“

Opět zakroutila hlavou.

„Je mi to líto,“ řekl Winter.

Pokračovala ve studiu vlastních dlaní.

„Proč Lejon vašemu bratrovi vyhrožoval?“

„Nemám tušení. Vážně to nevím.“

„Myslím, že to víte.“

Zamítavě zakroutila hlavou.

„Musí existovat nějaký důvod,“ uvažoval Winter. „I kdyby byl nevhodný nebo předstíraný. I kdyby byl vymyšlený. I kdyby…“

„Přestaňte s tím!“ vyštěkla. V očích se jí leskly slzy. „Snažil se s vámi spojit.“

„On že se se mnou snažil spojit?“

Vědomí jím projelo jako zásah elektrického proudu. Jediné, čeho byl schopen, bylo zopakovat její slova. Okamžitě si vybavil anonymní telefonáty. Volání o pomoc. Ne, to nemůže být pravda. To nemohl být on.

„Snažil se o to,“ pokračovala žena. „Ale neodvážil se skutečně něco udělat. Myslel si, že ho někdo sleduje na každém kroku. Proto si netroufnul. A mně to zakázal. Namítal, že jsem taky v nebezpečí.“

„A proč by kontaktoval zrovna mě?“

„To já nevím. Asi o vás slyšel. Možná to začalo tím autem. Tím, že ho doma navštívil policista. Někdo z kriminálky.“

„To byl Lars Bergenhem,“ řekl Winter. „Policista, který teď zmizel, byl unesen.“

„Dobrý Bože.“

Přestala se dívat na ruce a položila si je do klína. Winter zaslechl auto na ulici. První ranní ptáče. Nebyl unavený, spíš napjatý. Puls cítil až v krku. Hlava ho sice nebolela, ale měl příšernou žízeň.

„Říkáte, že to začalo autem. Jak to myslíte?“

„Ten policista našel Rogerovo auto na mostě. Tím všechno začalo.“

„Ale co?“

„Vydírání.“

„Co se stalo v tom autě?“

„Roger dostal tu pistoli. Měl ji… použít.“

„Použít? Na co?“

„Na…“ Odmlčela se. Ruce měla pořád složené v klíně. Civěla na prázdnou zeď. Winter se podíval stejným směrem.

„Na zabití Bengta Sellberga?“ zeptal se Winter.

Neodpověděla, jako by jej vůbec neslyšela.

„Měl zastřelit Bengta Sellberga?“ naléhal Winter.

Téměř neznatelně přikývla.

„Proč?“

Mlčela. Už tisíckrát přece řekla, že neví. Jenže Winter je jako posedlý.

„V autě se střílelo nejméně jednou,“ řekl. „Uvnitř auta jsme našli jednu kulku.“

„To jsem nevěděla,“ hlesla.

„Pokusil se Roger zastřelit člověka, který mu vyhrožoval?“ chtěl vědět Winter. „Pokusil se zastřelit Lejona?“

„Nevím.“

„Nezmínil se vám o tom?“

Zakroutila hlavou.

„Proč nechal své auto stát na mostě?“

„Nemám ponětí.“

„Střílelo se kvůli tomu?“

„Netuším.“

Mluvíme o tvém bratrovi, pomyslel si Winter. Někdo ho zavraždil. Opravdu už víc nevíš? Nechceš vědět víc? Bojíš se stejně jako se bál údajně on?

„Byl tam Roger, když dorazil Lars Bergenhem? Na tom mostě?“

Mlčela.

„Musel se vám o tom přece zmínit.“

„Schoval se.“

„Takže tam byl?“

Přikývla. Přibližně po čtvrtém zakroucení hlavou přišlo přikývnutí. To byl dobrý krok. Zažil už výslechy, při nichž vyslýchaná osoba nepřikyvovala a mlčela.

„Proč?“

„Měl strach.“ Vzhlédla. „Co je na tom divného?“

„Byl tam ještě někdo jiný?“

„Nevím.“

„Nezmínil se vám o tom Roger? Neřekl nic?“

Zakroutila hlavou.

„Na koho střílel?“

„Nevím!“

Skryla tvář ve dlaních a pronesla něco, čemu Winter nerozuměl.

„Omlouvám se, ale nerozuměl jsem vám.“

„Už nemůžu.“ Slova přidušená dlaněmi. Winter zaslechl shora hlasy. Podíval se na hodinky. Už tady nemůže vysedávat. Musejí dál. Ale ještě nebyl schopen vstát. Ještě pořád musí klást další otázky. Je jich tolik.

Předklonil se a viděl vlastní tvář v mléčném skle. Byla bílá jako sníh.

„Souviselo to vydírání nějak s ostrovem Brännö?“

Trhla sebou. Opravdu sebou trhla, jako by se najednou předklonil a dotknul se jí. Vzhlédla.

„Nechápu. Proč s Brännö?“

„Roger v sedmdesátých letech několik let zásoboval tábor na Brännö. Z pevniny. Letní tábor, znáte ho?“

„Znám, ale ten už neexistuje.“

„V létě 1975 se odtud ztratila jedna dívka.“

„Dívka?“

„Jmenovala se Beatrice Kollandová. V to léto jednoho večera prostě zmizela. Nikdo ji nenašel. Jako by se propadla do země.“

„O tom… nic nevím.“

„Vzpomínáte si, kdy se to stalo?“

„Ne.“

„Roger se vám o tom nikdy nezmínil?“

„Roger? Ne. Proč by měl? Vždyť už je to dávno.“

„V to léto tam byl. Co se stalo? Má něco do činění se zmizením té dívky?“

„Ne, ne, ne. Neřekl mi o tom. Nikdy.“

„Proto ho někdo vydíral?“

Zakroutila hlavou. Tentokrát to však mohlo znamenat ano i ne.

„Je to důvod, proč…“

„Přestaňte s tím!“ obořila se na něj Berit Richardssonová. Upřela na Wintera zarudlé oči. „Vypadněte! Už nemůžu.“

Winter vstal. Berit Richardssonová se zhroutila do křesla. Přešel k velkému okno, které mu připomínalo okno v domě jejího bratra. Bývalý dům jejího bývalého bratra. Dokonce i po smrti zůstanete bratrem. Nebe bylo pořád ještě černé, černočerné. Do svítání to ještě chvíli potrvá.

Otočil se. Rogerova sestra na něj hleděla. Možná se na něj dívala celou tu dobu, kdy k ní byl obrácen zády.

Winter se vrátil k sedačce a znovu se posadil. Vypadala o něco klidněji. Věděla, že se bude ptát dál.

„Je do celé záležitosti zapleten i váš muž?“

Mlčela, i když by mohla odpovědět. Tohle Winter pozná.

„Váš manžel ono léto Beatrice potkal, je to tak?“ pokračoval. „Byl tam.“

„To je lež.“

„Ale na Brännö…“

„Nikdy ji nepotkal,“ přerušila jej. „Kdo to tvrdí?“

„A odkud víte, že ji nikdy nepotkal?“

„On…“ odmlčela se.

„Vyprávěl vám o to? Mluvili jste o tom?“

„Ne.“

„Jde v tomhle případě jenom o tu dívku?“

„Nic o tom nevím. Nic.“

„Kde je váš manžel v tuhle chvíli, paní Richardssonová? Kde je?“

„Myslíte si snad, že bych vám to neřekla, kdybych to věděla. Nebyla bych s ním? Nebyl by on tady?“

„Je na Brännö? Může být na ostrově?“

„A kde? Už tam spoustu let nebyl. Nemáme na ostrově žádný dům. Nemáme s Brännö nic společného.“

Winter přikývl.

„Nikoho tam neznáme.“ Předklonila se k Winterovi. Bylo to poprvé. „Všechno jste přece prohledali, nebo snad ne?“

„Proč se mě na to ptáte?“

„Je to tak nezvyklý dotaz?“

„Vy víte, že jsme tam hledali?“

Zakroutila hlavou.

„Hledali jsme tam. Pročesali jsme celý ostrov. A ostatní ostrovy, prohledali jsme prostě celé pobřeží. Opravdu jsme zkusili všechno, abychom vašeho manžela našli, paní Richardssonová.“

Přikývla.

„Stejně jako se teď snažíme najít Larse Bergenhema. Čas nám utíká mezi prsty. Víte o tom něco? Můžete nám pomoci, paní Richardssonová? Potřebujeme jakoukoli pomoc.“

Zamumlala něco, čemu nerozuměl.

„Co jste říkala?“

„Že Roger taky potřeboval jakoukoli pomoc.“

Seděla před ním v téže poloze, jako by ztuhla, zmrzla na kost. Ve tváři, v očích teď spatřil něco, co tam ještě před chvílí nebylo. Najednou vypadala příšerně unaveně, ale v očích jako by se jí chvěly plamínky.

Winterovi najednou došlo, co to bylo.

Přeběhl mu mráz po zádech a současně ho polilo horko, jako by v něm hořel oheň.

Pochopil.

Něco ho nutilo, aby zůstal sedět a dál v téhle pekelné hodině kladl jednu otázku po druhé.

To byl ten důvod. Proto zůstal.

„Pomohla jste Rogerovi, paní Richardssonová?“ zeptal se jakoby mimochodem.

Nereagovala, prostě jen seděla. V očích jí pořád plálo.

„Pomohla jste mu?“ naléhal.

Nevěděl, jestli se dívá na něj nebo na něco za ním. Jako by byl průhledný.

„Roger nemohl Sellberga zastřelit,“ pokračoval Winter. „Na tu noc měl alibi.“

Přikývla.

„Prý byl na konferenci.“ Byla to lež. Musel lhát. Musel lhát kvůli tomu mrtvému. Kvůli jeho zavraždění. „Nemohl to udělat.“

„Naštěstí,“ řekla. Její hlas zněl jistě. Rozhodně. Sebrala síly. Nejspíš se rozhodla. Byla to jen otázka času, vždycky je to jen otázka času. A ona to věděla. Věděla, že Winter lže. Že lže kvůli ní.

„Měl zastřelit Jana.“ Pohlédla Winterovi zpříma do očí. „To byla další… objednávka.“

Winter přikývl.

„Ale on nedokázal nikoho zastřelit.“ Odolávala Winterovu pohledu. „Nikdy by to nedokázal.“

„Ale v Sellbergově domě střílel,“ Winter na to.

Mlčky souhlasila.

„Byl to pokus,“ vysvětlovala. „Na víc si netroufnul.“

„Proč se potom nebránil?“

Shora opět zaslechli hlasy. Dlouho bylo ticho. Winter tajně doufal, že všichni včetně Bertila usnuli.

Pohlédla ke stropu, ale ve skutečnosti jej nevnímala. Viděla před očima děti, jak leží v postýlkách.

Winterovi byla zima na celé tělo. Jako by mrznul. Bylo to mnohem horší než předtím. Zalézala mu do morku kostí.

Pak na něj pohlédla a došlo jí, že pochopil.

A najednou měl celou scénu před očima, jak sem s Bertilem přišli, když byl Sellberg zastřelen. Bylo to za svítání, noc se ještě nevzdala. Berit Richardssonová otevřela dveře. Měla na sobě růžový župan, vypadal jako kimono a zahaloval ji od hlavy až k patě. Stihla si ho obléci na poslední chvíli, aby pod ním skryla oblečení.

„Existuje jedno anglické přísloví: Krev je hustší než voda,“ řekla. „Už jste ho někdy slyšel?“

„Ano.“

„Rozumíte mu?“

„Ano.“

„Věříte mi?“

„Věřím.“

„Sellberg udělal něco hrozného,“ pokračovala.

„A co?“

„Ta dívka… To udělal on.“

„Jak to myslíte? Co udělal?“

Neodpovídala. Světlo v očích jako by najednou uhaslo.

„Kde je, paní Richardssonová? Kde je Beatrice?“

„Nevím. Opravdu netuším.“ Pohlédla na Wintera. „Nic jiného nevím. Vím jen to, co mi bylo řečeno. Udělal to Sellberg. Nevím, co se stalo. Nevím, proč se to stalo.“

„Byl sám?“

„Copak to nestačí? Nedozvěděl už jste se dost?“

Shora opět hlasy, tentokrát hlasitější. Chtějí to vědět. Za chvíli se sem Erik s Tovou přiřítí. Tohle je poslední hodina. Pro Berit Richardssonovou je tohle poslední noc s dětmi. Další tragédie ve Winterových stopách. Vlastně by se měl podrobněji vyptat na roli jejího manžela v životě mladé Beatrice, nebo spíš na to, co má společného s její smrtí, ale v tuhle chvíli to prostě nedokázal přenést přes srdce.

Zaslechl kroky na schodech.

„Co jste udělala s tou pistolí?“ zeptal se.

„Vrátila jsem ji Rogerovi,“ odvětila a vstala.

22.45

Voda nebyla studená, to ne. Přesto mrzla. Všimla si, že se celá třese.

Stál vedle ní ve vodě.

„Nedáme si závody v plavání?“ navrhl.

Dostala příšerný strach.

S jeho úsměvem nebylo něco v pořádku.

Kráčeli před ní a za ní, jako by ji hlídali. Jako by byla vězeň, skutečný vězeň. Ne jako na táboře. Tady šlo o něco mnohem skutečnějšího, mnohem horšího. Bylo to strašné. Nikdo neřekl ani slovo.

Došli k molu, které bylo velké jako taneční plocha. Na pódiu stálo něco černého, nejspíš zapomenutý reproduktor. Včera se tu pořádal taneční večer, hudbu bylo slyšet až do tábora. Sešli se tady skoro všichni obyvatelé Brännö, ale dětem z tábora zakázali sem jít, malým i velkým. Určitě by to děsná zábava, kdyby mohli pozorovat tanec na molu. Kdyby s nimi šla jedna jediná dozorkyně. Jen na pár minut, třeba na půl hodinky.

