Petr Eidler

Muž na špinavou práci

NOVÁ ZAKÁZKA

Začínalo léto a měsíc jsem už nezavadil o pořádnější kšeft. Vypadalo to na mrtvou sezonu. Zdálo se, jako by to ve všech manželstvích začalo náramně dobře klapat, chlapi nezahýbali svým protějškům, manželky neztrácely hlavu s perspektivnějšími kolegy a nikdo po ničem nepátral. Děti se ani v této době blížícího se vysvědčení neztrácely, obchodní společníci si nedělali podrazy, nemizely drahé auťáky… Telefon byl hluchý, i mobil. Typická okurková sezona. Dny jsem trávil doma v jakémsi ospalém polobdění, poslouchal jednu nahrávku vážné hudby za druhou, aniž by to změnilo mé černé

myšlenky. Konto se tenčilo, takže jsem se začal i omezovat v osobní spotřebě.

Nakonec se na mě přece jen usmálo štěstí. Zakázka přišla z místa, odkud bych to čekal nejméně.

Chvíli jsem přemýšlel, co by bylo nejlepší na sebe hodit. Vzhledem k tomu, že si mě vyžádal sám ředitel Evrobanky inženýr Horský, jsem usoudil, že je vhodné, abych na sebe navlékl to nejlepší, co jsem měl k dispozici. Můj šatník bohužel nebyl zrovna reprezentativní. Tmavé kalhoty byly ještě ucházející, v pase jsem příliš za poslední léta nepřibral, jen to sako mi bylo poněkud úzké v ramenou. Brát si bílou košili mi přišlo nevkusné, tak jsem zvolil šedou a k ní tmavě modrou kravatu. Vypadal jsem v obleku tak nenápadně a standardně, že jsem klidně mohl předstírat majitele velké detektivní kanceláře, aniž by o tom kdokoli zapochyboval. Uniformita mužského oblečení má své nesporné výhody.

Opravdu jsem netušil, že by mohlo jít o Růžičku. To jméno jsem sice už zaslechl, ale do souvislosti s bankou jsem si ho v tom momentu nedal. Bylo zbytečné předjímat události, když jsem se to měl dozvědět z úst nejpovolanějších. Spíš mi blesklo hlavou, že půjde o něco banálního, někdo třeba vynáší z banky software nebo krade diskety. Někomu z podnikové kantýny zmizela peněženka.

Objevil se anonymní dopis. Možností bylo milion.

Jenže šlo o Růžičku. Jinými slovy vražda. Tvářil jsem se, jako by mě to nepřekvapilo. Najít pachatele, to je přece pro mě maličkost. Na policii se nedá spoléhat… Naštěstí se mě ani nevyptával, co si o tom myslím, ani co je mi o případu známo.

Generální ředitel Evrobanky Horský na mě stejně neměl moc času a na úsečnosti a odměřené stručnosti to bylo tak jasné, že by to pochopil i největší zabedněnec.

Věděl jsem, že Růžička byl teď někdy zastřelený na jakési podnikové oslavě. Kdy přesně, proč, jak, to jsem netušil. Viděl jsem do té kauzy asi jako každý občan této země, který sleduje denní tisk a televizní noviny. Teda jen nejhrubší fakta. Protože se mě to do dneška pranic netýkalo, nijak jsem se po tom ani nepídil. Ani trochu.

Vražda. A co já s tím? Kriminálka už jede na plné obrátky. Podíval jsem se na ředitele. I když mohl mít o práci soukromého očka sebenaivnější představy, tak bláhový, aby si myslel, že to by nějaký pěšák jako já mohl rozlousknout, určitě nebyl. Nemýlil jsem se. Horskému nešlo o vraha, respektive nešlo mu o něj v prvé řadě. Zajímalo ho, jestli je nějaká souvislost mezi vraždou a chodem jeho bankovního ústavu.

Viděli jsme se s ředitelem poprvé a já ani nepředpokládal, že by se frekvence našich styků měla ode dneška, kdy mě pověřil vyšetřením okolností vraždy pracovníka jeho banky, nějak dramaticky změnit. Horský vlastně ani nevěděl, jak má se mnou jednat. Nebyl jsem jeho zaměstnanec a okruh našich společných zájmů nejspíš tvořil prázdnou množinu. Nepatřil jsem evidentně do ranku lidí, s nimiž se scházel nebo měl něco společného. A určitě o známosti s lidmi mého typu také nestál.

Byl to padesátník. To jsem ovšem věděl, protože medailon k jeho životnímu jubileu se před časem objevil ve všech významnějších denících a dokonce i v plátcích, které se obvykle bankovnímu světu vyhýbají, pokud nevětří nějaký senzační skandál. Těch ovšem bylo v posledních měsících několik a finanční instituce představovaly kupodivu docela horkou půdu.

Musel jsem však uznat, že na svůj věk nevypadá. Byl velmi štíhlý, až hubený, šlachovitý, což ho na pohled dělalo vyšším, než ve skutečnosti byl. Něco v jeho tváři působilo až chlapeckým dojmem, ale rozhodně to bystrého pozorovatele, za jakého jsem se považoval, nemohlo zmýlit. Výraz jeho očí byl

studený a analytický. Dalo se vytušit soustředění a obrovská vůle. Nevypadal na někoho, kdo má hodně přátel a známých. Na druhé straně však měl určité charisma, nutné pro člověka jeho významu a postavení. Věděl jsem, že jeho odborné kvality byly všeobecně respektované a byl také jedním z mála šéfů velkých bankovních domů, který se nejen udržel po desetiletí od revoluce ve své funkci, ale jemuž se i vyhnuly nejrůznější skandály, ať už ekonomického, tak společenského rázu. O to horší pro něj teď musela být smrt jednoho z jeho zaměstnanců, zvlášť když k ní došlo za okolností, kdy souvislost s Evrobankou byla neoddiskutovatelná a veřejně známá.

„Je to samozřejmě choulostivá záležitost,“ řekl Horský stoje u svého obrovského kancelářského stolu.

„Banka je právě ve stádiu grandiózní restrukturalizace, o tom jste jistě slyšel. Teď je zrovna ta nejméně vhodná doba pro jakýkoli skandál. Tenhle případ samozřejmě vyvolává nejrůznější spekulace, které bych teď nerad reprodukoval. Je evidentní, že v některých kruzích, nejen finančních, by uvítali cokoli dehonestujícího. To asi chápete. Věc je pochopitelně ve vyšetřování policií, ale přesto…“ Odmlčel se, jako by mu mysl odběhla někam jinam, ale pak se zase na mě zkoumavě

podíval a pokračoval. „Dostal jsem na vás dobré reference. Přiznávám se, že se v detektivní praxi neorientuji a snad to ani nebudu mít nikdy zapotřebí.“

V jeho pohledu a tónu hlasu jsem poznal určitý despekt. Už to, jak vyslovil slovo detektivní, znělo spíš, jako kdyby řekl špína nebo hnus, ale to byl koneckonců jeho problém. On potřeboval mě. Já zase kšeft jako sůl. Prý se o mně dozvěděl od jednoho známého – shodou okolností jsem tomu člověku, pracujícímu také ve finančnictví, před dvěma roky pomohl najít syna, který se dostal do party feťáků, rozkradl mu půl baráku a nakonec zmizel někde v severních Čechách, kde jsem ho celkem bez

větších obtíží vypátral a dovedl bez zbytečného povyku do rodičovského lůna – že prý je na mě spolehnutí, jsem schopný zjistit nemožné a hlavně držet jazyk za zuby, což byla pro Horského asi nejcennější deviza, jakou jsem mu mohl nabídnout. Diskrétnost byl výraz, který několikrát opakoval. Ano, on sám byl etalon diskrétnosti. Nikdy se příliš nevyskytoval na veřejnosti. Neúčastnil se večírků s celebritami, rautů sledovaných televizními kamerami, vždy v pozadí, jakoby ve stínu své banky, kterou však nicméně pevně ovládal a řídil. Růžičkova smrt pro něj musela být noční můrou. „Díky za důvěru,“ řekl jsem stále netuše, oč mu přesně jde. Asi četl mé myšlenky.

„Jde mi výhradně o banku,“ řekl pomalu a hleděl ze svého širokého okna na panorama Prahy, které se před ním otvíralo. Byl jasný den po noční přeháňce a Hrad se zdál být na dosah ruky. „V souvislosti s tou… víte, co myslím.“

Chápavě jsem přikývl. „S tou vraždou.“

Pomalu se ke mně otočil. „Objevila se spousta spekulací, když to řeknu velmi slušně. Jsou určité tendence,“ udělal rukou široké gesto, „dávat tu nešťastnou událost do souvislosti s jakýmisi údajnými, jak bych to řekl, nekalostmi v bance. V posledních měsících se tady děly velké změny. Získali jsme Delta banku, což musí být mnohým trnem v oku, takže kdyby se jim podařilo na nás vyhrabat nějakou špínu… Bohužel naše vítězství nemusí být nezvratné, když si k tomu přimyslíte i politické zájmy… Ztráta renomé může být pro finanční ústav smrtelná.“

„Smrtelná?“ vyklouzlo mi z úst. Koutky úst mu zacukaly.

„Jistě, za těchto okolností to slovo není nejvhodnější, ale chápete: nemůžu si dovolit žádný skandál. Mohly by se vyskytnout fámy, které by dokázaly udělat velké problémy i ústavům našeho rozsahu. Banka – to jsou hlavně její klienti. Ztráta jejich důvěry, rušení účtů a přechod ke konkurenci…“

Vida, pomyslel jsem si s určitou satisfakcí, i tihle lidé mají své noční můry.

„Mluví se o korupci v některých úsecích banky, úvěry, marketing,“ pokračoval Horský konkrétněji, i když to pro něj nebylo snadné. „Někteří ředitelé úseků jsou vystaveni obrovským nátlakům a pokušením. Patřil mezi ně i Růžička. Ani pro běžné zaměstnance není teď po sloučení situace jednoduchá. Procházíme razantními organizačními a personálními změnami, propouští se… A na druhé straně jsou nutné miliardové investice.“

„Potřeboval bych se dozvědět co nejvíc,“ řekl jsem tiše.

Horský se znova zahleděl na pražské panorama, i když jeho krásu zrovna neobdivoval.

„Mám pod sebou několik tisíc zaměstnanců. Sám znám představenstvo, dozorčí radu, pár ředitelů úseků, ne o mnoho víc. Moje práce spočívá v něčem jiném, než sledovat, jak se kdo chová a kdo se nechá podplatit. Zní to sice špatně, ale taková je realita.“

„Nicméně,“ hlesl jsem neústupně, „máte asi nějaké konkrétní podezření na korupci… Nebo jde o něco jiného?“

Energicky se posadil za svůj pracovní stůl, bezmyšlenkovitě vzal do ruky plnicí pero a otáčel s ním v prstech. „Kdybych to věděl, tak nevolám vás.“

„Nicméně ji nevylučujete.“

„Přál bych si, abyste to vyloučil svým šetřením vy. Nezajímá mě, kdo zabil Růžičku, pokud to nemá souvislost s chodem banky, ale zajímá mě, co se tady děje. Policie snad chytne vraha. Pro ni tím vyšetřování skončí, ale já potřebuju vědět víc: proč. Pokud to byla jaksi jen privátní záležitost, tak mě to nezajímá, ale pokud nebyla?“ Jeho rty byly v tu chvíli úzké jako zářez nožem do kůry stromu.

Studený pohled očí.

„Nechcete toho po mně málo,“ připustil jsem.

„Pokud na to nemáte, obrátím se jinam.“

Jeho jednoznačná slova mi připomněla moji finanční situaci. Pokud jsem si představil svůj poslední bankovní výpis, tak výskat jsem si nemohl. A pokud jde o Evrobanku, tak tu bych nemusel v nejmenším šanovat. Doufal jsem, že mi kývne na jakékoliv finanční požadavky. Na tuhle práci tarify neexistují.

„Chcete znát pravdu, nebo jen nějakou těžko napadnutelnou hypotézu, která by se předhodila veřejnosti potažmo konkurenci? Samozřejmě za předpokladu, že by něco vyšlo při šetření najevo.“

„Pro mě je cenná jedině pravda.“

„Byť nepříjemná?“

„S tím si už budu umět poradit. Nesmí se jen stát, aby na mě někdo vytáhl něco, o čem nevím, a co by mě mohlo poškodit.“

„Vás?“ zeptal jsem se ironicky.

„Banka jsem já,“ řekl s úsměvem. Pokýval jsem pobaveně hlavou. Něco podobného kdysi prohlásil jistý francouzský panovník. Oba asi měli svým způsobem pravdu. „Nebojte se, že bych s pravdou, ať už bude jakákoliv, nedovedl vhodně naložit. Znát fakta je vždycky ten nejvýhodnější trumf.

Samozřejmě, pokud je budu mít k dispozici jen já.“ Tím podruhé apeloval na moji diskrétnost. Naznačil jsem mu, že to považuji za samozřejmé.

„Proč tím ale nepověříte někoho odsud? Máte přece kontrolní oddělení, personálního ředitele. Já se v chodu banky nevyznám a ani neznám mechanismus fungování takové instituce.“ I když to mohlo na první pohled vypadat, že hovořím sám proti sobě, musel jsem tu myšlenku vyslovit. Pokud o moji službu skutečně stál, musel být pevně přesvědčený, že je to pro něj ta nejlepší volba.

„Udělal jsem víc opatření, ale všechno má svá úskalí. Nikdo tu není nezainteresovaný. Nikomu nemůžu a priori stoprocentně důvěřovat. Ani vám,“ v jeho očích zajiskřilo. Svým způsobem se mi začínal zamlouvat. „Tenhle úkol chce profesionála, který není zatížený ničím interním a nemusí se na nic ohlížet. To, že tu nikoho neznáte, je pro tuhle chvíli výhoda.“

„Hodláte mě nasadit do banky jako své očko?“

Tahle alternativa ho zjevně nenadchla a hned mi vysvětlil své protiargumenty. Měly svou logiku. Asi bych se prozradil hned první den a organizačně by to taky nebylo jednoduché. Slíbil, že mě vybaví jistými pravomocemi, takže bych v bance neměl narazit na obtíže při získávání potřebných informací. Smím vést otevřeně svá pátrání, ale nikdo nebude pořádně vědět, čeho se týkají a co mají odhalit.

Prohodili jsme ještě pár slov o mém honoráři. Navrhl jsem hodinovou sazbu, protože se nedalo předem odhadnout, kolik času mi to může zabrat. Souhlasil a dokonce mi povolil, abych si na to vzal tolik lidí, kolik uznám za vhodné. Nepřišlo mi v tu chvíli vhodné se mu svěřovat, že moje detektivní agentura Manin Service jsem já sám. Možná to věděl, ale spíš ne. Nikde jsem se tím nechlubil.

Ostatně o jednom chlapíkovi, který by do toho ochotně šel se mnou, jsem věděl, i když to představovalo celkem přesně odhadnutelné riziko. To jsem už ale nejednou podstoupil.

Pohledem na hodinky naznačil, že audience je u konce. Odkázal mě ještě na svého tajemníka Stoklase, který je o mně informovaný a jistě mi poskytne veškeré informace, jaké budu potřebovat.

Pak mi podal pravici. Horského stisk byl překvapivě silný, ale nezůstal jsem mu nic dlužný. Hnusili se mi chlapi, kteří podávali ruku jak leklou rybu, i když se z toho nedaly dělat žádné relevantní závěry. Odhadovat člověka podle fyziologických dispozic je sice lákavé, ale spíš pro amatéra než pro člověka, jehož výdělek a někdy i život závisí na tom, jak dokáže odhadnout a ocejchovat protivníka. Poznal jsem hromotluky něžné a jemné jako kuřátko a podcenění jednoho rachiticky působícího mladíčka s andělskou tvářičkou v kožené bundě a ušišlaným východním akcentem mě kdysi stálo tři přeražená žebra a týden na jednotce intenzivní péče, kde mi už vzhledem k nikotinem zaneřáděným plicím chystali úmrtní list. Pro jistotu jsem od té doby přestal kouřit, protože zlámaná žebra jsou v mém případě čímsi jako nemocí z povolání, a věřit svým očím, když proti mně stál někdo s koulemi mezi nohama. Před ženskými jsem se měl na pozoru odjakživa. Nikoho jsem nepodceňoval ani nepřeceňoval.

Přes sekretariát, okupovaný v tu chvíli starší dámou a blondýnou, která se ani neobtěžovala podívat, kdo odchází od Horského, jsem se dostal k tajemníku Stoklasovi. Byl to chlapík zhruba v mém věku, o hlavu menší, s přistřiženými vousy a dozadu sčesanými hustými černými nabrilantinovanými vlasy, které jeho tváři dodávaly jižanský výraz. Nazvat ho plnoštíhlý by bylo zdvořilé, nicméně působil energicky a sympaticky. Po vzájemném představení mě okamžitě pozval na oběd. Jednak bylo poledne – a pak mu to poskytlo záminku vypadnout z malé a přecpané kanceláře.

Než si stačil navléknout sako, které mu sedlo tak dobře, že vzhledem k jeho nestandardní postavě muselo být šité na míru stejně jako kalhoty, na nichž se nikde nedělal zbytečný fald, stačil jsem se letmo rozhlédnout po jeho pracovně. Oproti té ředitelské, rohové a obrovské, byla ta jeho miniaturní, sotva se tam vešel stůl, skříň a dvě židle, z nichž ta volná, přistavená na konci stolu, byla zcela zavalená papíry a formuláři. Písemnosti pokrývaly i celou plochu stolu a stoupaly do výšky na dlouhém okenním parapetu. Když uviděl můj pohled, řekl, že okna stejně nejdou otvírat, protože v budově je klimatizace, ale když teď v létě slunce tak nesnesitelně svítí dovnitř, tak to stejně není nic platné, uvnitř je pařák a pomohou jedině rolety, pak je zase tma, takže si jeden nevybere. Usoudil jsem, že nakonec dává přednost horku před tmou, už proto, že jeho bílá košile byla v podpaždí propocená. Naštěstí používal kvalitní deodorant, protože jestli něco nemám u oběda rád, tak je to zakyslý pot nebo pach z úst. Ne že bych o sebe nějak přehnaně dbal, to se dá sotva tvrdit o někom, kdo žije sám a návštěvy vybrané společnosti nejsou pro něj denním chlebem, ale na určité detaily si potrpím. Co se týká oblékání, tak tam otrokem poslední módy rozhodně nejsem, a jestli mě něco dokáže nadzvednout, tak poznámka, že tenhle typ bot, co nosím, už dávno neletí. Jenže když máte velikost boty 47 a někdy potřebujete taky pár set metrů hodně rychle utíkat, ať už po dlažbě nebo v bahně, tak si moc vymýšlet nemůžete, takže když už mi něco sedí, tak se toho držím. To pochopitelně platí nejen pro hadry, ale i pro berettu, co nosívám obvykle v podpaždí. Ráže 9 mm, aby bylo jasné.

Ne že bych už někdy musel zbraň v akci použít, ale není občas na škodu lehce poodhalit sako a nechat nahlédnout dospod, aby vás člověk, s nímž jednáte, začal brát vážně. Taková už je naše doba a já nejsem strůjcem dnešních poměrů, i když mi taky není milé, že se čím dál větší množství podivných týpků motá po veřejnosti s pistolí nebo revolverem. Moje branže je taky čím dál nebezpečnější, ale nestěžuju si. Pokud dostanu za riziko slušně zaplaceno, tak už vůbec ne. Bohužel to není tak často, jak bych si představoval. Zvykl jsem si ale žít z toho, co jsem byl schopný si vydělat. Žádný luxus, ale dalo se přežít.

Sjeli jsme výtahem do vstupní haly přízemí. Vypadala honosně, zvlášť v kontrastu s krcálky zaměstnanců. Tady by se daly pořádat plesy. I materiál měl působit dojmem solidnosti, konzervativizmu a stálosti, spousta mramoru, monumentální schodiště a tlumené světlo. Na mě to ale působilo hodně studeně. Stoklas bodře pokynul recepční v uniformě a prohodil s ní pár nicneříkajících slov. Počkal, až mě odepíší z knihy návštěv.

„Dobrou chuť, pánové,“ zavolala ještě za námi. Stoklas do mě lehce šťouchl loktem a zazubil se.

„Znáte to, s těmahle Kerberama, sekretářkou a generálem je třeba vycházet líp než s vlastní tchyní. Člověk nikdy neví…“

Nekomentoval jsem to. Od mého stálého zaměstnání s pravidelnou pracovní dobou uplynulo přes deset roků a rozhodně bych ty časy nevracel zpátky. Potřeba volnosti byl jeden z hlavních důvodů, proč jsem zvolil svou práci. Skutečnost, že jsem byl svým vlastním šéfem a nikdo mě nemohl komandovat a nutit, abych dodržoval striktně stanovenou pracovní dobu, mi byla cennější než ztráta určitých sociálních jistot. Však jsem také někde zaslechl, že osobní svoboda je ten největší luxus, jaký si dnes může člověk dopřát. Že byly dny, kdy jsem neodtrhoval pohled od telefonu, jestli někdo nezazvoní a nenajme si mě i na tu nejstupidnější práci, to byla temnější stránka mé profese a svobody. Koneckonců jsem se tím nelišil od většiny drobných podnikatelů.

Stoklas mě zavedl do blízkého podniku, který byl svou sterilitou blízký bankovní architektuře, i když se snažil tvářit vstřícně a přívětivě. V posledních letech se takových zařízení vyrojila spousta a většina z nich postrádala originalitu. Pražské interiéry pohostinských zařízení vypadaly stejně jako kdekoliv jinde v Evropě a svým způsobem to byla škoda. Velkoměsto ztrácelo svou tvář, na jakou jsem byl zvyklý a pro kterou jsem ho miloval. Bylo tu však čisto a nikdo z hostů si nás nevšímal. Při pohledu na ceny, určené spíš západním turistům než tuzemcům, jsem to pochopil.

„Slušně tu vaří,“ řekl Stoklas jakoby na omluvu. „Jídlo tu aspoň neplave v přepáleným tuku jako jinde. Jinak obvyklej děs takzvaně lepšího podniku, co počítá s podnikatelskou klientelou.“

Pokrčil jsem lhostejně rameny. Objednali jsme si, tajemník krůtí prsa na švestkách, já si dal čínu s bambusovými výhonky a rýží. Víno vybíral a nedal se zlákat zahraniční nabídkou, zvolil značkové jihomoravské červené. I když vínu příliš nerozumím, ocenil jsem jeho výběr. Víno mělo plnou chuť a ve skleničce jiskřilo dopadajícím světlem.

„Tak čím začneme?“ zeptal se mě po přípitku. Rozepnul si sako, aby se cítil pohodlněji. Restaurace byla klimatizovaná a z reproduktorů se linuly vtíravé populární melodie. I když jsem se je snažil nevnímat, podvědomě jsem je sledoval a registroval jsem stoupající averzi vůči neodbytné zvukové kulise. Tohle mě dokázalo vytočit. Člověk si to zpočátku ani neuvědomoval, ale pak začínal ztrácet koncentraci, jako by do něj malými dávkami pouštěli paralyzující jed. Kdyby mě chtěl někdo rafinovaně připravit o rozum, tak by mě zavřel v cele s podobnou reprodukovanou hudbou.

„Na rovinu se přiznávám, že o případu nevím skoro nic,“ řekl jsem Stoklasovi bezelstně. „Snad jen to, že se našel váš mrtvý zaměstnanec. Tuším, že se jmenoval Růžička. Takže bysme asi mohli začít od něj, jestli můžu prosit.“

Tajemník překvapeně zdvihl obočí. „Svatá prostoto… Generál si najal chlapíka, aby mu udělal v bance menší průvan, a on je mimo obraz.“

„Přesně vystiženo,“ oznámil jsem. Abych však nevypadal jako úplný nýmand, naznačil jsem mu, že mezi Horským a mnou jsou určité vztahy, které by jeho náklonnost k mé osobě snad mohly obstojně vysvětlit. Zatvářil jsem se mnohoznačně, aby si to vyložil podle vlastní fantazie. Počítal jsem s tím, že jsem si tak celkem jednoduše nastrkal do karet pár trumfů. „Co byl teda ten Růžička zač?“

Stoklas upil vína a chvíli ho znalecky poválel na jazyku. Pak s mlasknutím polkl.

„Vůně švestek, půjde to skvěle ke krůtím vnadům… Musím se zeptat, od koho to berou. Ta viněta je pochopitelně jejich, důmyslný zvyk.“ Položil skleničku před sebe a přátelsky na mě pohlédl.

„Růžička? Nastoupil do banky do propagace ještě za starýho režimu, dlouho přede mnou. Myslím, že měl filozofickou fakultu. Stáří dvaačtyřicet roků. Teď byl na pozici ředitele marketingu. Do toho byl napojený sponzoring a podobný legrácky jako PR, kterým ani při nejlepší vůli nerozumím.“

„Public relations,“ doplnil jsem, abych ukázal, že přece jen jsem lehce v obraze. Viditelně se uklidnil, že mi nemusí aspoň tohle vysvětlovat. „Byl v představenstvu?“

Stoklas se pobaveně usmál. „Ne, škoda, že jste ho neznal. Nebyl to ten typ, jakýho by Horský vytáhl tak vysoko. Už takhle…“

„Je to přece vysoká funkce, pokud vím…“ Nedopověděl jsem.

„Jistě. Dělat v marketingu a PR je určitě snem hodně lidí. Tam se točí miliony. Zadávání reklamy, televizní klipy, billboardy, sponzoring, dovedete si to představit. Pokušení číhající na každém rohu.“

„Jo, to už naznačoval Horský. Máte něco konkrétního na mysli?“

„Kdepak,“ ušklíbl se Stoklas. „Jen tak obecně. Jen si to sám představte, že dostanete rozpočet ve výši dvou set padesáti milionů na rok jen na reklamu a posilování bankovní image. Agentury si u vás podávají dveře, aby z toho krajíce něco urvaly pro sebe.“

„Jaký byl jako člověk?“ zeptal jsem se ledabyle, jako kdyby ta cifra na mě neudělala žádný dojem.

„Sympaťák. Říká se tomu komunikativní typ. Uměl jednat s lidmi, budil důvěru. Pohledný, pokud to můžu posoudit jako chlap. Trochu egocentrický, jako každý, kdo je rád středem pozornosti. Vtipný, extrovertní, zábavný. Bavič. Vzal jsem vám tohle – v osobním jsem dostal jeho fotku, tak jsem vám ji nechal párkrát okopírovat.“

„Takoví bývají oblíbení,“ nadhodil jsem a s povděkem převzal šest Růžičkových snímků. Před očima mi vyvstával obrázek muže, který nezkazí žádnou zábavu, má vždycky v zásobě spoustu anekdot.

Trochu povrchní, někdy svou snahou zaujmout únavný. Miláček určitého druhu žen. „Předpokládám, že byl ženatej.“

„Rozvedenej.“

„Takže pro některé hodně zajímavá partie…“ doplnil jsem. Stoklas na mou poznámku nereagoval.

„Jak se to vlastně stalo? Myslím jeho smrt. Prý při nějaký podnikový akci…“

„Musím to vzít od začátku,“ povzdechl si tajemník a začal mi obšírně vysvětlovat nedávnou historii, kdy Evrobanka za velmi dramatických okolností převzala pod svou správu jednu z největších konkurenčních bank – Delta banku, která se dostala pod nucenou správu a hrozil jí kolaps. Stát se zaručil za pochybné úvěry Delty, takže Evrobance se bez rizika podařilo přes noc stát vedle České komplexní banky nejmocnější bankovní institucí v zemi. Převzala početnou klientelu Delty s desetitisíci spravovanými bankovními konty, rozsáhlou sítí poboček a půldruhým tisícem zaměstnanců zaniklého ústavu, orientovaného na vedení drobnějších osobních účtů. Opozice i konkurence pochopitelně spustily křik, ale vláda, ministerstvo a Horský to ustáli.

„No a naše banka se na počest fúze rozhodla uspořádat Slavnost slunovratu. Chápete tu symboliku. Návrat slunovratu… I časově to hrálo, i když ne na den, ale kdo by byl při takový události puntičkář? Grandiózní oslava s ohňostrojem, živou hudbou a hlavně se všema celebritama politickýho a hospodářskýho světa. Byli tam i ministři a předseda vlády. Zasloužili si, aby jim byla projevena vděčnost, to víte, státní záruky za dluhy Delty, to už je důvod na revanš. Ředitelé všech významných bank a podniků… Hostesky jako egyptský bohyně.“

„Velmi vkusné,“ poznamenal jsem sarkasticky, ale ironii v mém hlase přeslechl.

„Konalo se to ve Valdštejnský zahradě, kterou jsme si pronajali.“

„Ale akce se moc nevyvedla,“ odtušil jsem maje na mysli vraždu. Dojedl jsem a utřel si rty ubrouskem. Čína byla na můj vkus přesolená. Stoklas nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Naopak, proběhlo to skvěle a po ohňostroji všichni odešli spokojeně domů. Respektive odjeli nebo byli odvezeni.“

„Až na Růžičku.“

„To ještě nikdo nic nevěděl. Koneckonců ve světle něčeho tak gigantickýho, jako je sloučení Evrobanky s Deltou, je Růžičkova smrt celkem okrajová záležitost. Asi to zní nevhodně, ale…“

Skočil jsem mu do řeči. „Máte pravdu, smrt je většinou jen okrajová záležitost.“

Nebyl si jistý, jak to vlastně myslím. Chvíli panovalo mlčení. Třeba se zamýšlel nad hloubkou mého bonmotu.

„Našli ho až ráno, když uklízeli zahradu. Někde ukrytýho za živým plotem. Byl zastřelenej.“

„Bum a bylo to,“ řekl jsem zamyšleně. „Byl jste na tý oslavě… slunovratu? Nějak mi to nejde přes pusu.“

Pokýval hlavou. Jak by tam mohl chybět? Ale jak jsem předpokládal, ničeho si nevšiml. Nic nenasvědčovalo, že se stala vražda.

„Dělalo se tam všechno možný. Nemyslete si, že se tihle lidi neumí odvázat. Ředitelský večírky bývají hodně bujný, to jen ten náš je suchopar. Pilo se, někdo přímo chlastal, zahýbalo, pomlouvalo, lobovalo. Dáte si ještě kávu?“

Odmítl jsem. Káva mi nedělala dobře. „Možná čaj. Kdo připravoval seznam zvaných?“

„Z největší části Růžičkův úsek. To by byl paradox, kdyby byl pozval svýho vraha…“

Stoklas naposledy přivolal servírku a objednal. Pro sebe překapávanou kávu, mně ovocný čaj.

„Dá se teda předpokládat, že vrah byl mezi pozvanými účastníky slavnosti?“

„Je to docela logická úvaha, i když vypadá absurdně, když uvážíte, jaká společnost se tam sešla. Bez společenskýho oděvu by vás tam ani nepustili. Byla tam ostraha, stovky lidí…“

„Mohl se tam dostat i někdo nezvanej?“

„To byste se musel zeptat někoho jinýho… Každopádně u vchodu se kontrolovaly jmenovité pozvánky.“

„Vy sám jste si tam nevšiml někoho, kdo tam neměl být?“

„To máte těžký. Minimálně polovinu lidí neznám, takže…“

Pokrčil jsem rameny. Vraždy sice nebyla moje specialita, ale rozhodně jsem si ji nespojoval jen s nižšími sociálními vrstvami. Zvlášť v posledních letech. I když jsem připouštěl, že všechny okolnosti jako doba činu a místo, kde k němu došlo, se zdály být k jeho provedení nevhodné. Pachatel však zatím nebyl dopaden, takže tak nepromyšlené to nebylo. Z kriminalistické praxe je ostatně známo, že zločiny spáchané v davu lidí, na rušné ulici a podobně se odhalují nejobtížněji a pachatel se také nikde lépe neschová než mezi lidmi.

„Mohlo to souviset s tou bankovní fúzí?“ Stoklas se rozesmál.

„To je směšný. Růžička s tím měl asi tolik společnýho jako vy nebo vrátný. On byl v marketingu. Tam se strategický bankovní akce nepřipravujou. To je svět sám pro sebe a s vlastním fungováním banky jako instituce provádějící finanční operace a podobné legrácky nemá vlastně nic společnýho. Kdyby zabili Horskýho, to by byla jiná. To bych vám mohl vyjmenovat desítky jmen lidí, kterým by se ulevilo, kdyby byl generál na Růžičkově místě. Ale v marketingu se hodnoty jako způsob přímého

zisku přece nevytvářejí, nýbrž naopak…“

„Utrácejí,“ doplnil jsem iniciativně.

„Tak tak,“ povzdechl Stoklas, „tam se utrácí. Že bohapustě, to už je jiná kapitola.“

„O tom, kam ty peníze půjdou, rozhodoval Růžička?“

„Ne tak jednoduše, jak si představujete. Sám rozhodoval jen do určitý výše výdajů, která by ale těžko stála za zabití. Výdaje nad sto tisíc procházejí schvalovacím řízením, při tendrech jsou výběrový komise, zápisy z jednání, hlasování, kdy byl jen jedním z mnoha.“

„Praxe ale může být jiná,“ podotkl jsem na základě určitých zkušeností. Většina kontrolních mechanismů nefunguje tak průhledně, jak by měla.

Stoklas pokýval hlavou. „Bez důkazů těžko soudit. Je veřejným tajemstvím, že chlapi v komisích proti sobě zatím nešli, protože by pak nemuseli prosadit svý projekty. Takový bankovní toleranční patent. Čert ví, jak to bude teď, když se sem dostali vlčáci z Delty. Faktem taky je, že post ředitele marketingu a propagace patří k nejatraktivnějším. Výší základního platu to zřejmě nebude.“

„Vraha prý hledat nemusím,“ řekl jsem spíš sám sobě. „Jenže to, co se po mně chce, zřejmě souvisí s tím, co se po mně nechce.“

„Příliš vám nezávidím,“ špitl upřímně tajemník. Vrchní přinesl účet a Stoklas mu předal platební kartu.

„Pánové byli spokojeni?“

„Jako vždycky,“ prohlásil můj hostitel, „i když ta prsa byla poněkud sušší než obvykle. Ovšem ten kabinet… není jméno vinaře tajemstvím?“

UŽÍVÁM SI S KATEŘINOU

Doma jsem se na chvíli natáhl na kanape a pro zklidnění mysli jsem si pustil operní árie Vivaldiho s Cecilií Bartoli. Přemýšlel jsem, co dál. Musel jsem si přiznat, že tenhle případ není zrovna moje parketa. Takhle někoho hlídat při převozu hotovosti, přistihnout nevěrnou manželku in flagranti, najít pohřešovanou osobu nebo zjistit rodinné zázemí snoubenky před svatbou, v tom jsem se pohyboval docela čile. Svět vysokých financí mi byl cizí a ukradený. Při pohledu na důležitě se tvářící jupíky v oblecích od Bosse, s botami kupovanými v Milánu a hodinkami za desítky tisíc se mi obracel žaludek. Sakra, řekl jsem si, to ale přece neznamená, že bych s tím měl praštit. Tak dobře mě jiný nezaplatí. Nakonec to možná bude stejná fuška a rutina, jako když hledám vyděrače zazobaného podnikatele.

Byly čtyři hodiny odpoledne. Konec června a v mém bytě bylo celkem přijatelně. Přes metrové zdi se horko zvenčí jen tak nepropracovalo. Dokonce jsem mohl mít otevřené okno dokořán. Hluk tramvají mi vůbec nevadil, měl jsem ho rád jako všechny zvuky velkoměsta. S výjimkou hudby, kterou pouštěl

můj pubertální soused.

V šest jsem se celkem sebral, pocákal se ledovou vodou a vzal si novou košili. Cestou na střelnici na Jižním Městě jsem se přistihl, že zase myslím na ni. Na jistou tajemnou neznámou. Bylo to jednou asi před půl rokem, co jsem byl proluftovat svou berettu. Kdyby to tak nelezlo do peněz, trávil bych na střelnici každý večer. Střelbu jsem vždycky považoval za zábavu. Sotva se někde tak odreagujete, jako když vymlátíte do figury stovku výstřelů. Ne že bych byl zrovna ostrostřelec, viděl jsem chlápky s lepší muškou, než mám já, ale to mi radost nijak nekazilo. Už jsem strkal popáté nábojnice do zásobníku, když tenkrát do vedlejší kóje přišla ženská. Ženská se vším, co má mít a na těch pravých místech. Mohlo jí být kolem třiceti. Už to samo o sobě bylo celkem výjimečné, co si budeme namlouvat, střelba je skoro výlučně pánská zábava jako box nebo fotbal. A když už tu člověk někdy ženskou uvidí, je to spíš tvor, který se narodil se špatným pohlavím a dělá všechno možné, aby to napravil. Neznamená to, že se s nimi nedá dobře poklábosit, ale něco tomu chybí. Zato té dobře stavěné brunetě se skvěle kudrnatými delšími vlasy, co se tehdy postavila do sousedního střeleckého boxu, evidentně nechybělo vůbec nic. A to jsem ze začátku viděl jen její nohy a zadek ve vypasovaných džínech, když se předklonila a nabíjela svou pistolku. Ten zadek byl možná její nebezpečnější zbraň než malý stříbrný Walther PPK, co vyndala z kabelky. Tak dokonale tvarované polokoule jsem už dlouho neviděl. Každý chlápek má nějakou svou slabost. Někdo je na líbeznou tvářičku, jiný na velká prsa. Mě nejvíc dostává mezera nahoře mezi stehny. Zvlášť když se do ní trochu vrývá šev kalhot jako v tomhle případě, vytvářeje efekt až sochařského rázu. Takovou kundičku jsem už dlouho neviděl. Když jsem šel pro nové terče, pořádně jsem ji okoukl. I ten zbytek byl více než dobrý. S pistolí si ale evidentně netykala.

Nedalo mi to, abych jí neposkytl malou lekci. Tvářila se, že nestojí o nic jiného, takže jsem jí nejen ukázal, jak se vyndává zásobník, zasouvají náboje, natahuje závěrka a odjišťuje zbraň, ale poskytl jsem jí i první lekci střelby. To mi umožnilo, abych stál těsně za ní, takže jsem nejen cítil vůni jejího parfému, ale i teplo jejího těla. Tak jsem jí natáhl pravici, aby byla v rovině s ramenem, a vysvětlil, že jen tak může zamezit při výstřelu pohybu ruky, který by strhl střelu mimo cíl. Zpočátku jí to moc nešlo, ale s mou pomocí po dvacítce výstřelů aspoň trefila figuru do černého pole. Po pravdě řečeno na pouhých 7 metrů, na větší vzdálenost to pro první lekci nemělo smysl ani zkoušet.

Podařilo se mi skončit zároveň s ní a pozval jsem ji na sklenku. Odmítla, že si tam ještě něco musí vyřídit. Docela jsem věřil, že to myslí vážně, tak jsem se nevnucoval a odjel domů sám. Zřejmě si

ještě nechala pistoli od zbrojíře vyčistit, protože zůstala v objektu střelnice. Měl jsem si ovšem zjistit, jak se jmenuje, nebyl by to tenkrát problém, protože každý střelec se musí evidovat. Žádné příště už nebylo. Víckrát jsem ji tam bohužel neviděl. A zpětně si zjišťovat její totožnost mi nepřišlo košer.

Pořád jsem ale doufal, že není všem dnům konec. Nebyla tam ovšem ani dneska.

Nějak mi to přišlo líto. Měl jsem chuť strávit dnešní večer v dámské společnosti. Svým způsobem jsem si to zasloužil. Mám práci aspoň na týden a výhled na honorář, který by mi mohl vystačit na pět šest měsíců. Je letní podvečer a vůbec. Jistě, mám v mobilu čísla na pár holek, které by si docela rády se mnou povyrazily, ale na ně jsem zrovna neměl chuť. Je kolem toho vždycky až moc řečí a pak je problém jim vysvětlit, že ráno vstávám rád sám. Protože si pak toho po noci a pití moc nepamatuju, probuzení vedle někoho cizího mě pokaždé vyděsí k smrti. A to se za strašpytla nepovažuju.