Ten, který v člunu seděl za ní, ji najednou popadl a táhl na taneční parket.

„Teď si zatančíme,“ řekl a párkrát se s ní roztočil. „No řekni, nejsem skvělý tanečník?“

Smál se.

Cítila, jak z něj táhne alkohol. Předtím si toho nevšimla. Vítr nad mořem odvál všechny pachy a vůně, zůstala jen vůně soli.

Snažila se mu vytrhnout.

„Kampak? Nezajdeme si na Stezku lásky?“

Stiskl jí zápěstí. Bolelo to.

„Au, pusť mě!“

Nepustil ji.

„Pusť mě! Nechej mě být!“

Snažila se ho kopnout do holeně. Měla strach, ale chtěla se vysvobodit. Je horší, když vás někdo drží, než když máte strach.

Pustil ji, a smál se.

Pak něco řekl. Nerozuměla mu. V uších jí hučelo. To byl strach. V hlavě jí hučelo jako při bouřce.

„Dáme si závody v potápění?“ chechtal se.

„Závody v potápění?“

„Kdo vydrží nejdéle pod vodou. Můžeme si dát společně závody.“

„Já… já ne-ne-nechci.“

Všimla si, jak jí drkotají zuby. Nějaký vodní pták dlouze vykřikl. Znělo to, jako by se jí chechtal racek.

„Dáme si závod,“ řekl. „Ale musíš si sundat plavky.“

„C-cože?“

„Pod vodou přece plavky nepotřebuješ, ne?“

43

K Winterovi doléhaly tichoučké hlasy z obývacího pokoje. Alespoň zněly tiše. Tam čeká Berit Richardssonová s dětmi. S Tovou a Erikem. Chlapec na něj vrhnul letmý pohled, když jej míjel.

Winter s Ringmarem přešlapovali v kuchyni. Za několik minut dorazí policejní hlídka z Winterova oddělení a zatknou ji. To znamená, že ji odsud odvedou. S dětmi zůstane někdo z úřadu péče o mládež. Za okny stále ještě vládla tma, ještě hodinku a pak se rozední. V obývacím pokoji někdo plakal.

„Kde vězíte, zatraceně?“ zabručel Ringmar.

Winter konečně zahlédl světlomety před domem. Vstal.

Na parkovišti před prezídiem Winter vypnul motor. Mlčeli. Po Skanegatan projel autobus. Poslední noční spoj. Nebo první ranní.

Winter ukázal na místo na parkovišti, vzdálené asi deset metrů.

„Támhle vždycky parkuje Lars,“ poznamenal.

Ringmar nereagoval.

„Když je místo obsazené, objede parkoviště a vrátí se. Předpokládám, že je pověrčivý.“

„Jsem rád, že o něm nemluvíš v minulém čase,“ Ringmar na to.

„Minulost neexistuje,“ řekl Winter. „Existuje jen to, co je teď.“ Podíval se na Ringmara. „Pojedu tam.“

„Kam?“

„Na ostrov.“

„Převrátili jsme Brännö vzhůru nohama, Eriku. Mluvili jsme se všemi lidmi. V domě jsme byli taky.“

„Já vím. Ale přesto mám pocit, že musím přemýšlet. Právě tam. Na ostrově všechno začalo, potřebuju tam prostě chvíli pobýt.“

„Chceš, abych jel s tebou?“ navrhl Ringmar.

„Ne, Bertile. Potřebují tě tady. Musíme najít Larse. Musíme hledat všude.“

Ringmar zívnul. „Promiň.“

„Jeď domů, Bertile, a trochu se vyspi.“

„Copak ty nejsi unavený, Eriku?“

„Ne.“

Nemohl se nabažit mořského větru, který se do něj opřel v úžině Källösund. Cítil moře, vlhko a sůl. Ochutnal je. Smyl chuť silné kávy, kterou mu nabídl lodník na člunu pobřežní hlídky z termosky. Winter vnímal, že ve větru vidí čím dál jasněji. Možná mu vítr vyčistí i hlavu. Nad šérovými ostrovy ještě pořád viselo noční nebe, ale ráno trpělivě vyčkávalo. Však se dočká.

Když vystoupil na přístavní molo na Brännö, zazvonil mu telefon.

„Slyšel jsem, že máš namířeno na ostrov,“ ozval se Haldersův hlas.

„Zrovna jsem dorazil.“

„Volal jsem Bertilovi. Nemohl jsem spát. Do prdele. Abych řekl pravdu, nezamhouřil jsem v noci oko. Takže už všechno vím.“

Winter kráčel po cestě vedoucí od mola. Slyšel vlny, znělo to jako opatrný šum.

„Když jsme byli na Brännö, projel jsem si to tam,“ pokračoval Halders. „Asi to nic není, ale stejně. Když jsem slyšel, že tam jedeš… Jedna slepá ulička vede na takový kopec nad Husvik. Ta ulice se jmenuje Bönekällan.“

„Tu znám,“ opáčil Winter. „Za chvíli jsem tam.“

„Fajn. Šel jsem nahoru, abych si vychutnal výhled. Nahoře je taková divná tůň. A když jsem tam stál, všiml jsem si, že nedaleko od tůně stojí taková stará bouda. Spíš malý domek. Víš, musel to být odraz slunce. Nemohlo to být nic jiného. A stejně mi připadalo, jako by se v té boudě pohnula okenice.“

„Pohnulo se okno?“

„Došel jsem tam, ale všechna okna byla zavřená. Dveře taky. A nikdo uvnitř nebyl. Nakukoval jsem dovnitř. Vím jistě, že to bylo slunce.“

„Mám pocit, že jsem na tu boudu narazil někde ve spisech,“ řekl Winter. „Byli jsme tam.“

„Jo. Jen jsem ti to chtěl říct, když už jsi na ostrově.“

Winter zahnul do Bönekällan.

„Mrknu se tam,“ rozhodl se Winter.

„To je všechno, jestli chceš, přijedu za tebou.“

„Ne, jen si to tady chci projít a trochu popřemýšlet,“ odmítl Winter.

„K tomu mě fakt nepotřebuješ.“

„Za několik hodin pro mě přijede člun.“

„Tak zatím, Eriku. Já vyrážím hledat Larse.“

„Seber Lejona.“

„Na to můžeš vzít jed. Nazdar.“

Winter zastrčil telefon do kapsy od kabátu. Mezitím došel k úpatí kopce. Stezka nahoru byla zarostlá křovím, kapradím a stromy. Hotová džungle. Winter se začal prodírat nahoru. V půli cesty uviděl černou vodu v tůni, ale jen proto, že věděl, že tam je. Voda se třpytila v posledním měsíčním světle. Winter vzhlédl. Měsíc vybledl, vypadal téměř průsvitně. Měl pocit, že přes něj vidí hvězdy.

Shora měl velký výhled na moře, ostrovy a ohlazené skalní vyvýšeniny. Stál na jednom z nejvyšších míst šérových ostrovů. Moře se stříbřitě lesklo, ostrovy jako by byly posypány stříbrem. Otočil se a rozhlédl se. Temná voda na něj civěla ze soutěsky jako černé oko. Obklápěla ji stejná džungle, jakou se prodíral cestou sem. Nebylo myslitelné, že by se k jejímu okraji někdo v poslední době byť jen přiblížil. V houští nebylo ani stopy po jakékoli vyšlapané stezce, která by vedla k vodě.

Při sestupu zakopl o kořen a dopadl na ruku. Zápěstím mu projela ostrá bolest. Sakra. Zatížil zápěstí celou vahou těla. Vstal a masíroval si bolavé místo. Bolest pomalu ustupovala stejně jako temnota nad hlavou. Svítalo. Winter přešel opatrně poslední úsek cesty až k mýtině nad Bönekällan. Zahnul doleva a prodíral se houštím. K domku to mohlo být čtyřicet padesát metrů. Bouda, domek, barabizna. Byla černá, stejně černá jako voda v tůni a džungle vůkol. Zkusil otevřít dveře. Zamčeno. Nevzpomínal si, komu chajda patří, možná na to narazil ve starých vyšetřovacích spisech. Možná tady kdysi někdo bydlel, ale teď to vypadá spíš jako kůlna na nářadí. Přistoupil k jednomu z oken na přední straně a přilepil tvář na okno. Příjemně to studilo na čele. Odolal pokušení přiložit na okenní tabuli dlaně. Cítil bolest v zápěstí, ale tak slaboučkou, jako by brzy měla odeznít. Zlomené to není, nanejvýš vymknuté. Levá ruka. Však má ještě pravou.

V domě byla tma. Rozeznal obrysy nějakého nábytku, židle, možná stolu. Detaily nebylo vidět, nalevo černý pravoúhelník na podlaze, černá na černé. Rýsovaly se na něm nějaké obrysy, nejspíš nohy od postele. Antická postel. Napravo okno, kterým dovnitř pronikalo slaboučké světlo. Svítání nabíralo na intenzitě, jako by se konečně rozhodlo. Noc byla dlouhá. Káva na lodi a mořský vzduch ho na chvíli probraly. Teď však ucítil následky noční služby a závratných událostí. Snažil se potlačit zívnutí. Připadalo mu hloupé otevřít pusu a zívnout si, když má tvář rozplácnutou o okno. Sklo ho pořád ještě příjemně chladilo na čele. Oknem na opačné straně viděl jen skály, jako by hora chtěla boudu přimáčknout. Majitelé dům očividně záměrně postavili vedle skalní stěny, možná na ochranu proti větru. Vzdálenost mezi skálou a domovní zdí nebyla větší než několik centimetrů. Najednou se objevil jasný paprsek světla a hledal si cestičku mezi skalami. Zářil jako zlato na stříbře. Nad kopcem vyšlo slunce. Winter sledoval paprsky očima. Dopadaly na židli, jejíž obrysy rozpoznal už předtím. Ne, na stůl, je to stůl. Když stálo slunce dost vysoko a osvítilo nejzápadnější místo celého ostrova, světlo se pomalu rozlézalo po podlaze.

Podlaha v domku byla ze dřeva a jantarově se leskla. Světlo ozářilo nohu postele, která měla tvar jako cibulovitá věžička z cizí země víc na východ. Paprsek olíznul druhou nohu. Winter teď viděl spodní část postele. Slunce klouzalo po posteli.

A najednou spařil muže, který v posteli ležel.

Trhnul sebou a praštil čelem do skla. Bolesti v zápěstí se okamžitě vrátily. Okno se nerozbilo. Ještě pořád k němu tiskl čelo.

Muž mu hleděl přímo do očí.

Byl to Jan Richardsson.

Ležel v posteli nehybně jako mrtvola, ale po smrti nebyl. Paže měl natažené podél těla. Mžoural, ale Wintera nespouštěl z očí.

Musel tak ležet celou dobu a pozorovat mě. Viděl mě, ale já jsem si ho nevšiml. Doufal, že odejdu. Já bych to i udělal, kdyby zrovna nevyšlo slunce.

Richardsson se stále nehýbal. Winter neviděl žádné provazy ani řetězy. Nadzvedl třesoucí se ruku a ukázal na dveře. Dveře. Otevři dveře. V pravé ruce měl připravený SIG Sauer. Richardsson se otočil, pohlédl na stranu. Dveře. Napřímil se, položil nohy na zem, vstal, zakymácel se, opět našel rovnováhu. Díval se na Wintera, který stále ukazoval na dveře. Richardsson přikývl a zmizel mu ze zorného pole. Celou boudu teď prozařovalo slunce. Když odtáhl čelo od skla, uvědomil si, že je den. Místo se změnilo.

Odlepil se od okna, přesně tak mu to připadalo, jako by k němu byl přilepený, a udělal pět kroků ke dveřím. Petlice zaskřípala. Winter se přimáčkl ke zdi s pistolí v ruce. Dveře se otevřely. Stál za nimi. Z druhé strany slyšel Richardssona.

„Zůstaňte stát!“

Pohyb na druhé straně ustal.

„Vyjděte ven,“ vyzval jej Winter.

Slyšel, jak se dal Richardsson do pohybu, a pak ho uviděl.

„Stůjte,“ vyzval jej znovu.

Stoupnul si před Richardssona. Nebyl ozbrojený. Na sobě měl ušmudlanou košili, keprové kalhoty a vlněné ponožky. Na bradě mu rašil několikadenní nepravidelný vous a vlasy měl rozcuchané. Už nevypadal jako politik.

„Co tady děláte?“ vyštěkl na něj Winter.

„Stejnou otázku můžu položit já vám,“ namítl chabě Richardsson.

Winter ho levačkou praštil do břicha. Bolest mu projela podpažím. Zapomněl na bolavé zápěstí. Richardsson zavrávoral a s nepříjemným bouchnutím přistál na zemi.

„Šmejde.“ Winter udělal tři rychlé kroky a sklonil se nad něj. Pravačkou si držel levé zápěstí, a snažil se tak zmírnit bolest. V levačce svíral pistoli. Richardsson zvedl paži na obranu.

„Už vás nepraštím,“ řekl Winter. „Co tady děláte?“

„Já? Jsem… tady.“

„Co tady děláte?“

„Nic. Nedělám tady nic.“

„Jak jste se sem dostal?“

„Na člunu.“ Richardsson se tvářil skutečně vyděšeně. Na Winter nepůsobil dojmem, že by měl chuť na ironické poznámky. Na ostrov se lze dostat opravdu jen na lodi.

„Kdy?“

„Dneska je co?“

„Neděle. Neděle ráno.“

„Takže jsem přijel včera. Včera ráno. Nebo to bylo předevčírem v noci.“

„Vstaňte,“ vyzval jej Winter. Udělal dva kroky dozadu.

Richardsson pomaloučku vstával.

„Kdo vás sem přivezl?“

„Připlul jsem sám.“

„Tak tohle vám nesežeru.“

Winter udělal krok dopředu. Pistoli stále svíral v ruce. Richardsson vypadal, že očekává další ránu. Nebo něco horšího. Je to tím, jak se tvářím. Možná bych sám sebe nepoznal. Ale on mě podle všeho poznává moc dobře. Nemusím se představovat.