Před budovou střelnice jsem si díkybohu vzpomněl na Kateřinu a zavolal jí na číslo, které mi dala před třemi lety. Od té doby jsem se s ní neviděl. Párkrát jsem ji zaregistroval v televizi, když jako policejní mluvčí odpovídala na dotazy reportérů nebo vyjadřovala oficiální stanovisko k nějaké události. Takhle s nepravidelnými intervaly, které mohly trvat i věčnost, jsem ji na dálku sledoval a

pokaždé mě to hodně bralo. Byl to zvláštní pocit vidět na obrazovce někoho, kdo mi byl jednu dobu hodně blízký. Tak blízký, že jsem málem porušil staromládenecké zásady. Byl jsem si však jistý, že by jí můj mnohdy nestandardní způsob života nevyhovoval. Proto bylo lepší s tím tehdy úplně skončit, jinak bychom asi oba trpěli. Raději jsem se jí to ani nepokoušel vysvětlit. Ze dne na den jsem prostě přestal existovat. To bylo před osmi lety. Pak jsem ji jednou uviděl v televizi. Zjistil jsem si její telefon a prohodil s ní několik slov. Oba jsme měli ze setkání trochu strach. Ani já jsem nebyl to co dřív. Léta života, jaký jsem vedl, se na mně podepsala. Ani ona už nebyla tou rozpustilou prostořekou vysokoškolačkou, která z principu nenosila podprsenku a byla si jistá, že ve svých dvaceti ví o světě absolutně všechno.

Dnes by se mi opravdu hodila. Moje zakázka pro banku mohla být slušnou záminkou, abych trval na schůzce.

„To jsem já,“ řekl jsem do mobilu.

„Ahoj, jak se máš?“ zeptala se tónem, který mě dokázal rozehřát. Dělalo to na mě dojem, že se nezlobí. Taky mě potěšilo, že mě po hlase hned poznala, protože jsem se nenamáhal s představením. Taky si možná nechala v mobilu moje číslo jako já její.

„Máš už na dnešek program?“ zeptal jsem se na rovinu. „Totiž, kdyby ses nudila, tak stojím před střelnicí.“

Začala se smát.

„A kde je nějaká romantika? To jako když už jsem u policie, tak mám povinný střelby? Nezcvoknul ses?“

Znal jsem ji. Člověk se nesměl vzdát po prvním ne. Byla to bojovnice a oceňovala výdrž. A taky upřímnost, ale s tou bych zatím šetřil.

„Za jak dlouho tu můžeš být?“

Pokud se nepřestěhovala, tak by to sem neměla mít daleko. Dokonce mohla jít i pěšky.

„Jen se našminkuju a něco na sebe hodím,“ ozvalo se slibně ze sluchátka.

Bylo to lepší, než jsem doufal. Za čtvrt hodiny jsem ji uviděl. Byla skvostná. Skoro bych řekl, že jí to sluší víc než v osmnácti. Byla přírodní blondýnka, ale teď se barvila na černo. Vlasy měla hodně krátké, s pěšinkou po straně, ostře krojená výrazná ústa natřená tmavě červenou rtěnkou. Teď už nosila podprsenku, ale všechno na ní bylo ještě štíhlejší než tenkrát. Někdo by ji mohl považovat za hubenou, ale mně to vyhovovalo. Byla si vědomá svých předností a ty fyzické docela ráda okázale vystavovala.

Dala mi lehkou pusu.

„Trochu jsi mi od tý doby přibral,“ řekla pobaveně.

„Jo, znáš to. Narostly svaly.“

„Nějaká si tě vykrmuje?“

Ujistil jsem ji, že se na mém stavu nic nezměnilo. Předpokládal jsem, že řekne na oplátku něco v tom smyslu o sobě, ale chtěla hrát hru, jako že mezi námi nebylo osm let vakua. Neměl jsem důvod na to nepřistoupit.

„To chceš fakt jít střílet?“

„Jestli chceš jít rovnou na věc, tak můžem,“ odsekl jsem jí hrdinně.

„To víš, že jo, frajere.“

Půjčil jsem jí svou pistoli a musím uznat, že s ní zacházela šikovně. Ve spoustě věcí bývala lepší než já. S tím jsem se už před lety smířil. Byla cílevědomá, houževnatá, měla smysl pro humor a nebyla to žádná stydlivka, která se začne červenat, když jí někdo pochválí figuru.

Strávili jsme na střelnici celou hodinu a vyprázdnili dvě stovkové krabičky lugerů.

„Na co mě pozveš teď?“ zeptala se naznačujíc, že ještě nehodlá jít domů.

Zašli jsme do jednoho blízkého podniku. Objednal jsem láhev bílého ryzlinku a něco k zakousnutí. Kateřina si zapálila cigaretu. Dřív kouřila spíš výjimečně. Chvíli se na mě dívala a pak se zeptala, co vlastně dělám. Když jsem jí stručně a pokud možno pravdivě vylíčil své curriculum vitae, byla tím mírně řečeno zaskočená, protože tehdy před léty, když jsem se jí telefonicky připomněl, jsem o své začínající kariéře skromně pomlčel. A v prehistorii, kdy jsme se intenzivně stýkali, nic nenasvědčovalo tomu, že bych se mohl dát na tuhle dráhu. Vlastně mě pořád měla za nepraktického intelektuála.

„Hele,“ řekla mi s upřeným pohledem do očí, „a není tě na to trochu škoda?“

„Proč myslíš?“

„Řekla bych, žes měl na víc než tohle. To je spíš práce pro nějakou… gorilu.“

„Mělas říct vymaštěnýho debila. I to jsem už zaslechl.“

Nijak se mě to nedotklo, byl jsem zvyklý, že mnozí si s profesí detektiva spojovali chlapíka spíš s vyvinutým svalstvem než mozkovými závity. Aby si nemyslela, že jí to jen tak projde, přešel jsem do protiútoku.

„Řekl bych, že ty sis taky spíš představovala, že se po žurnalistice uchytíš v tisku. Copak policejní mluvčí je to pravý ořechový pro holku tvých ambicí?“

Místo odpovědi se rozesmála.

„Fajn, jedna jedna,“ prohlásila na usmířenou. „Ale nemysli si, že si stěžuju. Nebudu u toho asi věčně, ale pár roků mě to snad bude bavit. Je tam pár dobrejch chlápků. Má to něco do sebe…“

„Jasně,“ řekl jsem tiše. „Ono taky dneska zavadit o místo není nejjednodušší. Lidí je nějak moc. Aspoň že se my dva nerozmnožujeme.“

Pak už jsme se spíš než šťourání do svých osudů věnovali alkoholu. Vždycky hodně vydržela, a přestože jsem měl minimálně o třicet čtyřicet kilo živé váhy víc, statečně se mnou držela krok.

Rozhodně na ní nebylo nic znát.

Byl to velice příjemný večer. Probrali jsme všechno možné a já si hned ani neuvědomil, že už nesedí proti mně, ale vedle, že se naše nohy dotýkají a že ji chvílemi držím za ruku. Doufal jsem, že noc bude dlouhá.

Byla půlnoc, když jsme vyšli na ulici. Držel jsem ji kolem pasu jako za starých dobrých časů a navrhl jsem, že bychom mohli pokračovat u mě doma.

„Ne,“ položila mi ukazováček na rty, „ke mně je to blíž. A nemám doma bordel jak ty.“

„Jak to můžeš vědět?“ snažil jsem se být vtipný.

Nestálo jí to za odpověď. I ona mě znala dost dobře. Svým způsobem jsem byl rád. Dávalo mi to možnost kdykoli odejít, i když jsem nepředpokládal, že bych toho využil.

Byt byl skoro stejný, jak jsem si ho pamatoval. Co se rozrostlo, byla knihovna plná angloamerické literatury. Troufám si tvrdit, že právě já jsem ji naučil milovat chlápky jako Roth, Malamud, Fowles, Capote nebo Greene. Pár věcí naznačovalo, že se tu někdy vyskytuje i mužský. V koupelně byly každopádně dva kartáčky a holicí strojek s náhradními žiletkami. Pánský. Nemohl jsem samozřejmě předpokládat, že bude sama, ale dvakrát příjemné mi to nebylo. Pocity jsem si nechal pro sebe.

Kateřininy domácí zásoby alkoholu byly dost chabé. Zbytek laciného vína a čtvrt lahve bourbonu. Kupodivu mých oblíbených růží. Nalil jsem do dvou skleniček. Mezitím pustila hudbu, ale když cédéčko dohrálo, už ji nevyměnila. To mě potěšilo. Možná si i pamatovala můj vyhraněný hudební vkus a doma neměla nic, co by mi konvenovalo. V muzice jsem na ni bohužel vliv neměl. Jak vidět, zůstala věrná popíku. Do dvou hodin jsme zlikvidovali veškeré domácí zásoby pití. Nebyli jsme opilí ani střízliví.

Myslel jsem si, že nastala chvíle, kdy bych měl říct něco citlivějšího, ale zarazila mě.

„Jen nic neříkej,“ poprosila mě. Nechala se svléknout a jen v nepatrných kalhotkách vklouzla pod deku. Bylo to poprvé, co se mi na holce líbila tanga. Osprchoval jsem se a vrátil se k ní. Posunula se ke stěně, abych měl dost místa. Chvíli jsem se s ní mazlil a bylo mi moc fajn. Zdálo se mi, že je všechno, jak má být. Jenže pak se mě zeptala, jak si to jako představuju. V situaci, v jaké jsme se nalézali, to byla vyslovená podpásovka.

„Co jak si představuju?“ Nezmohl jsem se na nic inteligentnějšího. Ona samozřejmě věděla, oč mi jde, ale já skutečně najednou netušil, jak daleko je schopná zajít.

„No že se mi klidně nakvartýruješ do postele a myslíš si, že dostaneš? Tys už asi hodně dlouho žádnou neměl, co, skautíku?“

To byla celá Kateřina. Počkala si se svými jedovatostmi tak akorát do chvíle, když už jsem byl příliš rozjetý, abych dokázal důstojně vycouvat.

„Ne,“ vysoukal jsem ze sebe. Posadila se a její velkolepé poprsí na mě mířilo svými hroty jako nebezpečná zdvojená zbraň.

„Jaký ne?“ Vysloveně si se mnou pohrávala jak kočka s myší. „Nemyslíš si, že ti dám, nebo máš ženský obden, kdykoli se ti zamane? Podle toho, jak hoříš, bych o tom pochybovala.“ Pohledem

sklouzla dolů, aby se přesvědčila, že na mé připravenosti se nic nezměnilo. Měl jsem na toho svého parťáka vztek, protože všechno prozrazoval. Jednal sám za sebe a já s tím nemohl nic dělat.

„Stojím jen o tebe.“

Vyprskla smíchy. „Ty seš ale blbej, tohle jsi mi tak mohl nabulíkovat před deseti lety, kdy jsem byla světa neznalá holčina.“

„Fakt už jsem strašně dlouho s žádnou nic neměl,“ ujelo mi upřímně. „A je to jen osm roků, ne deset.“

„To je tvůj problém. Já si nestěžuju. A že seš nadrženej, to mám brát jako něco pozitivního? Že mi to teda pořádně uděláš, že se ani nepostavím na nohy? Takovej ty seš chlapák, co?“

Těžila z téhle scény, co se dalo. To se jí muselo nechat. A já pořád nebyl ve stavu, abych mohl odejít se vztyčeným čelem.

„Ženský to mají vždycky jednodušší. A ty toho sakra zneužíváš, Káčo.“

„Ty chudáčku.“

„Potvoro!“

„Co že jsem?“

„Mrcha seš.“

„Pořád jsem mrcha?“ zeptala se, vklouzla ke mně pod deku a přitiskla se mi na slabiny svým horkým pevným klínem. Zalapal jsem po dechu. Roztáhla nohy, takže jsem do ní málem vnikl. Jenomže než k tomu mohlo dojít, stalo se něco jiného – a už to nešlo.

„To je ale sranda, skautíku,“ rozesmála se. „Tohle znám i z naší literatury… Hrabal, Škvorecký.“

„Za chvíli to zas bude v pořádku,“ řekl jsem a položil jí dlaň na drobný pevný zadek.

„Jasně, teď si budem pár minut povídat. Pak to zas půjde, co?“ Vychutnávala si situaci, ale zlomyslnost v tom nebyla.

Tak jsem se jí zeptal na Růžičku. Opravdu jsem to nemyslel zle. Chtěl jsem to téma sice původně nechat na ráno, ale nějak mi to přišlo na jazyk.

Jako by ji polili ledovou vodou. Vztyčila se na posteli a zuřivě jako vydrážděná lvice po mně šlehla pohledem. Za normálních okolností bych sledoval křivku jejích vzrušujících prsů, ale teď jsem spíš hlídal její pravici, jestli mi jednu nevrazí. Při jejím temperamentu bych se nedivil.

„Ty seš ale parchant,“ zasyčela. „Takže všechny ty kecy a celej tenhle tyátr byl jen kvůli tomu, abys ze mě tahal rozumy. O mě ti vůbec nešlo! Nakonec ses raději i sám udělal.“

„Hele, uklidni se.“

„Už jsem naprosto klidná. Ty máš potíže se svým případem, protože seš úplně neschopnej na něco

sám přijít. Tak si vzpomeneš na jednu blboučkou holku, která úplnou náhodou dělá u policie. Jo, ta by ti mohla vytrhnout trn z paty. Oťukneš, že je furt svobodná, tak si pomyslíš, že nejsnadněji ji dostaneš přes postel, jenže…“

Povalil jsem ji na polštář, dal násilím ruce za hlavu, aby sebou nemohla šít, a sklonil se k její tváři.

„Kecáš úplný nesmysly, a kdyby ses nad tím zamyslela, tak si protiřečíš. Asi toho máme oba dost v hlavě, takže uděláme nejlíp, když tohle představení ukončíme.“

Pustil jsem ji, vstal jsem a začal se pomalu oblékat. Ještě byla šance, že se uklidní. Moc jsem se po ní nedíval. Tváří byla zavrtaná do peřiny.

„Seš přece tisková mluvčí,“ řekl jsem ještě s ironií v hlase. Asi sama nechtěla, aby to vzalo takový spád, ale teď už jsem byl pro změnu na koni já, i když za poněkud nešťastných okolností. Měl jsem sice situaci v hrsti, ale ani jednoho ze dvou cílů jsem nedosáhl.

„Už vypadni. A rychle.“

„Krásně se vyspi…“

„Táhni!“

Znělo to opravdu nekompromisně.

Něčím po mně dokonce hodila, ale to už jsem za sebou zavíral dveře.

Noc byla chladná a já měl před sebou dvacet minut ostré chůze noční periferií, kdy jsem rychle vystřízlivěl.

Jestli si ovšem myslela, že se mě zbaví tak snadno, tak to se rozhodně přepočítala. Už před polednem jsem se u ní oficiálně ohlásil na Úřadu vyšetřování hlavního města Prahy, kde byla zaměstnaná, a dostal se k ní do kanceláře. Tvářila se hodně oficiálně a značně neutrálně, kytici bez komentáře mrskla do vázy a uhladila si svůj tmavý kostým. Vypadala v něm starší, trochu jako mužatka, ale stejně jí to slušelo a dodávalo zvláštní pikantnosti. Nohy v něm vypadaly hodně dlouhé. Tvářila se komisně. Vykala mi, jako bychom se viděli prvně v životě. V očích jí však jiskřilo. Znali jsme se příliš dlouho, aby mohlo mít noční intermezzo podstatný vliv na její vztah ke mně.

„Jako soukromé nezúčastněné osobě vám nemusím a nemám poskytovat žádné informace k vyšetřovaným případům,“ řekla stroze.

„Kateřino, prosím tě, nebuď tak úřední, je to komický,“ snažil jsem se jí domluvit. Tušil jsem, že to přehrává. Na včerejšek asi nehodlala jen tak zapomenout. „S vykáním to snad přeháníš. Navíc nás nikdo ani neslyší.“

„Tak jo,“ ozvala se přátelštěji, „ale zázraky ode mě nečekej. Myslíš snad, že ti vysypu všechny detaily z rukávu? S Hackenschmiedem jsem se neviděla dva dny, je asi v terénu i se svou partičkou, tudíž horký novinky nemám k dispozici. Média se už o tenhle případ nezajímají, takže mě z toho nikdo nezkouší. Kdyby sis počkal do zítřka, něco bych snad mohla z hlášení zjistit…“

„Nechci žádný tajnosti, stačí, co si pamatuješ, já už si to nějak přeberu. Přišel jsem k tomu případu jak slepý k houslím a nevím, kde začít,“ řekl jsem upřímně. Ta flagelantská pokora ji obměkčila.

„Co mi řekneš k tomu včerejšku?“

„Omlouvám se,“ vysoukal jsem ze sebe. „To se chlapům občas stává…“

„Za co se omlouváš? Má to víc rovin…“

„Raději bych to nechal bez komentáře.“

„Platí. No comment!“

Moc jsem se toho opravdu nedozvěděl.

Policie vypracovala několik vyšetřovacích verzí. Růžička jako oběť profesionálních vztahů na pracovišti. Tato varianta měla nesčíslně podvariant. Komu mohl stát Růžička v cestě? Koho odstavil na vedlejší kolej? Mezi jaké soukolí se dostal? Kdo profituje na jeho smrti? Pak Růžička jako oběť soukromých vztahů v bance. Smrt Růžičky bez spojitosti s bankou. Všechny možnosti prý policie trpělivě prověřuje. „Kolik lidí bylo na tý bankovní parádě?“

„Pozvaných necelých dvě stě. Plus hostesky, ochranka, orchestr a obsluha.“

„Všichni můžou být podezřelí?“

„Čekala bych od tebe poněkud duchaplnější otázku.“

„To byl jen pokus o vtip,“ zahuhlal jsem.

„Teoreticky jsou si v podezření všichni rovni, ale jak to už znáš od klasika, jeden víc a druhý míň,“ řekla Kateřina. „Řekla bych, že po ministrech a podobných zvířatech zatím nikdo od nás nejde. To jen mezi náma, oficiálně se prověřuje každý. Někdo ale dřív…“

„Nemohl se tam dostat i někdo cizí?“

„Tuhle možnost zatím policie nezkoumá, ale vyloučit se to samozřejmě nedá. Ale žádný indicie pro to zatím nejsou. Máš snad nějaký podezření?“

„Pouze teoreticky.“

Sdělila mi, jak to měla Evrobanka zařízené u vstupní brány. Dovnitř se dalo oficiálně dostat jen na jmenovité pozvánky, které rozeslala banka. Vstup si pořadatelé pečlivě ohlídali. Zahrada je obehnaná třímetrovou zdí, která se normálně nedá přelézt. Další stranu tvoří blok Valdštejnského paláce, který nebyl v tu dobu do zahrady volně průchozí, protože tam sídlí vysoké státní instituce, které si hlídají své sídlo velmi důkladně. Čtvrtou hranicí je jízdárna a další blok domů, rovněž v tu dobu zavřených. Vše se prověřovalo a zdá se, že odjinud se dovnitř dostat nedalo.

Mezi lidmi se vzhledem k mnoha vysoce postaveným osobnostem pohybovala ochranka. Pár chlapíků v civilu se slušným výcvikem a praxí v podobných akcích. Nic podezřelého nezaregistrovali.

Nikdo neslyšel výstřel, nikdo z hostů nenašel mrtvého. Zjišťovalo se, kdo viděl Růžičku poslední, ale vzhledem k tomu, že k půlnoci už měli všichni v sobě něco alkoholu, tak si málokdo přesně pamatoval na detaily. Počítá se s rekonstrukcí, až bude po kupě větší množství svědeckých výpovědí a zpřesní se vyšetřovací verze.

Požádal jsem, jestli bych mohl dostat onen seznam přítomných. V tom mi však Kateřina nemohla vyhovět.

O Růžičkově smrti mi sdělila, že bezprostřední příčinou byla střelná rána do hlavy v blízkosti levého spánku. Střela byla vedena z naprosté blízkosti, na kůži byly zbytky ožehnutí, ale sebevražda byla takřka vyloučena, protože na rukou mrtvého se nenašly stopy střelného prachu. Střela ráže 7,65 mm pronikla do mozku, kde způsobila těžké krvácení, na jehož následky bezprostředně zemřel.

„Co ta pistole?“

„Zbraň se na místě činu nenašla, pachatel ji musel odnést s sebou. Pouze se našly prázdný nábojnice. Jsou na balistický expertize, ale její výsledky se mi nedostaly do ruky. Po pistoli se samozřejmě intenzivně pátrá, ale hledej jehlu v kupce sena, když ani kromě ráže o tý zbrani nic nevíme.“

„Říkáš nábojnice v množným čísle?“

„Tři.“

„To je divný,“ podivil jsem se.

Podle pitevního odhadu došlo k úmrtí kolem půlnoci. Podle patologa plus minus hodina a půl, ale předpokládá se, že výstřely padly současně s odpálením půlnočního ohňostroje, protože jinak by někdo musel něco zaslechnout, pokud zbraň nebyla vybavená tlumičem. To by pak nejspíš vypadalo na profesionála. Tlumiče jsou už pár roků zakázané a seženou se leda na černém trhu.

Růžička byl rozvedený, exmanželka se jmenuje Magda Růžičková a je právnička. Skoro dospělá dcera Jana je z jeho prvního manželství, studuje na gymnáziu, mladší dcera z druhého manželství se jmenuje Zuzana a je jí osm roků. První Růžičkova manželka Tereza se svého dítěte při rozvodu vzdala a nechala ho v péči otce. V současné době žije v Torontu, kde se vdala a má novou rodinu. Vzhledem k tomu, že v inkriminované době byla prokazatelně od místa činu vzdálena několik tisíc kilometrů, je zcela vyloučena z okruhu podezřelých. Magda Růžičková byla toho dne a noci na služební cestě v Jičíně a do Prahy se nevracela, což je svědecky prokázané. O události ji policie vyrozuměla až následující den, kdy už byla zpět ve své kanceláři.

„Co jeho majetkový poměry?“

„Obvyklý. Teda nic moc. Na běžným účtu asi sto dvacet tisíc. Chalupa v Podkrkonoší. Movitej majetek nestojí za řeč.“

„Nechal závěť?“

„V jeho věku?“

„Takže to asi zdědí dcery…“ usoudil jsem. „O tohle asi nešlo.“

Další podrobnosti mi moje milá tisková mluvčí neřekla. Možná si je nechala pro sebe. Buď proto, že mi je říct nemohla, nebo aby mě potrápila. Při její povaze bylo obojí možné.

Nakonec Kateřina připustila, že případ je velmi komplikovaný, nic konkrétního zatím nemají a vzhledem k tomu, že do okruhu teoreticky potenciálních podezřelých spadají i vysocí státní představitelé, zahraniční diplomaté, je vyšetřování velmi choulostivé a časově náročné. To byly

takové ty obvyklé fráze pro tisk.

„Stačí?“

„Díky,“ řekl jsem. „Být policajt, začal bych u ministrů. Ty poslat do kriminálu, tak se nestane žádný justiční přehmat. Pomohla jsi mi. Doufám, že mi zachováš přízeň. Mám co napravovat.“

„Blbče,“ řekla na rozloučenou. Koutky úst jí pocukávaly. Dojetím to asi nebylo.

Nebyla tak docela pravda, že by mi tolik pomohla, čekal jsem důkladnější informace, aspoň něco, co by mě postrčilo kupředu. Budu se teda muset spolehnout sám na sebe. Tak jako většinou.

ZÁSOBY SEKRETÁŘKY LOJOVÉ

Vyšel jsem před policejní budovu. I když byl v úzké uličce stín, bylo jasné, že vedro bude úmorné. Na pěší zóně jsem se posadil na lavičku vedle jakéhosi bezdomovce, který si mě nelibě prohlížel a odsunul se ode mě.

Uvažoval jsem, čím začít. V tu chvíli mi došlo, jaký úkol jsem na sebe vzal. Nebyla to záviděníhodná situace tím spíš, že moje možnosti vést soukromé vyšetřování nebyly valné. Musím promluvit s někým z podřízených Růžičkových zaměstnanců. Dostat se k seznamu účastníků oslavy. Klubko se musí rozmotat. Krůček po krůčku, snad na něco brzo narazím.

Zavolal jsem na Stoklasův mobil a vyslovil svůj požadavek. Odkázal mě na paní Lojovou, která byla jako sekretářka Růžičkovou pravou rukou.

Šel jsem do banky pěšky, bezmyšlenkovitě jsem zamířil ke staré budově Evrobanky nedaleko Václaváku, kde jsem včerejšího dne převzal případ. Město bylo přecpané cizinci, kteří chaoticky bloudili uličkami s nezbytnými bedekry v rukou. Až na poslední chvíli jsem si uvědomil, že ve staré budově zůstalo jen ředitelství a zaměstnanci dolního patra, kde byly přepážky pro styk s klienty a směnárna. Pochopitelně, z centra Prahy se nikdo nechtěl stěhovat, a zůstat na tak strategickém místě mohli jen ti, kteří o tom rozhodovali. Ostatní úseky se přestěhovaly do nové budovy ve spodní části Vinohradské třídy, kterou si pořídila Delta banka jako symbol své síly a moci před sedmi lety, kdy nikdo ani v nejčernějším snu netušil, že ji jednou obsadí konkurence. Takže jsem se musel vrátit na Národní k Tescu a tramvají dojet až na Vinohradskou pod kopec. Ostraha budovy byla ještě komisnější, musel jsem vyplnit všechny požadované údaje. Na skleněných dveřích byl piktogram přeškrtnuté pistole, který jsem zcela pochopitelně ignoroval. Ještě jsem nezažil situaci, kdyby někdo odkládal zbraň na vrátnici. Detektor kovů tam neměli a šacovat mě nebudou. Pistole v podpažním pouzdru nebyla pod sakem vidět.

Paní Lojová si pro mě musela přijít do přízemí. Byla to žena po padesátce a přišla mi jako zosobnění toho, co jsem si vždycky představoval pod pojmem loajální sekretářky. Pokud jsem samozřejmě neměl na mysli filmové klišé dlouhonohé blondýnky s bujným poprsím. Taková ovšem paní Lojová nebyla ani ve dvaceti. Její šedivé nevýrazné šaty měly rovněž daleko do elegance. Oči za silnými brýlemi si mě vystrašeně, ale současně zvědavě prohlížely. Představil jsem se a podal jí svou vizitku. Nevěděla, jak mě titulovat, bůhví proč jí připadalo nevhodné mě oslovovat jménem, takže se tomu

úzkostlivě vyhýbala a říkala mi doktore. Titul si přečetla na navštívence. Od Stoklase už o mně ovšem věděla.

Vyjeli jsme tichým výtahem do sedmého patra. Nebylo mi nejpříjemnější, že stojím přímo proti zrcadlu, které pokrývalo celou stěnu proti dveřím zdviže. Viděl jsem svou dva dny neholenou tvář, kruhy pod očima a unavený pohled. Abych trochu zachránil svou image, stříkl jsem si do pusy ústní sprej, který vždy nosívám s sebou. Jeden nikdy neví, kdy, kde a s kým stráví noc. Aspoň teoreticky.

„Nemůžu si na tohle nový místo zvyknout,“ povzdechla si ještě ve výtahu. „Je to tu jak v kriminále, člověk si ani nemůže odskočit zařídit nákupy jako v centru. Omluvte ten nepořádek, ještě nemáme úplně vybaleno, stěhovali jsme se před deseti dny a všechny věci sem ještě ani nestačili převézt. Je tu zmatek, protože většina našich lidí doteď ani neví, kde budou mít kanceláře. Proč jsme nemohli

zůstat dole ve městě, když tady je to tak jako tak už obsazený… Dvě početný famílie v jednom bejváku.“

Na dveřích, kterými mě vedla do své kanceláře, bylo hůlkovým písmem do chromové destičky vyryto ÚSEK MARKETINGU a PUBLIC RELATIONS, pod tím už minuskami PhDr. Karel Růžička, ředitel, a pod tím ještě SEKRETARIÁT se jménem Květy Lojové.

„Růžička… pan doktor Růžička se sem ještě stačil přestěhovat?“ zajímal jsem se ve dveřích.

Lojové vyhrkly slzy do čí, ale rychle si je setřela, jako by se styděla za své emoce. „Chudák si to tady moc neužil. Bože, jak na ten přesun nadával. Býval hodně mimo kancelář a tohle věčné přejíždění za klienty a zpátky ho iritovalo.“

„Chápu,“ řekl jsem a rozhlédl se po malé kanceláři. Byl tam jeden stůl s běžícím počítačem, před ním hromada rukopisů, podél pravé stěny byly zabudované skříně. „Jeho kancelář byla asi tady vedle,“ pokynul jsem na zavřené dveře. Beze slov přikývla.

„Jdete prý kvůli tomu seznamu. Myslíte si, že je na něm pachatel?“

„Je to docela možný,“ připustil jsem.

„Něco tak strašnýho. Čeho jsme se to dožili. Takže ten seznam… Když budete mít chvíli trpělivosti, tak vám ho na počítači vyjedu.“

Usmál jsem se. „Myslíte, že bych se zatím tady mohl porozhlédnout?“

„Tady u mě?“ zvolala s nelíčeným zděšením ženy, kterou návštěva přistihla ve chvíli, kdy neměla uklizeno podle svých představ. Ujistil jsem ji, že spíš by mě zajímala vedlejší místnost.

„Nevím, co byste tam mohl najít. Policie to už před váma obrátila vzhůru nohama, něco si odnesli, ale zase vrátili zpátky, že to už nepotřebujou. Asi si udělali kopie,“ řekla zasvěceně. Růžičkova kancelář už nebyla zapečetěná, takže předpokládala, že mě tam může pustit. Žádné instrukce evidentně nedostala.

Jeho pracovna byla o poznání rozlehlejší, ale i tady architekt šetřil místem. Zásuvky stolu byly ještě otevřené, jak tam policejní technici vraceli vypůjčené písemnosti a nenamáhali se je zavřít. Koberec měl barvu námořnické modři, na stěnách viselo několik módních plakátů s černobílými fotografiemi mladých manekýn v odvážných postojích. Postupně jsem prošel všechny šuplíky, ale s výjimkou obálky, v níž bylo šest fotografií formátu 9×13 cm, jsem nenašel nic, co by pro mě mohlo být

zajímavé. Snímky jsem zastrčil do saka a vrátil se k Lojové. Tiskárna právě ze sebe soukala poslední stránku seznamu.

„Dáte si něco?“ Lojová na mě spiklenecky zamrkala. V parnu její kanceláře bych si dal nejraději desítku, ale nepředpokládal jsem, že by její chladnička něco takového kdy viděla. Pivo tam však bylo. A slušně vychlazené.

„Víte,“ řekla a zesklovatěly jí oči, „to bylo ještě pro něj.“

„Růžičku?“

„Ano, pro pana Růžičku,“ taktně mě opravila.

„Dovolíte?“ vsunul jsem se bez jejího souhlasu mezi ni a chladničku a podíval se dovnitř. Útroby vypadaly lákavě. Nejméně deset lahví piva, nějaká vína, láhev whisky a ginu. Samé solidní značky. Tady bych mohl rozbít svůj hlavní stan. Vyplatí se být na paní Lojovou milý. Člověk nikdy neví, kdy ji bude potřebovat. Navíc i pomoc inventáře jejího sekretariátu. Moje nadšení obsahem chladničky však nesdílela. Překotně se mi snažila vysvětlit, že jsem to nejspíš špatně pochopil. Pan Karel téměř nepil. To téměř znělo z jejích úst dojemně a málem bych tomu věřil, kdyby tam nebylo to téměř, nač by mohl alkoholik pomyslet. Nápoje byly prý připravené pro návštěvy. Na pracovišti platí pochopitelně striktní zákaz požívání alkoholu, ale jejich úsek je přece jen výjimečný, chodí sem lidé z agentur, samé důležité osoby, a je třeba navodit vstřícnou atmosféru, takže sklenička něčeho ostřejšího… Ostatně to, co vidím, nekupovali oni, ale jde, s výjimkou piva, o pozornosti návštěvníků. Ujistil jsem ji, aby si s tím nedělala starosti, a jestli to bylo jejich malé tajemství, tak to tak zůstane.

„Víte, pane,“ vyndala z kabelky, přehozené přes opěradlo, kapesník a otřela si oči. Rozmazala si make-up a vypadala v tu chvíli dost smutně, „pořád tomu nemůžu uvěřit. Jako by byl vedle. Někdy se mi zdá, že slyším, jak na mě volá: Květo, mohla bys sem na chvíli… Pořád mám před sebou ten jeho úsměv. Bože, co se mnou bude…“

Přistoupil jsem k ní, dal ruku na rameno a jemným tlakem ji přinutil, aby se posadila. Pak jsem jí nalil do skleničky deci ginu a sobě dolil pivo. Vděčně se na mě podívala.

„Měla jsem ho ráda. Dělala jsem s ním celou dobu, co byl tady.“

„V bance?“

„Ne, co ho udělali ředitelem tohodle oddělení. K té funkci patří sekretariát, čili já a tři zaměstnanci. Ale já jsem snad byla víc než jeho sekretářka.“ Všimla si mého zvednutého obočí a došlo jí, jak jsem si mohl její slova vyložit. Po pravdě řečeno jsem však nepředpokládal, že by jejich vzájemný vztah mohl překročit určitou míru. Aspoň pokud můj obrázek Růžičky jako stárnoucího, leč funkčního playboye byl reálný. „Spíš jsem byla taková děvečka na všechno. Ale proboha, to neříkám ve zlým, byla jsem šťastná, když jsem mohla s něčím pomoct, když jsem pro něj mohla něco udělat, i když to bylo nad rámec mých povinností. Já už dělám v bance dvacet roků a kdekdo by se ode mě mohl učit…“

„To jistě,“ zarazil jsem její proud řeči. „Povězte mi, jaký to byl člověk?“

Dlouze si povzdechla. „Nebude vám vadit, když si zapálím? I pan Karel za mnou chodil na jednu. Ne že by byl kuřák, sám si cigarety nekupoval, ale tohle byl takový rituál. Udělala jsem kávu pro nás oba, nabídla mu cigaretu a povídali jsme si…“

„O čem?“

„Různě. Znáte to, nejen o práci.“

„Svěřoval se vám?“ zeptal jsem se doufaje, že se něco dozvím.

„Tak bych to neřekla. Asi nic, co by vás mohlo v souvislosti s tím, co se stalo, zajímat. Někdy mluvil o koních, chodíval sázet.“

„Dostihy něco stojí,“ poznamenal jsem.

Pokrčila rameny. „Občas něco vyhrál. Sám o sobě říkal, že je klikař.“

„Znala jste ho dobře,“ chytal jsem se posledního stébla, „nenapadá vás nějaký motiv k vraždě? Měl tu konflikty? Nevyhrožoval mu někdo, nedostával podivný telefonáty, anonymní dopisy, víte, co mám na mysli…“

Lojová po mně hodila pohledem, jako by sondovala, nakolik mi může důvěřovat. Přisunul jsem se tak blízko k ní, jak to jen šlo. Položila mi dlaň na pravici. Nebylo v tom gestu opravdu nic osobního.

„Víte, pane, mám moc ráda detektivky, kdybyste jen viděl moji knihovnu. Já vím, že skoro každý nad tím ohrnuje nos. Že to není opravdová literatura a tak dále, ale je v tom opravdický život.“

Nechal jsem ji vypovědět vyznání detektivnímu žánru, aniž jsem oponoval. Sám jsem detektivek v životě moc nepřečetl, ne, že bych měl něco proti nim, ale z mého úhlu pohledu to s realitou, jakou jsem poznal při šetření případů, mnoho společného nemělo. Při nedostatku času, jaký mě provázel, jsem navíc dával přednost jiným intelektuálním aktivitám než četbě detektivek. „Takže je vám asi jasný, že jsem o tom už hodně přemýšlela.“

„No a?“

Zapálila si další cigaretu a labužnicky do sebe vdechovala kouř. „Oni tam přece taky byli!“ řekla triumfálně.

„Kdo oni?“

„Z Delty.“

„Delta banky? Ta už přece neexistuje.“

„Jasně,“ řekla netrpělivě, „ale ti lidi se nevypařili, přešli k nám. Vždyť i tohle byl jejich barák.“ Přikývl jsem, to jsem přece věděl. „Většina managementu Delty zůstala na svých místech.“

„Zatím,“ doplnil jsem ji.

„Organizační struktura obou ústavů je asi skoro stejná,“ došlo mi, kam míří. „Takže je teď každý místo obsazeno dvěma lidmi. Jedním z Delty, druhým z Evrobanky. Tahle duplicita je zbytečná. Snižování stavu zaměstnanců a nákladů je hnacím motivem každý fúze. Generální Horský tomu říká noblesně restrukturalizace.“ Lojová se hořce usmála. „Budou vyhazovat. Prý na každý místo posadí toho schopnějšího.“

„To má svou neúprosnou logiku,“ řekl jsem nediplomaticky.

„Aha,“ zvolala dotčeně. „To je logický, když ženskou, jako jsem já, pět roků před důchodem, která jsem tu nechala nejlepší léta svýho života, vyštípne nějaká dvacetiletá kráva, která se musí dívat do pravidel, jestli se schůzka píše s es nebo zet, pokud ji vůbec napadne to slovo hledat. Myslíte si, že mě i při mý kvalifikaci ještě někdo zaměstná? Tady si šéfové myslí, že čím jste mladší, tím jste výkonnější, že mládí znamená elán a geniální nápady.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekl jsem, odmlčel se a bez ptaní si otevřel druhé pivo. Už jsem se neobtěžoval s naléváním do sklenky a pil přímo z láhve. Lojovou jsem nedostatkem bontonu rozhodně neurazil. „Jestli tomu dobře rozumím, tak na Růžičkovo místo mohl přijít někdo z Delty.“

„Na moje taky,“ hlesla Lojová. „Pokud by ho vůbec nezrušili.“

„A na jeho místo měl nastoupit kdo?“ Velkoryse jsem jí dolil skleničku. Docházelo mi, že štědrých zásob chladničky využívala asi především tato pozoruhodná žena.

„Nějaký Krejcar. Z Delty, pochopitelně,“ dodala se záští. „Jen se třese, až ho sem pošlou. Co bude se mnou, to mi nikdo neřekne. Určitě si bude chtít nechat svou sekretářku. Měl byste ji vidět, ta megera si umí tak akorát nalakovat nehty. Kdo myslíte, že tady dělal většinu Karlovy práce?“ skoro vzlykala a u rtů se jí udělaly nehezké rýhy, táhnoucí se až k očím. „On? Vždyť byl pořád v luftu. To bylo pořád: mohla bys, Květuško, zařídit tohle, mohla bys přečíst tady pár stránek a odpovědět na to… Zavolej tomu a tomu. Jen si vemte starosti s výroční zprávou.“

„Nezdá se mi, že by Krejcarovi stálo za to Růžičku vraždit,“ popichoval jsem ji.

„Co vy víte? Dobře musel vědět, že pokud si Karel svý místo uhájí, on bude muset pryč. Stačí se jen podívat na ten jeho lačnej ksicht a je vám jasný, že tenhle člověk by se s prebendama, na jaký je navyklej, nerad loučil. Pozic takovýho druhu není tolik, aby přešel k podobnýmu korytu.“

„Byl na tý slavnosti?“

„Podle seznamu pozvánku dostal, jen se pak podívejte, ale prý tam strávil jen pár minut. Někdo ho viděl hned při zahájení, pak se třeba někam zašil, aby si všichni mysleli, že odešel… Na vašem místě bych si to sakra dobře ověřila.“

„Takže ten seznam, jestli můžu poprosit…“ připomněl jsem jí hlavní účel dnešní návštěvy.

Požádal jsem ještě o celou databázi na disketě. Všiml jsem si, že obsahovala nejen samotná jména zvaných, ale i jejich postavení v bance. Rovněž bylo zřejmé, kdo byl z jiných podniků nebo agentur, ministerstev, ambasád.