„Kdo vás tady ukryl? Lejon?“

Richardsson neodpověděl. Winter však zaregistroval reakci v očích.

„Jestli to byl Lejon, bude pro vás nejlepší, když to vyklopíte. On je ten poslední, na koho byste měl spoléhat. Zabil už Rogera Edwardse.“

Richardsson sebou trhnul, nesnažil se to skrývat. Člověk dokáže lhát po jistou mez. A Richardsson už ji dávno překročil. Nebo možná teprve teď, od té doby, co je zase na ostrově a znovu doma. Doma je lhaní obtížnější.

„Je to pravda,“ pokračoval Winter. „Zastřelil ho.“

„Jak… to víte?“

„Prostě to víme.“

„Chytli jste ho?“

„Ne. Hledá ho padesát policistů. A vy byste nám mohl pomoct.“

Richardsson vrhnul pohled na stoličku vedle postele, na níž ležel mobilní telefon.

„Říkal mi, že sem chce přijít,“ řekl Richardsson.

„Kdo? Lejon?“

Richardsson přikývnul.

„Kdy?“

„Cože?“

„Kdy chce přijít?“

„Brzy.“ Richardsson pohlédl na náramkové hodinky. „Teď, za chvíli.“

„Kdy vám zavolal?“

„V noci.“

„Proč chce přijít?“

„Chce mi odsud pomoct vypadnout. Zmizet odsud.“

„To je pravda,“ přitakal Winter. „Chce vám pomoct zmizet navždycky. Chce vás zabít.“ Winter přistoupil blíž. „Jde vás zabít.“

„Jak to víte? Ne, to nemůže být…“

„Pověřil Rogera Edwardse tím, aby vás zavraždil.“

„Co?“

Richardsson na něj hleděl, jako by viděl ducha. Civěl na Wintera, ale viděl někoho jiného.

„Edwards nemohl, nedokázal to,“ vysvětloval Winter. „Stejně jako nedokázal zavraždit Sellberga.“

„Ale kdo to potom udělal?“

„Vy to nevíte, pane Richardssone?“

„Ne.“

„Proč jste utekl? Proč jste zmizel?“

„Lejon tvrdil, že to bude nejlepší.“

„Dobrý Bože, je vážně zázrak, že ještě nejste pod drnem.“

Richardsson sklopil zrak.

„Zmizel ještě někdo,“ pokračoval Winter. „Můj kolega Bergenhem. Je to kriminalista z našeho oddělení. Vy ho znáte. Lars Bergenhem. Kde je?“

„Jak to mám vědět?“ Richardsson stále upíral zrak k podlaze. Zdálo se, že ani pořádně neposlouchá. „Nevím.“

„Zmiňoval se o něm Lejon?“

„Ne.“

„Kde je Bergenhem?“

„Nevím.“

Richardsson vzhlédl. Celý se třásl.

„Kde jste se skrýval, než jste přišel sem?“

„Všude možně. Byl jsem na jiném ostrově.“

„Pomohl vám Lejon?“

„Ne. Vlastně jo. Našel mě. Kontaktoval mě.“

„Jak?“

Richardsson mlčel.

„Proč by vám měl pomáhat?“

Richardsson stále nic neříkal.

„Copak nechápete, co tím zamýšlel, když vás schoval zrovna tady?“

Richardsson zakroutil hlavou.

„Ví ještě někdo, že se skrýváte tady?“

„A kdo?“

„Někdo z vašich starých přátel?“

„Nemám na Brännö žádné staré přátele.“

Dveře za Winterem se pohnuly. Otočil se. Vítr. To vítr zahýbal dveřmi. Venku je teď ráno. Začal nový den. Spatřil hustý, zelený porost na kopci. Odněkud bylo slyšet motorový člun.

„Kdy chtěl Lejon přijít?“

„Jak už jsem říkal, dnes ráno.“

„V kolik?“

„Nevím.“

„Přijde sám?“

„Netuším.“

Richardsson pohlédl Winterovi do očí.

„Kde je moje žena?“ chtěl vědět. „Co se s ní stalo?“

„Proč se na to ptáte?“ Winter se mu díval pevně do očí. Vypadaly horečnatě. Možná má horečku. Vypadá nemocně. Obličej má tmavý jako místnost, ve které ležel, když Winter tisknul čelo na okenní tabuli.

„Proč se mě na to ptáte zrovna teď?“

Richardsson vrhnul pohled na stoličku u postele.

„Mám vybitou baterku,“ vysvětloval. „Nemůžu volat.“

„Volala vám sem žena?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Ona… nic neví.“ Richardsson hleděl Winterovi dál do očí. „Je to pravda. Ona vážně nic neví. Nechtěl jsem jí to říct. A Lejon…“

„A Lejon co?“ vyštěkl Winter.

„Udělal… Udělal jí něco? A dětem?“

„Ne,“ řekl Winter. „Už jí nemůže nic udělat.“

„Jak to víte?“

„Vaše žena je u nás.“

„U vás? Z jakého důvodu?“

Winter neodpověděl. Richardsson stál teď přímo před Winterem a čekal na odpověď. Ten vnímal nakyslý pach nemytého těla.

„Vy to nevíte?“ zeptal se Winter.

„A co mám jako vědět?“

A Winter pochopil, že tenhle člověk skutečně nic neví. Že je toho ještě spousta, co Richardsson zatím neví. Ale taky je spousta věcí, které ví. To, co udělal. Čím se provinil. Co je důvodem všeho, co se děje právě teď, v přítomnosti. Velká vina. Už neexistuje minulost. Minulost je tady. Nastala v tomhle okamžiku. Čas uvíznul v téhle chvíli a Winter ji nemíní nechat odejít. Všechno se soustředilo a smrsklo do jediného okamžiku, jako by bylo tohle ráno poslední.

„Co mám vědět?“ zopakoval Richardsson nahlas.

„Vaše žena zavraždila Sellberga,“ Winter na to.

„To není pravda!“

Richardssonovi se odkrvila tvář, byla bezbarvá. Barva se sloupla jako tenoučká maska.

„Ne. To není pravda. To nemůže být pravda.“

„Když jde o vraždu, nemůžu lhát,“ řekl Winter.

„Pane Bože! Ježíši!“ Richardsson dopadl na kolena. Teď se obrací k Bohu. Ale Bůh ho neposlouchá. Je pozdě. Možná bylo od začátku pozdě. Winter věděl, že Richardsson se stal věřícím až poté, co odešel z ostrova. Tady totiž většina obyvatel v Boha nevěří.

„Ježíši, Ježíši!“ volal. Jméno se ozývalo v malé místnosti. „Ježíši…“

„Udělala to namísto svého bratra,“ pokračoval Winter. „On to nedokázal. A tak to provedla za něj.“ Winter si klekl. Zapomněl a opřel se o bolavou ruku. Bolest mu vystřelila až do ramene. Nechal ruku na zemi a snažil se pohlédnout Richardssonovi do očí. „Udělala to pro Rogera. A udělala to taky pro vás.“

Richardsson jen dýchal.

„Pro vás, pane Richardssone. Kvůli vám zabila člověka.“

Richardsson se přestal dívat na zaťaté pěsti. Ještě pořád klečel.

„Kvůli vám,“ pokračoval Winter. „Jakou vinu jste na sebe naložil? Jak vypadá? Jak vypadá vaše vina? Vaše vina. Rogerova vina. Sellbergova vina.“

„Ne, ne.“ Znělo to jako fňukání. Richardsson sepnul ruce, jako by si je chtěl splést navždy a pronášet nekonečnou modlitbu k Bohu. „Ne, ne, ne.“

„Řekněte mi to, pane Richardssone. Teď to pěkně vyklopte. Tady a teď. Co jste jí udělali? Co jste udělali s Beatrice Kollandovou?“

„Ne!“

Výkřik, který se prohnal kolem Wintera a vší silou se vyvalil ze dveří. Winter ucítil průvan. Najednou ho Richardsson popadl za ramena. Ruce už neměl sepjaté do modlitby. Winter se snažil vymanit ze sevření. Richardssonovy prsty se mu bolestivě zarývaly do ramenou.

„Ne!“

Mobilní telefon na stoličce pronikavě zazvonil. Znělo to jako výstřel z pistole.

44

Richardssonův výkřik zněl, jako by přicházel z hlubiny, ale zazvonění mobilního telefonu byl ještě větší šok. Richardsson civěl na telefon, jako by jej chtěl umlčet pohledem. Pak se podíval na Wintera.

„To je on,“ řek Winter. „Volá Lejon.“

Richardsson mlčel.

„To on vám dal mobil, že?“

Richardsson přikývnul.

Telefon se měl čile k světu. Ječel jako letadlo při přistávacím manévru. Nebo jako silný motorový člun, který chce přistát na hrázi, na molu ostrova Brännö. Winter ten motor už jednou slyšel. Teď utichl. Vrah je na cestě sem. Kráčí do kopce. Winter ucítil pistoli na žebrech. Ocel studila. Myslel na stříbro, na moře pod nimi. Tělo měl horké, celé mu hořelo.

„Zvedněte to,“ přikázal Winter. „Musíte se mu ozvat. Zvedněte to.“

„Proč?“

„Aby si myslel, že je vše v pořádku,“ vysvětloval Winter.

„Nic není v pořádku.“

„Tak dělejte!“

Richardsson sebou trhnul. Dolezl po kolenou ke stoličce. Vypadalo to jako náboženský rituál. Očistný obřad. Čistil podlahu koleny a snažil se tímhle způsobem očistit. Kolena zanechávala stopy v prachu, který se tady ukládal desítky let. V prachu, jenž Wintera lechtal v nose. Už několikrát se mu chtělo kýchnout. Pak šimrání v nose ustalo. Prach se rozvířil a hnal se ke dveřím. Winter se podíval ven. Mezitím nastalo skutečně ráno. Ráno se zářivými slunečními paprsky. Nedělní ráno. A sluneční paprsky budou dopadat na vraha, až vyleze na kopec.

„Haló, haló.“

Winter za sebou zaslechl Richardssonův hlas.

„Haló.“

Winter se otočil.

„Zavěsil,“ vysvětloval Richardsson.

Mobilní telefon opět zazvonil.

„Haló.“

Winter slyšel hlas na druhém konci. Znělo to jako motor, hukot, který se zvedá a klesá.

„Jsem tady,“ řekl Richardsson. Pak se odmlčel a naslouchal. „Spal jsem. Jsem… unavený.“ Richardsson opět zmlknul. „Dobře, otevřu.“

Richardsson vrátil telefon na stoličku, jako by si o něj popálil dlaň.

Pohlédl na Wintera.

„Přijde. Už je na molu.“

„Sám?“

„To neříkal.“

Winter kouknul na hodinky. Za půl hodiny přirazí u břehu pobřežní hlídka. Vytáhl si peněženku, přečetl si číslo a vytočil je. Žádné spojení.

Zmáčkl rychlou předvolbu. Bertilovo číslo. Nic. Pak vytočil Haldersovo číslo. Nic. Zavolal domů. Zase nic.

Richardsson sledoval každičký jeho pohyb.

„Je tady dost mizerný signál,“ poznamenal. „Nejspíš to bude těmi skalami kolem domu. Ani venku není moc dobrý příjem.“

„Nepovídejte. A komu jste volal?“

„Lejonovi.“

„A kdy?“

„Když jsem sem přišel. A když Lejon zase odjel.“

„Z jakého důvodu?“

„Neřekl mi, jak dlouho se tady mám skrývat.“

„Lžete.“ Winter přistoupil blíž. „Je životně důležité, abyste mi říkal pravdu. Na cestě sem je vrah. Vrah. Chce vás zavraždit. A pokusí se zabít i mě. Nemám jak zavolat pomoc.“ Winter hleděl Richardssonovi do očí. „Komu jste volal?“

„Kamarádovi.“

„Kamarádovi? Komu?“

Richardsson mlčel.

„Kde bydlí?“

„Tady.“

„Tady na ostrově? Vy jste volal někomu na ostrově?“

Richardsson přikývl.

„Zmínil jste se mu o tom, kde jste? Že jste na Brännö?“

Richardsson nereagoval. Zdálo se, že naslouchá krokům zvenčí. Ale oni žádné kroky neuslyší. V nejlepším případě uvidí někoho přicházet. Ale Lejon zná možná jinou cestu k domu. Třeba se spustí ze skalní zdi za nimi nebo přijde z neznámého směru.

„Kdo ví, že jste tady, pane Richardssone?“

„Boris.“

„Jaký Boris?“

„Kostelník.“

„Boris? Vy myslíte Borise Hjelma? Ano, toho jsem potkal. Co jste mu řekl?“

„Nic.“

„Nic? Voláte mu po třiceti letech a neřeknete mu nic?!“

„Jen jsem mu oznámil, že jsem na ostrově.“

„Proč?“

„Nevím. Měl jsem strach. Jo, měl jsem strach.“

„Co vám na to řekl? Co říkal Boris Hjelm?“

„Nic moc, neměli jsme si moc co říct.“

„Byl tady?“

„Ne.“

„Přijde?“

„Ne. O tom jsme nemluvili.“

„Zmínil jste se o tom Lejonovi?“

„Ne. Jen jsem chtěl, aby… aby zkrátka někdo věděl, že jsem tady.“

„Dostal vaše telefonní číslo?“ Winter ukázal na mobilní telefon.

„Ne. Neměl jsem odvahu mu ho dát.“

Winter znovu pohlédl ke dveřím. Mohl by vyjít na slunce, vylézt na skálu a pokusit se navázat spojení. Stál by na vrcholku kopce a šermoval by rukama jako na signálním stožáru. Ale nepřežil by to. Za několik minut se tady objeví Lejon. Vystoupí z džungle nebo v ní zmizí. Co tady Lejon chce? Nepatří sem. Nikdo sem nepatří, uvažoval Winter. Tenhle ostrov není dobré místo. Propast. Myslel na soutěsku s vodou. Byl to hrob. Zase ho to napadlo.