„Jak to bylo personálně vybíraný?“

„Z představenstva a jednotlivých úseků přišly jejich požadavky, my jsme to probrali a doplňovali o lidi, kteří nebyli přímo z banky. Zástupci akcionářů, významní klienti… a tak. Nakonec vznikl tenhle seznam, který ještě schválil generální. My jsme zařizovali tisk pozvánek.“

„Na tu by mohl přijít kdokoli?“

„Proboha, to ne!“ zhrozila se Lojová. „Každá pozvánka byla jmenovitá a mohl na ni přijít jen uvedený člověk, u těch nejvýznamnějších se povoloval doprovod. To je většinou manželka nebo někdo takový. Chápete…“

„Takovou pozvánku by si ale při troše šikovnosti mohl udělat každý, kdo má počítač s tiskárnou,“ namítl jsem.

Lojová otevřela skříň a ukázala mi vzor pozvánky. Byl to podlouhlý lístek formátu DL obálky na tvrdém grafickém papíru přírodní sépiové barvy a stálo na něm, že Evrobanka si dovoluje pozvat na Slavnost slunovratu. Uprostřed pozvánky byla jemná linka s volným místem pro napsání konkrétního jména. Do tohoto prostoru se pak natisklo jméno z databáze zvaných hostů. Napadlo mě, že pokud by se někdo dostal k čisté nevyplněné pozvánce, nebyl by pro něj problém tam napsat své jméno, ale to, jak mi Lojová vysvětlila, se tisklo speciálním bankovním logovým písmem, které bylo speciálně vytvořené pro Evrobanku a nemá ho na počítači k dispozici nikdo kromě určených pracovníků banky.

„Rád bych si ještě promluvil s tím Krejcarem,“ řekl jsem při odchodu.

„To byste měl,“ odpověděla Lojová a vytočila čtyřmístné interní číslo. Nikdo se neozýval. Zkusila ještě jednu linku. „Nebere to ani jeho sekretářka. Takhle to máte vždycky. Polovina lidí je tu k nezastižení. Kdyby se tak chovali na přepážkách, tak to můžou rovnou zavřít…“

Ještě jsem si vzpomněl na obálku s fotografiemi, kterou jsem vzal ve vedlejší kanceláři. Ukázal jsem snímky paní Lojové. Chvíli si je mlčky prohlížela.

„Poznáváte někoho?“

„Tady tenhle je Karel Růžička,“ vzala jednu z barevných momentek do ruky a ukázala mi ji. Byl na ní černovlasý, celkem pohledný muž v kostkované košili s krátkým rukávem, vedle něj bylo asi třináctileté děvče. Na tom snímku byl mladší než na fotografii, kterou jsem dostal od Stoklase. „Je tu se svou dcerou z prvního manželství. Asi u nich na zahradě nebo na chalupě, to vám přesně neřeknu.“

„To je teda Jana?“

Přikývla. „Tu měl z prvního manželství. Jeho první žena je teď někde v Kanadě. Moc o ní nemluvil, ale Janu měl strašně moc rád. Ta fotka už bude nějaký ten pátek stará, Janě je teď asi sedmnáct, tady vypadá ještě jako holčička.“

„Co tyhle ostatní fotky?“

Lojová odkládala jednu po druhé. „Druhou manželku tu nemá, ale to mě ani nepřekvapuje…“

„Proč?“

Pokrčila rameny. „O Magdě se tady moc nemluvilo.“ Na jednom ze snímků byl Růžička ve společnosti dalších dvou zhruba stejně starých mužů. Všichni tři se drželi kolem ramenou a zdálo se, že jsou nejlepšími přáteli.

„To je taky on,“ ukázala na prostřední postavu. Muselo to být fotografované už hodně dávno, Růžička tam vypadal o deset let mladší. „Tenhle je Vysušil, toho taky znám, protože tady v bance dělal účetního.“ Vysušil byl hubený, snad o půl hlavy větší než Růžička. Na nose měl silné dioptrické brýle. Byl plešatý s přehazovačkou a na snímku se tvářil vážně a důstojně.

„Co je s ním teď?“

„Šel do Delty, nabídli mu tam lepší platový podmínky a post zástupce vedoucího účtárny.“

„Takže teď zas bude tady?“

„Nevím,“ připustila Lojová, „zatím jsem ho tady nepotkala, ale je to docela možný. Jak se říká, cesty osudu jsou nevyzpytatelný.“

Pousmál jsem se, na toto téma bych mohl napsat disertační práci.

„Ti tři se asi docela kamarádili,“ řekl jsem.

„Už je to dávno, ale myslím, že to byla dobrá parta. Trávívali společně víkendy, navštěvovali se i mimo pracovní dobu.“

„Znáte i toho vlevo?“

Lojová se zblízka zahleděla na fotku.

„Už si nevzpomenu, jak se jmenoval, ale taky tady dělal. Přišel o život při autonehodě.“

„Když je to takhle, tak to jméno snad ani nepotřebuju,“ uklidnil jsem ji, „snad nebude vadit, když si ty fotky na chvíli půjčím.“

Neprotestovala.

„Myslíte, že tu měl Růžička už přestěhovaný všechny věci? Myslím z centra?“

„Možná ani ne, já jsem to nekontrolovala. Ale to, co se týká pracovních záležitostí, tak to je tady. To jsem si taky pohlídala. Víte, on…“

Poděkoval jsem za pomoc a rozloučil se. Podala mi ruku a silně ji stiskla. Poprosila mě, abych udělal, co bude v mých silách. To jsem jí mohl s čistým svědomím slíbit. Ve dveřích jsem se zarazil.

„Už je dost hodin, nekončí vám pracovní doba?“

Lojová mrkla na hodinky. „Máte recht, jen to tu uklidím a vypadnu.“

„Neměla byste nic proti tomu, kdybysme si ještě skočili na panáka?“

„To vy byste mě jako…“

„Tak pojďte… tady blízko je jedna celkem útulná hospoda.“

„Počkejte chvilku na chodbě.“

Když vyšla, poznal jsem, že té minuty využila k přepudrování. Objednal jsem dva fernety.

„Tady to bude takový… míň oficiální.“

„Já si to taky považuju. To už jsou roky, co mě nějaký fešák někam vzal. I když jen na ferneta,“ dodala s jemnou výčitkou, kterou jsem však nechal bez povšimnutí.

„Byl bych rád, kdybyste mi o něm řekla všechno, co vás napadne,“ vybídl jsem ji. „Třeba i maličkosti, který se zdají bezvýznamný.“

„Já vím, jak to chodí,“ přitakala, „mám v malíčku snad všechny Simenony, co tu vyšli. Vy sice nevypadáte jako Maigret… Čím začít?“

„V čem konkrétně spočívala jeho práce?“

„Naše oddělení zajišťuje pro banku jednak reklamu, posilování image banky, pak sponzoring a PR. Reklamu do televize na nejrůznější produkty jako úvěry, platební karty, půjčky a všechny tyhle operace. Taky sponzorujeme nejrůznější akce. Kultura, sport, charita… To se dnes musí. No a pak je tady styk s veřejností, připravují se tisková prohlášení, komunikuje se s médii. Nevím, jestli vás to může zajímat. Na tom pochopitelně pracuje celý oddělení, pět lidí. Jednotlivý zakázky se pak zadávají specializovaným agenturám. Pak tu jsou výroční zprávy, s těma mám osobně nejvíc práce.“

Dal jsem jí za pravdu, nevěděl jsem, co by mě na tom mohlo zajímat.

„Co jeho soukromý život? Byl rozvedený, dcera z prvního manželství, další dítě v druhým manželství…“

„Taky rozvedeném,“ dodala paní Lojová.

„Vidíte, to mi nedošlo,“ přiznal jsem se. „Dvakrát rozvedenej.“

„To je dneska normální.“

„Jistě. Co víte o tom dalším manželství?“

„Ta jeho druhá, Magda, dělá teď v nějaký advokátní firmě. Moc nóblová ženská, ale…“

„Ale co?“ pobídl jsem ji.

„Já vám ani pořádně nevím, ale něco se mi na tom jejich vztahu nelíbilo. Už si vemte jen to, že se sice rozvedli, pokud vím, tak v klidu, žádná Itálie, jak se dneska říká, ale stejně mi přijde divný, že spolu dál žili v jednom domě, kterej jí patří. Měl tam svůj pokoj, jenže…“

„To taky není nic tak zvláštního,“ namítl jsem.

„Musel byste ji znát!“

„Vy ji znáte?“

„Jistě, vždyť tady před revolucí dělala na právním. Takovej studenej čumák, chladná, až z ní mrazilo. Vypočítavá, kariéra pro ni vždycky byla a je na prvním místě, proto taky šla z banky do privátu.

Nejde mi do hlavy, proč si ho tam doma nechala. Nějak mi to s ní, jak jsem ji poznala, neštymuje. Přece jen mít v baráku bývalýho manžela…“

Vzpomněl jsem si na jednu relativně nedávnou kauzu. Mimo jiné v ní šlo o vypořádání majetku po rozvodu. Od té doby jsem věděl, že to není tak jednoduché, jak by se mohlo zdát.

Pokud by chtěla paní Magda exmanžela dostat z domu, bez ohledu na to, že byl jejím vlastnictvím už

před sňatkem s Karlem Růžičkou, musela by mu najít adekvátní bydlení. Jako právnička to musela znát lépe než já a uvědomovat si všechna zákoutí předpisů.

„Mluvil o tom?“

„Moc ne, už jsem se zmínila, ale řekla bych, že ho k ní pořád něco přitahovalo.“

„Sex?“

Pokrčila nerozhodně rameny a zkoumavě mi pohlédla do očí, nakolik se mnou může mluvit otevřeně.

„S bývalou těžko. Řekla bych, že ho nesnášela. Občas Karlovi něco uklouzlo. Člověk mezi slovy vycítí…“

„Tak co teda?“

„Netuším. Ale něco tam muselo být. Nedovedu si představit, že by jinak sám neodešel. Možná kvůli holce…“

„Co jiný ženy? Byl rozvedený, relativně atraktivní s dobrou pozicí v bance… Dalo by se předpokládat, že…“

Skočila mi do řeči. „Misogyn rozhodně nebyl. To víte, tady je řada rozvedených holek, takže určitý snahy tady byly, ale…“

„Chápu, ale nejsou jen rozvedený.“

„Víte,“ řekla zamyšleně paní Lojová, „tohle je téma, do kterýho bych se nerada pouštěla. Znáte to, člověk něco plácne, vy se toho chytnete a je malér na střeše. V bance se to hned roznese a já nechci roznášet drby. Tady mají lidi ostrý lokty a já jsem ráda, že zatím sedím na svý židli.“

FACKA ŠÉFREDAKTOROVI

Cestou domů jsem se ještě stavil v holičství.

Potřeboval jsem něco udělat se svým zevnějškem. Ne že bych to dělal rád, nepatřil jsem k lidem, kterým dělá potěšení, když se jim někdo hrabe ve vlasech a pokouší se o trapnou konverzaci, ale čas od času nebylo vyhnutí. Zvlášť teď, když jsem se měl pohybovat ve vybrané společnosti bílých límečků, značkových obleků a žen ve skvělých kostýmech. Tytam byly doby, kdy jsem nosíval dlouhé vlasy. Tehdy to byl ještě symbol protestu proti režimu, dnes se v určitých kruzích hodnotí jen značka salonu a cifra, která se za úpravu zevnějšku zaplatí. Mně ovšem stačilo to nejobyčejnější holičství.

Musel jsem čekat, protože měli plno. Holičství a kadeřnictví byly kupodivu profese, které nezažily bouřlivou konjunkturu jako sekáče, zastavárny nebo prodejny mobilních telefonů, takže jejich počet nenarostl do hypertrofických rozměrů a nemusely příliš bojovat o přízeň zákazníků. Alespoň ty pro nenáročného zákazníka, jakým jsem i já.

Sedl jsem si na červenou polstrovanou nepohodlnou lavičku ještě z předhistorické epochy a začal se probírat v hromadě časopisů, které ležely na stolku. Stranou jsem dal všechny možné módní magazíny s luxusními obálkami, které se snažily čtenářům a ještě více čtenářkám namluvit, že použijí-li stejnou rtěnku a oční stíny, budou vypadat jako modelky.

Zůstal mi balíček společenských týdeníků a dvou nejčtenějších bulvárních deníků. Časově to pokrývalo takřka celý minulý týden. Zběžně jsem listoval jedním číslem za druhým, až jsem narazil v Zrcadle na půlstránkový článek s titulem Ministr financí obviněn z vraždy? Pojednával o bankovní slavnosti ve Valdštejnské zahradě a nálezu mrtvého těla ředitele marketingu Karla Růžičky. Policie stojí před klasickou záhadou vraždy v uzavřené místnosti, respektive zahrady. Na seznamu účastníků je i několik vysokých a nejvyšších státních představitelů. Ušklíbl jsem se. Autor však nadhazoval i další možnosti, které už byly z mého hlediska o poznání zajímavější. Po získání Delty Evrobankou vyplývají na povrch praktiky bankovních úředníků a na ně napojených reklamních agentur. Která z nich povede bankovní kampaň? Agentura G.R.E.A.T., která vytvářela pro Delta banku loňskou masivní kampaň na získání nových zákazníků a seznamovala s novými bankovními produkty, nebo

V.V.V. (Veni vidi vici), napojená už tradičně na Evrobanku? Tady jde o zakázky za stovky milionů, upozorňoval plátek, a soupeření o zakázku není nic jiného než boj. Na život a na smrt. O přežití v nelítostném světě konkurence a osobních zájmů vlivných osob a skupin. Neobjevil se první mrtvý? Nezačala válka gangů?

Článek referoval o tom, že výsledky výběrových řízení nemusejí probíhat regulérně, běžné jsou úplatky ve výši, která přesahuje roční plat dobře situovaných manažerů. Nic konkrétního, čtenář si však nakonec udělal obrázek, že všechno je jinak, než se zdá.

Článek ilustrovalo několik fotografií, pořízených na slavnosti. Mladý ministr financí s inženýrem Horským, ředitelem Evrobanky, oba se usmívají a potřásají si pravicemi, dva poslanci za vládní stranu v družném hovoru a sklenicí vína, vzadu stojí další poslanec za opoziční stranu, dále tam byl celkový pohled na slavnostně vyzdobenou zahradu při závěrečném ohňostroji. Nenápadně jsem celé číslo sroloval a zasunul si ho do saka.

„Jak byste si to přál, pane?“ zeptala se mě kadeřnice, když mě položila do křesla, přehodila přes mě zástěru a naklonila mě málem do ležaté polohy. Nebyl jsem tu sice častým zákazníkem, ale z nějakého důvodu si mě pamatovala.

„Zkrátit a pěšinku nalevo, jako vždycky?“

„Úplně nakrátko,“ řekl jsem suše.

„To bych snad ani nedoporučovala, pane.“

„Čtyři milimetry,“ trval jsem na svém.

„Prosím,“ odsekla. „Ale budete vypadat, jako kdybyste akorát rukoval do armády,“ dodala s despektem k ozbrojeným složkám.

Byl jsem hotový za pět minut. Naštvaně mi oprášila ramena. Prohlédl jsem si svůj obličej v zrcadle. Jako krasavec jsem si nepřipadal. Ani jsem v životě na sebe moc lichotek neslyšel. Snad jen matce jsem se kdysi líbil, ale ani ta to s chválou nikdy nepřeháněla.

„Vypadáte takhle jako záložník. Anebo hůř: kriminálník nebo gangster.“

„No právě,“ odtušil jsem a bez toho, že bych dal dýško, jsem vyšel ven. „Mám před sebou asi dost špinavou práci.“

Podle tiráže na zadní straně jsem si zjistil adresu plátku. Bylo to pár minut chůze odsud. Proč to odkládat?

Vedení deníku Zrcadlo obsadilo jedno patro stařičkého domu s pavlačemi. Přišlo mi to příhodné. Na druhé straně jsem však musel připustit, že ten pavlačák zrekonstruovali s vkusem a pietou k původní výstavbě, když z pavlačí s půvabným kovovým zábradlím udělali místo, kde se mohli redaktoři scházet, pokuřovat a debatovat o chystaných skandálcích.

Zkusil jsem to u šéfredaktora Horáka. Byl o něco mladší než já, výšky až monstrózní, při svých dvou metrech tlustý se silnými brýlemi. Vypadal a choval se jako ve zrychlené grotesce z počátků kinematografie. Nejdřív se vůbec se mnou nechtěl bavit. Tvářil jsem se naprosto suverénně a naznačoval jsem, že se rozhodně nenechám odbýt. Do jeho kanceláře jsem se vmáčkl takřka násilím.

Prohlásil jsem, že jednám v zájmu banky, která se cítí dotčena jistým článkem, který zpochybňuje serióznost její i jejích pracovníků. Smrt jednoho z nich dává do velice podivných souvislostí.

„No a co? Vždyť to už je tejden stará historka. Koho by to ještě mohlo zajímat?“ zeptal se mě, aniž by přestal něco hledat mezi stohy papíru, mezi nimiž se válely hrnky se zaschlým lógrem, nedojedené kusy rohlíků, podivné zbytky taveného sýra ve staniolu a desítky dalších hromádek, jež se nedaly tak snadno identifikovat. Ne že by mi to vadilo, ale ten podivný chlap a způsob jeho řeči se mi prostě nelíbil. Nebýt toho patologického nepořádku, mohla ta kancelář působit celkem snesitelně.

„Mohlo by vás to přijít draho.“ Snažil jsem se vžít do role vyslance dotčené Evrobanky. Asi jsem tu svou roli nehrál až tak přesvědčivě.

Otočil se ke mně a vyvalil oči. Zvětšené jeho silnými skly brýlí vypadaly strašidelně.

„Spadl jste snad z měsíce? Člověče, vy jste přece úplně mimo mísu!“

„Chcete mě snad zastrašovat?“ zeptal jsem se výhružně.

„To jako že nás budete žalovat za pomluvu? No, jen si poslužte.“ Podrbal se v mastných vlasech.

„Soudní pře, pokud by k ní vůbec došlo, nám zvyšuje náklad bratru o 200 000 výtisků, to jest skoro tři čtvrtě melounu zisku. Být v soudní při je pro nás skoro tak dobrý, jako získat memoáry Gottovy milenky nebo nafotit vnadnou ministryni oben ohne na pláži. Jen do toho, miláčku,“ lascivně na mě mrkl a vysmrkal se. Díky naplno spuštěné klimatizaci asi chytil rýmu.

Zdálo se mi, že se mi vysmívá. Musel jsem dál hrát roli bankovního vyjednávače. Přestal jsem se jako na chvíli ovládat a vlepil mu facku. Vzhledem k tomu, že jsem neměl kde se pořádně rozmáchnout, tak to byl spíš nevinný políček. Taky jsem neměl tu pravou motivaci, abych do toho vložil patřičnou energii, ale takhle by skutečně asi reagoval snaživý koncipient z Evrobanky. K šéfredaktorově cti budiž řečeno, že to s ním příliš nezamávalo. Chvilku možná zauvažoval, že by se na mě vrhl, ale můj boxerský postoj a napjaté svaly rukou ho od toho odradily. I když to byla těžká váha, poradil bych si s ním celkem snadno. Ta hora masa a tuku by se těžko zmohla na nějaký rychlejší pohyb.

„Co s tím budeme dělat?“ zeptal se smířlivěji. Měl jsem pocit, že už pár nakládaček v životě zažil a naučil se je přijímat s klidem. Cosi jako profesní deformace.

Odhodil jsem bez skrupulí na zem svinstvo ze židle a posadil se. Přehodil jsem nohu přes nohu a strčil ruce do kapes. „Podívejte,“ řekl jsem co nejupřímněji, „ten blábol je mi celkem ukradenej, proti vám ani tomuhle plátku nic vcelku nemáme, každýmu, co jeho jest, že, ale rád bych věděl, co je za narážkama mezi řádky. Jestli máte něco v ruce, fakta, důkazy…“

„Jaký narážky mezi řádky? Na co narážíte?“

„Ta korupce, střety zájmů, však vám to nemusím připomínat,“ roztáhl jsem mu před obličej ukradnutý výtisk.

„Moc toho o naší branži nevíte, co?“

„Mě spíš zajímají kytičky, pane.“

„Jasně,“ opřel se tučným zadkem o psací stůl a složil si ruce přes prsa. „Myslíte snad, že kdybych měl v rukávu eso, tak ho teď nevytáhnu? Víme prd, vážený. Vaše banka může dál klidně dřímat na vavřínech po tý grandiózní rošťárně, co se jí povedla s Deltou. Haha, státní záruky na úvěry… člověče, kam my se na vás hrabeme…“

„Takže v článku to bylo jen tak vypálený od boku? Aby bylo čím vyplnit stránku?“

„Podívejte,“ řekl na oko dotčeně, „dovedete si představit, že by v bance tyhle záležitosti, který jsme naťukli, nebyly? Že by se tam v marketingu, nebo jak mají to oddělení pojmenovaný, nebraly od agentur úplatky? Že by tam nebyly pochybný úvěry ze známostí, o kterejch obě strany předem vědí, že prachy nikdy nebudou zaplacený? Ať už budeme mluvit o Evrobance nebo Český komplexní, prašť jako uhoď. Pracujou tam snad Mirkové Dušínové? Chodíte si ještě hrát k Bobří řece? Bože, vždyť jste z branže, aspoň to tvrdíte. To vy byste mohl poučovat mě, jak přijít k balíku. To, co my děláme, není úplně košer, takovej už bulvár je, ale proti vám jsme gentlemani.“

„Bez důkazů takhle psát je svinstvo.“

Horák se ke mně z výšky blahosklonně podíval.

„Řečičky, pane. Co myslíte, že chtějí naši čtenáři číst? Jistě, když nemáme fakta, tak něco přidáme, ale garantuju vám, že nebýváme daleko od pravdy. Koneckonců z naší redakce ho nikdo nezastřelil, to mi věřte.“

„Byl tam ale někdo od vás, co? Chtěl bych vidět všechny fotografie z toho večera.“

„To vás zklamu. Pozvánku jsme nedostali, sám nechápu proč. Ty snímky jsme získali od vašeho fotografa.“

„Našeho?“ Úplně jsem zapomněl, že mě považuje za člověka z Evrobanky.

„Asi jsem vám to neměl říkat. Přijdeme tak o svýho informátora. Taky se nechal koupit. Pro klid vaší duše – fotka vraha při výstřelu mezi snímky není.“

„Sbohem,“ řekl jsem ve dveřích.

„Možná na shledanou. Pokud by nás banka přece jen zažalovala. Ale upřímně, ten materiál pro nás žádný trhák stejně nebyl. Že se banky tunelují a v bílých límečcích chodí spousta lumpů, tím už přece

nikoho nezaujmeme. To je holá realita.“

„Jo, gaunerů je dnes spousta,“ procedil jsem mezi zuby. Ale kdyby nebyli, tak bych musel svou živnost pověsit na hřebík, pomyslel jsem si. Život je plný paradoxů.

„Mimochodem,“ obrátil se na mě v poslední chvíli, kdy už se za mnou zavíraly dveře, „vy přece nejste z banky?“

„Myslíte?“

„Jsem si skoro jistej. Banka by rovnou jednala prostřednictvím svejch právníků. Žádnej osobní styk… návštěvy a kurtoazie.“

Bylo zbytečné to komentovat. Ať se trápí nejistotou… pokud si na to ještě někdy vůbec vzpomene.

V krámku jsem si koupil kuřecí bagetu a za chůze spořádal svou dnešní večeři. Po tom, co jsem v průběhu dne vypil, mi vytrávilo. Bagety byly jednou z novinek dnešní doby, které mi byly šité přímo na míru. Taková moje osobní droga. Vzhledem k tomu, že mým pracovištěm byla většinou ulice, jsem byl jejich věrným konzumentem. Jen ta majonéza v bagetě nesměla být moc stará. Žaludek mám každopádně koňský, co se týče jídla, tak vydržím všechno.

Podíval jsem se na záznamník mobilu. Nikdo mě nesháněl. I to je dobrá zpráva. Cítil jsem se po dnešku vysátý jako citrón. Rozjezd případu je pro mě pokaždé nejnáročnější. Když už se to rozjede, tak si často nestačím držet klobouk. Potřeboval jsem se na chvíli natáhnout a srovnat si to v hlavě. K tomu je nejlepší domov se vším pohodlím a klidem. Respektive poslechem nějaké krásné nahrávky opery.

Půlhodina na kanapi byla zázrak, cítil jsem se znovuzrozený. Dal jsem ještě krátkou studenou sprchu, hodil na sebe triko, zasunul do počítače disketu s bankovní databází a překopíroval si ji na céčko.

Pak jsem si ještě udělal záložní kopii, abych s ní mohl fantazírovat. Seznam byl zbytečně dlouhý. I kdybych se teď sekl a označil někoho, kdo se později může dostat mezi podezřelé, tak musím udělat pracovní eliminaci. Část jmen jsem obarvil na zeleno. Ty prostě vyloučím z okruhu podezřelých.

Takže mi vypadli všichni ministři, poslanci, ředitelé konkurenčních bank a diplomaté. Ne že by se mi líbilo je vylučovat z okruhu podezřelých, ale bylo to realistické. Početně jich tolik nebylo, ale většinou byli s doprovodem, takže se seznam přece jen scvrkl o čtyřicítku jmen.

Díval jsem se na ten zbytek a nebylo mi do zpěvu.

Náhle můj zrak spočinul na zkratce V.V.V. Veni vidi vici. Přišel, uviděl, zvítězil. Tak je to.

VENI VIDI VICI S RAPUJÍCÍM KREATIVCEM

Agentura V.V.V. sídlila v luxusní okrajové čtvrti v blízkosti metra trasy C. Kolem moderního domu byla příjemná zahrada a před barákem vlály na dřevěných stožárech, připomínajících stěžně na

plachetnici, vlajky s logem reklamní agentury. Tři ostrá V nenechávala na pochybách, že se firma chce prezentovat jako dynamická a průbojná.

Jediná skvrna na její kráse spočívala v tom, že ředitel Veni vidi vici Jan Vosecký byl jako host Slavnosti slunovratu na mém seznamu podezřelých a nebyl z těch, které jsem eliminoval. Jeho agentura pracuje pro Evrobanku, tudíž se s Karlem Růžičkou musel znát více než dobře.

Nad vchodem do budovy byla kamera a široké skleněné dveře se přede mnou automaticky otevřely. Vstupní hala byla projektovaná na efekt a jen avantgardně navrženou sedačku z kůže a světlého dřeva jsem odhadoval na sto padesát tisíc korun.

Po stěnách visely barevné zapaspartované plakáty, reklamy na kosmetiku, bicykly, vložky, prášky na praní a podobné nesmysly, výsledky reklamních kampaní V.V.V. Všechno to vypadalo hodně světově, magazínově, bylo to nepochybně in, spousta lesku, jasné křiklavé barvy, prostě to bylo takové, jak si člověk představuje, že má reklama vypadat. Modelky na plakátech ovšem na mě působily dojmem, jako by šlo o štětky nebo feťačky. Tváře měly na kost vyhublé a barvu pleti nezdravou. Jinak byly ohromně sexy.

Prostorem se nesla reprodukovaná hudba. Byla agresivní jako všechno ostatní, monotónní a banálně melodická.

V recepci seděla holka, které bych hádal sedmnáct. Pěkné oranžové tílko, kterým prosvítala černá podprsenka. Prsa nic moc – jak už mají dnešní holky ve zvyku. Měla nejen propíchnutý ret, ale na jazyku ještě nějakou kuličku. Nic proti piercingu, ale tohle už zasahovalo do funkčnosti některých tělesných orgánů. Byla hodně cool, tvářila se, že jsem vzduch, a s někým si povídala do mobilu. Opřel jsem se o pult a naklonil se co nejblíž k ní. Doufal jsem, že si mě všimne. Mluvila asi se svým klukem, kupodivu anglicky. Její výslovnost byla ovšem tak dokonalá a slovník tak současný, že jsem si nejdřív myslel, že je to Američanka. Její otrávené „Co si přejete?“ mi ji však díky rozplácle protáhlému ééé

na konci poslední slabiky lokalizovalo do naší matičky Prahy naprosto konkrétně. Všiml jsem si, že mobil nechala zapnutý, takže celý náš společensky vytříbený dialog někdo musel poslouchat.

„Vosecký,“ procedil jsem mezi zuby.

„Jste náš zákazník?“

„Nemyslím.“

„Budoucí zákazník?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Jste ohlášený?“

„Takovej luxus si nemůžu dovolit.“

„Aha,“ obrátila oči v sloup. „Tak to máte smůlu.“ Už se natahovala k mobilu, aby pokračovala v přerušené konverzaci.

„Nepovídejte, slečno. Není tady?“ Stačil jsem posunout její mobil tak daleko, aby na něj nedosáhla. Mělo to působit autoritativně.

„Nemá čas.“

„Jestli mě neohlásíte, tak si ho najdu sám. Mám bobříka samostatnosti.“

„Hihi, žertujete…“ Nevěřila mi.

Až když jsem bez mrknutí prošel halou a mířil ke schodišti, došlo jí, že jsem opravdu schopný si ředitele najít i bez jejího zapříčinění, že mě bez použití síly nezastaví, a protože tam neměla nikoho, kdo by se toho ujal, rezignovala a pokynula mi, abych se vrátil.

Nechal jsem se uprosit. Podal jsem jí vizitku, aby správně řekla mé jméno. Ještě důležitější než jméno bylo samozřejmě to, co bylo vytištěno drobným elegantním písmem pod ním: MEN IN SERVISE. Detektivní kancelář.

„Druhý patro, dveře uprostřed. Kdybych vás u šéfa nenahlásila, tak mi umeje hlavu.“

„Tak vidíte, že to šlo.“

Celkem vzato to byla docela milá slečna.

Ředitel Vosecký na mě nečekal v kanceláři, ale snaživě mi vyběhl vstříc. Než jsem stačil cokoliv říct, popadl mě důvěrně v podpaždí a zatáhl k sobě. Bůhví, jak mě slečna z recepce nahlásila. Mohl vypadat přijatelně, kdyby nebylo té zběsile barevné kravaty, kde převládala růžová kombinovaná s dalšími protikladnými barvami jako zelenkavou a citronovou, a košile v podobném duchu. I boty vypadaly jako ručně kolorované. Mohl být o něco starší než já, tipoval bych pětačtyřicet, ale moc usilovně se snažil vypadat jako mladík nebo bohém. Barva kůže prozrazovala solárko a napjatá kůže pod očima lifting. Kancelář byla světlá, bez nábytku, jen malý stolek u balkonových dveří. Na stěnách žádná výzdoba. Kromě jediného kancelářského křesla u stolku s monitorem tam nebylo ani kam se posadit. Psychologicky to možná na někoho zapůsobilo, když musel stát před rozvaleným šéfem po celou dobu audience v pozoru. Jednu dobu byl tenhle bytový minimalismus hodně populární. Je fakt, že se tím nic nezkazilo a nikdo vás nemohl podezírat z nedostatku vkusu. Akorát to, co jste tam měl, muselo být vyrobené na zakázku nebo alespoň pocházelo z nejlepšího italského ateliéru. I tady však bylo slyšet tu vlezlou hudbu, i když o poznání tišeji.

„Řeknu vám jedno velké tajemství,“ držel mě ještě za ruku a spiklenecky šeptal do ucha. Nemám rád, když je někdo tak blízko, ani když se mi šeptá do ucha. „Já jsem ho nezabil.“

„Aha,“ odtušil jsem, „tak tu jsem zbytečně.“ Zasmál se, jako by se mi podařil dobrý vtip.

„Už jsem vypovídal na policii. Sepsali se mnou třístránkovou výpověď. Jak vidíte, tak mě ani nezatkli.“

„Nejsem od policie. A taky někoho zatknout není jen tak.“

„Slyšel jsem. Soukromý detektiv. Proč vás to vlastně zajímá? Vlastně se s vámi nemusím bavit, nemám snad pravdu?“

Podle tónu hlasu to zas tak vážně nemyslel, jak by se mohlo zdát. Byl to prostě mluvka a honilo se mu příliš myšlenek najednou hlavou.

„Ještě jsem se vás na nic neptal.“

„Ale budete. Nebo byste chtěl.“

Pár slovy jsem se mu pokusil objasnit, jak se věci mají. Jméno ředitele Evrobanky Horského na něj zapůsobilo jako zaklínadlo. Došlo mu, že by nebylo dvakrát diplomatické mě vyhodit, i když by to byl udělal s nesmírným požitkem. Na druhé straně byl určitě ohromně zvědavý.

„Co chcete slyšet?“

„Proč jste ho nezabil? Pokud jste ho opravdu nezabil, jak jste mi hned v úvodu stačil říct.“

„Růžičku?“

„Růžičku.“

Afektovaně vypískl. Udělal několik kroků po kanceláři a mával barevnýma rukama jako amazonský papoušek.

„Neměl bych motiv.“

„Opravdu? Co když se něco provalilo?“

„Co by se mělo provalit?“

„Nevím.“

„Když nic nevíte, tak…“

„Povídá se o úplatcích. Pokud by někdo zjistil, že od vás bral Kůžička provizi, tak by vám to asi nepomohlo. A se zakázkami pro banku by bylo utrum,“ řekl jsem bez hnutí brvy. „A taky mohl začít šilhat po jiné agentuře. Zaslechl jsem něco jako G.R.E.A.T.“

„To vůbec nebudu komentovat, pane. Neexistuje jediný důkaz. Pomluvy konkurence. Pořád se něco takového objevuje. Jednou prohlásí, že jsme nápad na nějakou kampaň ukradli, pak nás osočí, že ta a ta reklama je neetická. Všichni někdy bruslíme na tenkém ledě. Hranice etiky a vkusu…“ Zamával prudce rukama. „Kdybyste se v tyhle branži pohyboval tak dlouho jako já, tak berete všechno s rezervou.“

„Do doby, až se ozve výstřel a padne první mrtvý.“

Vosecký začal být lehce nervózní. Na vysokém čele se mu objevily krůpěje potu, který si co chvíli otíral kapesníkem s vyšitým monogramem JV.

„Pokud ale ode mě bral, čistě hypoteticky, jak se říká, úplatky, což je nesmysl, tak bych se ho asi nechtěl zbavit, protože z hlediska podnikání je člověk, se kterým se takhle dohodnete, hotový poklad. Když od vás někdo vezme provizi, tak je de facto váš. To je jen moje logická úvaha, pane.

Akademická.“

„Logicky precizní,“ řekl jsem s uznáním, „jenže Růžičkovo křeslo se povážlivě houpalo a hrozilo, že si na něj sedne někdo jiný. To už pak mohlo vaši logickou akademickou úvahu posunout do trochu

jinýho světla.“

Ředitel agentury V.V.V. Vosecký na mě hleděl jako na marťana a nechápal, kam mířím.

„Kam jinam? Do jakého jiného světla? Kdyby byl odejit, jak se říká, tak už mě nemusel zajímat, spíš jeho nástupce.“

„Znal jste ho?“ zeptal jsem se nevraceje se k jeho reakci. „Teď myslím Růžičku.“

„Pochopitelně, ale ne zas tak, jak si myslíte. Projednávali jsme spolu strategii marketingu Evrobanky, ale konkrétní zakázky už řešil s naší produkcí a výrobou.“

„Setkal jste se s ním na té slavnosti?“

Podíval se na mě trochu nepřátelsky a mlčel. „Byl jste přece mezi zvanými hosty.“

„Jistě,“ odtušil Vosecký. „Byl jsem tam. Jako dvě stovky dalších lidí. Je snad na tom něco špatného? Aha, už chápu, každý z hostů je pro vás podezřelý. I já.“

„Mluvil jste tam s Růžičkou?“

„Pochopitelně, když se lidé sejdou na takové akci, tak asi nekoukají do nebe, pokud zrovna neodpalují ten ohňostroj.“

„O čem jste spolu mluvili?“

Vosecký se poškrábal na hlavě. „Nevzpomínám si. Asi jen takové konverzační fráze, znáte to.“

„Neznám,“ řekl jsem suše. „Mě tam nikdo nezval. Nepohybuju se v těch správných kruzích.“

„Asi nic pracovního jsme neřešili. Růžička nebyl člověk, který by nemyslel na nic jiného než na svou práci. Nebyl to žádný workholik. Myslím, že jsme se bavili o ženských.“

„To by mě zajímalo.“

Vosecký se rozesmál. „Pochopitelně. Bylo tam pár našich pěkných holek. Hostesky a tak. Měly na sobě něco jako oděv egyptských bohyň. Bylo se na co koukat, to mi věřte. Vzpomínám si, že jsem mu na jednu dával telefon. To snad není trestné.“

„To jistě ne,“ odvětil jsem chápavě. „Všiml jste si něčeho neobvyklýho?“

„Určitě ne, pane.“

„Kdy jste ho tam viděl naposledy?“

„Řekl bych, že před jedenáctou.“

„Kde jste byl při ohňostroji?“

„To vám řeknu přesně. Stál jsem u orchestru.“

„A Růžička?“

„Proboha, já jsem ho nehlídal ani mu nedělal chůvu. Nikoho pochopitelně nenapadlo, co by se mohlo stát. Zvlášť na takové akci mezi tolika lidmi.“

„Kdo, mohl mít podle vás největší prospěch z Růžičkovy smrti?“

„Konečně rozumná otázka,“ ocenil mě Vosecký. „Chcete slyšet můj názor?“ Přikývl jsem.

„Je to jasné, jako že dvě a dvě jsou čtyři. Počítám, že vás to taky napadlo.“.

„Třeba mě nenapadlo vůbec nic.“

Vosecký se posadil do svého supermoderního křesla a zatvářil se vážně. „Neprozradím velké tajemství, když vám řeknu, že naše agentura V.V.V. byla Růžičkovým koněm. Dělali jsme společně čtyři roky. K oboustranné spokojenosti. V bance věděli, že se na nás můžou spolehnout, takže by se dalo předpokládat, že tenhle tendr na novou corporate identity Evrobanky máme v kapse. Pokud u toho bude Růžička. Teď Růžička není. Právě tak je veřejným tajemstvím, že na jeho místo Evrobanka nejspíš posadí inženýra Krejcara, bývalého šéfa marketingu z Delty. Nebudu se o jeho profesionálních kvalitách vyjadřovat, protože by to nebylo nestranné, ale chápete, co tím chci naznačit. O Krejcarovi se v naší branži povídá ledacos. Každopádně je to chlap, který všude fedroval grejty jako své favority. Tudíž je asi jasné, co může následovat.“

„Šance vaší konkurence G.R.E.A.T. teda šly raketově nahoru?“

„Na první pohled to tak může vypadat,“ řekl potutelně, jako by držel svá esa stále v rukávu.

„Co vám říkají tihle chlápci?“ zeptal jsem se nečekaně a ukázal Voseckému skupinový snímek, který jsem sebral v Růžičkově kanceláři. Chvíli se na něj díval a pak mi ho vrátil zpátky. Růžičku poznal okamžitě, ale ostatní dva muži mu nic neříkali.

„Musí to být už pár roků stará fotka. Vypadá to, jako by byli na golfu…“

„Z čeho tak usuzujete?“ podivil jsem se.

„Tady to… Ta dlouhá kabela vypadá jako pouzdro na hole.“

„Hrál Růžička golf?“

„Co já vím, tak sázel na koníčky. Dostihy, víte, ale golf… člověk ale nikdy neví. I když dnes chodit k jamce patří v určitých kruzích k bontonu.“

I na druhém snímku identifikoval Růžičku a poznal i jeho dceru Janu, se kterou se už zřejmě setkal.

„Jak dlouho vlastně děláte pro Evrobanku?“

„Už jsem říkal: čtyři roky. Skvělá spolupráce.“

„I teď?“

Zatvářil se nechápavě.

„Snad se nic nezmění. Jsme v tendru na výrobu letošní výroční zprávy Evrobanky, tu jsme zatím pro ně nedělali. V rámci balíku prací je to víceméně podružná záležitost s rozpočtem řádově jednoho dvou milionů korun, jenže je s tím spojeno výběrové řízení na logo a projekt reklamní kampaně. Jak jsem se už zmínil, kdo dostane na starost celou corporate identity, má na pár roků vystaráno. Určitě oceníte, že jsem k vám naprosto upřímný.“

„Samozřejmě,“ kývl jsem hlavou. „A o to právě běží, corporate identity,“ dodal jsem chápavě, byť mi ten termín, ve Voseckého ústech tak frekventovaný, mnoho neříkal.

„Z banky se doneslo ven, je jedno jakými kanály, že ten, kdo dostane výročku, bude dělat všechno. Tak se prý rozhodlo na představenstvu. Svěřili jsme teda přípravu výroční zprávy nejlepším lidem, spolupracujeme se specializovanou grafickou agenturou na tiskoviny, S.B. – Simply the Best. Ta má špičkové grafiky i copywritery.“

„Neděláte to přímo ve V.V.V.?“ otázal jsem se s podivem.

„Nejsme na knižní záležitosti specializovaní. To je přece jen trochu něco jiného než televize, video nebo billboardy. Když chcete dělat na nejlepší úrovni, nemůžete šetřit na lidech. Když vím, že to někde pro nás mohou udělat líp, tak si je najmu. A tady v S.B. máme opravdu ty nejlepší. Na všechno jsou specialisté. Věřte, že to je výhodná a lukrativní taktika. Už jsme dali Evrobance první náčrtek strategie, náš kreativní bríf je fakt klasa, i když ho zatím po nás nepožadovali. Ať vidí, že jsme schopní reagovat dokonce dřív, než vysloví své přání. Zajímá vás to?“

„Pochopitelně.“

„Dynamika, pružnost, agresivita, pohyb. Musí to mít švih. Chceme navrhnout nové barvy, nové logo, celou novou filozofii. Jsme součástí globálního světa a nesmíme se držet středoevropských standardů. Musíme se přestat orientovat v reklamě na střední generaci, i když byste si řekl, že mezi ní je nejvíc potenciálních bankovních klientů. Jde o to získat mladé. Tam je perspektiva. Ti jsou navíc nejsnáz ovlivnitelní.“

„Aha.“

„Podívejte se na dřívější filozofii bankovní strategie. Všechno muselo být při zemi, konzervativní, solidní. Middle class ve škodovce. Šeďáci. Průměr. Zkamenělá nuda. Shit.“

„Jasně, shit.“

„Jo,“ dostával se do ráže. „Máme už něco připraveného. Rozumíte. Něco nového, radikální změna oproti minulosti. Výročka, to je nic, na návrhu se už pracuje,“ oznámil mi poněkolikáté, „ale klipy, to má smysl. Televizní reklama, tam jsou peníze. To je efektivní, účinné. Dovedete si vůbec představit, kolik stojí televizní čas? Vteřiny, to jsou statisíce. Už teď jim chceme předložit komplexní řešení.

Posadíme je na prdel. Víte co, něco vám ukážu. Mohlo by vás to zajímat…“ Cosi zmáčkl u telefonu a řekl, aby se k němu dostavil Frank.

„Je to náš nejlepší kreativec. Vymýšlí televizní reklamy a tak.“ Poznal jsem, že je na něj ohromně pyšný. Bylo na co. Bez pozdravu se přiřítil poďobaný mladík, kterému mohlo být tak dvacet roků. Na hlavě měl zelené číro, značková mikina byla na loktech rozedraná a na spodní části těla měl kapsáče,

které začínaly na úrovni kolen s tím, že poklopec končil až někde u kotníků. Z brady mu trčelo několik řídkých chlupů, za něž si každou chvíli potahoval, jako by je chtěl vyrvat z kůže. Jen co vlítl do kanceláře, tak někde zesílil hudbu, až jsem cítil basy rozvibrovanou bránici. Kreativec byl v neustálém pohybu, jako by nepřestával rapovat, kolébal se ze strany na stranu, ruce mu poletovaly kolem těla, chodidla stále podupávala do rytmu, a jak se předkláněl, tak mu byl vidět skoro celý nahý zadek i s tyrkysově zelenými trenkami. Nedostatkem sebevědomí rozhodně netrpěl. Mě prakticky vůbec nevzal na vědomí, soustředěný jen na sebe a udržení té pravé image.

„Franku,“ vybídl ho Vosecký, „jak to vidíš s těmi televizními šoty pro Evrobanku.“ Chlapec se dostal do transu.

„Hele, Džony,“ hodil pohledem po svém řediteli a letmo zkontroloval, jestli ho sleduji, „bude to takhle. První je na to logo. Hele, jde parta sprejerů, vidíš je, fakt záporný chlápci, jde z nich strach. Rozumíš,“ doprovázel svou řeč divokými posunky, „hnusný zaplivaný podchody, šero, chápeš to. K tomu hutná muzika, jeden se zastaví, vytáhne z bundy spray a něco nastříká na zeď. Nějakej tag, chápeš. Dobrý, co? Ostatní nic. Letěj dál. Furt šlape muzika. Hodně rychlý střihy, víš, jak to dělá Patrik. Všechno hodně naspídovaný. Kamera takhle letí, jo, sem a tam. Divoký švenky. Vidíš ty jejich zlostný ksichty. Střih. Nějakej barák. Další maník tam něco nastříká. Vyleze po okapu až do patra.

Cák, kamera bere výstřik barvy. Paráda. Partě se to líbí, klepou mu na rameno. Super, seš frajer. A poslední střih. Poslední kluk tahá lahvičku a stříká. Nejdřív nepoznáváš, co to je, ale pak ti to vylejzá před očima. Nový logo banky. Čuměj na to jak puci. Pak řev, skáčou jak pominutý. Fakt dobrý.

Jednička.“

Frank byl nad svým výkonem ve vytržení. Sotva popadal dech.

„Fajn,“ radoval se Vosecký. „A teď tu na bankomaty.“

„Jasně,“ uchechtl se Frank. „Tak hele, představ si, zase večer, šero, taková dusná atmosféra, jak v americký gangsterce, z kanálů se valí kouř, blikaj neony, na rozích postávaj prostitutky a pasáci, prostě drsný jako v Bronxu. Ulicí táhne parta. Samí týpci k pohledání, rozumíš, týpci. Tetování,

řetězy a tak. Hodně vostrý holky v černý kůži. Přijdou k nějakýmu automatu, na kolu, gumy, to je fuk. Jasně. Hoděj do toho minci. Nic. Jsou vzteklí, kopou do toho. Nic. Nakonec to povalí na zem. Všecko se rozfláká, střepy a tak. Dupou v tom. Jdou dál. Zas nějakej automat. Třeba na plechovkový pivo.

Všechno se opakuje. Hoděj tam drobný. Místo plecháče vypadne třeba tatranka. Čuměj na to jak vejři. Rozbijou ten šmejd. Nakonec dojdou k bankomatu. Ještě nic nechápeš. Narvou tam kartu a vypadnou prachy. Konečně vidíš logo Evrobanky. Aspoň tohle funguje!!! Řvou nadšením a objímaj se. Konec klipu.“

„Dobrý, Franku, fakt dobrý,“ culil se Vosecký. „Ještě na tom trochu pracuj. Pár detailů ještě bude chtít dotáhnout. Hoď to našemu art direktorovi, ať překreslí jednotlivý scény na papír, abychom to mohli taky dát na prezentačku do banky.“

„Jasně, Džony. Převálcujem je, to si piš.“ Odtančil pryč.

„Dobré, co?“ vyzvídal na mně.

„Pecka,“ řekl jsem.

„No, trochu se to bude muset uhladit, ale jinak to má grády.“

„Jasně.“

„Frank má dobré nápady. Je to magor, ale má vizi. Platím ho šedesát tisíc plus prémie za realizace. Věřte, že se vyplatí. Ještě lepší je na vložky, to je teprv bomba, ale většinou to zadavatel neskousne. Nakonec se dělá nejpitomější kompromis.“

„Takovej už je život,“

„Já bych vám mohl vykládat…“

„Tu novou koncepci jste ještě stačil představit Růžičkovi?“

„Nechal si poradit. Škoda ho, dalo se s ním dohodnout. Je fakt, že teď to budeme mít v bance obtížnější.“

„A co G.R.E.A.T.?“ nadhodil jsem poslední návnadu.

„Po pádu Delty jim hrozí, že budou mimo mísu. To si dovedete představit, přijít o takového klienta. Ne že bych jim to přál, ale nic jiného si nezaslouží, než je po těch svinstvech, co nadělali, poslat hezky nadlouho k ledu.“

„Nezdá se mi, že by byli mimo mísu.“

„Delta jim dělala tak dvacet procent obratu, i když pracovali pro minimálně dalších padesát menších firem. Jenže banka je banka. Velké rozpočty, jistota uhrazení faktur…“

„Evrobanka je přece taky vyzvala do tendru. Dokonce ještě za Růžičky.“ Vosecký mi dal zase ruku kolem ramenou.

„Bez obav, tak to bylo každý rok. Bylo by divné, kdyby banka neobeslala tak velkou agenturu. Ale poslyšte, Brabenec, jejich ředitel tam přece byl taky, ve Valdštejnské zahradě. Čert ví, proč ho tehdy zvali, asi z piety kvůli Deltě, aby mu nepřišlo líto, jak žalostně skončil. Na toho byste si měl posvítit. Berte ale prosím to, co jsem vám prve řekl, za velmi důvěrné. Doufám, že se na vás můžu spolehnout.“

„Nepochybně.“

„Doufám, že náš rozhovor nebudete někde reprodukovat. Je to opravdu jen mezi námi.“

„Jako u zpovědi,“ řekl jsem a upřeně mu hleděl do očí. Někdy se dokážu dívat opravdu upřímně.

„Naše strategie je zatím tajná. V bance se můžete zmínit, budete přece mluvit s Horským, ale jinak jazyk za zuby. Dá se na vás spolehnout?“

„Je to moje profese.“

„Mohl byste pracovat i pro nás?“

„Jak to myslíte?“

„I my jsme přece tím bulvárem poškození. Jsem s Horským na jedné straně barikády. Skoro bych řekl, že banka a my jsme jedno tělo jedna duše. Mohl byste se i pro nás pokusit zjistit, co a kdo za těmi pomluvami o úplatcích a podvodech při výběrových řízeních stojí? A když už budete pátrat i v G.R.E.A.T., tak se můžete dostat k pro nás důležitým informacím. Věřím, že mi rozumíte. Určitě se nějak domluvíme.“

Byl to zcela očividný pokus mě podplatit nebo mě aspoň přimět, abych pro ně špicloval u konkurence. Z morálního hlediska jsem však byl vázán loajalitou jen k Evrobance.

NA SCÉNU VSTUPUJE PAN LÁLA

S panem Lálou jsem se znal už asi patnáct roků, tedy ještě dřív, než jsem se dal na tuhle profesi. Už ani nevím, kdo nás seznámil a kde to bylo, ale každopádně pan Lála byl člověk, na kterého se nedalo zapomenout. Bylo mu už přes šedesát roků, malý, tlustý a plešatý s mohutnými předpotopními brýlemi, plně hrazenými zdravotní pojišťovnou, a věčně zpoceným čelem. Dalším jeho rysem byl vždy přítomný úsměv, který však neznamenal ani výraz radosti nebo uspokojení, ani nic jiného. Oči za brýlemi bývaly obvykle přimhouřené, jako by mu do nich ustavičně svítilo slunce. Jeho tváři to dávalo výraz, jako by byl věčně ve střehu. Oblečení nosil snad celou tu dobu, co jsme se znali, stejné, teda hnědé seprané manšestráky anebo šedavé tesilky a v létě příšerné syntetické tílko, obepínající jeho vesele se vzdouvající kulaté břicho, které se chtělo mermomocí oddělit od Lálova těla a odkutálet jako balon. Teď už byl v důchodu, ale odhalit jeho předchozí profese se mi nikdy uspokojivě nepodařilo. Jeden by mohl soudit, že nějaký čas pracoval u soudu, protože paragrafy měl v malíčku, stejně tak ovšem mohl dělat u policie, protože měl známosti od dopraváků po kriminálku. U sebe vždy nosíval několik odznaků a služebních průkazů, po jejichž pravosti jsem raději nepátral. Svým způsobem se vyznal ve všem a nebyl obor lidské činnosti, do kterého by nepronikl, i když při podrobnějším zkoumání mohlo vyjít najevo, že jeho znalosti jsou kusé až pofidérní. To mu ovšem nikdy nebránilo mít na cokoli svůj názor, o jehož pravdivosti byl hluboce přesvědčený, každopádně

do okamžiku, než ho napadla jiná teorie.

Měl však několik neocenitelných vlastností. Především se do všeho vrhal s neuvěřitelným entuziasmem a houževnatostí, nikdy nelitoval času a námahy a – což bylo pro mě neméně důležité – byl laciný a neúčtoval si hodinovou mzdu, ale vždy úkolovou, což je při práci, kterou jsem ho pověřoval, malý zázrak. Pravdou je, že by pro mě možná dělal i zadarmo, ale natolik jsem ho rozhodně nechtěl zneužívat.

Nevím, jak to dělal, ale dovedl se vetřít do přízně téměř všech, z nichž potřeboval něco vytáhnout. Když ho vyrazili dveřmi, vlezl oknem a ke svým informacím se dostal. Ty bývaly věrohodné, jen jsem musel rozlišovat mezi fakty, která na mě chrlil v jedné kupě se svými dedukcemi.

Čas od času jsem využíval jeho služeb, když byl případ složitější a bylo třeba vést pátrání současně po více frontách. Svým způsobem jsme byli celkem sehraná partička. Když jsem s ním byl nucen trávit delší čas, nemohl jsem jeho řeči vystát a nejraději bych ho zabil, když jsem ho dlouho neviděl, někdy se mi po něm i stýskalo. Dnes jsem však usoudil, že se bez Lálovy pomoci neobejdu.

Jak se dalo předpokládat, byl u mě doma během čtyřiceti minut, smějící se, zpocený, hned se zouval v předsíni, i když jsem mu to výslovně zakazoval, protože mi byly milejší na koberci jeho sandály než proděravělé seprané ponožky. Ten jeho zvyk nosit do sandálů fusekle mě ostatně také iritoval.

Jen co jsem ho stručně obeznámil se situací a jménem Růžička, jeho nadšení se v intenzitě rovnalo výbuchu sopky. Spokojeně si pobrukoval a mnul mlsně rukama.

„Tak to je teda soustíčko, panečku. Máme tu jednu vraždičku… Hlavně se z toho nepodělat, váženej pane. To se zvládne, klídek. Žádný obavy. Kdo za tím bude?“ I když jsme se znali tolik let, doteď jsme si vykali. Bylo to tak lepší, jeho žoviální vystupování se tím aspoň trochu drželo v mezích snesitelnosti.

Upozornil jsem ho, že naším prvořadým úkolem není hledat vraha, ale zjistit, jestli se v Evrobance neděly nepravosti, které by vyústily do zločinu. To však pana Lálu nezajímalo.

„Všechno souvisí se vším. Snad nepochybujete o tom, že by Růžička na svým postu ředitele marketingu mohl zůstat čistej jako lilium? Dám krk za to, že bral úplatky, provize, prostě natahoval pacičku, jak to jen šlo. To je dneska normální a kdo si myslel, že s příchodem kapitalismu do Čech se něco změní, tak byl padlej na hlavu. Nojo, byli jsme hodně naivní, když jsme cinkali klíči na náměstích.“

„Pane Lálo, vy jste snad někde zvonil klíči?“ Vsadil bych se, že ve své dávné minulosti to byl partajník, někde jsem zaslechl, že ho sice po osmašedesátém ze strany jako takřka mladíka vyhodili, ale žádným opozičníkem se nikdy nestal.

Lála se pobaveně uchechtl. „No, já určitě ne, ale sledoval jsem to. Moc bedlivě. A taky vím, kdo všechno tam tenkrát chodil. Hned jsem si říkal, že to nemůže jít jako po másle. Na úplatcích se od doby soudruhů změnila jen jejich výše, tj. vyletěly raketově nahoru. Co ten jejich ředitel vlastně chce slyšet? Kdo Růžičku uplácel? Kdo všechno je tam do něčeho namočenej? Tak to potěš pámbů.“

Užasle jsem se na něj po tom výlevu myšlenek podíval.

„Jestli souhlasíte, já půjdu raději po pachateli.“

Nemělo význam mu to vymlouvat. Řekl jsem mu o svém rozhovoru s ředitelem agentury V.V.V. Janem Voseckým a o všem, co mi sdělil o konkurenční agentuře G.R.E.A.T. Ani to však pana Lálu příliš nezajímalo. Přejel si ukazováčkem po špičce baňatého nosu a pronesl, že čuje, jako by odtud vítr nevál. Tušil jsem, že na mě vyrukuje s ohromující teorií.

„Byl ženatej?“

„Rozvedenej. Dvakrát.“

To ho trochu zklamalo. Jednou z jeho fixních idejí bylo, že pachatele je třeba hledat v rodinném kruhu. Statistiky zločinnosti kupodivu tuto teorii potvrzovaly. Problém byl v tom, že ve většině případů rodinných vražd je pachatel okamžitě známý a z kriminalistického hlediska je vyšetřování standardní situací jako zahrání rohového kopu ve fotbale. Růžičkova smrt nevypadala na vraždu v afektu.

„To ještě nemusí nic znamenat, pane. Co víme o jeho bývalý?“

„Ta první je někde v Kanadě, ta druhá, s níž se taky rozvedl, byla někde na služební cestě.“

„To říká kdo?“

„Nejmenovaný zdroje,“ zapřel jsem mu Kateřinu.

„Aha, takže si někdo na policii už pouštěl hubu na špacír. Tomu se dá nebo nemusí věřit.“

Vůči všem informacím, které nepocházely z jeho vlastních zdrojů, byl skeptický. Nemělo význam se s ním přít. Neuškodí, když si všechno sám ověří. „Jsou tady na scéně ještě nějaký další samičky?“

„Bez komentáře,“ odtušil jsem s úsměvem.

„Takže nic nevíme. Aha,“ dodal významně a pohlédl na mě, jako bych se byl dopustil trestuhodné chyby, že jsem neznal všechny skutečné nebo potenciální Růžičkovy přítelkyně či milenky.

„Rozvedenej chlap v nejlepších letech a bez milenky, to nejde dohromady. Na to musíme taky mrknout. Ta milenka je nejspíš vdaná panička, v jeho věku si asi dvacítku nenarazil. No a vdaná má svýho manžela a tomu se to nemusí líbit.“

„Jen pro úplnost: Růžička byl sice rozvedenej, ale pořád bydlel u svý bejvalky. Počítám, že se vám to bude hodit do krámu.“

„To si pište. Jenže…“ pan Lála se zarazil. „To mi hlava nebere, proč zůstali spolu?“

„Hádal bych, samozřejmě to vrtá hlavou každýmu. Ale možná jen nestačil sehnat byt… V Praze to trvá.“

„Za tím něco bude, pane. Dva rozvedení pod jednou střechou, to nemůže dělat dobrotu. Pokud…“

„Se nedali zase dohromady.“

„Třeba. I to se stává.“

„Jenže to by se pak nemordovali.“

„Nebo právě naopak. Pokud by si byli lhostejní, tak nemají důvod k nenávisti…“ Lála se nejdřív podrbal na temeni a potom zcela bezostyšně mezi nohama. Dělával to i ve společnosti, nejspíš si svého zlozvyku nebyl vědom.

Připomněl jsem mu, kde ke zločinu došlo.

„No a co?“ namítl, jako bych mu tím chtěl podkopat jeho ženskou teorii. „Ženský tvořily nejmíň třetinu hostů slavnosti. Ten seznam si musíme z tohohle úhlu pohledu projít, mohla tam být jeho milenka z banky, její manžel a třeba i milenec jeho bejvalky,“ zamumlal spíš pro sebe. „Taky by mě zajímalo, jak to měli zabezpečený. Jak znám podobný akce, tak tam se dostane s trochou fištrónu každej.“

Popsal jsem mu systém osobních pozvánek, ochrany u vchodu, ale Lála to odbyl pohrdlivým máchnutím ruky. I já jsem si uvědomoval trhliny ostrahy, ale neměl jsem zatím důvod ho a priori zpochybňovat. Znamenalo by to připustit velice nepříjemnou skutečnost, že za určitých okolností se na slavnost mohl dostat i nezvaný návštěvník. Tím by se okruh podezřelých povážlivě rozšířil.

„Co víme o jeho zabití?“

„Střelná rána z bezprostřední blízkosti do hlavy.“

„Z jaký strany?“

„Levý spánek.“

Lála spokojeně pokýval hlavou. „Souhlasí. Pokud nebyl levák, tak si to asi sám neudělal.“

„Na sebevraždu to opravdu nevypadá. Na místě činu se žádný relevantní stopy nenašly. Dopis na rozloučenou, pistole u ruky…“

„Ani střela a nábojnice?“

„Nábojnice jsou prý tři.“

Lála udiveně pískl. „Tři nábojnice na jednu smrtelnou střelu do hlavy? Nebyl váš nejmenovaný zdroj štědřejší na informace? To přece není jen tak. Známe ráži? Co víme o těch nábojnicích?“

Neochotně jsem byl nucen připustit, že mé vědomosti jsou opravdu kusé. Připadal jsem si s panem Lálou jako při zkoušení, kdy on byl zkoušejícím a já nepřipraveným studentem. Byla to jeho obvyklá procedura, které jsem se více či méně ochotně podroboval. Dělalo mu dobře, když měl navrch.

„7,65,“ sdělil jsem mu jediný fakt, který jsem o střelné zbrani a její ráži věděl.

„Pochopitelně,“ řekl potutelně, „ženská s kapesní pistolkou.“

„Znám desítky případů, kdy chlap použil ještě menší ráži. Na střelu do hlavy z bezprostřední blízkosti bohatě stačí i malorážka a rána není tolik slyšet, jako třeba u devítky nebo pětačtyřicítky.“

„Říkám vám, že je za tím ženská.“

„Ať je po vašem. Bude to teda naše teorie číslo jedna. Respektive vaše teorie číslo jedna.“

Dohodli jsme si postup. Pracovních teorií jsme nakonec vytvořili pět, čímž jsme vyčerpali veškeré kombinační možnosti, které nás v tu chvíli napadly. Přesněji řečeno napadly mě, protože pro pana Lálu už osoba pachatele nebyla neznámou množinou.

INŽENÝR KREJCAR A JEHO PIN-UP GIRL

Ráno mě vzbudil v osm telefonát Stoklase. Zněl hodně nazlobeně. Jestli jsem četl poslední vydání Zrcadla. Když jsem mu ještě v polospánku sdělil, že bulvár nečtu, zvlášť od doby, kdy jsem měl tu čest se seznámit s jeho šéfredaktorem Horákem, mi Stoklas přečetl pár vět z včerejšího vydání. Z článku vyplývalo, že Evrobanka hrubě vyhrožuje redakci Zrcadla, aby nepátrala po okolnostech Růžičkovy smrti. Jaký k tomu asi má důvod? Bojí se, aby nevyšly najevo praktiky při zadávání

konkursů stamilionových objemů.

„V tom máte prsty vy?“

Připustil jsem, že to může být reakce na moji návštěvu v plátku, kdy jsem se vydával za zaměstnance Evrobanky. Snažil jsem se Stoklase uklidnit.

„Já chápu, že to jsou novinářský kecy,“ řekl tajemník, „ale tomuhle se my přece chceme za každou cenu vyhnout. Když se o náš píše v dobrém, budiž, ale ještě líp, když se o nás nepíše vůbec. Buďte opatrnější, chlape, oni se chytnou každý blbosti, jen aby to mohli předhodit veřejnosti a někoho pošpinit. Někdo jim za to i může zaplatit!“

S horkým kandidátem na uvolněné místo ředitele marketingu v Evrobance, tedy mužem, který měl nejvíc profitovat na Růžičkově smrti, inženýrem Krejcarem, jsem si telefonicky domluvil schůzku na desátou hodinu ráno už včerejšího dne. Nebylo jednoduché ho přemluvit, aby mě přijal. Jeho hlas

zněl v mobilu velice sebevědomě a každým slovem mi dával na srozuměnou, že on je tím, kdo si klade a bude klást podmínky. Byl jsem na Vinohradské včas, nicméně mě nechal víc než půl hodiny čekat

na sekretariátu. Sekretářka se nepokrytě nudila, chvílemi si pilovala nehty, opravovala rtěnkou konturu horního rtu a netečně koukala z okna. Mně nevěnovala jediný pohled. To čekání už bylo dlouhé a cítil jsem, jak ztrácím náladu. Inženýr Krejcar prý má neodkladnou práci, tak mi nic jiného nezbývalo, než tam tvrdnout a čekat, až se uráčí mě přijmout. Během té půlhodiny třikrát zazvonil telefon, jednou to byl nějaký interní hovor, ale volající si zřejmě spletl linku, takže sekretářka ani nepřepojila do vedlejší šéfovy kanceláře. Pak dvakrát volala jakási žena, ale ani té se nedostalo propojení, protože pan inženýr je údajně momentálně zaneprázdněný. Z nevlídné poznámky, kterou sekretářka utrousila spíš sama pro sebe, jsem vyrozuměl, že telefonovala Krejcarova manželka, která nemá celý den nic jiného na práci, než že ustavičně kontroluje svého manžela, jako by si neuvědomovala, že má důležitou a neodkladnou práci. Dal bych krk za to, že tou neodkladnou prací byla ranní káva a četba sportovní stránky novin, jak o tom svědčil jeho pracovní stůl.

Kancelář byla natolik zabydlená, až bylo zřejmé, že zatím sedí ve své původní místnosti zaniklé Delta banky. Na stole měl dokonce rodinný snímek, kde byl s manželkou a dvěma malými dětmi, které držel v náručí. Manželka byla dlouhovlasá bruneta nepříliš výrazného zjevu. Samotnému Krejcarovi mohlo být kolem třiceti, byl to vysoký muž sportovní postavy, ostře řezaných souměrných rysů s

dokonalým střihem hustých tmavých vlasů. Nešlo si nevšimnout jeho pěstěných nehtů a dvou velkých prstenů. Byl typem chlapa, který to díky svým fyziologickým předpokladům musel mít v životě snadné, jak u mužů, u nichž musel budit svou výškou a pohledností závist spojenou s respektem k něčemu tak dokonalému a bezchybnému, tak u žen jimž musel naplňovat představu úspěšného mladého muže s jasnou perspektivou a skvělou budoucností, jíž se nic nemůže postavit do cesty. A pokud postaví, tak právě on je tím vyvoleným, který překážky hravě zdolá.

„Mám patnáct minut času,“ oznámil mi zdvořile. „Abychom si to hned na začátku ujasnili. Je mi jedno, jestli vás ředitel pověřil nějakým úkolem. Pokud po mně inženýr Horský něco chce, může se na mě obrátit osobně a nepotřebuje nějakého… Nemáte žádnou pravomoc, nejste vyšetřovatel a nemáte právo se mě na cokoli vyptávat. To, že vám věnuji svůj cenný čas, je jen výsledek mé dobré vůle, protože koneckonců všechno podstatné jsem už řekl policii. Upřímně řečeno vůbec nechápu smysl vašeho počínání.“

Zůstal stát, snad aby zdůraznil svou výškovou převahu. Sám mám přes metr osmdesát, ale on byl ještě o dvanáct čísel vyšší. V skvěle padnoucím obleku vypadal jako manekýn. Jeho úvodní slovo mě málem rozplakalo. Asi měl potřebu vymezit své teritorium a lehce mě zastrašit. Kdyby byl důsledný, mohl mě opravdu vyhodit.

„Znal jste pana Růžičku?“ zeptal jsem se bez velkých okolků.

„Povrchně,“ odpověděl lakonicky.

„Domníváte se, že získáte jeho místo ředitele marketingu a PR?“

Úsměv odhalil bělostné zuby jak z reklamy na Colgate. To byla i jeho odpověď.

„Je tu ještě nějaký další kandidát na ten post?“

„Pokud vím, tak není, ale mohu se mýlit. Tuhle otázku byste měl asi položit někomu jinému.“

„Položím, nemusíte se obávat, ale jak mám i já své informace, tak nikdo další tady není. Takže byste to mohl mít jistý, když to má Růžička za sebou.“ Snažil jsem se na něj působit co nejneomalenějším dojmem.

„Možná to tak na první pohled vypadá, ale ta souvislost není taková, jak si myslíte.“

„Vy víte, co si myslím?“

„Jistě,“ řekl znova se sebejistým úsměvem, „že jsem si jeho smrtí pomohl.“

„Není to tak?“

„Ne.“

„Můžu vědět proč?“

„Protože to místo bych dostal tak jako tak. Vidíte, zůstal jsem i ve své původní kanceláři.“ Nebyl jsem si jistý, jestli neblafuje. Z výrazu tváře se mu nedalo nic vyčíst.

„Kdy jste viděl pana Růžičku naposledy?“

„Na té slavnosti. Ve Valdštejnské zahradě.“

„Byl jste tam celou dobu? Zaslechl jsem, že jste někam zmizel…“ Sebevědomě se zasmál. „Někdo mě snad hlídal?“

„To víte, že člověk jako vy může být pod drobnohledem…“ nadhodil jsem.

„Přál bych si mít starosti těchhle slídilů.“

„Takže…“

„Takže abych vám zkrátil čas, tak jsem tam byl, a s Růžičkou jsem nepromluvil ani slovo. Nesledoval jsem, s kým se bavil on. Jen jsem ho zahlédl, to je všechno. Ani tady v bance jsem s ním nikdy nemluvil, pokud nebudete brát za hovor pozdrav na chodbě.“

„Neměli jste si co říct? Jako kolegové z branže…“

„Přesně tak, neměli. Za kolegu jsem ho příliš nepovažoval.“

„Není to trochu divný?“

„Připadá mi to normální. Dokonce vám řeknu, že jsem s ním v tomhle oddělení nepočítal. Na vedoucím místě, ani na místě řadového zaměstnance.“

„Vida,“ podivil jsem se. „Jste upřímnej.“

„Nemělo by vás to udivovat.“

„Můžete mi to vysvětlit?“

„Budu stručný. Způsob vedení marketingu a reklamy, jak ho prováděl Růžička pro Evrobanku, se natolik rozchází s mými představami, jak by moderní a efektivní marketing a reklama měly vypadat, že tu pro někoho takového není místo.“

„V čem spočívá ten rozdíl?“

Chvíli váhal, jestli má vůbec odpovědět. Dvakrát pohlédl na hodinky. Zachoval si však svou zdvořilost.

„To, co předváděl v Evrobance jeho úsek, bylo neefektivní, nemoderní a zastaralé. Čeho byl schopný Růžička, by zvládl každý maturant. Reklama bez znalosti potřeb trhu, bez vkusu a bez seriózního marketingu je vyhazování peněz.“

„Řekl bych, že přeháníte. To jsou jen fráze,“ řekl jsem ledabyle. Pokrčil rameny, ale nepřesvědčoval mě. „Je ovšem zarážející,“ dodal jsem, „že do potíží se dostala vaše mateřská banka a ne Evrobanka, která naopak Deltu převzala. Laik by teda řekl, že tak špatný všechno nebylo.“

Blahosklonně se usmál. „Je to tak, jak říkám. Ty dvě věci spolu nesouvisely. Špatné úvěry nemají nic společného s prací reklamy.“

Udělal jsem tři čtyři kroky ke dveřím, jako bych chtěl odejít, ale pak jsem se přece jen zastavil.

„Pokud vím, tak v Deltě jste jednoznačně favorizoval agenturu G.R.E.A.T.“

„Dží-ár-í-ej-tý. G.R.E.A.T.,“ vyspeloval se vzornou britskou výslovností. „Genuine, Reliable, Effective, Analytical Team. Je to zkratka, ne slovo, i když samozřejmě great znamená anglicky velký…“

Líbilo se mi, jak ze mě okatě dělal blbce. „Ano, zřejmě jsou opravdu velcí. Takový, jak říkáte, pravý nefalšovaný výkonný analytický tým, že?“

Nevím, jestli postřehl ironii v mém hlase.

„Je to opravdu velká a dobrá agentura s mezinárodním zázemím, to je potřeba zdůraznit,“ řekl a upravil si kravatu, která se mu z nepochopitelných důvodů svezla na stranu. Ta vázanka mohla stát tři čtyři tisíce. Sám bych do něčeho takového investoval jen v případě, kdybych měl jistotu, že to pozná minimálně každý druhý. Tím jsem si ale nebyl jistý, proto také nejdražší kravata v mém šatníku stála tři stovky.

„Velkejch agentur je přece hodně. Třeba V.V.V. Podle čeho vybíráte?“

„Bože,“ řekl, jako by mě litoval, „samozřejmě musíte mít nějaká objektivní kritéria. Za prvé: V.V.V. je tuzemská agentura, zatímco G.R.E.A.T. má celosvětové působení. Budiž, abych nepřeháněl a vy abyste mě nemusel chytat za slovo – celoevropské. Čtyři desetiletí zkušeností, které žádná domácí firma nemůže mít, protože není na trhu tak dlouho. A za druhé: když jste ředitel propagace, tak se v těchhle věcech musíte orientovat. Podle toho buď jste úspěšný, nebo nejste a máte smůlu.“

„Přiznávám se, že si v týhle oblasti objektivní kritéria nedovedu představit. Tady se přece výsledek nedá změřit jako ve sportu.“

„Ale ano,“ řekl už netrpělivě. „Existují třeba soutěže o nejlepší televizní reklamu, agentura B.E.S.T. navíc vypisuje každoročně soutěž o nejlepší výroční zprávu roku TOP ANNUAL REPORT, které se účastní stovky podniků a je to hodně prestižní záležitost. Představenstvo banky samozřejmě zajímá, jak se jejich výročka umísťuje. To snad pro vás není objektivní kritérium, když se vaše tiskovina takového významu dobře umístí i v celostátní konkurenci?“

Připustil jsem, že jeho argumentace je logická.

„Když se podíváte na výsledky soutěže, tak výroční zprávy, které připravovala pro Deltu agentura G.R.E.A.T., se pokaždé umístily do třetího místa. Pětkrát jsme byli první. To je snad dost výmluvné. Podobně úspěšní jsou i u televizních šotů.“

„Jak si v soutěži vede V.V.V.?“

„Myslíte Veni vidi viči?“

„Ne, pane Krejcare,“ odtušil jsem s ledovým klidem a zlomyslně po něm loupl pohledem. „Veni vidi vici. Tohle je latina, ne italština.“

„Promiňte,“ hlesl naštvaně. „Taky to není nejhorší, pohybují se obvykle kolem patnáctého, dvacátého místa. Takový český standard. Je fakt, že se snaží, aby byli in, ale je to s nimi jako u neznačkového oblečení. Na první pohled a z dálky to třeba vypadá obstojně, ale když se podíváte pozorněji…“

„No, proti G.R.E.A.T. nic moc, viďte. Pak ovšem chápu, proč preferujete tuhle agenturu. Ale kdo ví, jak to letos dopadne, když je ten tendr…“

„Ano,“ připustil inženýr Krejcar. „Já budu samozřejmě prosazovat svého kandidáta. Myslím, že jsme tu čtvrthodinu už protáhli. Doufám, že mě omluvíte, pane.“ Významně poklepal na své náramkové hodinky.

Naklonil jsem se k němu.

„Moc pěknej kousek, ale nemají tolik čudlíků jako ty moje,“ řekl jsem hledě obdivně na jeho hodinky značky Patek Phillipe. „Taky bych potřeboval něco takovýho,“ ukázal jsem mu svá casia za pár stovek. „Tyhle už mají prasklý sklíčko. No, nevypadá to nejlíp. Kolik stály ty vaše? Počítám, že aspoň deset tisíc.“

„Člověče,“ vydechl znechuceně, „tyhle hodinky…“ Nedopověděl.

„Chcete říct, že jsou drahý?“

„Dá se to tak říct. Bojím se, že na ty byste si asi jen tak nenašetřil.“

Udělal jsem zklamaný obličej a odporoučel se.

Na chodbě mě ještě napadlo, že bych se mohl stavit za paní Lojovou. Zastihl jsem ji v plné práci na textech jakýchsi finančních výkazů. Teprve tehdy mě to udivilo. Nešlo o rukopis, ale o sazbu.

Paní Lojová mě hned chtěla pohostit a významně spočinula pohledem na chladničce. Připadalo mi to nevhodné, tak jsem to odmítl.

„To máte výročku?“ zeptal jsem se jakoby mimochodem. Až jsem si připadal směšný, jak jsem rychle odkoukal zdejší žargon.

„Jistě, příloha k účetní závěrce, to je moje noční můra.“

„Už to máte vysazený, pokud tomu rozumím…“ I když to pro mě byla španělská vesnice, něco mi neštymovalo.

„Jistě.“

„Takže to už někdo zpracovává. Myslím nějaká agentura…“

Podívala se na mě a přisunula prázdné křeslo k sobě. Posadil jsem se.

„Koukám, že vám nic neunikne. Asi vám to budu muset říct. Jak sám vidíte, výročka je už v plným proudu.“

„A co ten konkurs?“

Lojová nebyla očividně ve své kůži.

„Bude vám to připadat zvláštní, ale není na tom nic špatnýho, žádná levárna. Vlastně je, ale… je to dlouhá historie. Evrobanka sice vypsala konkurs na zhotovitele výroční zprávy a na další služby, jenže bylo jasný, že v těch zmatcích se to povleče donekonečna, než padne nějaké rozhodnutí.

Výročka musí být hotová k datu valný hromady, jde na burzu cenných papírů a tak. Kdyby nebyla vytištěná, tak by byl konec světa. Tohle v centrálním nákupu dobře věděli, a tak jsme se to rozhodli vyřešit letos jaksi nestandardně. Výročku jsme sami zadali tý agentuře, která ji pro nás už dělá několik roků.“

„Obešli jste konkursní řízení?“

„Co jsme měli podle vás dělat? Kdybysme čekali na něčí rozhodnutí, tak nestihneme termín. To je určitě menší zlo, než co se udělalo.“

„Kdo všechno o tom ví?“

„Ta agentura, centrální nákup, teď vy a já…“

„A pan Růžička,“ doplnil jsem.

„Tím si nejsem tak docela jistá, protože to náhlý rozhodnutí přišlo z centrálního nákupu a pokud si dobře vzpomínám, tak zrovna v ten den, kdy se konala slavnost. To tu Karel od rána nebyl. Ale tam mu to určitě někdo řekl.“

„Překvapilo by ho to?“

„Muselo se mu ulevit, protože mu tím odpadla starost, jak zvládnout termín.“

„Takže všude jinde se připravují na konkurs, co je vlastně rozhodnutej. Komický. Co je to za agenturu, která to pro vás dělá?“

„Jmenují se 24H. Takový divný název pro agenturu, něco jako že jsou připravení 24 hodin denně, sami slušní lidé.“

„Jistě,“ vydechl jsem. „Stavíte mě tím do nepříjemný situace. Ředitel Horský si mě najal, abych zjistil všechny podezřelý záležitosti v bance. Měl bych mu to nahlásit.“

„V tom vám asi nemůžu zabránit, ale jestli si myslíte, že takováhle prkotina by mohla našeho Horskýho zajímat…“ prohlásila Lojová pochybovačně. „Jestli to ale bude někomu vadit, tak

především Krejcarovi, že už neprosadí svýho koně. Na druhý straně se tím potvrdí jeho slova, že je tu bordel. Ale berte v úvahu, že tohle je jen výročka a termíny jsou termíny.“

„Můžu s tím hlášením ještě počkat…“ nadhodil jsem, v podstatě už rozhodnutý, jak budu postupovat.