Hrob.

Pohlédl na Richardssona. Musel to pro něj být vážně horor, když se ocitl právě tady, těsně vedle hrobu. Je to tak? Stojí vedle hrobu?

„Proč tady?“ zeptal se Winter.

Richardsson na to nic neříkal. Upřeně hleděl ke dveřím. Celou dobu byly otevřené. Winter šel a beze slova je zavřel. Pak se postavil k oknu vedle dveří. Otočil se k Richardssonovi.

„Proč tenhle dům? Proč tohle místo?“

Richardsson zakroutil hlavou, což byl nejhorší způsob odpovědi. Na jihu Indie to znamená ano, na jiných místech ne. Mohlo to být cokoli mezi tím.

„Komu patří tenhle dům?“ chtěl vědět Winter.

„Nemám ponětí.“

„Lejonovi? Patří Lejonovi?“

„Nevím.“

„Když jste byl mladý, pane Richardssone, když jste bydlel tady na ostrově, komu tenhle dům patřil?“

Richardsson na to nic.

„Vám? Patřil vaší rodině?“

Richardsson náznakem přikývnul. Možná to znamená řecky ne. Winterovi to bylo fuk. Teď už to stejně ví.

„Ví to Lejon?“

„Nemám páru. Nezmiňoval se o tom.“

Richardsson se najednou rozhlédl po místnosti, jako by ji viděl poprvé. Ale nebylo to poprvé. Bylo to poněkolikáté. A zároveň naposled. Richardsson to věděl. Ať už se stane cokoli, tohle je naposled.

Co se stalo, když ji viděl předposledně? Něco se tu stalo. Nešlo jen o Sandvik, Husvik, moře a letní tábor. Bylo to tady. V téhle ďáblově boudě. Hora. Soutěska. Džungle. Už tehdy to byla džungle. Byla prastará. Prales.

Lejon to věděl. Věděl, co se tady stalo. Nebo to uhodl. Přivedl sem Richardssona. Možná sem plánoval přivést i Edwardse, konfrontovat Edwardse s Richardssonem. Nebylo by to poprvé, kdy se setkali. Ale Lejon ztratil trpělivost. Něco se stalo. Nechtěně se k tomu připletl Lars Bergenhem. Najednou, když myslel na Larse, ucítil Winter klín nad levým okem. Jako by se bolesti ze zápěstí náhle přesunuly nad levé oko. Už chvíli je cítil, cítil je jako vlnu, která se pomaloučku valí. Zatím se valí pomalu, je jako pěna na pobřeží. Nešlo o Larse. Byl to stres, který se nasbíral za uplynulé týdny. Napětí. Nedostatek spánku. Nedostatek potravy, tekutin. Všechno. Zřetelně cítil, že je tady. Ataka. Silnější vlna. Zavřel oči. Zavalila ho. Pak zmizela na pobřeží, které teď tvořily už jen skály, žádný písek. Zase mohl dýchat. Bylo mu jasné, že ho Richardsson sleduje. Otevřel oči.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Nic.“

„Není vám dobře? Vypadáte hrozně.“

„Jsem v pohodě.“ Winter vykukoval z okna. Venku se nic nehýbalo. V hlavě vyčkávala vlna. V tuto chvíli se nehýbala. „Je mi fajn.“ Otočil se na Richardssona.

„Co myslíte, proč vás Lejon přivedl zrovna sem?“

„Nemám ponětí.“

„Ale máte. Moc dobře to víte. Takže to pěkně vyklopte.“

Druhá vlna mu narazila do lebky jako betonový kvádr. Na několik vteřin jej vyřadila z boje. Málem ztratil rovnováhu, natáhl ruku, aby se mohl něčeho přidržet. Vypadalo to jako stěna, ale nenašel nic, čeho by se chytil. Spadl. K zemi to bylo daleko. Zapřel se o levou ruku. Au! Bolest ho ochromila. Před očima měl rudo. Bylo mu špatně od žaludku. Snažil se dýchat. Prudce dýchal a snažil se potlačit nutkání na zvracení. Ucítil podlahu. Znovu se chytl zdi.

Vstal. Otevřel oči. Pálily ho slzy, slané jako mořská voda, jako by se ponořil pod hladinu.

„Dobrý Bože,“ hlesl Richardsson. „Vy jste nemocný.“

Winter zakroutil hlavou. Teď zakroutil hlavou. Myslel ne, ale bylo to ano.

„Musíte si lehnout,“ navrhl Richardsson.

Správný muž na správném místě, napadlo Wintera. Nemocný ve správný okamžik. Lejon mu pěkně v leže přiloží hlaveň k čelu a on v lebce přivítá chladnou ocel.

„To přejde.“ Opřel se pravou rukou o zeď. Levá je k ničemu. Možná si při posledním pádu zlomil zápěstí. Pokusů bylo přece dost.

Winter se snažil upírat zrak na jeden bod na dveřích. Skládal se z více bodů. Znovu zavřel oči. Pohled se projasnil. Konečně všechny body splynuly v jeden. Bylo ticho, nádherný podzimní den. Všechno se zelenalo. Bylo to strašidelné místo, na kterém příroda nemůže zemřít. Doufal, že to platí i pro něj.

Fixoval pohledem Richardssona. „Co se stalo?“

Richardsson na něj zíral, jako by se bál, že sebou zase práskne o zem.

„Co říkal Lejon?“

Richardsson už se na něj nedíval; místo toho hleděl z okna. Tělo i tvář mu ztuhly. Zvedl ruku a ukázal ven. Winter se pomalu otočil.

Mezi stromy se opatrně plížil přikrčený Jacob Ademar.

45

Richardsson stál vedle Wintera. Vycházel z něj ostrý pach, bylo to spíš kvůli panickému strachu než z nedostatečné hygieny. Winter ten pach zná, tenhle zápach zná, ale ještě nikdy jej nevnímal tak ostře jako právě teď.

Zápach mu vytlačil bolest z hlavy. Jako by z něj spadla, jako by dopadla na rudou podlahu. Panický strach jiného člověka mu zmírnil migrénu. Řekne to lidem, kteří trpí migrénou. On není nemocný. Ademar se teď pohyboval v jeho zorném poli. Spisovatel se rozhlížel všemi směry jako lovec. Zastavil se, jako by naslouchal. Pak se otočil směrem, ze kterého přišel. Jen nezkrotná příroda.

„Znáte ho?“ zašeptal Winter.

Richardsson mlčel. Winter nevěděl, jestli spisovatele vidí. Opatrně se rozhlížel všemi směry stejně jako Ademar, jako by Ademar byl jen předvoj.

„Jestli ho znáte, musíte mi to říct,“ vyzval jej Winter.

„Neznám ho. Kdo je to?“

V tu chvíli pohlédl Ademar směrem k oknu. Stál tiše, jako by si něčeho všiml, jako by zachytil nějaký pohyb.

„Vidí nás.“ Richardsson se roztřásl. Winter ho popadl levačkou za rameno. Zraněné zápěstí mu připadalo na dotek divné, jako by se mu migréna přesunula do jiné části těla. Bolest mu pulzovala levou stranou, přesto Richardssona pevně držel za rameno. V pravé ruce svíral pistoli. Richardsson měl všechno podle všeho opět pod kontrolou. Nebylo to předstírané. Nic z toho, co dělal, nepředstíral. Winter zvažoval, že by ho uvázal, kdyby měl nějaké lano. Mohl by mu dát roubík. Ale stejně by na to nebyl čas. A teď jde o Ademara u domu. A o to, co bude následovat.

Winter si vytáhl mobilní telefon. Byl mrtvý. Koutkem oka zaregistroval pohyb.

Sklo se roztříštilo!

Zaslechl výstřel ještě předtím, než se okenní tabulka rozlétla. Nepraskla celá, kulka zasáhla jen horní polovinu. Winter ucítil na tváři průvan. V mrtvých větvích břízy za Ademarem se hýbal vítr. Ademar vypadal jako živý otazník. Ústa se mu pohybovala. Jako by hledal slova, když hleděl na okenní tabulku. Pak se otočil.

To všechno se odehrálo během několika vteřin.

„K zemi!“ vykřikl Winter. „Lehnout!“

Richardsson se vrhl k zemi. Winter zůstal přitisknutý ke zdi, na mušce výhled ven, a snažil se rozeznat něco za Ademarem. Nic se nehýbalo.

Další výstřel!

Kulka prolétla prázdným oknem a místností, rozrazila okno na druhé straně a vyštípla kousek kamínku ze skalní zdi. Všechno se odehrávalo jako ve zpomaleném záběru.

„Pane Bože,“ zaslechl Winter Richardssona zasténat na podlaze. Pohlédl dolů. Vypadalo to, jako by si chtěl kleknout.

„Zůstaň ležet!“

Bůh ti nepomůže, napadlo Wintera. Nemůže nám pomoct. Můžeme si pomoct jen my sami. Ale jak? Kvapně se rozhlížel. Tady nenajde nic, co by mohl použít, čtyři bezcenné zdi, dvě rozbité okenní tabule a zavřené dveře, to je všechno. Lejon mohl mezitím proklouznout mezi dům a skalní zeď a rozpoutat peklo zezadu, ale klidně by na ně mohl dál střílet zepředu. Možná není sám. V každém případě to nemůže být nikdo jiný než Lejon. Jsou v obležení. To je šílené. Jak jsem se tady ocitl? Jak se sem dostal Ademar? Stojí na mýtině jak solný sloup. Slunce na něj svítí a on vypadá, jako by byl zalitý zlatem. Lístkovým zlatem. Vypadalo to, že čeká na další výstřel, který ho zasáhne do zad.

„Wintere!“

Winter si nejprve myslel, že na něj volá Ademar. Jenže ten se otočil směrem k džungli, odkud výkřik přišel. Za spisovatelem neviděl Winter nikoho.

„Wintere, vím, že jste tam.“

Lejonův hlas.

„Odhoďte zbraň.“

„To je on!“ Richardsson vzhlédl od podlahy. „Postřílí nás jak prašivé psy. Neodhazujte tu pistoli.“

A i kdybych ji odhodil, tak přímo tobě pod nos, říkal si v duchu Winter. Ale to by nebylo řešení. Richardsson není typ na přestřelky.

„Já jsem zbraň odhodil!“ vykřikl Lejon. „Už si odpracovala svý.“

Winter se snažil podle hlasu určit polohu. Ale měl výhled jen na půlku scény.

„Co chcete?“ zeptal se.

Richardsson sebou trhnul. Hlas zněl jako výstřel z pistole. Winter cítil zbraň v ruce. Představovala pro něj jistotu, jenže Winter nevěděl, jestli to stačí. Myslel na člun pobřežní hlídky. V tuto chvíli už by měl přirážet k molu na Brännö. Možná příliš pozdě, protože když motor běží, výstřely na palubě nikdo neuslyší. Co udělají, když se neobjeví? Budou čekat? Zajistí posily? Vystoupí na pevninu a budou ho hledat? Než dojdou na Bönekällan, chvíli to potrvá. Možná začnou pročesávat nejprve jinou část ostrova. Sandviksdalen. Bylo by pochopitelné, že tam šel, protože tam stál kdysi letní tábor.

„Wintere! Jak to s váma dvěma vypadá?“ vykřikl Lejon. „Jak se tam máte?“

Winter neodpověděl. Klekl si a opatrně přelezl pod oknem na druhou stranu. Za tlustým kmenem zaregistroval pohyb, ruku nebo paži, která se hýbala ve větru. Slunce pálilo jako pominuté a nebe bylo pořád ještě nesmyslně modré. Ale zvedl se vítr. Winter si vybavil plachtu, vzpomněl si na sebe samého, jak se jako mladý plavil na člunu v úžině. V létě 1975. Byl na cestě sem? Skončí celé dobrodružství právě tady? Ademar stál jako zkamenělý uprostřed mýtiny. Lapen uprostřed. Skončí jeho kniha tady?

Winter se znovu podíval na Richardssona. Jak se má? Jak se tady máme? Vzhledem k okolnostem docela dobře. Máme střechu nad hlavou. Jsme naživu. Je krásný podzimní den. Ucítil čerstvý vzduch, který proudil do místnosti otevřeným oknem. Voněl solí a mořem. Mořská sůl a nové brambory s máslem a koprem, prolétlo mu rychlostí blesku hlavou. Jen na zlomek vteřiny. Ale sezona nových brambor už dávno skončila. Tohle bych chtěl ještě jednou zažít, uvažoval, nové brambory, solené sledě a kořalka. A v tom by mi ten hajzl tam venku neměl bránit. Nemám v úmyslu natáhnout bačkory, alespoň ne před slunovratem, když už budou nové brambory.

„Dobře!“ zařval. „Mám se dobře!“

Možná to šlo slyšet až k molu. Snad si to nevezmou doslova. V hlavě mu dunělo. Křičel moc nahlas. Bože, jestli existuješ, dovol mi přežít následující hodinu. Pak půjdu do nemocnice. Pak se sebou nechám udělat cokoli.

„Prima,“ Lejon na to. „Tak to má bejt.“

Winter se domníval, že stojí za kmenem stromu. Musel se tam nějak proplížit, když se Winter plazil pod oknem. Možná Lejon zahlédl stín.

„S váma si nepotřebuju vyrovnávat účty, Wintere,“ řekl Lejon. „Vy můžete jít, jestli chcete.“

„Co tím myslíte?“

„Klidně jděte. Mám tady schůzku s kámošem Richardssonem. Věděl, že přijdu. Pomůžu mu odsud ven.“

Pomůžu mu odsud ven. Takhle mluví blázen. Winter vrhl pohled na Richardssona, který se odplazil od okna a krčil se před severní stěnou. Když zaslechl své jméno, vzhlédnul.