„Myslím, že by nám to pomohlo. Čím míň se o tom bude mluvit, tím bude víc času na práci. Kdyby teď do toho někdo začal moc šťourat, tak bude malér.“

„Vy Krejcara nemáte moc v lásce, že?“

Pokývala hlavou. „Je to arogantní chlap, který nás považuje za póvl.“

„Byl jsem za ním. Naznačoval mi, že by se stal ředitelem úseku, i kdyby k tomu nedošlo…“

„Nesmysl,“ vykřikla Lojová, „vím, co prohlašuje, rozneslo se to po bance, ale není to tak. Možná za ním někdo stojí, ale jeho šance za normálních okolností nebyly valný. On jen dělá ramena. Řekla bych, že jediný, na čem mu záleží, je to, aby měl moc a mohl ji dávat najevo. Znáte to, i pan Karel si to zjišťoval, ještě než… V představenstvu není nikdo z Delty, tam ke změnám nedošlo, takže… Naopak o Krejcarovi šly různý řeči, že měl v Deltě nějaký malér, mělo se to vyšetřovat, ale než k tomu došlo, tak se banka položila.“

„Víte něco bližšího?“

„Ne, nebo ne nic takovýho, abych vám to mohla vykládat. Ale není zas tak obtížný si domyslet, oč mohlo jít.“

„Dobře,“ řekl jsem na závěr, „zatím si to všechno necháme oba pro sebe. Výročku i Krejcara. Mně se ten panák taky ani za mák nelíbil.“

Sjel jsem výtahem dolů do přízemí a dal si v hale cappuccino z automatu. Bylo levné, dotované bankou, horké a sladké. Nic víc jsem nepotřeboval. Opřel jsem se zády o mramor a pomalu upíjel. Inženýr Krejcar kolem mě proběhl tak rychle, že si mě ani nestačil všimnout. Prosklenými dveřmi bylo vidět, jak spěchá na parkoviště. Zůstal stát u loňského modelu Opel Omegy v kouřové barvě a neklidně se rozhlížel kolem sebe. Po pár minutách k němu přišla velice elegantní žena. Provokativní křivky jejího poprsí byly vidět i na dálku. Měla dlouhé nohy v minisukni, boty na vysokých podpatcích a bílou přiléhavou halenku, dost odvážně porozepnutou. Vlasy byly dlouhé, platinové. Už jsem ji

někde zahlédl. Na očích velké sluneční brýle. Něco si říkali, Krejcar ji pak vzal za ruku, druhou otevřel dveře vozu a popostrčil ji na sedadlo spolujezdce. Řekl bych, že to udělal skoro násilím.

Omega se s mohutným zaburácením prudce rozjela. Dopil jsem poslední doušek kávy a odhodil kelímek do odpadkového koše. Ledabyle jsem došel k vrátnému, důvěrně se k němu naklonil a šeptl mu do ucha: „To je teda kousek, co? Nedal bych se dvakrát prosit. Krejcarova zákonitá?“

Prošedivělý vrátný na mě spiklenecky mrkl. „Jo, zákonitá, vy jste dobrej, pane. To je sekretářka našeho generálního. Holka jak z obrázku, co? Slečinka Procházková, abyste věděl.“

„Krejcar je docela čilej, jak koukám,“ dodal jsem.

Vrátný vydechl své oblíbené nojo. „Možná byste byl v jeho postavení a s jeho vizáží taky čilej. Já teda určitě. I když nevím, jestli si políčil zrovna na správným místě. Každopádně dobrý vztahy to nedělá.“

„Ale copak? Snad mu někdo tu sexbombu nezávidí?“ vyzvídal jsem, ale vrátný mávl rukou.

DVĚ RŮŽIČKOVY HOLKY

Navečer jsem se vydal na severovýchodní okraj Hostivaře, kde měla v rodinném domku bydlet doktorka práv Magda Růžičková s dvěma dětmi. Byl to hezký, nepříliš velký starší jednopatrový dům, postavený ve třicátých letech v konstruktivistickém slohu s rovnou střechou, velkým balkonem a venkovní terasou. Ze severní strany byl obrostlý břečťanem, který dosahoval až ke střeše. Za domem byla vidět překvapivě rozsáhlá a z hlediska zahradní architektury pečlivě vedená zahrada se vzorným trávníkem, konifery a vzrostlými keři nejrůznějších druhů. Za zahradou byl ještě sad s desítkou ovocných stromů.

Zvonil jsem sice dost dlouho, ale nikdo se neobjevoval. Zato jsem na sebe upoutal pozornost sousedky.

„Koho hledáte?“ zeptala se mě ječivým tónem.

„Paní Růžičkovou.“

„Bože,“ zvolala dramaticky, „to byste se načekal. Ta chodí domů pozdě v noci. Ale holky by tu měly být každou chvíli, šly jen se psem. Vy jste zase od policie?“

Cosi jsem neurčitě zamumlal.

„To už jste dneska druhej. Minulej týden, kdy se to stalo, to tu byli nakvartýrovaní dva dny. To by mě zajímalo, co tu chtěli najít.“

„Nebyl tu dneska za váma takovej menší starší člověk?“

„Jo, s takovýmhle pupkem… Ale bylo to zlatíčko. Tak hezky jsem si už dlouho nepopovídala. Vy ho znáte? Neříkal, že je od policie.“

„To je v pořádku. Pan Lála.“

„To je ono, takový srandovní jméno… Lála. Zahradě ale rozumí, poradil mi, co s hortenzií, furt mi ne a ne kvést. Ani pan Jiří si s tou hortenzií nevěděl rady a to je machr, však vidíte.“

„Myslíte, že se paní Růžičkové nedočkám?“

„Však říkám, ta chodí hodně pozdě v noci, pokud se sem vůbec dostane. To víte, při jejím

zaměstnání, pořád nějaký cesty. No řekněte, je to povolání pro ženskou, aby byla celý dny v luftě? To se pak člověk nemůže divit, že to s tím jejím manželstvím takhle dopadlo. Já vždycky povídám, že ženská se má držet doma, zvlášť když má děti. To je to jediný, co vám zůstane, až budete starej, v práci na vás zapomenou, ale rodina, to je grunt. Nedělala to dobře, ona kariéra není všechno. Vždyť ty holky ji málem ani neznaly. A pan Karel, jako Růžička, škoda mluvit. Ale co vás tu takhle hloupě zdržuju. Támhle už jdou naše dvě holčiny…“

Na konci ulice se objevily dvě postavy. Jedna větší, druhá menší a mezi nimi poletovalo cosi velkého a neskutečně chlupatého.

Počkal jsem, až došly k domovním vratům a představil jsem se. Moc pozornosti mi nevěnovaly. Té starší mohlo být tak sedmnáct, byla to vysoká dívka s dlouhými hnědými vlasy a pravidelnými rysy. Nebyla to vysloveně kráska, ale byla zajímavá. Její rty byly snad poněkud příliš velké a nos zvednutý nahoru. Na sobě měla džíny a krátké triko, které odhalovalo část opáleného břicha. Druhé mohlo být asi osm roků, byla pihatá a její vlasy připomínaly oheň.

„Máma není doma,“ řekla mi ta menší. „Chodí pozdě. Má moc práce.“

Pár slovy jsem jim opatrně vysvětlil, co jsem zač, a řekl jsem, aniž bych zacházel do nepřehledných detailů, že pro banku vyšetřuji smrt jejich tatínka.

„Mohli bychom si aspoň spolu popovídat?“ Mladší se zatvářila nepřístupně.

„Maminka nám zakázala, abysme o tom mluvily. Nikoho nesmíme pouštět domů,“ významně se podívala na svou starší sestru, jestli ji v tom podpoří. Začínal jsem litovat, že jsem rovnou neodešel, jakmile jsem se dozvěděl, že Magda Růžičková není doma. Vyptávat se dětí, to je hodně ošemetná záležitost a někdo by to mohl jednou oprávněně rozmáznout.

Jana odemkla branku a mířila k domovním vratům. Mohutné psisko mě očuchávalo a chovalo se velmi přátelsky.

„Jen pojďte,“ vyzvala mě ta starší.

„Ale to přece,“ rozhorlil se zrzek, až se jí do očí prodraly kapičky slzí. „To se řekne.“

„Nech toho, Zuzo,“ napomenula ji Jana, „tenhle pán to přece myslí dobře. Chceš přece taky, aby se zjistilo, kdo to udělal…“

„Ale máma…“

Navrhl jsem, že bych přece jen raději přišel, až bude doma jejich matka, ale Jana mávla rezolutně

rukou a pokynula mi, abych vešel.

„To byste se mohl nedočkat.“

Vstoupil jsem dovnitř a zul si boty. Všiml jsem si, že na věšáku visí dvě pánské bundy a v botníku je několik párů pánských bot. Nad botníkem trčely srnčí parůžky a vyjímaly se tam naprosto nepatřičně. „Ty jsou tátovy,“ řekla starší tiše. „Musíme to někam schovat,“ dodala, jako by jí to bylo trapné. „Nebo to někomu dáme.“ V tu chvíli mi to došlo, ale nebyl jsem si jistý. Bylo to choulostivé téma a holky vypadaly zranitelně, byť ta starší se tvářila tak komunikativně. Před týdnem přišly o otce a pachatel zatím nebyl odhalený.

„Pan Kůžička, váš táta… tady bydlel s váma, že?“

„Pojďte do obýváku. Já jsem Jana a ségra je Zuzana,“ řekla ta starší a odemkla dveře do pokoje klíčem, který byl v zámku. Přišlo mi to divné, má to snad znamenat, že holky nesmějí do některých místností domu?

„Ne, to Magda. To je takovej její zvyk vždycky zvenčí zamykat. Kvůli psovi, on by si tlapou sám dveře otevřel. Sem nesmí.“

„Jenže máma takhle zavírá všude,“ žalovala Zuzka.

Zařízení obýváku mohlo pocházet z šedesátých let a svým odpudivým způsobem bylo velmi stylové. Neuměl bych to sice přesně charakterizovat ani definovat, ony stylové znaky, ale dýchlo na mě dětství. Tehdy to jistě nebyl levný nábytek a o jeho kvalitě svědčilo už to, že byl na svůj věk zachovalý včetně potahových látek sedačky a mohutného křesla, obojí podivné nazelenalé barvy. Stylové byly i reprodukce umělecky indiferentních zátiší jablek a hrušek, tvářících se moderně. K dokonalosti tomu chyběla už jen vázička s umělými květinami.

Zuza si hned sedla na pohovku vedle mě a mračila se. Chyběly jí oba přední řezáky, které ještě nestačily vyrůst. Jana si sedla proti mně. Přišla mi na svůj věk vážná. Možná to bylo událostmi, které se na ni v posledních dnech navalily.

„Já jsem z jeho prvního manželství,“ vysvětlila mi Jana, „táta se pak znovu oženil s Magdou a narodila se jim tady Zuza. No a pak se rozvedli. Před třema rokama. Moje máma je v Kanadě.“

„Píšete si?“ vyzvídal jsem.

„Po netu. Každej den mi mejluje. Teď, když se to stalo, tak má přijet.“

„Ale táta tu s náma zůstal,“ hlásila Zuzana a zdálo se, že mě konečně vzala na milost. Jana se na mě podívala, jako by mi chtěla něco naznačit, ale neodvažovala se to před sestrou otevřeně vyslovit.

„Pořád si hledal novej byt,“ řekla na vysvětlenou, „ale víte, kolik to dnes stojí. Sem jsme se s tátou přiženili. Tenhle barák patří mý druhý mámě. Dřív jsme bydleli na Vinohradech. Měli jsme tam jen jeden pokoj.“

„A tady měl táta přece nás,“ vypískla Zuzana. „Zůstali jsme spolu.“

„Jo, tady měl nás.“

„Kdy přijde máma?“

„Chodí hodně pozdě,“ řekla Jana, „kolikrát už spíme.“

„Maminka má hodně služebních jednání,“ řekla Zuzana dospěle, „říká, že musí hodně pracovat, aby vydělala pro nás tři dost peněz.“

Oběma jsem ještě dal svou navštívenku a rozloučil se. Nemělo smysl tam zůstávat.

Nepřišlo mi moc solidní tlačit na sestry, abych z nich vypáčil, jak probíhalo soužití jejich rozvedeného otce s matkou. Na základě určitých zkušeností jsem si to dovedl celkem dobře představit.

Přede mnou byla sobota a neděle.

HŘÍČKY S INTERNETEM A PAN LÁLA

Večer jsem strávil doma u počítače. Konečně jsem měl čas sám na sebe. Udělal jsem si pohodlí a do misky vedle monitoru nasypal kopec arašídů.

Dost dlouho jsem přebíral svou fonotéku, než jsem si vybral titul, který se mi zdál vhodný k mému rozpoložení. Byla to Jenůfa. Zvláštní, v kolika operách je jedním z témat smrt, vražda nebo zabití. Jako kdyby se příběh měl brát vážně, jen když je v něm tragická smrt.

Připojil jsem se na internet a zadal heslo výroční zpráva. Mezi mnoha odkazy jsem vybral ten, kde figurovala zkratka B.E.S.T. Zakrátko jsem vstoupil do prezentačních stránek této agentury, která organizovala každoroční soutěž o nejlepší výroční zprávu TOP. Byl tam uveden přehled výsledků za posledních sedm roků.

Delta banka skutečně bodovala na jednom z prvních třech míst, inženýr Krejcar tedy mluvil pravdu. Umístění Evrobanky bývalo na konci první dvacítky, v některých letech se dokonce mezi uvedenou první třicítkou neobjevila.

U prvních ročníků soutěže uváděl pořadatel řadu údajů, které už později chyběly. Před třemi roky byl naposledy zveřejněn seznam odborné poroty. Mezi sedmi jmény byl i inženýr Otakar Krejcar, který měl za komisi posuzovat odbornou správnost výročních zpráv.

„Vida,“ řekl jsem si spokojeně, jako by mně toto zjištění udělalo radost. Za to místo v porotě určitě dostal hezky zaplaceno a ještě mohl dohlédnout na to, aby se jeho Deltě nedostalo křivdy.

Pak mě však upoutalo cosi ještě zajímavějšího.

Internetové stránky sice nebyly z grafického hlediska vyvedeny příliš nápaditě, co na nich však nikdy nechybělo, bylo záhlaví na sytě žlutém podkladu, přes který probíhal nápis: B.E.S.T. TOP ANNUAL REPORT B.E.S.T. TOP ANNUAL REPORT a tak dále jako na běžícím pásu. Stránky prvních čtyř ročníků soutěže však měly, i když ne na první pohled, odlišnou úpravu. Neprobíhal tam v žlutém poli žádný nápis, ale zato se tam objevilo logo s nápisem G.R.E.A.T. TOP ANNUAL REPORT.

Nenápadný, ale o to důležitější rozdíl.

Kliknul jsem na počítači na ikonu domů a zadal nové klíčové slovo – obchodní rejstřík. Nejdřív jsem vyhledal agenturu G.R.E.A.T. Datum zápisu do obchodního rejstříku před deseti lety. Dva jednatelé společnosti: PhDr. Pavel Brabenec a JUDr. Ivan Slavík, kteří zde zastupovali mezinárodní agenturu se sídlem v Lucembursku. Jména jsem si poznamenal na lístek vedle počítače.

Pak jsem se podíval na agenturu B.E.S.T., která byla organizátorem soutěže o nejlepší výroční zprávu TOP. Do obchodního rejstříku byla zapsána před třemi lety. Jediným jednatelem společnosti je PhDr. Pavel Brabenec.

Obě agentury uváděly identickou adresu sídla společnosti: Jindřišskou ulici v Praze 1. Nedostatek fantazie byl omračující.

Odpojil jsem internet a podíval se do databáze účastníků slavnosti slunovratu.

Za agenturu G.R.E.A.T. se zahradní oslavy účastnil její ředitel PhDr. Pavel Brabenec. Z agentury

B.E.S.T. nebyl kupodivu pozván nikdo. To by se musel pan ředitel rozdvojit.

Zaposlouchal jsem se do opery. Nešťastný Laco v zoufalství řízl Jenůfu do tváře a klesá před ní v zoufalství na koleno: Co jsem to urobil? Jenůfka. Co jsem to urobil? Jenůfa. Ja ťa lúbil, ja ťa lúbil od malička…

Takže agentura B.E.S.T. jako vyhlašovatel nejrůznějších TOP žebříčků včetně nejkrásnějších výročních zpráv je fakticky identická s agenturou G.R.E.A.T., jež je jejich největším producentem.

B.E.S.T. tedy dává většinu cen sama sobě, to se pak vyhrává docela snadno. De iure je věc samozřejmě čistá, obě společnosti fungují samostatně, každá jedna z nich je zapsána v obchodním rejstříku a inženýr Krejcar je nezávislým porotcem, který je jistě za svou námahu adekvátně honorován.

V sobotu se u mě ohlásil pan Lála. Většinou jsme se scházívali někde po kavárnách, kde mohl člověk strávit dvě tři hodiny a probrat všechny služební záležitosti. Bylo to pro mě jednodušší, než si ho brát domů, ale tentokrát projevil přání za mnou zajít. Nedělal jsem si s úklidem násilí, Lála si na to stejně jako já nepotrpěl. Já měl ovšem výhodu, že mě kvůli tomu nikdo nepeskoval. Paní Lálová byla svatá žena, která měla se svým manželem božskou trpělivost. Musela nejen věčně naslouchat jeho nekonečným monologům, ale zároveň udržovat jeho věci v takovém pořádku, aby byl schopný najít to, co kde odložil. To však Lála sotva dokázal ocenit.

„Bylo by kafíčko?“ zeptal se mě usadiv se na pohovce. Naštěstí jsem nějaký zbytek vyšťáral.

„Co máte novýho?“

Pan Lála si nasypal cukr a na tváři se mu rozlil spokojený úsměv.

„Byl jsem u Růžičkovejch.“

Přitakal jsem. Nebyl to pro mě neznámý fakt.

„Moc mi nešlo na rozum, že tam bydlel i po rozvodu, tak jsem po tom začal trochu pátrat. Ne že by to bylo tak důležitý, ale jeden nikdy neví.“

„Co vám o tom řekla ta sousedka?“

Pan Lála se zatvářil udiveně. Sousedka? Ta přece není v takovýchto věcech směrodatná, co si prý o něm myslím.

„Mám svý lidi na soudu,“ naznačil významně. „Dostal jsem se k dokumentům z rozvodu. Podle všeho to probíhalo naprosto hladce. Rozvedli je na první stání, což v případě, že jsou děti, není tak obvyklý, ale soud asi bral v úvahu to, že Růžičková je od fochu, a i když si to asi ani neuvědomují, tak držej spolu. Takže když dohoda, tak dohoda. Růžičkova dcera Jana z prvního manželství zůstala jemu, ta druhá jí. Žádný problémy s dělením majetku, protože všechno patřilo jí. Akorát chalupa mu zůstala, protože ji už měl z dřívějška. Určili alimenty a bylo to. Že tam zůstal bydlet, byla jejich interní dohoda, kterou nemusíme chápat, ale musíme ji brát jako fakt.“

„Kdo byl navrhovatel rozvodu?“

„Ona.“

„Byl jste i za ní?“

„Byl, ale nepředbíhejme. Podle jejich sousedky to bylo obyčejný, tichý soužití, nevěděla o nějakejch rozepřích, rozhodně se nehádali tak, aby o tom věděla celá ulice, ale my si o tom můžeme myslet svoje.“

„Rozvod ještě vždycky neznamená totální rozbití vztahu. Zvlášť když mají společně děti. Respektive dítě, Zuzanu.“

„Já moc na takový pohádky nevěřím.“

„Má to pro nás nějaký význam?“

„Všechno má význam. Každopádně vím, že bydleli pod jednou střechou a údajně žili vedle sebe v klidu jako dvě hrdličky, ale jak to mohlo vypadat… Podle sousedů k nim prakticky kromě zahradníka nikdo nechodil, žádný návštěvy, nic nápadnýho. Růžička se sice staral o obě holky, ale musel si vařit, uklízet a prát sám, ona mu s ničím nepomohla. Myslíte, že by to s normálním chlapem nehnulo?“

Pokrčil jsem lhostejně rameny. V tom, že se chlap musí postarat sám o sebe, jsem nespatřoval nic zvláštního. Možná pan Lála, který si nejspíš neuměl sám ani uvařit čaj.

„A pak ta jejich zahrada,“ dodal Lála významně a hodil po mně pohledem, co to se mnou udělá.

„Co je s ní?“

„Všiml jste si, jak je udržovaná? Růžičková při svým pracovním vytížení na to nemůže mít čas. Já jsem ji viděl a je to ženská, kterou bych si ani v nejbujnější fantazii nepředstavil na zahradě s motyčkou nebo sekačkou. Podle sousedky o ni nedbal ani Růžička. Proč taky, když mu neříkala pane. Chodí tam nějakej pan Jiří a stará se o to. To je asi jedinej člověk, co ten dům navštěvuje. Pravidelně dvakrát týdně, v zimě jednou za čtrnáct dní. Podle sousedky takovej zakřiknutej mužskej, nikdy toho moc nenamluví.“

„A o hortenziích nevěděl tolik co vy,“ dodal jsem s úšklebkem.

„Já taky vím houby, ale něco jsem jí musel namluvit. Půdní pH, zastínění, takové ty řečičky. Víte, ten Jiří je docela zajímavá persóna. Moc se mi toho o něm nepodařilo zatím zjistit, ale tolik vím, že pracoval dřív s Růžičkou ve stejný bance jako účetní nebo něco na ten způsob. Vsadil bych se, že to s tou zahradou nedělal kvůli penězům. Má klíč od zadní branky, takže ani nebylo nutný, aby byl někdo doma. Ta sousedka si myslí, že je do Růžičkový zamilovanej, ale pak mi nejde na rozum, proč tam chodil v době, kdy tam ona nebyla. Třeba mu to nahrazovala jindy a jinde.“

„Milenec?“

„Když jsem to naznačil Růžičkový, tak se mi vysmála.“

„Co to je za ženskou?“

„Klasa,“ Lála našpulil svůj tučný ret a mlsně mlaskl. „Udržovaná panička. S tím panem Jiřím mi nejde dohromady. Sice jsem ho neviděl, ale člověk si ho už tak nějak představuje s rýčem v montérkách…“

„Třeba nebyl jeho vztah oboustrannej, i když… pěstěná panička a zahradník, to zní jak z červený knihovny.“

„Já vím, mesaliance. Víte, ona… Je to kus, pěstěná, sebevědomá, emancipovaná, jenže jde z ní hrůza. Když se s ní bavíte, jako byste měl před sebou kus skla.“

„Někdy bývají nejvášnivější,“ zasnil jsem se.

„Budu na tom pracovat. Každopádně nám to dává motiv. Pan Jiří byl do Růžičkový zamilovanej a potřeboval se zbavit exmanžela, co zacláněl.“

„Pachatelem je zahradník. To už tu snad taky několikrát bylo. Musíme zjistit víc. Co je on zač, jakej je jeho vztah k Růžičkovi… Co když se ten zahradník s ní někde tajně scházel? Možná že to je opravdu stopa…“

„Ta sousedka mi vyprávěla jednu zvláštní historku. Jiří tam za barákem někdy po rozvodu Růžičkových zasadil ořešák, bylo tam v sadu prázdný místo po uschlý meruňce a Růžičková si to prý přála. Normální ořešák plodí až po mnoha letech, ale tohle byla nějaká nová úroda a strom měl první ořechy už napřesrok. Jenže to nebyl papírák, jak údajně ona chtěla. Člověk by řekl, že se nic neděje, ale Jiří ho jednou vztekle vykopal a zlikvidoval. Pak tam zasadil další strom, zase ořešák, ale jinej druh, asi ten, co si přála.“

„Co je na tom tak zvláštního?“

„Sousedka o tom s Růžičkovou mluvila, že jí přišlo stromu líto, zvlášť když se tak krásně ujal a brzy měl plody. Růžičková se prý tomu taky divila a dokonce tomu Jiřímu vyčetla, že pokácel zdravej strom. On se hluboce urazil, že když chtěla papírák, tak tam nemůže nechat jinou odrůdu.“

„Nepřikládal bych tomu takovou důležitost,“ namítl jsem panu Lálovi.

„O něčem to ale svědčí,“ řekl Lála umíněně. „Psychiatr by z toho udělal určitý závěry. No a pak tu jsou ty nábojnice.“

„Souvisí to nějak se zahradou?“ zeptal jsem se, i když jsem už byl na ostré střihy Lálových úvah zvyklý.

„To zatím nevím,“ zamumlal, „ale je to další záhada, s níž si ani policie zatím neví rady.“

Tím mi chtěl nenápadně naznačit, že už sondoval mezi vyšetřovateli. Své kontakty vždycky držel v tajnosti, tak jsem se ho ani nevyptával. „Na místě činu policie zajistila tři nábojnice. V Růžičkově těle se našly dvě střely.“

To jsem ovšem netušil. O dvou střelách se má milá nezmínila.

„Jedna střela pronikla zleva spánkem do mozku a způsobila okamžitou smrt. Druhou střelu našli při pitvě ve stehnu. Podle reakce okolní tkáně se zdá, že to byl opravdu druhej výstřel, protože rána nevykazovala patřičný vitální reakce. Já vím, že tyhle lékařské řečičky kolem rigor mortis a doby úmrtí stejně jako o vitálních reakcích a podobných taškařinách bývají u soudu skoro vždycky obhajobou zpochybňovaný, takže patologové raději nic příliš určitýho netvrdí, ale berme to zatím tak, jak jsem nakoupil. Někdo Růžičku celkem bezproblémově zastřelil první ranou do hlavy. Proč ho pak ovšem ještě střílel do stehna?“

„Co když to bylo opravdu naopak? Nejdřív stehno, pak hlava?“ Pan Lála se zatvářil nerozhodně.

„Navíc byly výstřely tři. Aspoň podle nábojnic. Jedna ho třeba minula, ale náboj se nikde nenašel.“

„To by už pachatel hodně riskoval. Tři výstřely, byť při ohňostroji…“

„Prý byl kolem toho ohromný randál. A 7,65 nedělá takovej hluk. Třeba měl pachatel tlumič. Ale je tu ještě větší záhada,“ řekl pan Lála a čekal, až začnu vyzvídat. Chvíli jsem ho zlomyslně podusil, odskočil jsem si do kuchyně a nalil si z chladničky dvojku vychlazeného bílého.

„No tak ven s tím, pane Lálo.“

„Takže tady máme dvě kulky v těle. Obě stejný ráže 7,65 mm, jak se dalo předpokládat. Ta ze stehna je velmi dobře zachovalá, protože zůstala ve svalu a nezdeformovala se o kost, střela z mozku byla ovšem silně porušená. Experti ovšem při porovnání hmotnosti obou projektilů došli k závěru, že je to identická ráže. No a pak tři nábojnice, nalezený v blízkosti zavražděného. Všechny od výrobce Sellier

& Bellot, ráže 7,65 mm neboli 32 ACP. Když je mezi sebou porovnávali, tak přišli k tý záhadě: dvě nábojnice měly stejný stopy po úderníku, ale ta třetí byla vystřelená z jiný pistole. O pravdivosti tohoto zjištění není třeba pochybovat.“

Zamyšleně jsem přikývl. Jistě, balistická expertiza je neoddiskutovatelná.

„Mohlo se střílet ze dvou pistolí. Jeden člověk mohl mít obě zbraně, nebo stříleli dva lidé.“

Pan Lála nadšeně zamrkal očima. „A pokud stříleli dva lidé, tak to mohli být jednak dva spolčení nebo na sobě nezávislí pachatelé, anebo střílel jeden pachatel a zavražděnej se pokusil bránit.“

„Krása,“ vydechl jsem poněkud zmateně.

„Nádhera,“ jásal pan Lála. „To se nám to pěkně vyvíjí. Jak se zdá, tak ani na policii si s tím nevědí rady.“

Dopil jsem víno a pohlédl na svého parťáka.

„Víte, pane Lálo, dovolím si vám jen připomenout, že nás banka neplatí za to, abysme našli vraha Růžičky, ale zjistili, jestli tam někdo bral úplatky, jestli se nepodvádělo při výběrových řízeních a podobně. Jestli tohle kočkování v bance nakonec neskončilo vraždou.“

Pan Lála se nepřestával potutelně uculovat.

„Však já vím, buďte bez obav, pane. Ono se to už nějak dá dohromady.“

Uvědomil jsem si, že o návštěvě paní Růžičkové mi toho pan Lála řekl zatraceně málo. Snad proto, že jsme to zamluvili. Vrátil jsem se k tomu tématu. Ošíval se a moc do chvástání mu nebylo.

„Magda Růžičková pracuje v advokátní kanceláři Horák a Steinocher. Není ale majitelkou, ale zaměstnankyní. Sídlí v Revoluční. Podle toho, jak to tam vypadá, si nestojí špatně, ale každá zavedená advokátní praxe je zlatý důl. Zdá se, že mají široký spektrum působnosti, od občanskoprávních záležitostí až po hospodářský právo a trestně právní případy. Každý je na něco specializovanej. Růžičková je přes obchodně právní věci, podnikový smlouvy, zakládání společností a tak. Pracujou tam ještě čtyři další koncipienti a dvě střídající se slečny na recepci.“

„Takže se vám tam podařilo proniknout,“ řekl jsem s uznáním.

„Potíž byla v tom, že jsem se neohlásil.“

„Takže vás nepřijala.“

„Ale přijala.“

„Tudíž jste se s ní sešel?“

„Byl jsem u ní v kanceláři. Na uvítanou mi řekla, že na mě má pět minut.“

„To je horší než u Krejcara, tam jsem měl čtvrthodinku,“ zabručel jsem pro sebe. „Váš dojem kromě toho, že to je fešná chladná ženská?“

„Zatraceně nepřístupná a uzavřená.“

Už z těch slov jsem usoudil, že se panu Lálovi jako žena líbila. To pro ni ovšem nebyla žádná výhoda, protože Lála býval proti ženám, které považoval za krásné, zvlášť a často i nespravedlivě zaujatý. Na jedné straně ho přitahovaly a obdivoval je, na druhé je nesnášel, protože si realisticky uvědomoval nepřekročitelnou propast mezi sebou a jimi. Byl rád obdivován, aspoň pro svůj intelekt a postřeh, když ne pro svůj vzhled, a tihle krásní tvorové mu neposkytovali tohle jediné uspokojení, protože ho přehlíželi a koukali na něj svrchu.

„Stále ji považujete za pachatelku?“ připomněl jsem mu dřívější prohlášení.

„Vůbec mi to nepřijde komický,“ ozval se dotčeně.

„Na co jste teda přišel?“

Lála vyndal ze své aktovky, kterou stále s sebou nosil, velký a ohmataný zápisník, do kterého si mimo jiné přepisoval záznamy nahrávek kapesním diktafonem, které si obvykle tajně pořizoval během hovoru s dotazovaným.

„Zeptal jsem se jí, kde byla onu kritickou noc bankovní slavnosti, kdy došlo k vraždě jejího bývalýho manžela Karla Růžičky. Odpověděla, že od rána toho dne měla jednání s klientem v Jičíně, jednání probíhalo od oběda až do večera, kdy všichni společně povečeřeli v restauraci, protáhlo se to do noci a v místním hotelu přenocovala. Byla tam společně s koncipientem magistrem Voráčkem, kterej jí může všechno potvrdit. To je takový mladý ucho. Tohle vše už ovšem vypověděla policii a, budu citovat: tohle je to poslední, co jsem ochotná vám říct. Tenhle rozhovor mě nebaví.“

„Tohle jsem už taky v poslední době slyšel. Takže tím to skončilo?“

„Ještě jsem se zeptal, kdy naposledy viděla Růžičku. Řekla, že v úterý, teda den před slavností. Ve středu vyšla brzo ráno z domu, jela do kanceláře a pak do Jičína. To si samozřejmě ověřím,“ dodal Lála bojovně. Usmál jsem se.

„Nevzdáváte to s ní?“

„Chci si to ověřit sám, i kdyby tam bylo od policie sto lidí.“

„Vše?“

„No, ještě jsem se jí zeptal, jak vycházela s bývalým manželem. Řekla, že korektně, že moc nepřišli do styku a každej žil svým životem.“

„Co jste mohl čekat?“

„Jistě,“ přitakal Lála. „Každopádně ještě oťuknu toho Voráčka, co s ní byl na služebce, a pokusím se dostat k jejím šéfům. Zdá se, že tuším, kde je skulinka.“

„Nějaké známosti?“

„Však mě znáte. Ten JUDr. Steinocher je mi nějak povědomej.“

„Jen abyste neztrácel čas honěním se za chimérou…“

ZHRZENÝ PAN SEDLÁK

V neděli ráno mě probudil mobil. Ještě než jsem přijal hovor, podíval jsem se na volajícího. Nebyl to nikdo z mého adresáře, jen neznámé číslo.

„Ano?“ zamumlal jsem ospale.

„Tady Sedlák, Tomáš Sedlák,“ ozval se postarší hlas.

„Přejete si?“

„Já totiž,“ řekl ostýchavě, „jsem z Evrobanky a dozvěděl jsem se, že se zajímáte…“ Větu nedokončil.

„O co se mám zajímat?“ snažil jsem se vyzvědět.

„Jak bych to řekl, o poměry.“

„A vy mi k tomu máte co říct?“

„Raději bych ne po telefonu, pane.“

„Dobře,“ domluvili jsme si schůzku dopoledne v nedalekém parku. Měl mít v ruce Lidové noviny.

Sedlákovi mohlo být něco pod šedesát, byl velmi zachovalý, husté bílé vlasy a úzký knírek. Pohyboval se čile a čišela z něj energie. Něco jako prvorepublikový sňatkový podvodník. Podal mi ruku a posadil se vedle mě.

„Vyhodili mě, milý pane. Dělal jsem tam třicet roků, ještě před revolucí. Je to celý můj život. A teď, šest roků před důchodem. Říkají tomu zeštíhlovaní, redukce počtu zaměstnanců. Teď po tom sloučení… Tento týden končím.“

„Kvůli tomu jste mě vyhledal?“

„Ne, kvůli tomu bych vás neobtěžoval, jen jsem chtěl, abyste mě chápal. Prý máte přístup ke generálnímu, říká se, že jste jeho člověk. Bojím se, že ani netuší, co se v bance děje.“

„Proč nejdete rovnou za ním?“

„Už jsem to zkoušel, ale věčně nemá čas. K němu bych se jen tak nedostal. Stále nevím, jestli mi dobře rozumíte.“

„V jakém oddělení děláte?“

„Dělal jsem pod Růžičkou, v marketingu a propagaci, měl jsem na starosti přípravu tiskovin. Sazebníky poplatků, obchodní podmínky, takovou tu otročinu, kterou nikdo nechtěl připravovat, protože přehlédnete jedno chybné číslo a je malér. Hodí vám hmotnou zodpovědnost a platíte nový tisk,“ řekl Sedlák a podíval se na mě, jak na tu zprávu reaguji. Nijak významně jsem se netvářil.

„Takže pokud byste něco potřeboval vědět, tak nenajdete informovanější zdroj. Ale něco za něco, pane.“

„Rozumím. Vy mi řeknete, co mě bude zajímat, a já se za vás přimluvím u Horskýho. Myslel jste to tak?“

Přikývl, ale nedíval se mi do očí. Aspoň má v sobě ještě trochu studu. Bylo mi jasné, že se jen třese, aby mi mohl donášet na kolegy, ale nevěděl, jak to udělat, aby se tím v mých očích příliš neshodil. Rozhodl jsem se, že mu to ulehčovat nebudu. Svým způsobem byl určitý rozdíl mezi tím, když se mi sám ohlásil, než kdyby čekal, jestli za ním sám v bance zajdu. Je to sice drobný, ale podstatný rozdíl. Uvědomovali jsme si to oba dva.

„Víte, já jsem byl vždycky vůči bance loajální, to by vám potvrdil každý. Ale za téhle situace, kdy mě vyhazují cizí… Musím zachránit hlavně svou kůži. Dalo by se říct, oč mi jde pár roků před důchodem, ale moje žena je v invalidním a…“

Nevěděl jsem, jestli mám na tuto hru přistoupit. Sedlák na mě působil dojmem zhrzeného poctivce,

který dlouho vydržel snášet nejrůznější ústrky, dokud nepřetekla míra trpělivosti. Měl jsem zkušenost, že takoví lidé, kterým se najednou zhroutí veškeré dosavadní životní jistoty, mohou najednou ztratit soudnost. Užitečný však být mohl. Nic jsem neriskoval.

„Začněme teda u Růžičky,“ řekl jsem.

„Růžička, bože, o mrtvých jen dobré,“ uchechtl se mnohoznačně Sedlák.

„Na dobré nejsem zvědavý. Kvůli dobrotě se většinou ani nevraždí.“

„To máte asi pravdu. Kvůli dobrotě se vyhazuje na dlažbu. Ne, už si nebudu stěžovat, pane. Chcete slyšet můj názor na Růžičku?“

„Když už tu tak spolu náhodou sedíme na lavičce…“

„Jistě. Nerad bych, abyste si moje slova špatně vykládal, když budu upřímný. Moc lidí se k vám takhle v bance chovat nebude. Skoro každý v tom má nějaké své zájmy, své důvody, aby něco zamlčel. Je to celý propletenec vztahů.“

„Začali jsme Růžičkou?“ přerušil jsem ho.

„Ano. Karel. Chtěl mít za všech okolností svůj klid, pohodlí a co nejmíň starostí a práce. O nějakém velkém nasazení, iniciativě ani řeči. Svým způsobem to byla chytrá taktika: držel se zavedeného, neriskoval, takže ani nenarážel. Víte, nebyl to zlý člověk a ani nebylo nejhorší ho mít za šéfa. Za předpokladu, že jste odvedl svou práci. Pochopitelně i za něj. Na něco mě samozřejmě nepustil. To bylo zadávání zakázek agenturám, výběrová řízení, sponzoring. To jsem chápal, že tyhle klíčové momenty si držel u sebe. Uměl jednat s lidmi, to je takový zvláštní dar, se kterým se rodíte. Měl takový pohled, že jste mu věřili, uměl poslouchat druhé. Nebo jste aspoň měl ten dojem, že vám naslouchá.“

„Chápu, myslíte, že bral od agentur úplatky?“

„Peníze?“

„Cokoli,“ řekl jsem s úsměvem.

„S tím se mi nesvěřoval, ale člověk se mohl domýšlet. Nemusely to být opravdu jen peníze. Často jezdil na dovolenou do hodně exotických zemí, Karibik, Jihoafrická republika… Kdo ví, jestli to platil ze svého, kde by na to bral? Nejspíš mu to někdo hradil. To se tak dělá. Platy v bance, i když možná nad celostátní průměr, ale v našem oddělení to žádný zázrak nebyl. Ani u ředitele odboru, jako byl Růžička.“

Začínal jsem litovat, že jsem se nechal vylákat z domu. To, co mi povídal, bylo dost neurčité a vše se dalo předvídat. „Kdo ho mohl podle vás zabít?“

„Jdete na to zhurta,“ řekl posmutněle.

„Co jste čekal?“

„Já vím. A nemyslete si, že jsem na to sám nemyslel. Problém je, že takových by se našlo několik. Třeba inženýr Pavelka z centrálního nákupu banky.“

„Třeba?“

„Můžeme začít třebas od něho.“

„Co s ním měl ten Pavelka společnýho?“

„Růžička mu chodil za ženou.“

Poposedl jsem si na nepohodlné lavičce a podíval se na něj. Sedlák měl v očích takový podivný nepřirozený výraz.

„S tím se vám snad svěřil?“

„Ne, ale Pavelková mu často volala.“

„Vy jste přece spolu neseděli v kanceláři.“

„Vím, že se scházeli. Ostatně se zeptejte paní Lojové. Pavelková je jednatelka v jedné mezinárodní auditorské firmě, která pracuje pro banku. On tam za ní jako jezdil, když se dělala výročka, kterou auditoři kontrolují, jestli sedí všechna čísla. I když Pavelková jako šéfka se tím určitě sama nezabývala. Růžička býval vždycky pryč celý den.“

„To ještě nic neznamená,“ namítl jsem.

„Bylo to veřejné tajemství.“

„Pavelka o tom věděl?“

„Věděl, nevím, jestli je načapal, nebo jestli mu to někdo řekl… Je děsně žárlivý a párkrát si Růžičku tady vyhledal. Snad padly i nějaké facky.“

„Tak už to bývá,“ poznamenal jsem lakonicky. „Teď si nepamatuju, ale byl Pavelka vůbec na tý slavnosti?“

„Co zabili Růžičku? No, pokud vím, tak tam nebyl. On totiž ten seznam zvaných připravoval Růžička, takže, asi chápete…“

„K vraždě ale došlo na slavnosti. Pokud tam Pavelka nebyl, tak je z obliga,“ poznamenal jsem.