„Vypadněte, Wintere!“ vykřikl Lejon.

„Tak jednoduché to není, Lejone.“

„Proč ne? Čestný slovo, že vám nezkřivím ani vlásek.“

„Tady se nesmí stát nikomu nic, Lejone.“

„Vždyť říkám.“

„Nejlepší bude, když se vrátíte do města,“ navrhl Winter.

„To není zrovna nejlepší nápad.“

„A co je podle vás nejlepší nápad?“

„Před chvílí jsem to přece říkal. Do města se vrátíte vy, Wintere.“

„Ale vezmu Richardssona s sebou,“ navrhl Winter. „A Ademara taky.“

„Ademar s váma nechce jít.“

Winter pohlédl na Ademara. Proč pořád stojí, k čertu? Proč se nepokusí dostat do bezpečí?

„Můžu se Ademara zeptat sám,“ ječel Winter.

„Přišli jsme si sem s Jacobem něco vyřídit,“ Lejon na to. „Máme knihu, kterou je třeba dokončit.“

„Kde je Bergenhem?“ chtěl vědět Winter.

Odpovědi se nedočkal. Ademar stál na místě, jako by zakořenil. Vypadal, jako by oslepl a ohluchl, jako by se rozhodl, že nechce nic vidět ani slyšet.

„Co se stalo s Bergenhemem?“ naléhal Winter. „S mým kolegou. Kde je?“

„To stačí, Wintere. Teď mluvíme o vás. Táhněte odsud.“

„Co jste udělal s Bergenhemem?“

Lejon nereagoval.

„Co budeme dělat?“ zaslechl Winter Richardssonův hlas. „Co uděláte?“

„Počkáme,“ rozhodl Winter. „Stejně teď nemáme jinou možnost.“

„Na co máme čekat?“

„Až někdo přijde.“ Vrhl pohled na Richardssona. „Možná váš kamarád Boris, ten kostelník. Může sem přijít?“

„Ne.“

„Z jakého důvodu?“

„Protože jsem… protože jsem mu řekl, aby sem nechodil.“

„Musíme Lejona zdržet,“ uvažoval Winter. „Musíme s ním mluvit. Čím déle to potrvá, tím lépe.“

„Možná už nechce mluvit,“ namítl Richardsson.

„Tihle chtějí vždycky mluvit,“ opáčil Winter a zvolal: „Proč jste zabil Edwardse, Lejone?“

Žádná odpověď.

„Proč jste ho zavraždil?“

„Chtěl to vzdát.“ Lejonův hlas teď zněl jinak, jako by byl najednou někým jiným. Hlas zněl silněji, napjatěji. „Nechtěl vydržet až do konce.“

„Do jakého konce?“ zvolal Winter.

„Samozřejmě až sem. Tohle je konec.“

„Měl u toho Edwards být?“

„Samozřejmě.“

„Proč?“

„Všichni u toho měli být.“

„Všichni? Kdo jsou to všichni, Lejone?“

Lejon ani nepípnul. Winter nevěděl, kde vrah v tuto chvíli stojí. Je možné, že během rozhovoru změnil pozici. Možná už má těch keců plné zuby a vypálí teď celý zásobník. Ale tomu Winter nevěřil. Teď totiž udeřila Lejonova hodina pravdy.

Tohle byl konec.

„Proč jste ho zastřelil ve svém bytě na Stilla gatan, Lejone? Proč právě tam?“

Lejon stále neodpovídal.

„Proč ne u něj doma? Proč jste ho nezastřelil zároveň s Bergenhemem?“

„Já jsem ho neodprásknul.“ Lejonův hlas zněl klidněji, jako by na něj Winterova slova měla vliv. Jako by konečně dostal příležitost říct pravdu.

„A kdo ho potom zastřelil?“ divil se Winter.

„Nikdo ho nezastřelil,“ Lejon na to. „Ale já vám teď povím o Edwardsovi. Ten hajzl nestál za nic. Byla to nula, celej život byl budižkničemu. Copak je důležitý, že je mrtvej? Stejně by nafasoval trest. Vzali ho s sebou na Stilla gatan, protože jsem jim to přikázal. Vašeho kolegu jsme s sebou vzít nemohli. Ale Edwards mohl jít sám. Chtěl jsem mu přece dát ještě šanci. Měl jet na ostrov. Řekl jsem, že má zastřelit Richardssona. Ale to byl jen vtip. Vždyť by nedostal žádnou zbraň s ostrejma. Chtěl jsem si s ním jen užít trošku legrace – stejně jako s tou sviní, která vám právě dělá společnost. Chtěl jsem, aby trpěli co nejdýl, než přijdu sem. A aby pak trpěli ještě trochu víc.“

„Co myslíte tím, že Edwards mohl jít sám?“ zeptal se Winter. „Copak Bergenhem sám odejít nemohl?“

„Edwards nechtěl jet,“ volal Lejon, jako by neslyšel Winterovu otázku. „Vzpíral se. Stejně jako se zdráhal odprásknout Sellberga. Vím, že to neudělal. Ale nemyslel jsem přece vážně, že ho má zastřelit. Byl to jen takovej vtípek. Sellberg tady teď měl bejt taky.“

„Ale vy jste dal Edwardsovi pistoli s ostrými náboji,“ namítl Winter.

„Musel přece trénovat,“ namítl Lejon. „A to taky dělal. Ale nepočítal jsem s tím, že to fakt udělá. A taky to neudělal.“ Lejon se zasmál. „Samozřejmě vím, kdo to udělal. Ta ženská má vážně můj obdiv.“

„Kde je Bergenhem?“ neustával Winter.

„Takže Edwards vyfasoval svůj trest o trochu dřív než ta svině, která je tam s váma, Wintere,“ pokračoval Lejon. „Dá se říct, že to bylo jednání v afektu, i když mi ten hajzl lezl čím dál víc krkem. Bohužel se ta špinavá věc stala v mým bytě. V bytě mýho táty a mojí mámy. Ale to už se stejně nedá změnit.“

„Nemůžete se tam vrátit, Lejone,“ řekl Winter. „Už se nemůžete vrátit nikam. Vzdejte to. Je konec. Skončilo to. Pomstil jste se, Lejone. Sellberg a Edwards jsou mrtví. Richardsson je skoro mrtvý, to vám zaručuji. Tak to vzdejte.“

Ticho.

„Kniha je u konce.“

Ani na to Lejon nereagoval. Možná přemýšlel. Možná naslouchal. Winter vrhl na Richardssona pohled. Ten ještě pořád vypadal, jako by kráčel na vlastní popravu. Winterova slova jej nemohla uklidnit. I Winter cítil obrovské napětí. Možná bude mít jeho pokus o Lejonovo zdržení opačný efekt. Vrah možná jen popadl dech, trochu se vymluvil.

„Wintere!“

Winter sebou trhnul. Lejon křičel mnohem hlasitěji. Jestli teď vítr fouká správným směrem, měl by jít jeho křik slyšet až na úpatí hory. Tam bydlí lidé, na křižovatce, na které se z Husviksvägen odbočuje na Bönekällan, která se pak dál vine nahoru. Slyší je někdo? Jsou všichni ve městě? Nebo v kostele? Neslyší kostelní zvony? Slyší. Najednou je slyšel vyzvánět ze severovýchodu. Obvykle přece v tuhle dobu bijí zvony, ne?

„Chci, abyste teď vylezl z té boudy, Wintere. Beze zbraně. Vyjděte s rukama nad hlavou.“

„Nikam nejdu,“ odpověděl Winter.

Ozvala se rána.

Ademar sebou trhnul.

Vykřikl.

Ademar se pomaloučku poroučel k zemi.

Winter zahlédl na nohavici krev.

Ademar znovu vykřikl. Teď ležel na zemi. Tak dlouho tam stál bez hnutí, jako by splynul s přírodou, že na něj Winter téměř zapomněl.

„Vylezte ven!“ přikázal Lejon. „Vyjděte ven, Wintere!“

„Co to děláte, Lejone?“

„Vylezte ven s rukama nad hlavou. Jinak na Jacoba znovu vystřelím.“

Ademar zmlknul. Možná sledoval, co se mu odehrává před očima. Nebo kvůli šoku a velké ztrátě krve ztratil vědomí. Jednu z nohavic měl rudou, možná i černou. Winter nedokázal rozpoznat, zda jde o levou či pravou nohu. Na Ademara dopadal úhlopříčně stín. Vypadalo to, jako by měl na těle černý obvaz.

„On je nevinný!“ vykřikl Winter. „Jacob s tím nemá nic společného.“

„To jsou kecy.“ Lejonův hlas zněl jinak, jako by litoval, co právě udělal. „Ale já ho nechci zabít. Musí mi pomoct s knihou. Nebo mu pomůžu já. Ale musíte nám přenechat Richardssona, Wintere. Jinak žádná kniha nebude.“

„Nestřílejte!“ ječel Winter.

„Dejte mi Richardssona!“

„Nestřílejte. Nestří…“

Výstřel roztrhl Winterovu větu vejpůl. Zasáhl Ademara někam do ramene, do nadloktí. Tělo se mu třáslo. Winter viděl, jak z něj teče krev. Ademar nevydal ani hlásku. Bože, on umře. Ten šílenec ho zastřelil. Překročil mez. Ví, že to vím. Ví, že víme o Edwardsovi. Chce tu zatracenou knihu dopsat sám. Obětuje Ademara. Obětuje všechno. Proč? Pro to, co se stalo v létě 1975? To teď pro něj znamená všechno. Proto přišel. Pro něj i pro mě je tenhle ostrov osudovým místem. Od roku 1975. Všechno plánoval kvůli dnešnímu dni. S Richardssonem měl něco v plánu. Možná i s Edwardsem, kdyby se do toho nepřipletl Lars. A chtěl mít u toho Ademara jako svědka. Jako… kronikáře. Ano, se mnou nepočítal. Jenže the show must go on. Naplánoval si show. Zádušní mši v zářivém slunečním svitu. Jestli mu stojím v cestě, tak mu stojí v cestě i Ademar. Z cesty se vším, co mu stojí v cestě.

Znovu se ozval výstřel.

Kousek od Ademarovy hlavy vylétla do vzduchu hlína. Spisovatel se nehýbal. Winter si nemyslel, že už je mrtvý. Umírání trvá trochu déle, když to neschytáte do hlavy. Možná ho Lejon minul. Možná záměrně střílel vedle, poprvé a naposledy.

Musím improvizovat, vteřinu po vteřině.

Chtěl jsem sem jít.

„Přestaňte střílet!“ přikázal Lejonovi. „Dobrá, jdu ven.“

Lejon neodpověděl.

„Jdu ven,“ zopakoval Winter hlasitěji. „Jdu ven s rukama nad hlavou.“

Richardsson se chystal vstát.

„Nedělejte to,“ řekl. „Vždyť vás zastřelí.“ Teď stál. „Zastřelí nás oba.“

„Musíme to risknout,“ řekl Winter. „Když nebudu jednat, zastřelí Ademara.“ Udělal krok ke dveřím. „Možná už se mu to povedlo.“

„Tak to už nemusíte nikam chodit.“

„To není můj styl,“ Winter na to. „Mohl bych tady ještě chvíli zůstat, ale to pak bude Ademar zaručeně mrtvý. Jenže takhle to u mě nefunguje.“

„K čemu to bude, když zabije i nás? Pak už nebude fungovat vůbec nic.“

„Musíme se tomu pokusit zabránit,“ uvažoval klidně Winter. Slyšel vlastní hlas. Zněl přesvědčivě, relativně přesvědčivě. Ale ve skutečnosti měl šílený strach z toho, co by se mohlo stát. Projít těmito dveřmi by se mohlo rovnat sebevraždě.

Zastrčil si pistoli za kalhoty na zádech a povolil si opasek o jednu dírku.

Pak otevřel dveře.

„Jdu ven, Lejone.“ Ademar ležel bez hnutí asi patnáct metrů od něj.

Winter pomalu vyšel. Ucítil vítr ve vlasech.

Zvedl ruce a pohlédl k nebi, které bylo ještě modřejší a připadalo mu ještě úžasnější než kdy dřív. Winter se cítil jako vězeň v nekonečně velké cele. Jak se odsud dostat?

„Stůjte, Wintere.“

Lejonův hlas teď zněl blíž, ale vidět toho bastarda zatím nebylo. Mohl být kdekoli.

„Jdu k Ademarovi,“ ohlásil Winter.

„Stát!“

„Ne. Musím se na něj podívat.“

A dal se do pohybu. Zavřel oči, jo, zavřu oči. Možná se budu cítit lépe. Čekal na kulku. Uslyším výstřel ještě předtím, než se do mě zaryje kulka?

Kráčel dál a otevřel oči. Byl teď jen několik metrů od Ademara. Hýbám se, žiju. Teď jsem u něj. Teď se nad ním skláním. Ademar měl zavřené oči. Spal milosrdným spánkem. Ale tvář měl bledou a pomalu bělal. Winter se vyděsil, když si toho všiml. Rána na rameni přestala krvácet. Zranění nebude vážné. Zato noha vypadala hůř. Winter měl pocit, že vidí trčet kus kosti pod kolenem. Mohlo to být i něco jiného. Strhl si šálu z krku a pevně Ademarovi obvázal koleno. Pak se napřímil a sundal si kabát, sako a košili. Košili natrhal na pásy a zavázal Ademarovi nohu, jak nejlépe to šlo. Opatrně osahával Ademarovo rameno. Ademar byl stále v bezvědomí. Winter mu stáhnul sako z ramene. Krev, ale ne moc. Kulka ho možná jen škrábla a zmizela někde v zeleni nebo ve zdi. Až to všechno skončí, tak tu kulku najdou, stejně jako našli kulky v Sellbergově domovní zdi; jako by to bylo před pár desetiletími, alespoň mu to tak připadalo. To, co se tam stalo, se mohlo stát i v roce 1975 a jistým způsobem to tak i bylo. Rok 1975 je teď. Minulost nastala teď. Neexistuje přítomnost. Pro Lejona existuje jen léto 1975. A pro všechny ostatní taky. Pro Ademara, který tady leží. Tohle léto ho už jednou málem stálo život. A nejspíš ho bude stát život. Všechny je společně zabije. Kde je Lejon? Winter ho odrazoval od toho, co se chystá udělat. Nejprve měl pocit, jako by stál na jevišti, ale ten pocit teď zmizel.