„No, víme své,“ uculil se Sedlák. „Já tam také nebyl, jenže…“

„Jenže co?“

„Jenže nebyl až takový problém se tam dostat.“

„Nebyl? Vaše sekretářka Lojová se dušovala, že to bylo skvěle ochráněný nenapodobitelným tiskem se jménem.“

„Paní Lojová? Andělská duše, pane, ale bojím se, že v tomhle je moc důvěřivá a naivní. Sám vím o pár lidech, kteří se na podobné akce dřív dostali, aniž by byli na seznamu zvaných.“

„Jak to dělali?“

„Tiskárna samozřejmě dodává víc pozvánek, než se pak skutečně rozešle. Ten tisk navíc bývá u nás zavřený ve skříni, protože seznam se doplňuje do posledního okamžiku, takže rezerva být musí. Stačí některou nepoužitou pozvánku dostat a vysadit si na ni své jméno. Při kontrole nikdo nepřijde na to, že je tam o chlup jiný typ písma. Není to velké riziko, všichni lidé se neznají a není tam nikdo, kdo by znal zpaměti jednak seznam pozvaných, jednak by všechny poznal. Navíc se to kontroluje pořádně jen při zahájení, když už je akce v běhu, tak ostraha polevuje. Třeba si někdo odskočí a pak se chce zase vrátit zpátky…“

„Co by z toho ten člověk měl? Myslím aspoň pokud tam nejde vraždit, což se asi běžně nestává. Že se zadarmo nají?“

„O tohle asi nejde. Víte, na takové akci máte jako její účastník šanci přijít do styku s lidmi, k nimž byste se normálně nedostal. Máte možnost lobovat, rozdávat navštívenky, nabízet své služby.

Kontakty se pochopitelně lépe navazují na akci pro vybranou špičku podnikatelů, kam už vlastně přicházíte jako někdo ověřený a svým způsobem významný.“

„A Pavelka se tam takhle dostal?“

„To se neodvažuju tvrdit. Řekl bych to tak, že vyloučit se to nedá. Možná ho tam někdo zahlédl…“

„Můžete být konkrétnější?“

„Bohužel, ale neměl by to být pro vás problém, když znáte směr…“

Sedlákovi se očividně ulevilo, když viděl, že jsem se nakonec přece jen chytil.

„Chcete mi naznačit, že byl schopnej tam Růžičku zabít?“ Starší muž pokrčil rameny.

Když mu k nohám dohopsal holub očekávaje něco k snědku, Sedlák ho zlostně odehnal. Holub nevzrušeně poodlétl pár metrů. „Co já vím? Cholerik je, to je o něm známé, ale sám víte, vražda…“

„S Pavelkou jste přece vyrukoval vy,“ řekl jsem nakvašeně.

„Jako s jednou z eventualit. Jednou z možností. Kdo ví, kolik lidí mohlo mít motiv?“

„To jste mi teda pomohl,“ řekl jsem s povzdechem. „Co takovej Krejcar? Tomu musel Růžička ležet hluboko v žaludku. A Krejcar tam zaručeně byl.“

Sedlák si mě zkoumavě prohlédl.

„Bylo by přesnější říct, že tam Krejcar přišel, ale pokud mám správné informace, tak koukal zas co nejrychleji a nenápadně zmizet.“

„To víte odkud?“

„Inženýr Krejcar, jak bych to řekl, je mezi námi z Evrobanky tak říkajíc pod drobnohledem. To asi pochopíte, potenciální šéf, z kterého mají všichni trochu vítr. Tudíž si ho někteří docela všímali. Jak

se říká, poznej svého nepřítele a budeš se moct lépe bránit.“

„Takže ho někdo viděl, jak odchází?“ Tak to tam tedy bylo, opravdu se špehovali navzájem, vedly se poziční boje.

„Přesně tak. Asi tři čtvrtě hodiny po zahájení. Pochopitelně se snažil chovat tak nápadně, aby ho představenstvo a ředitel zaznamenali, ale pak vzal roha.“

„Mně tvrdil, že tam byl celou dobu a to mu bylo jasné, že figuruje mezi podezřelými. Pokud tam opravdu nebyl… Jenže proč by tvrdil opak, když to pro něj znamená, že se vystaví podezření?“

„Asi nejste dost v obraze.“

„Myslíte tu jeho platinovou slečinku ze sekretariátu generálního?“

„Bingo,“ Sedlák se uchechtl pod ten svůj knírek. „Má žárlivou manželku a takhle měl alibi na celý večer. To je všem jasné. Asi se slečnou Procházkovou zaskočil do nějakého hotýlku. Aspoň si to všichni myslí, ale to víte, moje zdroje ho už nesledovaly.“

„Takhle má ovšem i pro nás alibi.“

Vál příjemný větřík a slunce se mi zleva opíralo o tvář. Už dlouho jsem nebyl na čerstvém vzduchu. Svěřil jsem se mu s včerejšími objevy ohledně agentury B.E.S.T. respektive G.R.E.A.T. a soutěže

TOP. Pro Sedláka to nebyla novinka. Usmál se na mě způsobem, jako by mi chtěl s politováním sdělit, že takové věci se prostě dějí. Ano, v Evrobance o tom v marketingu věděli, ale přesto každoročně soutěž obesílali. Snad v naivitě, snad z lhostejnosti. Na druhé straně věděli, že jejich výroční zprávy, připravované menší a nepříliš známou firmou, nejsou o nic horší než vítězné práce soutěže TOP. Nátlak, který agentura G.R.E.A.T. po léta vyvíjela na jejich oddělení, aby se dostali k bankovním zakázkám, byl podle něj nakonec kontraproduktivní.

„Výročku i letos dělá 24H.“

„Slyšel jsem, že se muselo obejít výběrový řízení. Kdo jim vystavil smlouvu?“ zajímal jsem se.

„Centrální nákup a pak to musel podepsat někdo z představenstva. Většinou zakázky nad milion podepisuje Horský. Co se týče materiálů z marketingu, tam ředitel podepisuje bez připomínek všechno, co se mu dostane na stůl. Nevzpomínám si, že by do toho kdy mluvil. To víte, jeho parketa jsou bankovní operace, ne reklama.“

Najednou se mi v hlavě trochu rozsvítilo.

„Pavelka za centrální nákup?“

Sedlák stále nic nechápal. Až pak mu to došlo a dramaticky se plácl dlaní do čela.

„Třeba to udělal Růžičkovi na truc,“ řekl muž, ale právě tak jsem to mohl vyslovit já. Do tendru bylo osloveno víc agentur.

„Myslíte, že Růžička chtěl letos prosadit někoho jiného?“

„Faktem je, že nás z vedení kritizovali, že naše umístění v soutěži není nejlepší.“

„I když museli vědět, jak to se soutěží je?“

„Je zajímal jen výsledek. Jestli je regulérní nebo ne, to už bylo jedno.“

„Proč se ostatní agentury nedozvěděly, že výročku dělá i letos 24H?“

„A kdo by jim to měl říct?“ Pokrčil jsem rameny. „Někdo.“

„Myslíte snad mě? Ne ne, pane. Krejcar to nejspíš zatím neví a teď po Růžičkově smrti rozehrává hru na G.R.E.A.T. a nejspíš si myslí, že má všechny trumfy v ruce. Lojová drží stejně jako já jazyk za

zuby. Růžička, pokud to vůbec věděl, nežije. Úseky mezi sebou takřka nekomunikují, z centrálního nákupu to nikdo Krejcarovi neřekne, protože tam ho taky nebudou vítat s fanfárami, až se stane ředitelem a nasadí si tam celý ten svůj ansámbl. Snad stačí, že práce na ní běží jako po másle.“

„Co to všechno vlastně znamená?“ zeptal jsem se bezradně. „Takže jsme se zas dostali k Pavelkovi. Tvrdíte, že Růžička mu chodil za ženou a Pavelka mu na zlost…“

„Ano, to máte jen malou ukázku toho, jak to teď v bance chodí. Já končím a paní Lojová, ta poctivá a věrná duše, to má taky spočítané.“

Promnul jsem si oči a mlčel.

„Snad vás to nešokovalo?“

„Člověk si už v posledních letech zvykl,“ řekl jsem flegmaticky.

„Takhle jsme si to po revoluci asi nikdo nepředstavoval.“

Tuhle otřepanou frázi jsem už slyšel snad tisíckrát a byla z těch truismů, na něž se nedalo reagovat. Byli ovšem takoví jasnozřiví, kteří dokázali odhadnout, co se stane, a dokázali se dobře zařídit.

„Nezapomenete na mě, až budete jednat s generálním?“

„Zmíním se,“ přislíbil jsem neurčitě.

„Doufám, že všechno, co jsme si řekli, zůstává důvěrně mezi námi. Kdyby se někdo v bance dozvěděl, že… I když teď mi to už může být jedno.“

„Krýt svý konfidenty je naprosto standardní postup,“ řekl jsem natvrdo. To slovo se mu jistě nezamlouvalo.

RUTINNÍ ZÁLEŽITOST

V devět hodin ráno, když jsem ještě malátně protahoval své svalstvo v posteli, mi pípnutím mobil

oznámil přijatou SMSku. POTREBOVALA BYCH S TEBOU MLUVIT, OZVI SE, JESTLI MUZES.

KACKA. Udělalo mi to větší radost, než bych si myslel. Osprchoval jsem se studenou vodou a oholil se. Polonahý v boxerkách jsem vyťukal číslo krásné civilní zaměstnankyně naší policie. Prohodili jsme několik zdvořilostních frází, například jsem jí prozradil, že mě pípnutí její zprávy probudilo z erotického snu, pochopitelně s tiskovou mluvčí. Při mém věku tomu prý nemůže ani věřit. V podobném duchu jsme žertovali a sondovali situaci. Sdělil jsem jí, že už mám případ skoro vyřešený, ona mi prozradila, že oni také, jen je zvědavá, jestli se sejdeme u stejné osoby pachatele. Pevně jsem doufal, že blafuje stejně jako já.

„Ale teď vážně,“ řekla Kateřina.

„Platí, smrtelně vážně.“

„Ne, fakt vážně,“ prosila netrpělivě.

„Fakticky fakt.“

„Chtěla bych ti něco říct, možná tě to bude zajímat.“

„Možná.“

„Před chvílí volala paní Růžičková – nemusím dále představovat?“

„Magdička,“ vyslovil jsem familiárně křestní jméno. „Pokračuj.“

„Že starší dcera Jana…“

Skočil jsem jí do řeči. Přesnost je přesnost. Jana je nevlastní dcera paní Růžičkové.

„Jana už od pátku není doma.“

„V pátek jsem s ní mluvil!“

„Prostě od pátku není doma, nepřišla ani v sobotu a neděli a co je horší, dnes ráno nepřišla do školy. Mladší sestra prý nic neví a Růžičkový tečou nervy.“

Trochu mi to vzalo chuť žertovat.

„Pohádaly se?“

„Moc o tom nechtěla mluvit, ale nejhorší je, že Jana prý doma sebrala otcovu pistoli. Těch jejích sedmnáct je takovej blbej věk a má teď asi dost problémů…“

„Cože? Jaká pistole?“

„No taky jsme nevěděli, že měl pistoli.“

„To říkáš jen tak? Přece jste to u nich doma prohledávali. Neříkej, že by to vaši nenašli.“

„Můžeš to snad vyloučit? Třeba ji ani neměl, co já vím, ale co když ji Jana opravdu sebrala? Ani pořádně netušíme, co to bylo za zbraň. Růžičková o tom moc nevěděla a pistoli nebyla schopná podle

fotek určit. Snad jen to, že nejde o revolver. Měl ji podle všeho doma v nočním stolku.“

„Existuje přece protokol domovní prohlídky, videozáznam. Museli se dívat i do nočního stolku.“

„Já vím, ale na nic se nepřišlo. Měl tam v tom kutlochu dost nepořádek. Mohla být i jinde. Prostě se stala nejspíš chyba.“

„Měl tu pistoli legálně?“

„Kdyby legálně, tak by byl záznam na oddělení zbraní. Zbrojní průkaz měl už dávno. I myslivecký zkoušky, ale flintu pověsil na hřebíček, respektive obě lovecké zbraně prodal a zbrojní průkaz na ně neprodloužil, jen změnil skupinu.“

„A tu pistoli?“

„Pokud ji opravdu držel, tak bez registrace. Je to divný, protože zbrojní průkaz měl na efko a géčko. Ochrana zdraví, života a majetku v místech, kam veřejnost má i nemá volný přístup. Mohl mít zbraní, kolik by jen chtěl.“

„Já vím, co ty písmena znamenají, mám to samý. Prozraď ale, co já s tím?“

„Jana není malá holka, takže jak znám policii, tak bude ještě trvat nejmíň den, než začne pátrání. Je kolem toho dost papírování a je třeba přiznat, že zrovna v tomhle bodě nejsme moc operativní.“

„Střelba do vlastních řad?“

„Myslíš, že je čas na podobný bonmoty? Ty máš určitě zkušenosti, takže…“

„Měl jsem v plánu něco jiného,“ řekl jsem neurčitě. „Rýsuje se mi určitá stopa v bance.“

„Zapomeň, že jsem ti volala.“

„Dobře, podívám se po ní.“

Pak jsem se ještě mezi řečí Kateřiny zeptal, jestli nepřišli na to, že by mezi hosty slavnosti slunovratu byl někdo nezvaný, někdo navíc. Cosi o tom věděla. Policie měla svým způsobem štěstí. Pořadatelé u vchodu zahrady vybírali pozvánky a házeli je do speciální krabice. Když se pak porovnal seznam zvaných se získanými pozvánkami, objevila se dvě jména, která na seznamu nebyla. Jediná potíž byla vtom, že všichni nositelé oněch jmen, šest mužů a čtyři ženy, měli na onen večer zcela betonové alibi. Jména, samozřejmě velmi frekventovaná, tudíž byla smyšlená a skrýval se za nimi někdo jiný. Je možné, že někdo z neznámých mohl být pachatelem, ale dokud se neprokáže jejich skutečná identita, je to pouze další vyšetřovací verze. Výslechy zvaných, které vede policie, jdou pomalu a světlo do případu nepřinášejí.

„Uvidíme se zas, Káčo?“

Kul jsem železo, dokud bylo žhavé.

„Nejdřív tu holku najdi. Dostaneš u mě za to červenou hvězdičku. Pak uvidíme, co by se s tebou dalo dělat…“ dodala dvojznačně.

„Veni, vidi, vici!“

„Cože?“ zeptala se naprosto nechápavě.

„S tím si nedělej starosti.“

„Hodně štěstí, detektive. A děkuju… Kdyby se tý holce nedejbože něco stalo, tak bych si to do smrti vyčítala.“

„Ozvu se. Nenapadlo tě, že s tou pistolí by taky mohla provést něco jinýho, než se zastřelit?“

Pátrání po pohřešovaném bývá většinou rutinní záležitost. Čas od času každý potřebuje někam vypadnout, kde ho nebude nikdo obtěžovat. Mnohý někdy tímto způsobem řeší svou krizi. Vracet ho násilím zpátky do rodiny mi často připadalo docela bezcitné a neúčinné. Nejsem ale psycholog, tak jsem se tím netrápil, jen jsem si vypracoval co nejefektivnější postup, jak se k dotyčnému dostat.

Většinou se schovávali u známých někde daleko od bydliště, někdy odjeli na chatu a nedávali o sobě vědět, někdy se bezcílně toulali po vlasti a hledali se pak velmi těžko a nákladně, protože sami netušili, kde budou příští noc.

Nejsmutnější případ jsem měl loni, kdy jsem pohřešovaného otce čtyř dětí, utýraného ubožáka chudobou a nesnesitelnou ženou, našel oběšeného nedaleko bydliště. Vždycky to byly hodně smutné historie a člověk si to nesměl moc připouštět.

V případě Jany Růžičkové nebylo podle očekávání pátrání dlouhé. Vytipoval jsem si dvě nejpravděpodobnější místa, kde se mohla schovávat.

Kateřina mi na evidenci osob obratem zjistila bydliště Růžičkových rodičů, tedy Janiných prarodičů. Druhým místem, kde se mohla ukrýt, byla jejich horská chalupa v Krkonoších. Růžičkovi naštěstí bydleli ve východních Čechách, takže jsem měl obě místa po cestě.

Manželé Růžičkovi obývali venkovský domek v městečku nedaleko Hradce Králové. Minulý týden ztratili syna a teď jsem na ně vyrukoval s prosbou, jestli něco neví o Janě. Bylo toho na ně najednou moc. Stařenka se rozvzlykala a stále si utírala slzy kostnatými prsty s modrými naběhlými spletenci tepen. Obličej měla vrásčitý a pohublý. Hlas se jí chvěl a zadrhával. Děda toho moc nenamluvil.

Seděl s námi u stolu a křečovitě svíral hůl. Hlavu měl sklopenou a těžce dýchal. Bylo mu trapně.

„To všechno kvůli ní,“ řekla bolestně stařenka, „neměl se podruhý ženit, nebyla pro něj ta pravá. To bylo jeho neštěstí. Moc se kvůli ní trápil. Než se rozvedli, tak si užil svoje. Nic jí nebylo vhod. Jako kdyby byla sama anděl. Paní doktorka… Janu nemá ráda, ta vždycky stála za tátou a bránila ho.“

„Byli přece rozvedení,“ namítl jsem.

„Ale on u ní pořád bydlel, nevzal si z toho žádný ponaučení,“ vykřikla zoufale. „Jeho neštěstí při tom všem bylo, že od ní nedokázal odejít.“

„Nevykládej,“ houkl stařík. „Magda není špatná ženská.“

„To bys ani nebyl ty, aby se ti nelíbila ta její kulatá prdýlka,“ odsekla zlostně. „Tys nic neviděl, ale já jsem jeho máma. Nikdy mi to neřekl, ale poznala jsem to na něm. Trápil se kvůli tomu rozvodu, nevím, čím ho k sobě tak připoutala, ale pořád ji považoval za svou ženu, jako by se nic nebylo stalo. Byl tím úplně posedlý a nikdo tomu nerozuměl.“

„No,“ ozval se ztěžka děda, „Karel nebyl svatej.“

„Takhle nemluv! A ona snad je? Vzpomínám si, co mi jednou řekl. Že bych se divila, jaká Magda ve skutečnosti je.“

„Co tím myslel, že byste se divila?“

„To nevím. Vždyť my jsme ji moc neznali. Kolikrát tu za námi byli? Párkrát po svatbě, pak tak jednou za rok. A to ještě aby se neřeklo.“

„Co ty víš, proč to všechno dělal? Chtěl jen, aby si ho všimla. Trojčil ze zoufalství. Jako dítě, který je tím nesnesitelnější, čím míň si ho dospělí všímají.“

„Co myslíte tím trojčením?“

„Ty ostatní,“ řekla stará paní se slzami v očích, „měl jednu známost za druhou, ale já vím, že o ně ve skutečnosti nestál. Kdyby se chtěl znovu oženit, tak by mu přece nic nebránilo ve štěstí. Dneska máte tolik rozvedených ženských, který by byly vděčný…“

Děda nabručeně bouchl do stolu. „Nech už těch nesmyslů. Byl rozvedenej, tak si chtěl užívat. To je snad normální, ty v tom hledáš bůhvíco. A vy spíš koukejte co nejdřív najít holku, než udělá nějakou blbost. Člověk by se už v týhle rodině ničemu nedivil.“

Řekl jsem jim, že obvykle se mi podaří pohřešovaného najít do dvou dnů, aby byli klidní. Slíbil jsem, že jim dám okamžitě vědět, jakmile ji najdu.

Ještě odpoledne jsem po hodinovém bloudění objevil horskou chalupu, patřící dříve Růžičkovi. Byla to stylová podhorská zděná chalupa ve svahu, zrenovovaná s vkusem a citlivostí. K domu patřil rozsáhlý pozemek se sadem s přestárlými jabloněmi, které však zřejmě nikdo neměl srdce vykácet. Jejich pokroucené větve už byly hodně proschlé, ale stromy se dosud houževnatě a úporně držely při životě. Tráva byla vysoká a vlnila se ve větru. Nad domem se ve svahu vypínalo několik vysokých borovic a smrků. Okna byla zamčená. Opatrně jsem obešel celou chalupu. Pak se proti mně s divokým štěkotem vyřítilo obrovské chlupaté psisko. Na jedné straně se mi ulevilo, na druhé jsem nevěděl, jak bude pes reagovat, až ke mně doběhne. Odhadoval jsem ho na dobrých padesát kilo a nechtěl bych ho mít zahryznutého v ruce. Když už byl u mě, sedl si na zadek, bedlivě mě pozoroval a nepřestával vyštěkávat. Raději jsem se nehýbal, dokud jsem neuslyšel Janu a neuviděl ji, jak k nám spěchá.

„Ticho, Maure, hodnej pes.“

Pak se podívala na mě. Nejdřív si mě nikam nedokázala zařadit, ale jakmile jsem sundal z čela kšiltovku, poznala mě podle krátkých vlasů. Nedala najevo velké překvapení.

„To jste vy?“ zeptala se lhostejně. Ten její klid se mi moc nezdál. Rozhodl jsem se jí tykat, i když to byla velká slečna se vším všudy.

„Neměla bys být ve škole? Prázdniny ještě nezačaly!“ řekl jsem ostřeji, než jsem měl v úmyslu.

Pomalu zakroutila hlavou. Dřepla si na bobek a objala Maura. Štěstím vrtěl ocasem a z černé chlupaté tlamy mu visel jazyk, jako by se psím způsobem smál.

„Zůstaneme tady, viď?“ Psisko jí olízlo tvář.

„To asi nepůjde, Jano.“

„Aspoň dnes. Ještě jeden den mě tu nechte. Prosím. Potřebuju to, věřte mi, prosím.“ Neměl jsem srdce jí oponovat. Její hlas byl vážný, snad až příliš na dívku jejího věku.

„Neprojdem se?“ zeptal jsem se.

Nenaléhal jsem, aby se mi hned svěřila. Jestli bude chtít, udělá to sama od sebe. Z procházky se stal dvouhodinový výlet po okolí. Většinou proběhl mlčky. Napětí mezi námi povolovalo, to jsem poznal i bez slov. Maur byl ve svém živlu a pobíhal mezi námi. Lesem jsme došli ke zbytkům středověké tvrze s mohutnými kamennými valy a viditelnými půdorysy budov. Bylo to tajemné místo, hustý les nepropouštěl mnoho světla a zem byla vlhká jakoby nasáklá potem.

„Někdy nemám chuť žít,“ řekla dívka. Dlouhé vlasy měla rozpuštěné, že jí nebylo vidět do očí. Vypadala v té chvíli jako její pes.

Řekl jsem jí, že i takové myšlenky občas patří k jejímu věku. Mladý člověk myslí na smrt kupodivu častěji než dospělí. Je to zvláštní. „Snad proto, že se jí ještě nebojí,“ řekl jsem tiše. „Smrt má pro něj podivnou přitažlivost. Jako kluci jsme sedávali ve škole v posledním patře na okně, koukali dolů na dvorek a představovali si, jak letíme dolů a najednou není nic. Lehali jsme si na zem, křížili ruce na prsou a říkali si, že ležíme v rakvi. Smrt měla v sobě něco lákavýho. Ale věř tomu, že čím je člověk starší, tím se na to dívá jinak. Kdo ví, co je ale lepší. Smrt je nakonec vždycky horší pro ty, co zůstanou na světě, než…“ raději jsem nedopověděl.

„Taky to tak cítím,“ vydechla.

„Doufám, že tě nenapadly žádný pitomosti, když ses takhle vypařila z Prahy,“ řekl jsem.

Nehrnula se do odpovědi. Vzal jsem ji kolem ramenou. Přimkla se ke mně. Z mé strany to bylo gesto přátelství, snad si to nevykládala jinak.

„Moje máma… ta druhá,“ odmlčela se. Vybídl jsem ji, aby pokračovala, ale víc jsem z ní nedostal.

„Neměla ráda ani tátu a nemá ráda ani mě. Nedovedu si představit, jak to se mnou teď dál bude. Myslím si, že ona…“

„Co ona?“

„Ale nic. Nevšímejte si toho. Chovám se jako pitomá husa. Sama si jsem protivná, jak si to všechno moc beru. Měla bych se na všechno vykašlat a nepřipouštět si to…“

„Co?“

„Byla jsem na něj často hrozně nepříjemná…“ Zalkla se a z očí se jí spustily slzy. „Chovala jsem se k němu hnusně. Někdy jsem na něho křičela, kvůli blbostem. Štval mě… je to strašný, když si na to pomyslím. Že už není a…“

„Děti často bývají na rodiče zlé a nespravedlivé. Často právě proto, že je mají tak rády.“ Utřela si oči dlaní.

„Kdyby se to tak dalo vrátit. Teď, když to už nejde, bych mu chtěla tolik říct.“

„Tak to bývá,“ nevěděl jsem, co pořádně říct.

„Chovala jsem se k němu nemožně. Jako kdybych ho vůbec neměla ráda, ale přitom…“

„Určitě to věděl, co k němu cítíš, to se pozná! Slova nejsou všechno.“ Podívala se na mě nevěřícně.

„Trápila jsem ho, vztekala se na něj a nejmíň dva dny v tom jeho posledním týdnu jsem s ním nemluvila, abych ho potrestala. Musel si o mně myslet, že jsem se na něj vykašlala i já. Jak mu asi bylo? Bože, kdyby to tak šlo vrátit zpátky.“

Vrátili jsme se k chalupě. Zastavil jsem se u svého zaparkovaného auta.

„Opravdu tu chceš ještě zůstat? Mám pro tebe ráno přijet?“

„Můžete zůstat, jestli chcete.“

„Rád,“ souhlasil jsem.

Chalupa byla vevnitř příjemně zařízená. V přízemí byla jedna velká světnice se šesti malými okny a rozestlanou postelí, v podkroví byly tři pokojíčky se střešními okny. Zařízení bylo jednoduché a účelné.

Na masivním stole, uprostřed, vedle slánky ležela stříbrná pistole. Walther PPK, ráže 7,65 mm. U pistole prázdná láhev od vína.

Jana začala připravovat jídlo, otevřela dvě konzervy a ohřála je na vařiči. Poznal jsem, že žije ze zásob, nic si nepřivezla. Maur dostal do misky granule. Ze sklepa přinesla další víno.

„Ještě tátovo,“ řekla na vysvětlenou. „Doufám, že je dobrý, alkoholu teda fakt rozuměl.“

Vypili jsme dva litry, když se Jana rozhovořila. Potřebovala to ze sebe shodit jako špínu, která ji dusila. Mluvila o svém otci, kterého milovala, ale zároveň na něj žárlila a nenáviděla ho, když se podruhé oženil, když se zas rozvedl, když chodil domů opilý a byl cítit parfémy, když žil jako na hraně mezi minulostí a novou volbou, která se mu otvírala, a zbaběle se nedovedl rozhodnout. Špatně vycházela se svou macechou, která ji svou chladnou lhostejností deptala.

Těžko vycházela sama se sebou, protože ve svém zmatku nedokázala poznat, co je dobré.

„Kdyby se byl odstěhoval, asi bych šla s ním, ale Zuzka by zůstala s Magdou. Toho se bál, ani já bych si to nedovedla představit, že by mě odtrhli od ségry. Nemělo to řešení…“

Dal jsem jí pár rad do života, ale pochyboval jsem, že by se jimi kdy řídila. Mladí si většinou myslí o starších to nejhorší. Sotva uvěří někomu po třicítce. Ani já jsem nebyl v jejím věku jiný.

„Co to tady dělá?“ zeptal jsem se pak a ukázal na pistoli. Do té doby o ní nepadlo ani slovo a Jana se tvářila, jako by bylo obvyklé mít na stole zbraň.

„Tátova,“ řekla neochotně.

„Proč je na stole?“ Pokrčila rameny.

„Hrála jsem si s ní,“ nervózně se usmála. Kolik smutku bylo v té prosté větě. Sedmnáctiletá dívka, která si sama hraje s nabitou pistolí. Ve skutečnosti jsem ovšem nevěděl, jestli je nabitá, a nechtěl jsem ji brát do ruky. Zbraní stejné ráže byl zastřelený její otec. Přede mnou ležel možná klíčový doličný předmět. Nesměl jsem ho vzít, to bylo věcí vyšetřovatelů. Jak to, že o ní nikdo nevěděl?

„Doufám, že jsi nezkoušela žádný hlouposti…“

Pokrčila lhostejně rameny. „To je už jedno. Jsem v pohodě. Nechci už o tom mluvit, mám to za sebou. Co se stalo, se stalo a já se s tím musím vyrovnat.“

„Dobře,“ řekl jsem tiše. „Tos ji tu našla na stole?“

„Byla schovaná v komoře, kam ji táta ukrývá, aby ji zloději případně nenašli.“

„Tys o ní věděla?“

„Jasně. Někdy jsme spolu v lomu stříleli do plechovek. Bavilo mě to.“

„Ukážeš mi to místo, kde ji táta schovával?“

Zavedla mě přes chodbu do protější místnosti, sloužící jako dílna. Byla tam řada polic, několik skříní jak s nářadím, tak s konzervami a vším možným harampádím, jaké se nahromadí během roků užívání. V rohu stál masivní ponk a na něm několik dřevěných šuplíků a krabic. Jedna z krabic, zastrčená úplně vzadu, byla vystlaná hadry nasáklými olejem, do nich bývala zabalená pistole. Na

dně krabice se válely desítky prázdných nábojnic, snad schovávaných pro přebíjení. Aniž si toho Jana všimla, dvě nábojnice jsem nenápadně vzal a dal si je do kapsy.

„Ona o tom věděla?“ Pochopila, že tím myslím Magdu Růžičkovou, její nevlastní matku.

„O tý pistoli? Jistě.“

„Má klíče od chalupy?“ Přitakala.

„Tvá matka… nevlastní matka řekla policii, že ta pistole zmizela. Prý ji míval v Praze v nočním stolku. Bála se, žes ji teď vzala ty.“

Hořce se ušklíbla. „Bála se?“

„Nepřeháníš to s tou averzí?“

„Je už tady na chalupě několik roků. Jsme tu na samotě a pár baráků v okolí vykradli. Táta vždycky říkal, že chlap by se měl umět ubránit.“

„Prý dřív chodil střílet do lesa s myslivci…“

„Jo, byl v takový zelený partičce, ale nechal toho. Možná kvůli mně, protože jsem nedokázala pochopit, že by dokázal zastřelit zvíře. Bylo mi to odporný jako každý násilí.“

„Co to bylo za partičku?“

„Známí z práce. Nahecovali ho do toho.“

Před očima se mi vybavil snímek, který jsem vzal ze stolu v Růžičkově kanceláři. Jistě, to pouzdro, o kterém jsem se domníval, že je od golfových holí, mohlo být od brokovnice nebo kulovnice.

„Znalas někoho z nich?“

„Chodil s ním i Jirka.“

„Ten, co vám upravuje zahradu?“

Janě zasvítily oči. „Už jste o něm slyšel?“

„Jak pokácel ten ořech.“

„Chudák, to udělal kvůli Magdě. Taková blbost. Chtěl se jí zalíbit a nevyšlo to. Toho stromu bylo škoda, už měl první ořechy. Jí to stejně bylo jedno. Řekla mu, že pokazí i něco tak jednoduchýho…“

„Není do ní… zamilovanej?“ Jana vyprskla.

„Zamilovanej? Do ní? Vždyť je starej… Viděl jste ho? To by musel být úplný cvok. I když…“

„Co?“

„Nevím. To mě nikdy nenapadlo, že by o ni mohl stát. Je mu aspoň padesát.“

„Myslíš snad, že se v tom věku nemůže zamilovat?“

„Nedovedu si to představit. On… Je strašně hodnej. Párkrát mě doučoval matiku, když jsem měla před čtvrtletkama.“

„Co na něj říká Magda?“

„Nevím, co si o něm myslí, ale iluze si nedělám. Ona si moc lidí neváží, pokud to není někdo, kdo by jí pomohl v kariéře. Mezi ně náš Jiříček určitě nepatří. Toho umí akorát využívat. Zahrada, moje doučování, oprava rozbitýho kohoutku v koupelně a tak. Řekla bych, že se vyžívá v tom, jak ho trápí. Je schopná mu večer volat, že blbě posekal trávu. A on to chudák dělá určitě zadarmo. Že se jí na to nevyprdne.“

„Co na to říkal tvůj táta?“

„Na co?“

„Třeba že k vám chodil dělat na zahradu. To přece není obvyklý. Spolupracovník z banky… Kolega a chodí k vám jako brigádník.“

„Nikdy jsem nad ním takhle neuvažovala. Tak to prostě vždycky bylo. On a zahrada. Táta si z něho utahoval, že jen cvok může někomu dělat zadarmo otroka, ale to jen mezi náma, jemu, myslím, nikdy nic neřekl. Ale když na to tak myslím, tak ho moc rád u nás neviděl. Ostatně ani nebýval doma, když Jirka chodíval. Skoro s ním nepřišel do styku. Možná mu Magda něco dávala za tu práci, nikdy se o tom ale nemluvilo. Jenže… pokud to dělal kvůli ní, tak ona stejně v tu dobu nebývala doma. On mi vždycky přišel hodně divnej… Copak je normální být tak hodnej?“

„Nevíš, jestli pořád dělá v bance?“

„Myslím, že jo.“

„Evrobance?“

„Ne, v Deltě, aspoň myslím.“

„Pak už ovšem dělali ve stejným ústavu…“ dodal jsem spíš pro sebe.

Po půlnoci jsme vyšli nahoru. Pes usnul v předsíni na staré dece a hlasitě oddechoval. V podkroví byla úzká chodba s trojími dveřmi. Odemkla ty prostřední a ukázala mi volný pokojík s dřevěnou postelí, stolkem a starou židlí.

„Tohle je místnost pro hosty. A Magdu, když sem výjimečně přijede.“

„Jak často sem jezdí?“

„Někdy na víkend se Zuzkou, ale řekla bych, že tu nebyla od zimy.“ Otočil jsem se k ní zády a sundal si košili.

„Vy zavíráte dveře zvenčí na klíč i tady?“

„Ne, proč?“

„Tenhle pokoj teda zamčenej byl.“

„To je pravda,“ řekla zamyšleně. „I dole bylo všechno pozamykaný na dva západy. Ani mi to nedošlo, jsem už tak zvyklá z Prahy.“

„Víš, Jano, pořád mi něco nejde do hlavy. Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně,“ usmála se.

„Myslíš, že tvůj táta s Magdou…“

„Jestli spolu spali? Myslíte, že by kvůli sexu zůstal u ní?“

„Co si o tom myslíš?“

Jana se křečovitě hlasitě rozesmála. „To určitě ne. Určitě! Magda má ložnici dole vedle obýváku, kde jsme byli, a táta měl ten svůj krcálek vedle mě nahoře. Určitě za ní v noci nechodil.“

„Seš si jistá? Tvoje babička je přesvědčená, že ji nepřestal mít rád.“

„Kecy,“ ujelo jí spontánně. „Táta by možná i chtěl, ale ona…“

„Co ty o tom víš?“

„Nesnese, aby byla na někom nebo na něčem závislá. Nepije, nemá žádný vášně. Žádný záliby, známý, koníčky. Jen práci a sebe samotnou.“

Zamyslel jsem se nad tím, co řekla. „Ale Zuzana přece byla jejich, Jano. Někdy se museli mít rádi.“

„Tak jo,“ houkla frockovsky. „Sakra, proč se teď o tom máme bavit? To nemůžete myslet na nic jinýho?“ odsekla mi vzdorně. Napětí v našem rozhovoru tím kupodivu povolilo.

„Chceš…“ ozvalo se vedle mě tichounce, „abych tu s tebou zůstala?“

„Nejde o to, co chci nebo nechci,“ řekl jsem s jasnou hlavou.

„Nelíbím se ti? Myslíš si, že jsem blbá kráva, co? Zpovykaná holka, která žárlí na macechu a neumí si poradit sama se sebou. Myslíš si, že jsem se tu chtěla odbouchnout, co? Já se normálně v noci bála, sama tady v baráku. Proto jsem vyhrabala tu pistoli a měla ji u postele. Jen proto. Víš o mně prd.

Fakt se ti nelíbím? Jen se podívej, mám pěkný nohy i zadek, to maj přece mužský rádi. Seš snad nějakej divnej?“

„To víš, že se mi líbíš, jenže to nejde,“ řekl jsem téměř otcovsky. „Nemusíš mi být za nic vděčná, Jano.“

Rozesmála se trochu křečovitě. Dalo se to omluvit i tím vínem, co jsme vypili.

„Co by nešlo? Proč by ses se mnou nemohl vyspat? Není mi patnáct a dávno už přece nejsem…“

„Já vím. Dobrou noc,“ řekl jsem a posadil se na postel, abych dal najevo, že o tom nehodlám diskutovat.

„Jak chceš, tvoje chyba, asi si myslíš, že ses zachoval hrozně správně,“ sykla. „Ty se mi taky líbíš. Někdy bych skoro řekla, že jsem na starší pány. Zatím teda jen platonicky.“

Když jsem ráno v šest sešel dolů, měla už nachystanou skromnou snídani a velký hrnek čaje. Pistole stále ležela na stole.

„Když jsi ji tam vedle brala, tak byla zabalená v hadrech?“

„Jasně, už zase začíná výslech?“

„Je to dost důležitý. Nesmíme udělat chybu. Vzpomeneš si, jestli byla naolejovaná, vytřená?“

„Celá se leskla. Musela jsem ji otřít, abych všechno nezamazala.“

„Dobrá,“ kývl jsem hlavou. „Teď na ní teda budou tvoje otisky rukou. Já jsem se jí nedotkl. Musíš tu pistoli zase vzít a uklidit tam, kde byla. Policie ji bude muset prozkoumat, ale já ji odsud nemůžu vzít jako doličný předmět,“ uvažoval jsem nahlas.

„Do prdele,“ vyhrkla Jana s vytřeštěnýma očima. „Moje otisky, budou přesvědčení… Ty si myslíš, že s ní zastřelili tátu?“

„Teď si opravdu nemyslím nic,“ přiznal jsem po pravdě.

Vyjeli jsme časně ráno, aby ještě stihla školu. Kateřině jsem poslal SMS, že je vše v pořádku a aby nic zbytečně nepodnikali. Pátrání se může odvolat, pokud se vůbec rozběhlo. Jen by měli na chalupě zajistit pistoli značky Walther PPK ráže 7,65 mm.

MUŽ S MĚKKÝMI KONCOVKAMI ČISTÍ AUGIÁŠŮV CHLÍV

Inženýr Jaroslav Pavelka, ředitel oddělení centrálního nákupu Evrobanky, měl svou úřadovnu ve staré budově v centru města. Objednal jsem se k němu na odpoledne. Byl to muž něco nad třicet roků, plnoštíhlý s růžovými tvářemi a silnýma rukama, na kterých měl několik prstenů. Vypadal jako vesnický dobromyslný chasník, ale k prosťáčkovi měl daleko. Mluvil jihomoravským dialektem, který se mu proti vůli motal do skloňování i časování. Přišlo mi to docela zábavné. Kanceláře centrálního nákupu byly prostorné, bylo to asi pět místností s vysokými dřevěnými dveřmi se zdobením a štukovanými stropy. Prošli jsme všemi kancelářemi, protože Pavelka seděl až v poslední. Pracovalo pod ním snad dvanáct lidí včetně dvou sekretářek. V místnostech panoval čilý ruch hraničící s chaosem. Mladí úředníci v oblecích stále nad něčím diskutovali, podávali si smlouvy, ťukali do klávesnic počítačů a halasně o sobě dávali znát. Pavelka mě posadil do mohutného koženého křesla.

„Dáte si slivovicu? Od nás z jižní Moravy, takovou v krámu nekoupíte.“

Neodmítl jsem. Odříkal jsem mu své formulace o poslání, jímž mě pověřil generální ředitel, a přiťukl si s ním. Slivovice byla vynikající a odhadoval jsem ji minimálně na padesát šedesát procent.

„Tak vy si troufáte vymést tento Augiášův chlív?“ Odpověděl jsem cosi neurčitého.

„Bylo by na čase, vážený pane, jestli je ovšem něco takového vůbec možné. Když jsem nastoupil do banky, sám jsem se divil, jak to tu chodí.“

Zavedl jsem řeč na probíhající, respektive proběhlé výběrové řízení na výroční zprávu Evrobanky. Chytil se toho tématu jako ryba návnady. Byl to hovorný člověk a rád se poslouchal.