Vzhlédl.

Lejon stál za dveřmi.

A před ním Richardsson.

Winter zaregistroval zbraň v Lejonově ruce. Samopal. Od chvíle, kdy zaslechl první výstřel, věděl, že to není Tokarev, i když se i Tokarev dá do jisté míry používat jako automatická pistole. Ale Tokareva Lejon zahodil, přesně jak říkal. Leží na dně. Tím jsem si naprosto jist. Lejon věděl, že se to dozvím. Stopa vedoucí k řádu Coldinu byla sice jen vedlejší kolej, ale byla důležitá. Možná Lejon sám tápe v mlze. Hledání pod křížem v úžině. Sám chtěl mít jistotu, chtěl, abychom to vyřídili za něj. Neví všechno. Proto je tady, aby se dozvěděl zbytek.

Najednou to měl Winter jasně před očima.

Lejon chce znát pravdu stejně jako já. Chce to vědět.

Nezná odpověď.

Odpověď zná Richardsson.

Možná to vybalí a pak bude muset chcípnout.

Tohle všechno se honilo Winterovi hlavou, když dřepěl vedle Ademara. Spisovatel neví nic, co by nevěděl Lejon sám. Nedostal se dál než Winter. A nedostal se dál než Lejon, třebaže Lejon vnesl do příběhu širší spektrum, větší pozadí. Lejon byl pozadí.

A chtěl vědět všechno. Brzy se všechno dozvědí. A brzy budu taky možná mrtvý. Nevím, jak mám zabránit tomu, abych tady zemřel. Jsem v podstatě mrtvý.

„Vstaňte, Wintere.“

Winter pohlédl Ademarovi do tváře. Vypadala mírumilovně. Je stále v bezvědomí. Ale žije. To je to nejlepší, v co teď může doufat.

Winter vstal.

„Ten člověk potřebuje okamžitě lékařskou pomoc,“ řekl.

„Jasně,“ zabručel Lejon. „Ruce vzhůru.“

Winter zvedl paže.

Lejon praštil Richardssona pažbou samopalu do krku.

Richardsson padl na kolena a spadl na bok. Lejon prudce vzhlédl.

„Otočte se,“ poručil Winterovi.

„Počkejte.“

„Otočte se!“

Lejon se podíval na pažbu. Kdybych měl aspoň tílko. Svlékl jsem si košili. Byl to milosrdný čin.

Lejon prošel kolem Richardssona.

Winter cítil, jak mu vytahuje pistoli zpoza pasu.

„Tak to vám nevyšlo,“ řekl Lejon.

„Co chcete dělat? Chcete mě odprásknout jako prašivého psa?“

„Ne, ne. Jen se trošičku projdeme. Bude to taková menší procházka. Nebo spíš malinko šplhání.“

„Kam?“

„Nebyl jste už nahoře, Wintere? Určitě jo. Jste totiž příšerně zvědavej.“

Winter dostal ránu do pravého ramene. „Jděte k domu.“ Další rána. „Tak padejte!“

Zamířil k domu. Richardsson zvedl hlavu a snažil se něco říct, ale nevydal ze sebe ani hlásku.

„Vstávej!“ přikázal Lejon.

Praštil Richardssona pažbou do levé paže.

„Vstávej. Tak hni sebou!“

Richardsson se snažil postavit. Nohy se mu rozjížděly do stran, jako by stál na ledové ploše.

Konečně stál. Winter nedokázal zachytit jeho pohled. Nešlo to. Richardsson měl prázdný pohled. Za chvíli se dá do pohybu, trocha šplhání, menší procházka. Dead man walking.

Vládlo ticho. Naprosté ticho. Hrobové ticho. Kostelní zvony utichly. Z nebe ani od moře nebylo slyšet jediný zvuk. Vítr se utišil. Na nebi ani mráčku. Žádné dunění rybářské lodi. Žádné lodní sirény. Kde všichni jsou? Winter naslouchal. Už vůbec nic neexistuje. Zapomněli na něj. Tak je to tedy. Nakonec na vás všichni zapomenou.

„Jdeme,“ poručil Lejon.

46

Slunce pálilo Wintera do očí. Kráčel za Richardssonem. Ten se neotočil. Lejon šel několik metrů za Winterem. Větve ho bičovaly do tváří. Neviděl je. Pálily ho na kůži stejně, jako ho pálilo slunce v očích.

Začali šplhat nahoru. Richardsson zakopl ve spáře a sklouznul. Winter ho chytl za ramena. Připadala mu droboučká, jako by ten člověk během uplynulých hodin zhubnul a zkřehnul. Winter se taky cítil naprosto odevzdaně. Jako by mu veškerá síla vsákla do země. Mohl za to strach. A Lejonova automatická pistole. Winter několikrát ucítil pažbu v zádech. Možná zachránil Ademarovi život, ale jen dočasně. Ademar zemřel. Všichni zemřou. Tenhle výstup je jejich posledním výstupem v životě. Winter položil ruku na skalní stěnu. Byla vlhká. Tahle část stezky leží určitě neustále ve stínu. Měl jsem si vzít rukavice, napadlo ho. Ale copak je to důležité? Je to stejné, jako by chtěl vězeň jdoucí na popravu zabránit tomu, aby šlápl do kaluže, aby ho nestudily nohy.

„Stát!“

V půli cesty zastavili. Vůkol hustá džungle.

Richardsson se otočil.

Oči měl černé. Už je skoro mrtvý. Kde už jsem takovou tvář viděl? Už vím. Vypadám naprosto stejně. Ne. V tuto chvíli myslím na to, že se vrhnu na stranu a na zlomek vteřiny se postarám o totální zmatek, který možná bude stačit.

Ale Lejon byl příliš daleko.

„Ani hnout!“

Nikdo se nehýbal.

„Doleva. Zahněte doleva!“

Richardsson se zmateně díval střídavě na Wintera a na Lejona. Doleva? Tudy přece žádná cesta nevede. Winter neviděl nic než hustou stěnu z křoví, houští, popadaných stromů, kapradí a pocuchaných stébel, která jsou možná rákosím z dob, kdy ještě moře sahalo až sem. Zbyla po něm jen tůň. Nalevo od nich. Winter tušil matné odrazy slunce na vodě. Něco se tam lesklo jako černé oko. Ale možná to byla jen fantazie. Ale určitě jsou na cestě k tůni.

A pak objevil mezeru v houští.

Stezku. Někdo tady zanechal stopy. Byla to čerstvě vyšlapaná pěšina.

Také Richardsson si jí všiml. A pak Lejon.

„Tudy!“ Mluvil nahlas a napjatě a Winter pochopil, že ani on neví, co na ně čeká.

Richardsson vstoupil do džungle. Ve vysoké trávě někdo vydupal úzkou cestičku. Vypadala čerstvě, jako by si tudy někdo razil cestu teprve v minulých dnech či nocích. Tráva se pomaloučku zvedala. Za několik dní by stopy zase zmizely. I naše stopy zmizí, pomyslel si Winter. Je to naposled, kdy někdo kráčí touhle cestou.

Teď spatřil vodní hladinu, vypadala jako z asfaltu, dokonale hladká. Tady nefoukalo. Bujná vegetace kolem tůně čněla do výšky jako metrová stěna. Ale stezka vedla až k vodě. V zelené stěně zela několikametrová díra. Tam teď stáli. Jsou na místě. Tůň se propadala do země asi půl metru pod stěnou. Byla větší, než Winterovi připadalo z kopce. Tak hluboká přece nemůže být. Měl dokonce pocit, že vidí od kraje až na dno. Všechno bylo černé. Na dně jako by ležely kameny, velký kámen. Jako by se matně leskl. Winter zaklonil hlavu a spatřil modré nebe, ale slunce tam nebylo. Rozhodlo se, že bude svítit raději na moře. Místo, na kterém stáli, bylo zapomenuté. Nad tůní stíny jako závoj. Černá na černé. Ale něco na bílém kameni odráželo světlo.

Stáli tam tiše. Richardsson civěl do propasti. Lejon stál za nimi. Winter se nechtěl otočit. Lejon na něco čekal. Všichni čekali. Najednou se ozve výstřel. A pak další. A pak zavládne znovu hrobové ticho.

„Tady to je,“ pronesl Lejon.

Nikdo se nehýbal.

„Znáš to tady?“

Richardsson pohnul hlavou. Obrátil se k Lejonovi. Věděl, že Lejon mluví na něj.

„Sem jste ji přinesli, že?“

Richardsson mlčel. Jako by neposlouchal. Černýma očima hleděl Lejonovým směrem, ale klidně by se mohl dívat na stromy za Lejonem, na stezku, která odsud vede pryč, na moře nebo na život, který je tam dole.

„Sem jste ji přinesli, ty zasranej hajzle!“

Lejon udělal krok dopředu. Richardsson sebou trhnul.

„Ty, Sellberg a Edwards. Všichni jste tady byli. Sem jste ji přinesli.“

Richardsson zakroutil hlavou.

Lejon pozvedl zbraň.

Winter stál mezi nimi.

Mám se vrhnout do té tůně? Uvažoval. Musím přece něco udělat.

„Ani hnout, Wintere.“

„Ale já jsem přece nic neudělal.“

Lejon se najednou usmál. Měl nezvykle bílý úsměv, třpytil se jako právě vycíděné stříbro mezi všemi těmi proklatými stíny.

„To od vás byl vážně blbej nápad sem chodit, Wintere. Nikdo vás nezval.“

Winter neodpověděl.

„Pozval jste se sám. Byla to velká chyba.“

„Nemusíte to udělat, Lejone.“

„A co? Co nemusím udělat?“

„Nemusíte ho zastřelit. Je vinen. Ale nemusíte ho potrestat.“

„Že ne? A kdo by to udělal? Policie? Jděte se vycpat. Tahle věc je dávno promlčená. Nikdy se nestala. Kdo by měl ještě co dokazovat?“ Ukázal pohrdavě na Richardssona. „Ta svině by to popřela. Popře všechno.“ Lejon ukázal hlavní na Richardssona. „Že to popíráš? Nebo jsi to udělal?“

„Ale co?“

Richardssonův hlas byl tichý, tišší než šepot. Ale slyšeli ho. V tomhle hrobovém tichu bylo slyšet naprosto všechno. Normální hlasy zněly jako řev.

„Byl jsi to ty,“ řekl Lejon. „Tys ji viděl, jak kráčí po stezce, a sledoval jsi ji až k zálivu. A pak přišli ostatní.“

V Lejonových očích se něco zalesklo. Páni, on brečí. Winter viděl jednu dvě slzy.

„Viděl jsi Beatrice jít po Stezce lásky,“ řekl Lejon.

„Ne, to ne.“

„Co jsem říkal?“ Lejon kývnul směrem k Winterovi. „Všechno popře.“

Lejon udělal krok dopředu. Stál jen několik metrů od Richardssona.

„Tys tuhle zasranou tůň znal, hajzle, a sem jste ji odklidili. Potopili jste ji.“

„Vy jste to nepochopil.“

„Co? Nepochopil? A co jsem nepochopil?“

Richardsson neodpovídal.

„Tady není co chápat,“ namítl Lejon. „Nepotřebuju to chápat. Na to už je pozdě.“

Udělal další krok k Richardssonovi a praštil ho pažbou do obličeje. Pak namířil zbraň na Wintera.

„Zůstaňte stát.“

„Vždyť jsem se ani nepohnul.“

Lejon se znovu obrátil k Richardssonovi.

„Do vody.“

„Cože?“

„Padej do vody.“

„Proč jste čekal tak dlouho?“ divil se Winter.

„S čím?“ Lejon na něj pohlédl.

„Proč jste čekal s potrestáním až do této chvíle? Vždyť už uplynula spousta let.“

„Nevěděl jsem to,“ opáčil Lejon. „Dozvěděl jsem se to teprve nedávno.“

„A jak jste se to dozvěděl?“

Lejon na to nic neřekl. Vrhl na Richardssona pohled, jako by ho chtěl na místě zastřelit, a pak pohlédl opět na Wintera. „Copak je to důležitý?“

„Chci to vědět. Jak jste se to dozvěděl?“

„Znám nějaký lidi.“

„No a co?“

„Znám lidi, kteří tuhle svini znají.“ Lejon kývnul hlavou směrem k Richardssonovi. „Ale donedávna jsem to nevěděl.“

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Myslete na kříž,“ řekl Lejon. „Našli jste ho přece, ne? A pak na ostatní kříže. S tím jsem počítal. Myslel jsem si, že byste mi mohli trochu pomoct s hledáním. Mohli byste mi pomoct hledat pod hladinou.“ Lejon se na Wintera pousmál. „Nebyl jsem si tím tak docela jistej. Teď už si jistej jsem.“ Znovu vrhnul pohled na Richardssona. „Znám lidi z toho zatracenýho řádu. Rozumíte, Wintere? Richardsson k nim patřil. U nich se jmenoval Richard Jansson. Myslel si, že zůstane v utajení a že se tam může svobodně vyjadřovat. Tak ho znám, nebo tak jsem ho víceméně znal.“ Lejon pohlédl na Richardssona. „Ačkoli vlastně jsem tě vůbec neznal, že? Netušil jsem, jaká svině jsi už tehdy byl.“

„Nic jsi nepochopil!“ vykřikl Richardsson. „Vůbec nevíš, co se stalo.“

„Drž hubu,“ obořil se na něj Lejon. „Drž hubu, ty zasranej pse.“

Otočil se k Winterovi a vypadal najednou zase klidně. Ukázal na Richardssona.

„Richard Jansson. Jen se na něj podívejte. Hromada sraček. Myslel si, že ostrovu Brännö unikne. Málem se mu to podařilo. Uplynula spousta let, během kterejch jsem nemohl dělat vůbec nic. Nejdřív jsem byl jako ochrnutej. Dá se říct, že se mi nevedlo moc dobře. A pak, když se mi dařilo trochu líp, jsem měl jiný starosti. Ale pak, jednoho dne… Jednoho dne to bylo zase tady. Věděl jsem, že musím něco udělat.“

„Jak jste narazil na Sellberga?“ zeptal se Winter.

„Přes klub,“ řekl Lejon.

„Přes jaký klub?“

„Přes klub, do kterýho chodil, taky takovej tajemnej klub.“ Lejon protáhl ústa do úsměvu, který naháněl strach. „Chodili tam lidi, kteří chtěli zůstat nepoznaní. Klub provozoval jeden můj známej. Nikdy jsem tam nebyl. Nenávidím teplouše. Ale on mi to řekl.“ Lejon opět nasadil svůj hrůzostrašný úsměv. „Občas se tam objevil ještě jinej host. Znáte ho.“

„Kde je?“ zeptal se Winter. „Kde je Bergenhem teď?“

Lejon nereagoval. Prohlížel si Richardssona, jako by ho viděl poprvé. Ten jen stál se svěšenou hlavou. V očekávání.

„Nakonec jsem se s Richardssonem a Sellbergem zase potkal. Nebylo tak těžký Sellberga najít. Myslím, že měl jiný jméno, ale to nebylo důležitý. Nezměnil se. A tenhle idiot si strachy z něj málem nadělal do kalhot.“ Lejon stál zase o krok blíž u Richardssona.

„Nebylo to tak? Tys byl jeho otrok, že?“

„Tak to nebylo. On to nebyl. My jsme to neudělali. Byl to Edw… Edwards,“ vykoktal Richardsson. „To on…“

„Hajzle!“ zaječel Lejon. „Ty zasranej hajzle! Nesnaž se svalit vinu na někoho jinýho, ty sráči!“

Lejon pohlédl na Wintera.

„Snaží se očistit a svalit všechno na Edwardse. Jako by mu to k něčemu bylo.“ Lejon se zasmál. „Tomu už nepomůže ani svěcená voda. Ale vy nevíte, jak jsem na něj narazil, že? To vám taky ještě řeknu, pak bude všechno jasný. Za to vděčím jeho ségře. Berit. Statečný Berit. Když jsem objevil tohohle Janssona – a je jedno, jak se ve skutečnosti jmenoval – našel jsem i jeho rodinu. A když jsem si nechal ověřit jeho ženu, objevilo se její příjmení za svobodna, který mi připadalo povědomý. Po spoustě let jsem začal přemejšlet o tom, co se tehdy vlastně stalo, a najednou se objevilo to jméno a ukázala se souvislost s Richardssonem. Byla to náhoda? Zjistil jsem, že měla bráchu, kterej žil dlouhý léta v zahraničí. Ale pak se vrátil domů. Asi si myslel, že všechno mezitím zarostlo trávou. Říká se to tak, ne? Ale nic trávou nezarostlo.“

„Pleteš se,“ zašeptal Richardsson. „Beatrice je…“

„Zavři klapačku!“ vyštěkl Lejon. „Drž tu svoji zasranou hubu. Jestli z tý svý tlamy ještě jednou vypustíš její jméno, tak ti vystřelím mozek z hlavy, ty srabe. Dělej, říkal jsem, že máš jít do vody. Do vody, slyšíš?“

„Co chcete dělat?“ naléhal Winter. Snažil se mluvit pevným hlasem. Nešlo to. „Co… co má udělat?“

„Zase ji vytáhnout,“ řekl Lejon. „Dluží jí to. Přinese mi Beatrice zpět.“

Znovu praštil Richardssona do tváře. Z úst mu tekla krev. Lejon ho kopl do boku a Richardsson spadl. Rozrazil vodní hladinu a zmizel pod vodou. Byla to ohlušující rána. Alespoň to tak Winterovi připadalo. Znělo to jako exploze. Winter automaticky pohlédl k nebi, jako by chtěl zjistit, jestli se tam nevytvořil dešťový mrak.

Na hladině se objevil Richardssonův obličej. Snažil se dýchat, ale vypadalo to, jako by nemohl popadnout dech. Otvíral a zavíral pusu. Lejon se na něj díval a zároveň sledoval koutkem oka Wintera.

Richardsson konečně dýchal. Znělo to, jako by vzlykal. Podle všeho klečel. Jeho tělo Winter ve vodě neviděl. Pád rozvířil bahno a hlínu na dně a hladina se čistila jen pomalu. Richardsson přestal vzlykat. Pro něj to skončilo, napadlo Wintera. Lejon ho v tůni zastřelí. Všechno tomu nasvědčuje. Pak budu na řadě já.

„Pokračuj,“ přikázal mu Lejon.

Richardsson na něj civěl rudýma očima, do kterých mu teď tekla krev. Na čele měl tržnou ránu, která vypadala jako tkanička. Vlasy jako by měl na hlavě namalované.

„Pod vodu.“

Richardsson se snažil vstát. Když se mu to téměř podařilo, ztratil rovnováhu. Hlava zmizela pod hladinou. Winter viděl, jak kope nohama. Richardssonovo tělo se dalo do pohybu a zajelo pod vodu, jako by je vtáhl nějaký proud. Hlava zůstala nad hladinou. Zalapal po dechu. I vzduch vypadal černý jako uhlí. Richardsson se znovu pokusil vstát. Mlátil kolem sebe rukama, jako by se snažil utéct. Jako by chtěl vzlétnout k nebi. Ječel. Winter si uvědomil, jak ječí. Winter slyšel jeho křik. To nebylo vzlykání. To byl křik šílence. Richardsson hleděl na Wintera, ne na Lejona. Třeštil na něj oči plné děsu. Mlátil kolem sebe ve vodě, jako kdyby bojoval s nepřítelem. Znovu vykřikl.

Vypadalo to, že se po něčem natahuje. Ve vodě něco bylo. Winter pohlédl na Lejona, ale ten se nehýbal. Automatickou pistoli držel v úrovni pasu. Richardsson vydal zvuk, jaký Winter v životě neslyšel. Viděl ho, jak se pod vodou po něčem natahuje, možná se to snaží odtlačit, utéct před tím.

A najednou držel v ruce paži. Richardsson držel v ruce paži. Nepatřila jemu. Pustil ji. Paže zůstala na vodní hladině a plavala jako kus dřeva. Winter spatřil pod vodní hladinou velký stín, obrovskou rybu, která stoupala k hladině. Paže patřila ke stínu. Bylo to tělo, vystupovalo nahoru. Zvedlo se ode dna. Richardsson ho musel nějak uvolnit. Winter spatřil vlasy, týl, rameno, další paži, tělo se otáčelo na hladině, pomaloučku se vzdalovalo, potápělo se a znovu se vynořovalo. Winter si všiml velkého bílého kamene, který viděl, když poprvé nahlížel do tůně. Byl to kámen, nic jiného než kámen. Zavřel oči, Richardssonovy výkřiky už neslyšel, už ho neslyšel, protože ječel sám, pochopil to, i když nebylo co chápat, už nebylo pochopitelné vůbec nic, protože už nic nemělo smysl, všechno bylo pryč, prázdné a minulé a mrtvé a bílé jako Bergenhemova tvář.

„Larsi!“ slyšel teď vlastní hlas. Jedno jediné slovo. „Larsi.“ Richardsson držel v ruce paži. Bergenhemova tvář se znovu ponořila. Pod vodou něco svítilo. Vypadalo to jako kámen. „Larsi!“ Udělal krok k Lejonovi. „Proč? Proč, Lejone? Proč?“

Lejon neodpovídal. Pozoroval zápas ve vodě. Richardsson proti Bergenhemově mrtvole. Dva rovnocenní soupeři. Richardsson opět zmizel pod hladinou, jako by ho Bergenhem táhl dolů. Vypadalo to jako groteskní balet ve vodě.

Lejon se najednou zakymácel. Chytl se za hlavu, za spánky, zakryl si oči. Zbraň v ruce se mu třásla. Na několik vteřin zavřel oči, otevřel je, znovu se zakymácel. Zápas ve vodě pokračoval. Vypadalo to, jako by se Lejon nutil dívat. Kroutil hlavou, jako by ze sebe chtěl setřást bolest. Tohle Winter moc dobře zná. Vzpomíná si. Lejon trpí migrénou. Byla to ataka migrény. Ataky může spouštět spousta věcí. Nejobvyklejší příčinou je stres. Lejon byl ve stresu. Nijak to nesouviselo se zabíjením. Byl to vrah, ale nebyl to chladnokrevný vrah, alespoň ne v tuto chvíli. Věřil, že je Beatrice nablízku. Ocitl se opět v minulosti. Tehdy se odehrává tady a teď. Možná věřil, že Richardsson objevil ve vodě Beatrice. Ne, věděl přece, že tam dole je Bergenhem. Nebo ne?

Lejon udělal bolestí krok stranou.

Winter se vrhl kupředu.

Byly to tři nebo čtyři metry.

Letěl.

Lejon ho viděl, zvedl samopal a zmáčknul spoušť. Kulka Wintera minula, vzduch pod nohama se mu zavlnil jako při zemětřesení. Lejon po výstřelech před domem nepřepnul na automatické střílení. Odmrštilo ho to dozadu. Winter ještě chvíli letěl vzduchem, ještě pořád nepřistál. Jestli Lejon stiskne spoušť podruhé, vyletí k nebi a už nikdy nepřistane. Pak bude sedět dnes večer s Bergenhemem u pána Boha u stolu. Chtěl se ho na tolik věcí zeptat. Chtěl se sám sebe na tolik věcí zeptat. Proč nezabránil tomu, aby Bergenhem odešel z kanceláře, z chodby, z toho zatraceného oddělení, z pitomého prezídia? Vzpomínka na to byla jako bledá tvář ve vodě. Bledá tvář. Indiánské léto skončilo. Chtěl na všechno zapomenout. Nikdy se nerozcházejte jako nepřátelé. Viděl Angelu, viděl ji ležet v posteli. Takhle ji viděl naposledy. Rozejděte se jako nejlepší přátelé. Rozcházejte se vždycky jako přátelé. Poslední hodinka přijde. Přišla. Teď mě ten bastard zastřelí. Znovu zvedá hlaveň. Vstává. Už neletím. Přistál jsem na zemi. Nikdy jsem nevzlétl. Na mě čeká pohřeb. Pohřbení do…

A před očima mu explodovala Lejonova hlava. Rozskočila se na tisíc kousků. Všechno může vzít za své. Lejonovy oči zůstaly ve tváři, vykroucené do všech směrů, díval se současně na Wintera, Richardssona, Bergenhema, k nebi, k zemi, k tůni. Stál tam bez hnutí, v ruce svíral zbraň, která přináší smrt. Ale ta už mu teď nebyla k ničemu. Pomalu se sunul k zemi. Byl skalpován. Příšerný pohled. Teď klečel. Automatická pistole mu vyklouzla z rukou. Všechno jako by se odehrávalo zpomaleně. Lejon byl mrtvý, ale pořád se hýbal. Padal a padal. Winter viděl výstřel v témže okamžiku, kdy se Lejonova hlava rozskočila. Musela to být silná zbraň. Byl to výbuch bomby. Winter zůstal ležet na zemi. Tvář se mu při pádu zaryla do hlíny a trávy. Cítil v puse zeminu. Chutnala po krvi, po železu. Byla to krev. Vyplivl vlastní krev. Nejspíš si ukousl půl jazyka.

„Eriku! Co se děje? Eriku! Eriku!“

Existuje jenom jeden člověk, který vyslovuje jeho jméno tímto způsobem.

Vzhlédl.

Na místě, kde stál před chvílí Lejon, teď stál Benny Vennerhag. Svíral v ruce něco, co vypadalo jako ostřelovací puška.

„Eriku? Eriku!“

Záchrana z posvětí, blesklo Winterovi hlavou. Snažil se zbavit chuti hlíny v puse. Za Vennerhagem se něco pohnulo. Někdo vylezl z džungle. Byl to Ademar. Kulhal Vennerhagovi v patách. Stál tam, slunce v zádech. Jeho tvář nerozeznával, zranění taky ne, ale byl to on. Spisovatel. Teď je kniha u konce, pomyslel si Winter, téměř u konce.

23.00

Kdyby znala jejich jména, možná by jí nic neudělali. Ale pak si představila, že by bylo ještě horší, kdyby věděla, jak se jmenují. Jako by vás přepadl někdo, kdo si sundá černou kuklu a ukáže vám tvář.

Bude lepší se jich na jména neptat. Jeden z nich se v každém případě jmenuje Bengt, měla pocit, že to ví jistě. Možná ho jeden z nich oslovil. To by mohlo znamenat, že… že je jim jedno, jestli ví, že…

Nebo je jim to jedno, protože je všechno jenom hra.

Brzy bude zase v táboře.

Možná ji odvezou nazpět ve člunu.

Bude si muset vymyslet nějaké vysvětlení, až se vrátí.

Možná se jí zeptá. Zítra. Zítra se jí Christian nejspíš zeptá. Vždyť přece stál na molu.

„Plavky!“

Já nechci. Ne! Ne! Když si svleču plavky, můžou se mnou udělat bůhvíco. Nesmím si je sundat. Musím si je nechat.