Dozvěděl jsem se, že v letošním roce jeho oddělení centrálního nákupu poprvé významněji

participuje na přípravě výroční zprávy. V tom smyslu, že získalo pověření uzavírat smlouvy a zkoumat finanční stránku věci. Oficiálně měli samozřejmě postupovat ruku v ruce s oddělením marketingu, tedy s Růžičkou, ale ve skutečnosti je k rozhodování nepustili, což on sám považuje za zcela průlomový přístup. „Konec čachrům,“ řekl dostatečně srozumitelně.

„Jak to letos vlastně proběhlo?“ zeptal jsem se unavený technickými detaily jeho popisu.

„Dostal jsem je,“ uchechtl se velice spokojeně a cinkl na sekretářku. Nechal nám nalít novou stopku slivovice. „Ukončil jsem výběrové řízení už v prvním kole. Jaképak taktizování. Co je pro nás rozhodující? Cena! Musíme nakupovat nejvýhodněji, hledat nejvýhodnější dodavatele. Ať už se to týká papíru, ubrousků, náplní do kancelářských tiskáren nebo výročních zpráv. Pro mě je to zboží jako zboží a divil byste se, jaké jsou mezi dodavateli rozdíly v cenách. Tyhle drobné nuance můj předchůdce nechápal, takže se utrácelo naprosto nesmyslně. Z rozpočtů byla pro mě u výročky jednoznačným vítězem agentura 24H. Byli nejlevnější, dostali smlouvu. To je přece jasné. Nebojím se, že bych si to nahoře neobhájil. Čísla jsou čísla.“

„Nikdo ale soutěž nezastavil,“ ozval jsem se.

„Ať si ji zastavuje ten, kdo ji vypisuje. Marketing, s tím já už nemám nic společného. Oni snad vijou, co se patří, ne?“ Jeho tvář byla celá červená sebeuspokojením.

„Co umělecká komise? Grafický návrhy nebyly ani předložený.“

„Pchá,“ mávl pohrdlivě rukou, „to jsou všechno kraviny. Máte to prašť jako uhoď. Jedni jako druzí. Mám po krk těch řečí o tom jejich umění. Vždyť je to docela obyčejná tiskovina s čísly. Proč kvůli tomu dělat takový poprask? Já vím, to jen aby si na tom někdo hezky namastil kapsu. Stejně to nikdo nečte, tak proč za to vyhazovat miliony, když se to dá pořídit laciněji. Však i na tý jejich slavný soutěži o nejkrásnější zprávu si někdo postavil slušnou kariéru. Proč nehodnotí náklady na výrobu, to se dá porovnávat…“

Na dokreslení svých názorů přihodil k dobru několik historek o tom, jak si počínal, když dělal nákupčího pro jistý řetězec hypermarketů.

V duchu jsem s ním souhlasil, ale nemohl jsem se zbavit dojmu, že jeho postup byl přece jen motivovaný i něčím jiným, než ušetřit bance peníze. Rozhodl jsem se jít přímo na věc.

„Prý jste měl konflikty s Růžičkou. On chtěl letos pro změnu prosadit agenturu V.V.V. Neudělal jste to spíš jemu natruc?“ zeptal jsem se ledově chladně. Výraz jeho tváře se bleskurychle změnil. Selská bodrost byla ta tam a jeho oči měly najednou tvrdý výraz. Napružil se a připravil na výpad. Tím mě nemohl nijak zaskočit.

„Jak to myslíte?“

„Tak jak říkám. Chodil vám přece za ženou.“

„A to jste slyšel kde?“ Snažil se získat čas.

„Záleží snad na tom?“

Zapálil si doutník a vyfoukl mi hutný kouř přímo do tváře. Nehnul jsem ani brvou. Trochu se mu chvěly ruce.

„Narážíte na těch pár facek, co jsem mu vlepil, co? Růžička byl sviňa chlap. Tohle se nedělá. Měl jsem si snad nechat líbit, že mi do ní dělal?“

„Tak jste ho zastřelil,“ odtušil jsem ledabyle.

„Jděte do hajzlu,“ zasyčel. „S tím si na mě nepřijdete.“

„Štvalo vás, že se vám ostatní smáli za zády. Paroháč, to člověka nepotěší. Svým způsobem vás chápu. Kdyby se takhle chovali všichni chlapi, tak vymizí nevěra.“

„To si pište. Ale to bych už zamordoval i tu svou potvoru. Ne že by si to nezasloužila, že to tak říkám. Když už, tak už. Pokud bych měl viset, ať to stojí za to.“

„Kdy jste viděl Růžičku naposledy?“

„Ten den, co se to stalo. V té zahradě, ale nemluvil jsem s ním. To bych mu musel rozbít hubu. Nemohl jsem se na ten jeho ksicht ani podívat.“ Infinitivy vyslovoval měkce s ť na konci. Podívať. Působilo to poněkud nepatřičně.

„Nebyl jste přece na seznamu zvaných,“ namítl jsem. Ještě ráno jsem si to ověřoval v databázi od Lojové.

„Zařídil jsem si to na poslední chvíli. Jak se říká, mimo pořadník. Žádný problém. Umím se o své věci postarat.“

„Jak tomu mám rozumět, váženej pane?“

„Nejsu žádné ořezávátko, aby si ze mě dělali čurinu. Možná vypadám jako sedlák z Moravy, ale nestydím se za to. Tihle pražští panáci mi pijí krev. Však já jim ještě ukážu. I s těmi jejich kšefty, kdy si hrabou do vlastní kapsy. Ale to vám povídám jako chlap chlapovi, Růžičkovi bych neváhal rozbít tlamu, ale zastřelit ho…“

„Máte zbraň?“

„Akorát jsem chodíval pytlačit na řeku. S prutem. Vysoká tam u nás na vsi už stejně dávno žádná není. Všechno to vybili, aby neškodila na polích. Žádnou zbraň nemám, aby vám bylo jasno, můžete u mě klidně udělat domovní prohlídku.“

„Proč jste šel na tu slavnost?“

Poškrábal se na hlavě a moc se nehrnul do vysvětlování.

„Tož, jednak natruc, když mě tam nepozvali, pak…“

„Jen to dopovězte, pane Pavelko!“

„Chtěl jsem ju mít na očích.“

„Manželku?“

„No a koho? Kdyby se byl Růžička kolem ní víc motal, tak to vám povídám, dostal by jednu.“

„Takže jste ho měl celou dobu na očích?“

„Spíš tu svou. Na něho jsem se nemohl ani podívat. Ale držel se od ní.“

„Překvapilo vás to?“

„Co já vím… Našel si tam jinou, takovou mladou, kozatou. To víte, přede mnou neměl odvahu se kurvit s mojí ženou.“

„Kdo mu to mohl udělat?“

„Já do jeho čachrů nevidím. O mrtvých jen dobré, ale on žádné neviňátko nebyl. Jen si vemte, ty jeho cesty ven, sázel na koníčky, kde na to mohl normálně vzít?“

„Co když vyhrával velký prachy?“ nadhodil jsem, co mě právě napadlo.

„Povídali, že mu hráli,“ zapochyboval upřímně. „Takový číman teda nebyl.“

„Takže abysme to shrnuli,“ řekl jsem nakonec, „pokud jste Růžičku opravdu neodbouchl, jak tvrdíte, tak jste mu aspoň pořádně zamíchal karty kvůli výběrovýmu řízení.“

Růžolící inženýr Pavelka má slova nedementoval.

„Odrovnal jste jeho favorizovanou agenturu a postavil ho tak mimo hru.“

„Já vím, že mě podezřívá i policie, ani se jí nedivím. Jenže to, že jsem uzavřel smlouvu s 24H, se už Růžička nestačil nedozvědět, protože se to rozhodlo ten den, kdy byla slavnost, a on nebyl v bance. Možná mu to někdo řekl, ale příliš lidí o tom nevědělo, takže si dovolím pochybovat. V opačném případě bych byl logičtější obětí vraždy já.“

„Kdo ví, kdo měl vlastně zemřít,“ podotkl jsem mnohoznačně.

Pokrčil rameny. Už neměl chuť se dál se mnou vybavovat. Rozloučil jsem se a odešel. Dozvěděl jsem se, co jsem se dozvěděl.

Přímočarý Pavelka mi byl svým způsobem sympatický. Už tím, že měl daleko k lidem typu Krejcara. To ho ovšem nezbavovalo podezření.

S PANEM LÁLOU V HOSPODÉ

Večer se ohlásil pan Lála. Nechtěl jsem ho přijímat u sebe doma, abych nevytvořil precedens, že se může kdykoliv sebrat a usalašit se v mém bytě. Nikdy jsme to tak nepraktikovali, tak proč dělat změnu? Z tónu jeho hlasu jsem vycítil, že souhlasí poněkud neochotně. Soukromí domácnosti bez svědků mu přece jen víc vyhovovalo, snad i bylo praktičtější, protože se nemusel ohlížet na to, jestli nás někdo poslouchá nebo ne, ale nemínil jsem ustupovat.

Sešli jsme se v restauraci Na zastávce, kterou jsem měl za rohem. Hospoda byla plná, hlučná, zakouřená, ale nikdo si nás příliš nevšímal. Cítil jsem se tam příjemněji než ve všech kancelářích, kterými jsem v posledních dnech prošel. Lála si s povzdechem objednal čaj, já si dal pivo. Tušil jsem, že ten čaj mu vystačí na celý večer. Lálova šetrnost na sobě samém byla příslovečná.

„Máte něco?“ zeptal jsem se ho.

„Ani to nestojí za řeč,“ odpověděl s předstíranou skromností, ale oči mu svítily jako žáčkovi, který se pečlivě připravil na zkoušení a jen čeká, až ho učitel vyvolá k tabuli.

„Nepovídejte,“ řekl jsem nemaje moc chuti z něj páčit něco, co se stejně jen třese vyklopit. Tyhle rituály mi šly na nervy a pan Lála se někdy choval jako děcko. „Pak tu zbytečně marníme čas, jestli mi nemáte co říct.“

Chvíli se kroutil na lavici, posrkával hlasitě horký čaj a nevědomky do mě šťouchal loktem, jak seděl blízko.

„No, podívejte se na tohle,“ vyndal ze své ošuntělé aktovky tmavomodrý kožený diář z letošního roku, který nebyl označený žádným firemním logem. Podíval jsem se na první stránku, kam si někdy majitel vypisuje své jméno, případně i telefon a kontaktní osoby pro případ, že by měl nehodu.

Přestože tam byly kolonky pro tyto údaje, stránka byla nepopsaná. Právě tak vzadu, kde byl oddíl pro zapisování telefonních čísel, nebylo nic. Na první pohled však bylo patrné, že diář sloužil jako deník, poslední zápis však byl starý skoro tři týdny. Ne všechny dny však měly své zápisy, někdy však byla popsaná celá strana, někdy jen tři čtyři slova. Písmo bylo mimořádně úhledné a velmi dobře čitelné.

Namátkou jsem si přečetl jeden ze zápisů.

Dostalo se mu největšího daru, jaký život může člověku přinést – miloval. Miloval nesobecky, nezištně, zato celou svou bytostí. Láska ovládala veškeré jeho počínání, neustále na ni myslel, čím by jí zpříjemnil život a učinil ho krásnějším. Byl pro ni ochoten obětovat všechno, jen aby mohl být v její blízkosti, dýchat stejný vzduch, dívat se na stejné předměty v okolí jako ona, což jim dávalo náměty k rozhovorům o všem možném. Sám jí nikdy neřekl, jaký cit ho k ní poutá, protože mu to přišlo zbytečné a nejsa básníkem, scházelo by mu slov, ani ona se v tom smyslu nikdy nevyslovila, ale přesto i on věděl, že je oběma vše jasné. Intenzita jejich citu byla tak vysoká, že se blížila bolesti. Byl nejšťastnější, když ji mohl poslouchat, byl připraven splnit každý její příkaz.

„To je jak z červený knihovny,“ řekl jsem pobaveně, „ta stylistika, samý nabubřelý fráze. Kdo si tohle vypisuje, je asi… Vypadá to na nějakou roztouženou ženskou. Komu patří ten diář?“

Pan Lála spokojeně zamžoural očima.

„Nebo třeba tohle, podívejte,“ vzal mi z ruky diář a nalistoval další popsaný list.

„… Tolik bych se přece v tobě zmýlit nemohla… Kdyby to bylo tak zlé, museli by mi zavřít srdce do ústavu pro duševně choré. A moje srdce se nemýlí.“ Položila mu hlavu na prsa. Bylo to gesto vděčnosti, která se neumí vyjádřit slovy. „Nemusíš mi to ani říkat. Vždyť jsem viděla, jak ses tvářil tenkrát, když se k nám na ulici přidal zatoulaný pes… Teď samozřejmě není čas na takové řeči, ale proč myslíš, že tě mám tak ráda? Určitě ne za to, že jsi tak hezký. Tak skvělý. Nebo tak senzační.“ Usmál se a hladil ji dál po vlasech. „Máš to někde uvnitř, kam nikdo kromě mě nevidí, a proto tě mám ráda. Máš v sobě tolik dobroty, jsi tak senzační – ale máš to v sobě schované uvnitř, jen pro mě, protože to poznám jenom já!“

Poslední dvě věty byly napsané o poznání větším písmem a jako by pisatel víc tlačil na hrot, byly silnější a výraznější. Celé to bylo tučně podtržené a ještě tam byl připsaný velký vykřičník.

„Co si o tom myslíte?“

„Komu to patří?“

„Zatím bude lepší, když to nebudete vědět, mohlo by to ovlivňovat váš úsudek. Zkuste se zamyslet na tím, jakej je asi člověk, co si píše tyhle věci, ať už to jsou jeho vlastní myšlenky, nebo to někde

opisuje ze svý četby.“

Nechtělo se mi do spekulací, ale Lála byl neoblomný. Dopil jsem druhé pivo a objednal si další dvanáctku. Snad proto, že jsem to už začal lehce cítit v hlavě, jsem přistoupil na jeho hru.

„Někdo zamilovanej, možná nešťastně.“

„Proč nešťastně?“

„To by si tohle nevypisoval. Anebo si připadá nepochopenej. Nedoceněnej. Možná partner ten cit neopětuje.“

„Muž nebo žena?“

„Vy to víte?“ zeptal jsem se Lály. Přikývl, ale nechal mě hádat. „Ty citáty, nebo co to je, spíš vypadají na ženu, mladou holku, která prožívá první lásky. Možná je ošklivá, těžko navazuje kontakty. Nikdo neví, jaká je ve skutečnosti, co se v ní skrývá. Doufá, že ten pravej to pozná… Sakra, to jsou kecy, co?“ ulevil jsem si.

„Co když je to mužskej?“

„Je?“

„Předpokládejme…“

„Jakej má tohle smysl?“ vyhrkl jsem trochu popuzeně.

„Je to chlap,“ řekl dotčeně pan Lála. „A je mu kolem padesátky.“ Setřel jsem pěnu a napil se.

„Sakra,“ vyhrkl jsem. „Když chlap kolem padesátky píše do svého zápisníku takový slinty, tak to s ním musí být na pováženou. Není to blázen, co se honí za nějakým přeludem? A v tomhle věku…“

„Podívejte,“ řekl triumfálně Lála a nalistoval stránku s datem 14. února. „Výročí. Datum, které nikdy nezapomenu. Nejsem přece blázen, když ji miluji. I ona mi tím dala najevo, co cítí. Musím být trpělivý. Nic nejde urychlit. Trpělivost!!! Já ale umím čekat. Jak je ta bolest krásná. Vydržím pro ni všechno, postoupím i ty nejtěžší zkoušky. Vím, že to není zbytečné. Hlavní je, že i má paní mě miluje.“

„Co se stalo 14. února?“ Pan Lála kupodivu nevěděl, ale nezdálo se, že by se tím trápil. Znova jsem se zeptal, čí je ten zápisník. Karla Růžičky? To se mi ale nezdálo, udělal jsem si o něm jinou

představu a sem mi nepasoval. Nebylo mu ani padesát.

„Poznáte to sám, nalistujte si datum osmého května.“

Přišla za mnou na zahradu. Nebyl jsem na to připravený. Nebyl jsem schopný ze sebe dostat to, co jsem měl na srdci. Zeptal jsem se jenom, jestli má pro mě další úkoly a jestli je spokojená s tím, co jsem udělal. Řekl jsem taky, že je to přece samozřejmé, co dělám a že to pro mě nic není. Odpověděla mi, že mi rozumí a že mi nezůstane nic dlužná. Věděl jsem, jak to myslí, ale už jsem mlčel. Oběma nám scházela slova… Slíbil jsem, že se budu víc snažit, aby byla spokojená a už se nikdy neopakovalo to, co jsem pokazil. Doufám, že má paní pak byla spokojená…

„Jiří,“ konečně se mi rozsvítilo. „Jak jste se k tomu, proboha, dostal?“

„Jiří Vysušil,“ doplnil mě pan Lála a celý se tetelil blahem. „Ten tajemnej zahradník, co se staral Růžičkovým o zahradu. Zamilovanej do paní Magdy až po uši. Je to taky ten chlapík z fotky, co jste mi ukazoval. S flintou, protože je u myslivců. Nebo u nich byl, stejně jako Růžička. Všechno to do sebe zapadá.“

„A navíc teď dělal s Růžičkou v Evrobance, protože byl v Deltě.“ Rychle jsem si vzpomněl na informace, které mi poskytla Jana Růžičková na chalupě v Podkrkonoší. Vida, moje úvaha o tom, že pan Jiří je do Magdy zamilovaný, jí připadala absurdní. Ani před Janou se neprozradil.

„To už teda víte,“ pousmál se Lála hořce. „Museli se znát už dlouhá léta, ještě před revolucí.“

„Mohl Růžička vědět, co je mezi nima?“

Lála se nadechl k odpovědi. „Ten diář jsem našel u Růžičky!“

„To není možný, prošel jsem celou jeho kancelář a našel jen ty fotky. Nebo to měla policie?“

„Policie…“ ušklíbl se pan Lála, „bylo to ještě ve starý Růžičkově kanceláři v krabici, kterou nestačili přestěhovat na Vinohradskou. Že to nikoho netrklo…“

Nemělo smysl mu říkat, že i já jsem na to pomyslel. Všechny Růžičkovy věci nemusí být ještě převezené. Skutečností je, že jsem po tom nepátral a Lála mě tak předběhl. Že by se tam dal ale najít Vysušilův diář, to nemohlo napadnout ani jednoho z nás.

„To znamená, že Růžička to někde Vysušilovi sebral. Možná ho podezíral… Takhle mu už muselo být všechno jasný,“ řekl jsem zamyšleně. Pokud se Růžička natolik zajímal o Vysušila, znamenalo by to, že jednak něco tušil, jednak mu to nebylo lhostejné. „Něco teda mezi nimi evidentně bylo. I když mi to připadá trochu přitažený za vlasy.“

„Že by Růžička žárlil na Vysušila?“ zeptal se pan Lála.

„Nakonec proč ne. Sice byli rozvedení, ale jak to vypadá, tak ji měl pořád…“

„Musíme si na Vysušila posvítit,“ řekl Lála zamyšleně a v očích mu plálo bojové odhodlání. „Co to musí být za chlapa, když on a ona…? Co na něm asi má? Vy jste ji neviděl, takže ani nemůžete chápat, co mě tak udivuje. Jeho paní…“

Podíval jsem se na něj a všechno mi to přišlo k smíchu. „Před pár dny byste dal ruku do ohně za to,

že vraždila Růžičková, dneska už máte jinýho pachatele…“

Lála se rozhodně nenechal tak snadno zahnat do úzkých. „Vyšetřovacích verzí je několik,“ řekl s úsměvem. „Pro jednu verzi rozhodně neodvrhuju druhou, aspoň do doby, než mi ji nějaký fakta nevyvrátí.“

Chvíli jsme oba mlčeli. Hluk v hospodě byl už málem neúnosný. Jak se blížila zavírací doba a kvantum vypitého alkoholu, hosté zvyšovali hlas, aby si vůbec rozuměli. Vzduch byl těžký, prosycený zápachem piva a cigaret a číšnice se jen s námahou prodíraly zaplněnou místností, kde už ani nebylo místo k sezení, takže pár pozdních návštěvníků už jen postávalo mezi stoly.

„Stojí ta Růžičková vůbec za to, aby kvůli ní jančilo tolik chlapů?“ zeptal jsem se Lály. On ji už viděl a určitě si udělal názor. Byla to spíš řečnická otázka, protože cokoli Lála řekl na adresu žen, bylo svým způsobem nesměrodatné a zaujaté.

„No, zatím víme jen o dvou chlapech…“ Přikývl jsem.

„Řekl bych, že každý mužský by jí to nejraději s chutí na místě udělal… Pokud by si troufl.“ Hvízdl jsem. U Lály bych podobnou větu nečekal.

„I vy? Taky byste jí to nejraději na místě udělal?“

Z pana Lály se ozvalo něco jako polichocený smích, znělo to jako zachroptění a bylo na něm vidět, že ho ta představa zaujala. Musel v mém hlase přeslechnout ironii. Ať už paní Růžičková vypadala jakkoliv, možnost, že by se stala objektem Lálova milostného vzplanutí, byla více než komická a absurdní.

Lála do mě dloubl loktem a smyslně zamrkal. „Vy jste ale šprýmař…“

„Na jednu věc nesmíme zapomínat. Vysušil byl lovec a dá se předpokládat, že má stále zbrojní průkaz a zbraň, třeba i na osobní ochranu.“

„My to víme,“ ozval se Lála. Díky záhadným kontaktům na policii se mu podařilo zjistit, že Vysušil je skutečně držitelem zbrojního průkazu a aktivním myslivcem. Kromě loveckých zbraní, kulovnice a brokovnice má v držení dvě pistole, jednu malorážní 2‘ pro sportovní střelbu a jednu osobní zbraň ráže 7,65 mm.

„Asi neuhodnete, jakou…“ vybídl mě Lála.

„Walther PPK,“ odpověděl jsem bezmyšlenkovitě. Všechno to do sebe zapadalo až příliš nápadně. Už druhý walther, s nímž jsem v tomto případu přišel do styku. Jednoho vlastnil Růžička a měl ho schovaný na chalupě v krabici s mastnými hadry. Růžičková ovšem policii tvrdila, že pistole bývala v jeho nočním stolku v Praze a podezřívala Janu, že ji sebrala. Jana trvala na tom, že pistole byla na chalupě. Dalšího walthera tedy držel Vysušil.

„Je to dost oblíbená pistolka,“ zamyslel se pan Lála. „Když pomineme její neslavnou éru, kdy ji užívalo gestapo za války jako osobní zbraň, tak největší reklamu udělal PPK asi James Bond.“

„Agent 007,“ doplnil jsem. „Je to šikovná věcička, spolehlivá a hlavně malinká. Můžete to klidně nosit v kapse a nic není vidět. I v dlani se krásně schová. Pro střelbu zblízka skoro dokonalá.“

„Taky v kabelce nebo rukávu kostýmu, když už máte tu smůlu, že jste ženská,“ dodal Lála.

„Stejnou ráží byl zastřelený Růžička.“

„Nejen stejnou ráží,“ naklonil se ke mně a důvěrně mi to šeptal do ucha, i když nebylo třeba mít obavy, že by nás mohl poslouchat někdo cizí, „ale i stejným typem zbraně. Balistická zkouška potvrdila, že…“

„To mi říkáte až teď?“ vybuchl jsem.

Lála se zatvářil jako dotčené neviňátko. „Ptal jste se mě snad?“

„Copak můžu tušit, co jste všechno vyčmuchal?“ Jeho tajnůstkářství mi šlo v tu chvíli opravdu na nervy a nejraději bych mu jednu vrazil. Docela si mě v tu chvíli vychutnával. To byly ty jeho zlomyslnosti, které byly hnacím motorem snažení. Kdybych jen tušil, jaké měl informační zdroje. Ať jsem na něj v minulosti tlačil jakkoli, nikdy nic neprozradil. Co však bylo nezpochybnitelné, byla pravdivost jeho údajů. Bylo to k vzteku, přestože jsem sám měl u policie svůj trumf – Kateřinu, moc platné mi to nebylo a dostal jsem se jen k tomu, co sama uznala za vhodné, aby mi prozradila. Jistě, na většinu informací bylo embargo, ale já nejsem přece veřejnost a neměl bych jí být tak úplně lhostejný. Ovšem pokud v téhle taktice vůči mně hodlá pokračovat i nadále, tak za nic neručím.

„Vyhráno ještě nemáme. Policie zatím ví jen to, že se střílelo z pistole ráže 7,65 mm. To je sichr. Dá se prý i předpokládat, že to byl Walther PPK. Podle stop úderníku na zápalce… Jistotu ovšem budou mít až tehdy, kdy budou mít inkriminovanou zbraň k dispozici na balistice. Že se střílelo z walthera, je neoficiální tvrzení. Hypotéza. S tím na vyšetřujícího soudce nevyrukujou. Znáte to, kdyby se sekli, tak to můžou u soudu rovnou zabalit.“

„Moment,“ přerušil jsem ho bezohledně, „nábojnice se našly tři, ale v těle byly jen dvě střely, pokud mám přesný zprávy. Tomu moc nerozumím. Střílelo se zblízka, tak kam se poděla třetí kulka? Policie nic nenašla a určitě to tam prohledali dost důkladně.“

„Tuším, kam míříte,“ řekl Lála, „ale opravdu všechny nábojnice měly stejnou ráži a pravděpodobně byly vystřelený z walthera.“

„Z čí zbraně?“

Sklopil hlavu a otáčel prázdnou skleničkou od vypitého čaje. Byla to ode mě zbytečná otázka. Policie už možná měla Vysušilovu zbraň, ale těžko se dalo předpokládat, že by se dostali tak rychle i k Růžičkově. Měli sice ode mě echo, kde zbraň je, ale chvíli bude trvat jednak to, než se k ní dostanou, a další dobu, než ji prozkoumají. A dvě nábojnice z Růžičkovy pistole jsem měl dosud schované u sebe doma.

„Zkoušky s nábojem se teprve provádějí, ale technici za určitých nepříznivých okolností nemusí na nic přijít. Smrtící kulka z hlavy je podle všeho totálně zdeformovaná… placka kovu. Holt malá ráže.“

„Mají ale ještě tu druhou z nohy,“ řekl jsem zamyšleně. „Pokud nenarazila na stehenní kost, tak nebude moc porušená. Skoro to vypadá, jako kdyby někdo…“

„Co?“ zeptal se Lála do mé odmlky.

„Ale nic, jen mě tak něco napadlo…“

Chvíli ještě čekal, co ze mě vyleze, ale když jsem mlčel, tak se dotčeně stáhl do sebe.

Se zavíračkou jsme se rozešli každý do svého domova. Dlouho jsem nemohl usnout. Před očima se mi odvíjely nejrůznější obrazy. Jiří Vysušil, Magda Růžičková, kterou jsem si dost dobře neuměl představit, viděl jsem ji jako femme fatale, černovlasou s uhrančivým pohledem, z něhož naskakuje husí kůže, Karel Růžička. Verze plná podivné vášně, žárlivosti. Je to dostatečný důvod k vraždě? Pak se mi vybavila tvář růžolícího Jaroslava Pavelky z centrálního nákupu Evrobanky s moravským přízvukem a měkce vyslovovaným ť v infinitivech, jemuž Růžička chodil podle všeho za ženou, a který Růžičkovi překazil rozpracovanou hru při zadávání bankovních zakázek. Nakonec se ještě objevila líbivá tvář Krejcara s jeho atraktivní milenkou, slečnou Procházkovou. Pak tu byl ředitel agentury

V.V.V. Vosecký, který zatím asi ani netuší, že lukrativní zakázku pro banku, na niž se celý třese, už realizuje někdo jiný.

Pak se mi všechny tváře spojily do jednoho nevýrazného obličeje a já jsem usnul.

ŘÁD PANÍ VYSUŠILOVÉ

Ráno jsem zavolal tajemníku Stoklasovi do kanceláře. Pochopitelně vyzvídal, jak si stojím s vyšetřováním. Moc jsem mu toho neřekl, ale naznačil jsem, že jsem na více než dobré stopě. Potřeboval bych však od něj určitou informaci, totiž adresu Jiřího Vysušila. Stoklas se zpočátku neorientoval, protože jméno mu nic neříkalo, a nechápal, oč mi jde. Vysvětlil jsem mu jen tolik, že Vysušil je účetní, zná se léta s Růžičkou a do Evrobanky teď měl přejít z Delty.

„Nač ta adresa? Jestli tady pracuje, tak máte jednodušší za ním zajít do banky. Zjistím, kde sedí.“

Vysvětlil jsem mu, že bych si rád něco ověřil v místě jeho bydliště právě v pracovní době. Buď bude někdo v bytě, nebo se poptám u sousedů. Stoklas mě odkázal na personální oddělení, kde mi mohou sdělit požadované údaje, které sám pochopitelně neznal. Slíbil, že tam o mně dá vědět, aby mi vyhověli.

„Vy jste taky z detektivní agentury Men in Service?“

„Proč se ptáte?“ zeptal jsem se do sluchátka nechápavě.

„Už jste dneska od vás druhý, kdo se ptá na Vysušila,“ poslouchal jsem pobavený ženský hlas, který sice zněl příjemně, ale mně tolik do smíchu nebylo. Těžko jsem ovšem mohl tomu hlasu vykládat, že detektivní agentura Men in Service jsem já a že množné číslo men – muži v názvu je drobná kamufláž. Jediný, kdo mohl pod tím jménem jednat, byl pan Lála. Ověřil jsem si, jestli to byl on.

„Ano,“ sdělil milý hlas bankovní personalistky, „představil se jako Lála. Není snad něco v pořádku?“

„Nedělejte si starosti,“ ujistil jsem ženu na druhé straně linky. „Je to v pořádku. Můžete mi jen říct,

co ho ještě kromě adresy zajímalo?“

„Mohla jsem mu říct jen to málo, co vím.“

„A to?“

„Kde bydlí a jeho rodinné poměry.“

„Byla byste tak laskavá… Nebyli jsme mezi sebou s panem Lálou domluvení, takže…“

„Mileráda,“ řekla trpělivě. „Jiří Vysušil, svobodný, věk čtyřicet devět roků. Začínal u nás v Evrobance, pak přešel do Delty, takže teď je zase v mojí evidenci. V dotazníku uvedl, že bydlí se svou matkou. Ne že bychom takové věci zjišťovali, ale každý zaměstnanec vyplňuje interní dotazník. Do rubriky Děti napsal, že žádné. Adresa: Spořilov, Jihovýchodní…“

Poděkoval jsem. Přišlo mi sice zvláštní, že Lálovi sdělila tyto informace, když jeho telefonátu nepředcházelo Stoklasovo avízo, kterým potvrdil legálnost mých dotazů, ale jak už jsem ho znal, dovedl si poradit i v situacích, jež by ostatním přišly neřešitelné.

Vydal jsem se na Spořilov. Byl to panelák postavený začátkem šedesátých let, takže si aspoň navenek uchoval zdání solidní architektury, měl jen pět pater a byl relativně udržovaný. V přízemí vedle vchodu byl zřejmě v prostoru bývalé kočárkárny jakýsi koloniál se zbožím všeho druhu od běžných potravin až po prací prášky. Ručně vyvedený nápis neuměle, leč hrdě sděloval, že je otevřeno do

24.00. Podobných obchůdků se na rozlehlých sídlištích, kde bývalo jen jedno centralizované nákupní středisko, objevila po revoluci spousta a zvlášť je využívali ti starší, když chtěli nakoupit blízko a rychle.

Na zvonku bylo napsáno Vysušil, Vysušilová. Zazvonil jsem a po chvíli se ozval bzučák, domovní dveře povolily a mohl jsem vejít. Bydleli ve třetím patře. Vyjel jsem výtahem, který byl čímsi těžko identifikovatelným cítit. V podobném paneláku bydlela i Kateřina a její výtah měl podobný pach. Na vůně jsem měl mimořádně vyvinutou paměť.

Otevřela mi drobná žena. Její věk jsem odhadl na osmdesát roků. Držela se velice zpříma, byla kostnatá s protáhlým ostrým obličejem, plným vrásek. Bílé vlasy měla sčesané do upjatého drdolu. Připomínala mi stařeny na obrazech Lucase Cranacha. Podívala se na mě pátravě. Pootevřenými dveřmi jsem zahlédl Lálovy odložené sešmajdané mokasíny. Nemohly patřit nikomu jinému. Takže už byl uvnitř. To mou situaci poněkud usnadnilo. Představil jsem se, ukázal své pověření z banky, podepsané tajemníkem Stoklasem, a odvolal se na pana Lálu, který dorazil přede mnou. Bylo v tom trochu zlomyslnosti, protože Lála se k ní mohl vetřít pod neodhadnutelnou záminkou.

„Pojďte dál,“ řekla a uvolnila dveře, abych mohl projít do předsíně. Znal jsem tenhle typ sídlištních bytů, jeho dispozice byla stejná jako u Katky. Muselo se tehdy stavět podle jednotných plánů. U Vysušilů však bylo díky těžkým závěsům na oknech velmi temno, takže i za dne se tam svítilo.

Výhodou však bylo, že v bytě panovalo až znepokojující ticho, jako by byl hermeticky izolovaný od ostatního světa. I vybavení bylo jaksi odjinud, i když postarší nábytek byl svým způsobem obyčejný, jistě mezi ním nebyl žádný kus, jaký bych už dřív neviděl nebo by jakkoli vybočoval z mé představivosti, přesto však jeho uspořádání vyvolávalo až stísňující pocit. Na podlaze ležely koberce, laděné do temných tónů černé, bordó a temné modři, na stěnách visela spousta obrázků, laciných reprodukcí s náboženskými motivy nasládlého sentimentálního charakteru v kašírovaných pozlacených rámech.

Byl to dvoupokojový byt s malou kuchyní, jejíž okna vedla na dvůr. Jedna z místností evidentně patřila synovi Jiřímu, druhá, kde seděl Lála u delší strany obdélníkového stolu s ručně háčkovaným ubrusem, sloužila jako společný obývací pokoj a pravděpodobně i jako matčina ložnice. Uprostřed stála váza se sušenými růžemi. Můj parťák po mně šlehl pohledem, který mohl znamenat jen údiv a nesouhlas, že jsem tady. Ušklíbl jsem se a posadil po Lálově pravici.

„Prosím – sem,“ řekla paní Vysušilová tónem, který nepřipouštěl námitek, a nabídla mi židli proti Lálovi. Sama se usadila na místo, kam jsem se chtěl uvelebit původně já. Podle toho, jak si k sobě zase přisunula talířek se sušenkami, jsem poznal, že i ona změnila pozici, protože před mým příchodem seděla jinde. Zatvářil jsem se nechápavě a Lála udiveně zvedl obočí, jako by ho už nic nemohlo víc překvapit.

„Takhle je to správné,“ řekla a sepjala na stole své kostnaté, alabastrově bílé ruce s pletenci modrých žil. „Všechno má mít svůj řád a pořádek.“

Když seděla v čele stolu, měla nás opravdu symetricky proti sobě. Začalo mi to docházet. Řád a pořádek, to bylo to, co činilo její byt panoptikální. Přísnost a symetričnost uspořádání v sobě měly cosi nepřirozeného. Když někde stála váza, tak přesně uprostřed stolku nebo vitríny, která zas byla v prostředku zdi. Dokonalost a symetrie se tak paradoxně obracely samy proti své podstatě. Dovedl jsem si představit, kolik času věnuje úklidu a stavění věcí na správné místo.

„Můžeme se vrátit k našemu hovoru?“ Lála se pokusil navázat na přerušenou rozmluvu s paní Vysušilovou. Stará žena přikývla. Její pohled byl velmi soustředěný a obezřetný. Sepjala ruce jakoby k modlitbě.

„Žijete tu se svým synem sama?“

„Ano. Muž mě opustil už před čtyřiceti lety,“ pohled jí spočinul na zdobeném rámečku na stolku, kde byla její svatební fotografie s manželem. Překvapilo mě, že i tam, jako mladá dvacetiletá dívka s životem před sebou, měla ten zvláštní napjatý pohled, to obrácení do sebe sama, jako by celý její život byl jen podružnou kulisou k mnohem vážnějším a důležitějším dějům.

„Opustil?“ zeptal se docela zbytečně pan Lála, kterému nedošel její eufemismus.

„Bůh si ho povolal k sobě. Bylo mi třicet a Jiříkovi necelých deset roků. Cesty osudu jsou nevyzpytatelné, ale mají svůj smysl,“ dodala s jakousi hrdostí. Jistě, musela na všechno stačit sama. Vychovávat syna, chodit do zaměstnání, na všechno sama.

„Nevdala jste se podruhé?“

„Ne,“ vyštěkla způsobem, jako by něco takového nemohlo připadat v úvahu. „Snad tomu rozumíte.

To je pro mě nemyslitelné. Ne že bych neměla zájemce, ještě jsem v té době nebyla stará a motalo se kolem mě několik mužů. Jenže člověk nesmí myslet jen na sebe.“

„Jistě,“ přitakal pan Lála. I já jsem kývl hlavou. Vzal jsem si z podnosu sušenku a začal ji chroupat. Byla zvlhlá a nechutná. Musela tu ležet týdny.

„Váš syn se neoženil?“

Hlasitě si povzdechla. V očích jí neznatelně zacukalo.

„Zatím ne.“

„Zatím? Je mu přece padesát,“ podivil se bez velkých okolků Lála.

„Dnes je čím dál víc svobodných mužů. Ostatně být ženatý není nutné,“ řekl jsem částečně i na svou obhajobu, především jsem ji chtěl přimět k reakci. „Někdo si chce třeba déle užívat volnosti a svobody…“

Vysušilová se na mě přísně podívala. „Užívat si… O to jde možná vám… ale Jiří takový není. K tomu jsem ho nevychovala. Život má svůj řád a je třeba ho smysluplně naplnit. Proto jsme na světě, abychom mu sloužili.“ Tentokrát její pohled skončil na Ježíšově portrétu. Byl to jeden z těch nasládlých barvotisků, jaké se prodávaly na poutích. „Co se má stát, se stane. Nesejde na tom, jestli teď, nebo později. Co znamenají roky v našem životě?“

„Váš syn přece má známost,“ nadhodil jsem, abych urychlil průběh rozhovoru.

„Jistě,“ souhlasila paní Vysušilová. Vstala od stolu, udělala pár kroků ke komodě a mechanicky urovnala vázičku se slaměnkami.

„Znáte ji?“

„Jistě, ale asi ne tak, jak si představujete. Nesetkaly jsme se. Zatím,“ dodala. Zase se posadila k nám, její židle zaujala zas to přesně vypočítané místo mezi námi dvěma.

„Mluvíme o téže ženě? Magdě Růžičkové?“

„Ano. Znám ji jen ze synova vyprávění. Řekla bych, že ji velmi miluje a chce si ji vzít.“

„Víte, že je rozvedená…“ šeptl Lála.

„Rozvedená,“ povzdechla si Vysušilová. „Jistě, je rozvedená. Já ale nemám právo ji soudit. Ona zvolila svou cestu, já zase jinou. Nesmím chtít po druhých totéž, co po sobě. Magdaléna… jak přiléhavé.

Máří Magdaléna.“

„Nevyčítáte svému synovi, že…“

„On dobře ví, co má dělat,“ řekla rozhodně. „Udělá dobrý skutek, pokud ji…“

„Co?“

„Tomu byste asi nerozuměl.“

„Proč se ještě nevzali?“

„Každá věc má svůj čas. Taky bych byla ráda, kdybych už…“

„Nepřipadá vám divné, že vám ji syn zatím nepředstavil?“

„Myslíte snad, že by si ji sem přivedl? Že by ona přišla do tohohle bytu? To, proboha, ne. Něco takového se nesluší.“

„Proč si to myslíte?“ zeptal jsem se ostřeji a tvrdě na ni pohlédl. Nezalekla se.