„Ale já nechci.“

„Sundej si ty plavky!“

„Já nechci. Nechej mě.“

„Nepůjdeme si…“

Jiný hlas. Přerušil ho.

„Drž hubu. A radši mi pomoz.“

Snažila se křičet, začala křičet. V tom tichu byla každá hláska slyšet daleko. Slunce zapadlo. Hlasy se nesou dál, když slunce zapadne.

„Pomoc!“

Jeden z nich ji praštil přes pusu. Bolelo to. Měla pocit, jako by se jí ulomil zub. Snažila se jim vytrhnout. Kousla ho vší silou do ruky, která jí zakrývala ústa.

„Au!“

Ucítila v puse krev. Mohla to být ale její krev. Ruka ji pustila. Byla na ní krev, viděla to jasně. Vypadala skoro černě.

„Rogere! Tak už mi konečně pomoz, do prdele!“

Další ruka jí zakryla ústa. Znovu se pokusila křičet. Nevěděla, jestli ji někdo slyší. Už neslyšela ani vlastní hlas. Všude byly hlasy. Jako by ji ty hlasy trhaly. Všechno a všichni ji trhali. Roztrhnou ji. Snažila se klesnout ke dnu. Stáli ve vodě, všichni stáli ve vodě. Kdyby se jí tak podařilo ponořit, jednoduše zmizet pod vodou. Pak jeden z nich povolil stisk a ona se ponořila. Teď viděla už jen nohy. Ani jeden z nich neměl plavky. Viděla mokré rifle. Byla pod vodou, cítila dno a snažila se plavat. Teď viděla molo, moře. A ostrůvek. Vybavila si, že se jmenuje Svensholmen. Tenhle ostrůvek by mohla obeplout. Pak by byla v bezpečí. Je přece rychlá a dobrá plavkyně. Kdyby jen mezi všemi těmi nohami našla nějakou skulinku. Nenechala by se chytnout. Člun tady není. Mohla by se schovat za oblíky a šérovými ostrovy. Možná by kolem plul jiný člun. Myslela na chlapce, který stál na přídi své plachetnice, kterého předtím potkali. Vypadalo to, že je na lodi sám, nebyla velká. Zachránil by ji. Proč na něj něco nezavolala, když se míjeli? Proč v tu chvíli neměla strach? Proč nevyskočila ze člunu, proč se prostě nevrhla do vody? Viděl by to a pochopil by, že potřebuje pomoc.

Někdo ji chtěl chytit, ale nepovedlo se mu to. Možná by mohla doplavat až ke Styrsö a tam se skrýt. Bydlí tam lidé, mohla by běžet k prvnímu domu, který zahlédne.

Proplula mezi párem nohou v riflích. Nikdo už ji nedržel. Plavala. Plavala dál a dál. Znovu viděla molo. Plave! Ona plave! Za sebou slyšela křik. Někdo se ji znovu pokusil chytit, ale začala kopat nohama a setřásla ho. Plavala dál. Plave! Teď vidí otevřené moře. Je volná!

47

Když se zvon ozval podesáté, byl Winter konečně na nohou. Měl pocit, jako by ho v uplynulých dnech neustále sráželi k zemi.

Richardsson stál ještě pořád v tůni. Voda mu sahala po pás. Vypadalo to, jako by od okamžiku, kdy se hladina uklidnila, neustále stoupala.

Boj skončil. Bergenheme! Pane Bože! Larsi! Winter zase viděl jeho obličej, i když byl pod vodou. Navždycky ho bude mít před očima. Nikdy na ten pohled nezapomene. Člověk nikdy nezapomene na to, na co chce zapomenout. A to, co by si chtěl uchovat navěky, často mizí navždy.

Winter vstoupil do tůně. Necítil zimu ani teplo. Byla to prostě jenom voda, která mu olizovala kolena. Teď mu sahala po stehna. Blížil se k Richardssonovi. Muž se nehýbal. Winter ucítil pod botami nepříjemný povrch a divil se, že se ještě nezabořil do bahna a pohyblivého písku. Tahle tůň stáhne každého dolů. Proto sem přišel. Když bude po všem, až to všechno skončí, nechá tuhle ďáblovu prohlubeň zasypat. Ale tohle nikdy neskončí. Vždycky si bude pamatovat tvář, ke které se teď blíží. Teď stojí u něj. Richardsson na něj civěl, jako by ho přišel utopit. Možná později. Nebo dovolí Bennymu, aby ho zastřelil. Jestli má Richardsson prsty v Larsově smrti, tak je mrtvý muž. Winter vrhnul pohled na Bennyho. Klečel vedle Lejona jako zdravotník ve válce. Vzhlédl a něco vykřikl. Winter nerozuměl. Byl hluchý. Richardsson možná něco říkal, ústa se mu pohybovala. Ale já jsem hluchý. Bůh mi mě v tento okamžik poctil milodarem, jsem hluchý. Díky, dobrotivý Bože. Žádat po tobě, abych oslepl, by bylo přespříliš.

Ponořil se. Voda mu přilnula k tváři jako sliz. Smrděla jako sliz a páchla vším, co je mrtvé už tisíc let. Sto let. Třicet let. Dva dny. Teď ucítil Larsovu paži. Lars na něj čeká. Cítil jeho rameno, krk, tvář. Čekalo to tady na něj. Přitáhl si tělo k sobě. Ještě jsou pod vodou, on a Bergenhem, který byl taková léta kolegou. Přítelem. Bylo lákavé s ním zůstat pod vodou. Zatímco ho držel v náručí, temnota byla čím dál měkčí a příjemnější. Dýchání mu nedělalo potíže, protože dýchat nemusel. Bylo to zvláštní. Stala se z něj ryba. Možná je Lars taky ryba. Zůstanou tady dole spolu. Možná se setkají s Beatrice. Nevěděl, kde k tomu dojde, ale setká se s ní. Teď se mu to vybavilo. Najednou si vzpomněl na všechno. Díky klidu tady dole se mu vzpomínka vybavila naprosto jasně. Jednou ji potkal. Zamával na ni, když kolem něj plula na motorovém člunu, který projížděl úžinou až příliš rychle. Zamávala mu nazpět. Měla kratší tmavé vlasy. Jemu dlouhé vlasy vyšisovalo slunce. Mával. Ve člunu seděli tři mladíci, které neznal. Jeden z nich mu připadal povědomý. Převáží na jiném člunu zboží přes úžinu. Beatrice měla červený koupací plášť, který vlál ve větru jako velká vlajka, když míjeli jeho plachetnici, na níž se plavil sám. Snažil se zrovna něco upravit na plachtě. Nevybavoval si, co to bylo. Ale vzpomněl si na ni. Tuhle vzpomínku hledal. Konečně ji našel, ale je příliš pozdě. Na všechno je příliš pozdě. Lars se teď dívá mimo něj, upřeně hledí těma svýma hezkýma očima vzhůru k vodní hladině. Možná se tam nahoře něco hýbe, jakýsi stín. Ale to už není důležité. Winterovi se teď chtělo příšerně spát. Potřebuje se vyspat. A pak udělá za celým tímhle vyšetřováním tečku. Jen se teď musí trošku vyspat. Spát. Lehnu si a…

Najednou ucítil na rameni něčí ruku. Dejte mi pokoj. Nechte mě být. Jděte pryč. Go away. Ruka ho však nepouštěla. Přestal svírat Larse. Larsovo tělo se dalo do pohybu. Natáhl se po něm, ale mizelo v temnotě. Už nemám žádnou sílu v prstech. Už ho neudržím.

Něco ho táhlo nahoru. Najednou ucítil příšerný vítr ve tváři. Hrozně ho bolelo v krku, na prsou, hluboko na plicích. Bolel ho celý podbřišek až po nohy. Necítil je. Bolest končila nad prsty. Možná pořád ještě vězí v bahně.

„Eriku! Eriku! Zatraceně, Eriku!“

Teď zase slyší. Už není hluchý. Snažil se něco vidět, spatřil modré nebe. Nebylo to nic moc, ale aspoň něco. Někdo ho pevně svíral, držel mu tvář nad vodou. Pořád ho hrozně bolelo na prsou, ale bolest ustupovala.

„Eriku! Eriku! Dýcháš? Dýchej, sakra!“

A něco v prsou mu explodovalo. Nadechl se. Vzduch mu pronikl do krku jako ledová dýka. Sám to slyšel. Příšerné zvuky. Ucítil bahno, zvratky a vodu. Chtěl si vypláchnout ústa a pokusil se nahmatat vodu, jako když chytáte za prostěradlo. Zápěstí bolelo. Vzpomíná si. Zranil se, ale už neví, kdy a kde to bylo.

Nebe nad hlavou se dalo do pohybu. Jako by padalo. Teď spatřil vodní hladinu, stromy, křoví. Viděl někoho ležet na zemi. Viděl, jak u něj někdo dřepí. Někdo ho nesl, táhl jej z tůně. Chtěl se vysvobodit, ale neměl sílu, ještě ne. Brzy se vrátí. Přece nemůže Larse tam dole nechat samotného. Hej, víte vy, že Lars je tam dole? Musí se jich zeptat, jakmile bude zase moct mluvit.

Zaregistroval nějaké hlasy. Ležel, ne, seděl na zemi.

Někdo seděl naproti němu.

„Eriku.“

To je jeho jméno. Poznává ho.

A pak poznal toho, kdo seděl naproti němu.

„Benny.“

„Vítej mezi živými,“ poznamenal Benny.

Winter měl sucho v ústech. V krku ho pálilo. Bolelo ho celé tělo, jen hlava ne. V hlavě necítil absolutně nic.

„Co se stalo?“

„Všechno,“ řekl Benny.

„Jak ses sem dostal?“

„O to se nestarej.“

„Tak jak ses sem dostal?“ zopakoval Winter.

„Řekněme, že jsem Lejona sledoval.“

Benny Lejona sledoval. To tělo na zemi, to je Lejon? Benny se podíval stejným směrem.

„Už není mezi živými,“ řekl Vennerhag.

Winter polknul. Měl pocit, jako by polykal led.

„Ten druhý zatím mezi živými je. Vypadalo to s ním bledě, ale zvládne to.“

„Ten druhý?“

„Ten, který ležel před domem.“ Vennerhag se usmál. „Tohle je ale zasraný místo.“

Winter přikývl. Zasraný místo. Otočil hlavu, ale nikde Ademara neviděl.

„Kde je?“

Vennerhag kývnul hlavou směrem k tlustému kmeni. Winter spatřil postavu, která se o něj opírala. Vypadala jako kořen, který trčí ze země. Postava zvedla ruku a zamávala. Winter zamával pravou rukou. Pohlédl na Bennyho.

„A ten třetí?“ zeptal se.

„Ten ve vodě? Toho jsem vytáhl. Byl tuhý, jako by byl zmrzlý.“ Vennerhag ukázal k jinému stromu, o který se opíral Richardsson. Měl jaksi divně natažené ruce. Vypadalo to nepřirozeně. Winter si všiml lana, které bylo omotané kolem kmene. Benny má u sebe pro každou příležitost vždycky něco.

„Přivázal jsem ho. Připadalo mi to nejjistější, protože jsem nevěděl, ke kterému táboru patří.“

Ke kterému táboru. Winter zavřel oči. V tomhle případu existuje několik… táborů. K jakému táboru patří on? A Benny? Ademar? A co Jan Richardsson? Berit Richardssonová? Lejon? Sellberg? Edwards? Ke dvěma různým táborům, nebo k jednomu? Ne.

Měl pocit, že v dálce slyší hlasy. Myslel si, že jsou to údery křídel na nebi. Vzhlédl a viděl velkého ptáka, který se k nim snášel. Křídla nad nimi rotovala jako vrtule. Byla z oceli.

„Kavalerie je tady,“ poznamenal Vennerhag. „Však už bylo na čase.“

„Jak se to dozvěděli?“

„Samozřejmě jsem jim zavolal.“

Vennerhag vrhl pohled na Richardssona. „Támhleten celou dobu blábolil, že šlo o nehodu. Byla to nehoda, omílal pořád dokola. Když jsi byl v té zatracené tůni.“ Vennerhag pohlédl na Wintera. „Rozumíš tomu, co myslí?“

Winter přikývl.

„Měl na mysli tuhle mrtvolu? Tu mrtvolu, která leží na dně?“

„Ne.“

„Ne?“

„Jde o jinou mrtvolu, ta je někde na dně moře.“

„O jinou mrtvolu?“

„Jo.“

Vennerhag vypadal, že má v záloze ještě spoustu otázek, ale mlčel. Znovu se podíval na Richardssona.

„Ten je úplně mimo.“ Pak upřel zrak opět na Wintera. „Eriku, je tady ještě něco…“

Winter hleděl někam za něj. Za Vennerhagem burácel vrtulník. Nebylo slyšet vlastního slova. Ale Winter už vypadal podstatně lépe. Zdálo se, že teď rozumí všemu. Slyšel hlasy, které se blížily od Bönnekällan, nesly se od kopce, nesly se z úzké pěšiny, která vede k tůni. Slyšel Bertilův hlas, Fredrikův a Anetin hlas. Stará parta. Spolu jsme silní. Zatím to ještě nevědí. Musí jim toho spoustu povědět.

„Eriku…“

Ještě pořád viděl Vennerhagův obličej. Zbraň si někam schoval. Znovu si dřepnul.

„Co je, Benny?“

„Jde o… Lottu. Však víš. Myslíš, že by sis s ní mohl ještě jednou promluvit?“ Vennerhag mávnul zeširoka rukou a ukázal na celou spoušť a katastrofu, která je obklápěla. „O mně. Po tom, co se tady stalo. O tom, že… že jsem přišel. Myslíš, že bys jí to mohl říct? Víc po tobě nechci.“

Winter neměl sílu odpovědět.