„Nesluší se to,“ řekla prostě, ale odhodlaně. „Cítím to tak já i Jiří.“

„Kde se vlastně schází?“ vyzvídal Lála. „Pokud říkáte, že sama jste paní Magdu neviděla, tak sem ji asi nevodí…“

„Ne, to opravdu ne. Sem ne.“

„Takže chodí za ní?“

„Co já vím, nešpehuju ho,“ vzdechla a upřela pohled na stůl před sebe. Asi by ráda věděla o každém synově kroku, pomyslel jsem si, ale není jí to dopřáno.

„Neříkejte, že nemáte přehled, co dělá váš syn,“ pokračoval v nakousnutém tématu Lála. „Žena jako vy, matka… Tady všude kolem je vidět, jak se příkladně staráte. Ten pořádek, všechno je na svém místě… Člověk se tu cítí tak… bezpečně. Trávíte se synem určitě spoustu času, věnujete se mu…“

Paní Vysušilová si unaveným pohybem otřela hřbetem dlaně čelo.

„Oni si spíš telefonují,“ řekla tiše a jaksi nesměle. „Se vším se mi přece nesvěřuje… Nevím, kde se scházejí, pokud se někde scházejí, jak se mi snažíte namluvit. A pokud se scházejí, tak ne za tím účelem, jak si asi myslíte. Jiřík je slušný chlapec.“

„Chlapec?“ jako bych měl pocit, že mluví o nějakém mladíkovi.

„Pro mě je pořád malý chlapec, o kterého se musím starat a hlídat ho, aby mu někdo neublížil,“ trpce se pousmála.

„Neublížil?“ zareagoval jsem obratem. „Hrozil mu snad někdo? Byl v nebezpečí?“

Vysušilová se letmo pokřižovala a její oči se zastavily na Kristově portrétu. „Všude kolem nás číhá nebezpečí a pokušení. Musíme mít v sobě dost síly, abychom se mu ubránili. Svět je čím dál horší a zkaženější.“

„Nic konkrétnějšího jste neměla na mysli?“ Mou otázku ponechala bez odpovědi.

„Jak často si telefonují?“

„Někdy.“

„Řekněme každý den? Týdně?“

„Co by si podle vás měli vykládat? Nejsou to malé děti!“

„Víte, že bývalý manžel paní Magdy Růžičkové byl zavražděný?“ položil jsem další dotaz.

„Bůh dal, bůh vzal,“ odpověděla lakonicky a letmo se podruhé pokřižovala. „Spíš bych se trápila, kam se dostal,“ dodala a obrátila oči nahoru.

„Jeho jste přece znala. Růžičku…“ přidal se Lála ofenzivně.

„Růžičku…“ zakryla si na okamžik tváře rukama. „Nikdy jsem ho neměla ráda. Ale nebránila jsem synovi, aby se spolu scházeli. Chodívali spolu do lesa na hony, to ještě Růžička ani neznal svou druhou ženu. To ještě nebyl takový…“

„Co chcete říct?“

„Nesuďte, abyste nebyli souzeni. Kdo jsem já, abych mohla vynášet soudy?“ Nedalo se nic dělat, určité věci z ní prostě člověk nevypáčil.

„Takže vás ani jeho smrt nemrzela,“ nadhodil jsem.

„Nezabiješ. Člověk nemá a nesmí usilovat o život bližního, ať je jakýkoli. Vaše otázka nemá pro mě smysl.“

„Váš syn má zbraně?“

„Je u myslivců.“

„Kde má zbraně?“

„Tady není nic. Nepřála jsem si, abych to měla v bytě. Už tak jsem se musela smířit s tím, že je má.“

„Takže doma nemá ani pistoli?“

„Ne.“

„Vlastní ale pistoli?“

„Snad. Já tomu nerozumím. Ani mě to nezajímá. Nikdy jsem s tím nesouhlasila. Naše víra nám zakazuje zbraně.“

„Netušíte, kde je má schované?“

„To je jeho věc.“

„Doma ale rozhodně nic není?“

„Už jsem vám to řekla.“

„Vy jste asi…“ pan Lála na okamžik zaváhal. „Jehovistka, nemám pravdu? V předsíni jsem zahlédl váš časopis.“

„Ano,“ řekla stručně.

„A váš syn?“

„Zeptejte se ho sami.“

Zase bylo chvíli ticho. Stará paní Vysušilová hleděla před sebe, nepodívala se ani na mě, ani na pana Lálu. Odpovídala monotónně, odpovědi jako by měla dopředu připravené. Nad žádnou se nezamyslela.

Pan Lála se zavrtěl na své židli, položil ruce na stůl a sepjal prsty. V jeho tváři jsem vytušil soustředění. Pohlédl na paní Vysušilovou, jako kdyby chtěl přilákat její oči. Žena však hleděla stále netečně před sebe. „Paní Vysušilová,“ řekl pan Lála poněkud jiným hlasem, „váš syn Jiří Vysušil se zapletl do velice nehezké a nebezpečné záležitosti.“

Ve tváři se jí nepohnul ani sval.

„Obáváme se, že je důvodně podezřelý ze zavraždění pana Karla Růžičky dne 13. června letošního roku ve Valdštejnské zahradě.“

„Můžete si myslet, co chcete. Nevíte snad, jaká jsou boží přikázání? Pro mě to vaše podezřívání nic neznamená. Jsem jeho matka a znám ho. On nikoho nezabil.“

„Právě proto jsme tady,“ vstoupil jsem do hovoru. „Možná si vzpomenete, kde toho dne od večera do půlnoci byl.“

„Kdy to bylo?“

„Zajímá nás večer a noc z 13. na 14. června, jinými slovy ze čtvrtka na pátek. Chápeme sice, že už je to dlouho, ale ne zas tolik, abyste si ten den nevzpomněla…“

„Je to dávno,“ řekla Vysušilová a poprvé lehce pohnula hlavou mým směrem.

„Co většinou přes den děláte?“

„Ten den bylo Antonína. 13. června je Antonína. Můj manžel byl Antonín. Ráno jsem uklízela doma, jako každý den. Odpoledne jsem ještě zašla na hřbitov a pak do domu seniorů na Jižním Městě.

Chodívám tam pravidelně.“

„Máte tam někoho?“

„Koho bych tam mohla mít? Jsou to cizí ženy. Osamělé, za kterými už nikdo nechodí. Nikdo je nenavštěvuje…“

„To je jistě chvályhodné,“ řekl tiše pan Lála. „Chodíte tam sama?“ Zatvářila se nechápavě. „Jistěže sama.“

„A váš syn?“

„Byl přece v práci. Ne, ten tam se mnou nikdy nechodí.“

„V kolik přišel domů?“

„Chvíli nato, co jsem se vrátila od stařenek. Po páté.“

„Co jste dělali potom?“

„Jako obvykle.“

„To znamená?“

„To, co dělá každá žena v mém věku. Četla jsem si, připravila večeři, pak jsme se dívali na televizi.“

„Nikam jste vy ani váš syn nešli?“

„Kam bychom večer chodili?“

„Vzpomenete si, na co jste se dívali?“

„Ve čtvrtek jsou soutěžní pořady… vždycky je sledujeme.“

„Jste si jistá, že to bylo i onoho dne?“

„Pochopitelně.“

„Pan Jiří nikam večer neodešel?“

„Co tím myslíte?“

„To, co říkám. Jestli třeba nešel do hospody, za kamarády…“

„Můj syn nepije. O žádných jeho kamarádech nevím. Málokdy mě nechává večer doma samotnou. Je to hodný chlapec. Děláte si zbytečné starosti.“

„Stará se Růžičkovým o zahradu, musí tam chodit dost často, aspoň na jaře a v létě, kdy všechno roste jako divý. Nepřijde vám to podivný? Copak je zahradník?“ nadhodil jsem. Jako bych řekl něco nevhodného. Staré ženě se na vteřinu, než se stačila ovládnout, objevilo v očích něco zvláštního, záblesk zloby.

„Také se mi to nelíbí. Měl by hospodařit se svým časem užitečněji. Neměl by jí takhle posluhovat, je to pro muže nedůstojné.“

„Vám to nepřijde užitečný?“ Zaznělo to sarkasticky.

„Je tím posedlý. To není správné. Udělala si z něho otroka!“

„Domníváte se, že ho zneužívá?“

„Už jsem řekla, co jsem neměla,“ řekla zahořkle.

Vstal jsem. Lála se rovněž zvedl ze své židle. Paní Vysušilová nás mlčky vyprovodila do předsíně.

„Všechno si ještě ověříme,“ řekl pan Lála celkem zbytečně.

„Sbohem,“ žena za námi zavřela dveře.

Vyšli jsme ven a zamířili k autobusové zastávce. Moc do řeči nám nebylo.

„Tohle alibi moc pevný není,“ řekl mi Lála a najednou zapomněl na spisovnou češtinu, kterou dosud mluvil s paní Vysušilovou. „Je to svědectví příbuzný osoby, která má samozřejmý zájem chránit svýho syna. Navíc jí první právník poradí, že v tomto případě vůbec nemusí vypovídat.“

„Jenže pokud odmítne na policii vypovídat, tak to každopádně bude o něčem svědčit. Minimálně o tom, že chce o něčem pomlčet. My sami zatím nemáme nic, čím bysme jeho alibi vyvrátili,“ řekl jsem zamyšleně. „Ta ženská mi přišla jako z jinýho světa. Všiml jste si, že vlastně nic konkrétního neřekla? Kdybychom to brali z čistě průkazního hlediska… Na vaši otázku, jestli večer nikam nešli, vám odpověděla taky otázkou – kam že by měli chodit? Jistě, my to chápeme, jako kdyby řekla, že ona ani on nikam nešli, ale ona to fakticky neřekla. Právě tak uvedla, že ve čtvrtek sledujou soutěžní pořady. Setsakra si dávala pozor, aby nám nezalhala.“

Pan Lála si hluboce povzdechl.

„Potíž je samozřejmě v tom, že my nevedeme regulérní vyšetřování a tohle nebyl pochopitelně výslech, jakej by vedl vyšetřovatel. Mohla si říct, co chtěla, a nic by to neměnilo na věci.“

„Můžeme jen doufat, že si tohle neuvědomila. Mimochodem, byl jste tam první. Když už pominu to, že jste mi vůbec neřekl, že k ní jdete, a bylo docela podivný, že jsme se tam takhle sešli, tak s čím jste vlastně vyrukoval, když jste tam zazvonil?“

Lála se ošil, jako by do něj píchli. „No, ukázal jsem jí jeden průkaz…“

„Jaký jeden?“

„V tom šeru předsíně si to těžko mohla přečíst…“

„Takže si myslela, že jste od policie?“

„Nic takovýho jsem netvrdil. Nicméně je zajímavý, že policie ji zatím nevyslýchala, to by se byla určitě zmínila. Aspoň jsme na čerstvý stopě.“

„Víte, pane Lálo, co by se stalo, kdyby vyšlo najevo, že se prokazujete neoprávněnými dokumenty? Když si jen představím, kolik paragrafů se porušuje…“

„Říkám vám, že jsem jí nic zavádějícího netvrdil.“

„Však já vím, co všechno nosíte ve svý portmonce,“ řekl jsem rezignovaně. „Vám to může být ukradený, ale já bych mohl přijít o licenci. Tohle je nebezpečná hra. Akorát si tím můžeme vykoledovat malér.“

„Tyhle starý ženský jsou vděčný, když se o ně někdo vůbec zajímá…“

„Bojím se, že Vysušilová je výjimka. Ta si vystačí se synem.“

Lála si podruhé hluboce povzdechl. Legračně prodlužoval krok, aby mi stačil, skoro by se dalo říct, že poklusává.

„Měl jste mě nechat samotnýho, když vám došlo, že jsem k ní šel. Mám svý metody. Takhle jsem ani… Před váma to ani pořádně nešlo. Kdybych tam byl sám, dozvím se třikrát tolik. A vy byste mohl být v klidu, protože byste netušil, jak jsem postupoval.“

Chvíli jsme šli mlčky vedle sebe a ve mně to vřelo. Měl mi říct, kam se chystá, tohle jeho typické tajnůstkářství mě pokaždé vytočilo.

Schválně jsem pořádně natáhl krok. Se svýma krátkýma nohama měl co dělat, aby mi stačil. Cupital vedle mě jako ve zrychleném filmu a celý se zadýchal. Opulentní břicho se mu komicky pohupovalo v rytmu poklusu.

„Když jste to s touhle bigotní ženskou začal, tak to i dokončete,“ řekl jsem Lálovi. „A hezky samostatně. Zkuste o ní zjistit, co se dá, potažmo i o tom jejím synáčkovi.“

„To mi ani nemusíte říkat, abych to dotáhl do konce,“ funěl Lála dotčeně. „Tomu alibi, co mu dělá, bych moc nevěřil. Třeba ho ten večer nebo tu noc někdo viděl. Pokud jel do Valdštejnský zahrady, tak to měl přes celý město. Stejně mi ale nejde na rozum, že by on s Růžičkovou… Co je ten Vysušil

vůbec zač? Jestli jablko nepadá daleko od stromu, tak bude po ní. I ten jeho deníček je v jejím duchu. A co to jeho střílení? Stejně mi to k němu nepasuje.“

„Pro vás by neměl být problém zjistit, jakou zbraň má v držení. Při vašich kontaktech na policii…“

Zatvářil se náramně skromně a ledabyle mávl rukou. „Jen vás prosím o jedno, pane Lála,“ naklonil jsem se až k němu, „pokud možno nenápadně. Víme, že tady máme před vyšetřovateli fóra. Jakmile se na ně dostanou oni, tak s námi se už nikdo bavit nebude. Takže – vy si vemte na starosti Vysušilovou, a to kolem, a já si omrknu v bance Vysušila.“

Jiří Vysušil byl na pohled ještě nenápadnější a všednější než jeho matka. I jeho oblečení, jak seděl za svým kancelářským stolem, bylo tak všední, že snad jen ta šedost se mohla považovat za jakýsi rozpoznávací znak. Nevypadal ani mladší ani starší než byl, spíš vysoký, hubenější s dlouhou ulízanou přehazovačkou přes zpocené čelo. Vycpaná ramena šedého saka mu přidávala až nepřirozeně mužný rozměr. Nos ostrý a hubený, rty, stejně jako matka, úzké, bezkrevné. Oči vodové s lesklým bělmem, zdály se mi, jako by v něčem plavaly. První okamžiky našeho setkání se nevyvíjely právě příznivě. Řekl jsem mu, že s ním potřebuji mluvit o samotě ve věci smrti Karla Růžičky.

Odpověděl mi, že nemá čas, protože je v práci. Viděl jsem sice na něm, že je nervózní, ale skutečně se zase zahloubal do čísel na monitoru a dělal, že tam nejsem. Musel jsem požádat tajemníka Stoklase, aby legitimizoval moje poslání.

Za další čtvrthodinu jsem seděli proti sobě v jakési těsné, ale prázdné kanceláři, která spíš sloužila jako odkladiště starých šanonů a kdoví jakého dalšího haraburdí.

„Co chcete?“ zeptal se mě. Zatímco já jsem se posadil na židli, která snad pamatovala první republiku, Vysušil stál u okna a spíš než na mě hleděl z okna.

Snad proto, že mi byl tak nesympatický, jsem s ním nejednal zrovna v rukavičkách. Většinou se sice snažím držet profesionální odstup, ale někdy je to silnější. Díval jsem se na ty jeho řídké vlasy sčesané přes pleš, na ten jeho úděsný oblek, který snad už nosil celou vděčnost, a všechno mi na něm připadalo bizarní.

„Znal jste pana Růžičku?“

„Proč to chcete vědět?“

Chvíli jsem mlčel a čekal, až ho ticho přiměje, aby se na mě podíval. Trvalo to přece jen dost dlouho, než se pohnul. Ten pohled byl úplně prázdný a oči se podivně leskly.

„Policie vás ještě nevyslýchala?“

„Nic jsem neprovedl,“ odsekl dotčeně.

„Zatím nikdo také netvrdí, že jste něco provedl.“ To první slůvko jsem pochopitelně dost vyakcentoval, aby mu došlo, že tam nejsme pro zábavu. „Tak jak je to s panem Růžičkou?“

„Před lety jsme dělali spolu v Evrobance, já pak přešel do Delty. No a teď jsme se zase sešli. Ne že bych o to stál. Tenkrát jsem vlastně změnil místo kvůli němu.“

Předpokládal, že tohle buď vím, nebo si to velice snadno zjistím. Znal jsem tyhle mudrlanty, kteří řeknou jen to, co předpokládají, že druhá strana zná, a myslí si při tom, jak jsou chytří a jak jim na to každý skočí. Profík se většinou vůbec nenechá vyprovokovat k souvislejší větě, protože tuší, že každým slovem se prozrazuje, ať už mluví pravdu, nebo lže. Na to ovšem člověk musí mít jednak zkušenosti, jednak nervy, protože neodpovědět na deset dvacet otázek je přinejmenším neslušné.

„Nebudeme chodit dlouho kolem horké kaše, pane Vysušile.“ Znepokojeně po mně šlehl pohledem. Teď jsem zas já předstíral, že jsem si ničeho nevšiml. „Tady jde o vraždu, takže žerty stranou. My dobře víme, že jste se dobře znali. Že jste byli přátelé a spojoval vás mimo jiné i zájem o myslivost.“

„Přátelé?! Vy jste se zbláznil. My a přátelé? Kdo vám tohle napovídal. Možná tenkrát…“

V jeho hlase bylo tolik pohrdání, že to snad ani zahrát nemohl, pokud by mi chtěl vsugerovat, že Růžičku dvakrát nemiloval.

„A co paní Růžičková?“

Přistoupil ke mně a popadl mě za rameno. Neočekával bych, že jeho stisk může být tak silný. Byla to spíš neovladatelná křeč. I jeho výraz se změnil.

„To ona vás za mnou poslala?“

„Možná,“ naznačil jsem.

„Musíte mi to říct,“ vykřikl. „Co vám o mně řekla?“

„To bych si nechal, jestli dovolíte, pro sebe.“

Kousl se do spodního rtu, až se na něm objevila krev. Vařil se ve vlastní šťávě, i když jsem netušil, co ho tak vytočilo. Jeho nervová soustava rozhodně nebyla ze železa. Pro ostrostřelce to není vhodná vlastnost.

„Můžete mi prosím říct, co jste se o mně dozvěděl od paní Růžičkové?“

„Od ní jsem se o vás nedozvěděl nic.“

„Takže jste s ní o mně nemluvil?“

„Dá se to tak říct,“ připustil jsem.

„Takže ona vás za mnou neposlala?“

Mlčky jsem přikývl. Usoudil jsem, že bude lepší, když v tomhle bodě budu upřímný. Mohl se jí kdykoli zeptat. Trumfy jsem měl i tak v ruce já. Jeho deník.

„Co teda chcete?“ Bylo znatelné, že se mu ulevilo.

„Dobře,“ řekl jsem zamyšleně. „Vezmeme to odjinud. Co jste dělal v den Růžičkovy vraždy?“

„Vy mě podezříváte?“

Už mi začínal jít na nervy. „Pochopitelně. A proto uděláte nejlíp, když mi to ošklivý podezření vyvrátíte. Stačí docela obyčejný alibi na ten den. Myslím, že jste už viděl pár detektivek, takže by vám mělo být zcela jasný, jak to obvykle chodívá. Jeden je podezřelý, řekne, že byl tam a tam, tudíž nemohl být na inkriminovaném místě, má teda alibi a my hledáme o adresu dál.“

Hořce se usmál. Můj sarkasmus mu zcela nesedl.

„Ten čtvrtek jsem byl celý večer doma.“

„Sám?“

„Ne, pochopitelně, že ne sám.“

„Tedy?“

„Se svojí maminkou.“

„V kolik jste přišel domů?“

„Kolem páté, jako obvykle.“

„Pak už jste nikam nešel?“

„Kam bych měl chodit?“

„Třeba do Valdštejnský zahrady.“

„Myslíte na tu slavnost?“

„Co já vím,“ řekl jsem poťouchle.

„To si můžete snadno ověřit, že jsem neměl pozvánku. Jsem tady moc malý pán, abych se účastnil něčeho takového. Navíc lidi z Delty nemají na růžích ustláno. Nevěříte mi?“

Tvářil jsem se neurčitě a zkoumavě mu hleděl do očí. Byl už značně vynervovaný, i když se to snažil všemožně potlačovat. I lalůčky uší mu nápadně zčervenaly.

„Proč si to neověříte? Mám vám říct linku?“

„Já vím, že jste nebyl mezi pozvanými, pane Vysušile. Jenže máme informace, že se tam dostalo pár lidí i bez pozvánek. Ale pokud jste nevytáhl paty z domu, tak jste zřejmě mezi nimi opravdu nebyl.“

„Maminka vám to potvrdí. Celý večer jsem byl doma.“

„Už nám to řekla,“ oznámil jsem mu.

„Bože,“ vykřikl Vysušil, „to už jste byli i za ní?“

„Jistěže. To je rutinní postup. Vše si musíme ověřit.“

„Takže už máte jasno, že?“ Z tónu jeho hlasu bylo patrné, jak si přeje, abych mu dal pokoj. Jak mu záleží na tom, abych mu uvěřil.

„Snad,“ řekl jsem neutrálně, ale cosi mě přinutilo, abych dodal, že svědectví příbuzné osoby, která notabene není povinna svědčit, je vždycky tak trochu ošajstlich. Při protokolované výpovědi je navíc více než pravděpodobné, že bude paní Vysušilová mlčet. „Z domu jste teda nevyšel?“

„Ne,“ řekl Vysušil.

„Co jste dělal?“

„Připravoval jsem si ještě doma nějaké materiály do práce, které jsem nestačil tady dodělat, večer jsem se pak s maminkou díval na televizi, pak jsem si už v posteli četl a poslouchal rozhlas.“

„Na co jste se dívali?“

„To už vám přesně neřeknu.“

„Takhle trávíte každej den?“

„Jak to myslíte?“ snažil se získat čas.

„Prostě jestli každej den jdete po práci hned domů, sedíte u televize s matkou a tak dále.“

Nejistě se usmál. Pak se zas otočil tváří k oknu a hleděl na křižovatku. „Každý den samozřejmě ne. Někdy jdu s kolegy na pivo, i když… nemyslete si, že jsem snad nějaký alkoholik. Jindy se zas jdu projít do přírody, do Hostivaře nebo průhonické obory, nebo zajdu na zahradu. To je ovšem moje soukromá záležitost, co dělám a kdy to dělám.“

„Vy jste zahrádkář?“ zeptal jsem se jakoby náhodou.

„Dá se to tak říct. Starám se o jednu zahradu,“ řekl po nepatrné odmlce.

„Ale ten den jste nešel ani do hospody, ani na procházku nebo zahradu.“

„Ne, byl jsem doma.“

„Je zvláštní,“ řekl jsem zamyšleně a mnul si bradu, „že si na to tak přesně pamatujete. Je to přece jen už pár týdnů. Víte, kdybyste se mě zeptal, co jsem dělal ve čtvrtek 13. června, tak bych to asi nedal dohromady. Možná se svým notesem, pokud bych tam měl nějakou poznámku, ale takhle od boku… No nic, máte zřejmě výtečnou paměť, pane Vysušile. Nepodíváte se pro jistotu do notesu? Teda pokud nějaký máte a vedete si poznámky tohoto typu…“

Trochu sebou při zmínce o diáři škubl. Neotočil se však ke mně, dál pozoroval zatáčející tramvaj. Do tváře jsem mu neviděl. „Pamatuju si, že jsem byl doma. Nepotřebuju žádné poznámky.“

„Jak dobře se znáte s paní Růžičkovou?“

„Proboha, co s ní pořád máte? Co to s tím má společného, jestli se známe nebo ne?“

„Prosím?!“

Na chvilku se zas ke mně otočil, ale netrvalo to dlouho. Ze saka vyndal krabičku levných cigaret a nejistou rukou si zapálil. Dlouze do sebe natáhl kouř a vypustil ho nosem.

„Omlouvám se, ale opravdu nechápu, co sledujete?“

„Její manžel…“

„Bývalý manžel!“

„Bývalý manžel byl zavražděný. Takže nás zajímají všechny osoby, který znal a mohly s tím mít něco společnýho.“

„Ona s tím nemá společného nic.“

Bouchl jsem pěstí do stolu. Ne nějak divadelně dramaticky, ale škubl sebou. „Jestli s tím má nebo nemá něco společnýho, byste mohl nechat laskavě na nás. Odkdy ji znáte?“

„Krátký čas dělala u nás v bance na právním, ještě před listopadem, revolucí. Vzala si ale Karla Růžičku, když se poprvé rozvedl. Takže, jak je vidět, se známe hodně dlouho, ale…“

„Co?“

„Nijak hluboce, spíš od vidění, znáte to.“

„Neznám,“ řekl jsem. „A ta zahrada, o který jste se zmínil, není náhodou v Hostivaři u domu paní Magdy Růžičkové? Nestaráte se snad o ni?“

„To je nesmysl,“ štěkl a zlomil polovykouřenou cigaretu o parapet.

Vysušil byl ke mně zády. Vyndal jsem jeho diář a přečetl mu: „Nejsem přece blázen, když ji miluji. I ona mi dala najevo, co cítí. Musím být trpělivý. Nic nejde urychlit. Trpělivost!!! Já ale umím čekat. Jak je ta bolest krásná…“

Vrhl se na mě jako pominutý. Takovou prudkost útoku jsem neočekával, takže se mu bez obtíží podařilo vyrvat z mých rukou diář. Ve tváři byl úplně rudý a rty se změnily v nepříčetnou grimasu křeče a zoufalství.

„Vy… vy!“ Nemohl popadnout dech. Stál proti mně, tiskl na prsa křečovitě svůj diář a rozčilením nevěděl, co dělat. „Jak si to dovolujete, tohle… To je nepředstavitelné. Nemáte nejmenší právo… Vy jste mi to… ukradl. Budu si stěžovat. To se nesmí!“

„Uklidněte se, prosím,“ chtěl jsem ho jemně přinutit, aby se posadil, ale odskočil ode mě, jako bych

se ho dotkl žhavým železem.

„Nedotýkejte se mě, člověče! Jak jste se mohl opovážit mi to ukrást?“

„Nedělejte tady divadlo,“ houkl jsem drsně. „Dobře víte, že já jsem vám to ani ukrást nemohl.“

„Jak to nemohl? A co to je?“

„Poslední zápis je z doby ještě před desátým červnem. Kdy jste zjistil, že se vám deník ztratil?“

„Hned další den, takže kolem desátého června.“

„Tak vidíte. To jsem ještě neznal ani vás, ani Karla Růžičku.“

„Jak jste k tomu přišel?“

V tu chvíli jsem nevěděl, jestli je dobré mu sdělit pravdu, ale protože mě nenapadl žádný protiargument, řekl jsem mu, že diář se našel ve staré budově Evrobanky v Růžičkově kanceláři mezi věcmi, které se sem teprve měly odstěhovat.

„On to teda… Proboha!“ zatvářil se zděšeně. Zlost, namířená proti mně, byla ta tam.

„Takže nepopíráte, že Magda Růžičková je vaše milenka?“

Klesl na uvolněnou židli a zakryl tvář dlaněmi. Hlava se mu drobně zachvívala.

„Teď už všechno víte,“ zaštkal.

Bylo zvláštní vidět tohoto postaršího muže v situaci, jež by se spíš hodila na osmnáctiletého studenta, který se poprvé tajně zamiloval a rodiče mu na to přišli. Za těchto okolností to působilo směšně. Co ovšem mohlo připadat mně komické, se jemu mohlo jevit jako tragédie antického rozměru.

„Už dlouho ji milujete…“

Přikývl. „Ještě než si ho vzala. Karla. Takový nesmyslný sňatek. Všem bylo jasné, že to je neštěstí. On nebyl muž pro ni, ale Magda to tenkrát ještě nepoznala. A já… Mě tenkrát snad ani nevnímala.

Přitom stačilo…“

Odmlčel se a znova si zakryl obličej.

„Proto jste ho zabil…“ řekl jsem tiše, jako bych mluvil k malému nešťastnému dítěti. Byl už psychicky zralý k tomu, aby se mi přiznal. V tom jsem se ale přepočítal.

„Nikoho jsem nezabil,“ vykřikl. „Nikoho! Já jsem ho nezabil! Něco takového bych nedokázal!“

„Dobrá,“ ozval jsem se s pochybností v hlase. Jeho chování mi naznačovalo, že v afektu by byl schopný nepředvídatelné reakce. Vyšetřovatelé ho nepochybně nechají prohlédnout soudním psychiatrem.

„Kdo to teda udělal?“

„To nevím, ale ať to byl kdokoli, tak udělal dobrý skutek.“

„Takhle byste neměl mluvit. Předpokládám, že jste věřící jako vaše matka…“ V očích mu zajiskřilo.

„Byl to zlý člověk. Nic lepšího si nezasloužil.“

„To už nebudeme řešit. Vy paní Magdu Růžičkovou zřejmě dobře znáte, můžete mi říct, jaký byl její vztah k bývalýmu manželovi? Jistě se vám o tom musela někdy zmínit, zvlášť když i po rozvodu žili v jednom domě.“

Vysušil moc výřečný nebyl. „Prostě byli rozvedení. Žili sice v jednom domě, ale moc spolu dohromady nepřišli. Magda o něm se mnou nemluvila. On už pro ni neexistoval. Není divu, po tom všem, co jí udělal…“

„Co jí udělal?“

Pohlédl na mě zaskočeně, jako by se probral z jakéhosi oblouznění.

„Prosím?“

„Naznačil jste, že jí něco udělal. Kvůli tomu se rozvedli? Co se stalo?“

„Nechte mě, prosím,“ řekl už klidněji.

„Prosím, abyste dokončil, co jste nakousl.“ Neúčastně škubl ramenem. „On jí nerozuměl.“

„Není zas tak obvyklý, aby manželé po rozvodu zůstali bydlet společně.“

„Kvůli dětem. On už se prý sháněl po nějakém bydlení, ale chtěl, aby to bylo tam někde blízko, aby za ním holka mohla často chodit.“

„Ale moc s tím asi nespěchal, co?“

„Nevím.“

„Poslyšte, pane Vysušile, vy jste si s paní Magdou už nějak plánovali budoucnost?“

„Chystal jsem se jí nabídnout ruku,“ řekl polohlasně.

„Chystal? To znamená, že jste zatím nic nenaznačil?“

„Ne.“

„A kde byste bydleli? Vy byste se tam přistěhoval? Všichni pod jednou střechou? Růžička, paní Magda, vy a dvě holky, každá z jiného manželství. Tak jste si to plánovali?“

„Neuvažoval jsem o tom takhle, jak naznačujete.“

„To je trochu zvláštní, nepřipadá vám?“

„Když někoho milujete, tak se vám všechny ostatní věci zdají nedůležité.“

„Máte teda s paní Růžičkovou poměr?“

„Jak to myslíte?“ zajíkl se.

„Spíte spolu?“

Zoufale se na mě podíval. „O tom se nebudeme bavit. Tomu byste nerozuměl,“ hlesl tiše.

„Na tom není čemu rozumět. Buď ano, nebo ne.“

„Už ze mě nic nedostanete,“ řekl pevně.

Tak jsem se ho zeptal na jeho zbraně. Rovnou jsem mu řekl, že víme, na jaké má vystavený zbrojní průkaz. Lovecké pušky mě nezajímaly. Ani malorážka. Jen Walther PPK ráže 7,65 browning.

„Do lesa už moc nechodím,“ řekl Vysušil, „ale sportovní střelbu mám rád.“

„Walther ale na to není to pravý,“ odtušil jsem, i když jsem věděl, že někteří experti i s tímto kapesním prckem dokáží v rámci možností divy. Rozhodně to však není pistolka na sportovní výkony. Koneckonců zastřelení Růžičky žádný střelecký výkon nebyl.

„Na padesátku mám i s ním slušné výkony, ale samozřejmě spíš používám malorážku.“

„Kde držíte ty zbraně?“

„Mám je všechny uschované na střelnici v Nuslích. Nikdy to neberu domů. Maminka…“

„Chápu. Takže když si chcete vystřelit, jdete na střelnici, vyzvednete si to, co chcete, a pak tam zbraň zase vrátíte. Pokud se v tom orientuju, tak by tam měli vést evidenci každý zbraně.“

„Je to tak. Můžete si ověřit, že pistole se odtamtud nedostaly.“

„Takže je za žádných okolností nevynášíte ven. Neúčastníte se střeleckých soutěží ani ničeho podobnýho.“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Pokud si vzpomínám, tak v posledních letech nikdy. Moje oči…“ Mimoděk si posunul brýle na nose.

„Takže ty zbraně tam jsou i teď?“

„Jistě.“

„Chodíval s váma střílet i Růžička?“

„Se mnou rozhodně ne. Mám dojem, že měl pistoli na chalupě. On nikdy nebyl valný střelec. To chce trpělivost a klid.“

„A jeho paní?“

„Myslíte, jestli se mnou chodí střílet?“

„Chodí?“

„Snad… jednou. Dávno, rok…“

„Víte, že Růžička měl stejnou zbraň jako vy? PPK?“

„Kupovali jsme to společně. Taková výjimečná příležitost, kdy se to dalo pořídit od jednoho Němce za babku.“

Už byl zase klidný. Alespoň zdánlivě. Zády se opíral o parapet a v pravé ruce svíral svůj diář jako svatou relikvii.

„Máte na někoho podezření, kdo mohl Růžičku zabít?“

„Nebyl to dobrý člověk.“

Povzdechl jsem si. „To jste mi už řekl, i když zatím bez zdůvodnění.“

Vysušil pomalu zakroutil hlavou. „Přišel k Magdě tak snadno. Jako kdyby to bylo jablko, které jde jen tak utrhnout. Nevážil si toho, jakou má doma ženu. Nehodil se k ní. Myslím, že ji ani nemiloval.“

„Věděl už dřív, myslím, než se dostal k vašemu diáři, že vy…“

„Jak by to mohl vědět?“

„Třeba vás někde spolu uviděl.“

Vysušil se hořce usmál. „To nemohl, nikdy jsme spolu takhle sami nebyli. Nechtěli jsme, aby o nás kdokoli věděl.“

„Byli přece rozvedení. Paní Růžičková si může dělat, co se jí zlíbí. Je to dospělá žena. I vy jste svobodnej. Není na tom nic špatnýho, co jste…“

Skočil mi do řeči. Chvílemi mu zas vzrušením přeskakoval hlas. „To nechápete. Nikdo to nemůže pochopit. Nikdo o nás neměl vědět, tak to bylo nejlepší. Aspoň zatím… Chtěli jsme to tak oba.“

„Dobrá,“ připustil jsem. „Kdo mohl podle vás usilovat o jeho život?“

„Šířil kolem sebe zlo, kde se dalo. Byl bezohledný, sobecký. Šlo mu jen o sebe sama, vůbec se neohlížel na druhé. Já, já, já, to byl Růžička. Užít si, to byl jeho životní program. Kolikrát jsem to dřív od něj slyšel: jsme na světě jen jednou, tak si to musíme rychle užít, dokud to jde. Všechno musel mít hned. Magdu, samé společenské večírky, alkohol, pak ty další holky…“

„Holky?“ zpozorněl jsem. „Měl snad milenky?“

„Ty kurvičky se u něj střídaly jak na běžícím pásu.“ Z jeho hlasu bylo patrné rozhořčení.

„Jak k nim přišel?“

„Mně se nesvěřoval, ale slyšel jsem tady mezi lidmi, že dělal pro nějakou modelingovou agenturu. Fotil. Asi při tom. Dost se tím vychloubal, jako by bylo co závidět. Mně to nikdy nezajímalo. Někdo mu možná záviděl…“

„Co? Ty holky?“

„Však víte, jaká je většina mužů.“

„Vy jste mu nic nezáviděl?“

Chvíli bylo ticho. Pak sklonil hlavu a takřka neslyšitelně šeptl: „Magdu.“

Už jsem měl toho rozhovoru dost. Dal jsem mu svou vizitku a požádal ho, aby se mi ozval, kdyby si náhodou na něco důležitého ještě vzpomněl.

Vyšli jsme z místnosti společně. Nejistě po mně pokukoval, jestli náhodou mu zase neseberu jeho diář. Řekl bych, že by mi ho dobrovolně nevydal. Dělal jsem, že jsem na to zapomněl. Koneckonců jsem ho měl okopírovaný.

Dole v hale jsem narazil na tajemníka Stoklase. Při pohledu na mě se rozzářil jako sluníčko. Neměl jsem kam zmizet, setkání bylo nevyhnutelné. Až příliš důvěrně mě popadl za rameno a dostrkal ke stolku u podatelny, kde nikdo nebyl.

„Tak co, kolego?“ zeptal se mě přátelsky a čišela z něj zvědavost.

„Jde to pomalu, ale stopy se začínají rýsovat,“ odpověděl jsem vyhýbavě.

„Pozval bych vás zas na oběd, ale právě se vracím z hospody a jak se říká, už bych do sebe víc nedostal.“

„To je v pořádku,“ ujistil jsem ho.

„Už jsme děsně netrpěliví, na co jste přišel.“

„Kdo my?“

Usmál se. „Pochopitelně hlavně já, ale myslím, že i šéf by rád viděl nějaký výsledky vaší práce.“

„Je to těžký. Čím víc to tu člověk poznává, tím má víc podezřelých.“ Stoklas do mě pobaveně rýpl a culil se na celé kolo.

„To se vám podařilo. To je přesný. Taky mám pocit, že kdyby vraždit nebylo trestné, tak tu v bance

za chvíli nezůstane živá duše. Je to tak. Tady by kvůli postavení byli schopní udělat cokoli. Máte něco konkrétního?“

„Zatím jen tak kroužím dokola a poznávám terén. Pochopíte určitě, že dokud nemám v ruce důkazy…“

„Nezapomeňte, že našeho nejvyššího hlavně zajímá, do čeho mohl být Růžička namočený. Jestli v tom nejsou nějaký úplatky a podobný taškařice.“

„Já vím,“ připustil jsem.

„Jenže, jak se mi doslechlo, vy hlavně jdete po vrahovi. To je sice hrozně zajímavý, ale aby vám při tom neuteklo to, kvůli čemu jsme si vás najali. A za co vás platíme.“

ŘEDITEL BRABENEC, JEHO LIDÉ A ZATRACENÉ LOGO

G.R.E.A.T. sídlili v centru na skvělé adrese v Jindřišské ulici ve velkém domovním bloku, kde obsadili celá dvě spodní patra. Odhadl jsem samotný nájem na šesticifernou sumu, jejíž první číslice mohla začínat tak trojkou. Zvenčí však na sebe nijak zvlášť neupozorňovali, mosazná tabule s jejich značkou byla stejně velká jako tabule ostatních firem, které zde měly kanceláře. Jednou z nich byla tabule B.E.S.T.

Ohlásil jsem na recepci, že potřebuji mluvit s doktorem Brabencem. Musel jsem na něj čekat přes půl hodiny a to mě příznivě nenaladilo. Ředitel agentury byl menší postavy, drobný, ve tváři až nepřirozeně opálený. Na sobě měl skvěle padnoucí tmavé sako, kravatu nenápadného vzoru a elegantní světlé široké plátěné kalhoty. Kancelář byla decentně zařízená, knihovna plná odborných knih, ale i krásné literatury. Nábytek masivní, dřevěný a na zemi koberce, které vypadaly na

peršany. Vše se snažilo budit dojem solidní poctivosti, kvality a zdravého konzervatizmu.

Sdělil jsem řediteli, že mám pověření od inženýra Horského z Evrobanky, ale vlastně mě doporučil inženýr Krejcar, dřívější vedoucí propagace Delta banky, nyní horký kandidát na místo ředitele marketingu a PR Evrobanky. Byla to sice polopravda, ale účelná. Brabenec se rozhodně ke mně choval vstřícně.

„Co si přejete vědět?“ zeptal se a pokynul mi, abych se posadil. Křeslo bylo bytelné a velmi pohodlné.

„Vše, co se týče letošního konkursu pro Evrobanku.“

„Jistě,“ řekl s povzdechem. „Nepochybně už jste byl informován, že jsme pro Evrobanku nikdy nepracovali. Je to pro nás velká šance, kterou rozhodně nepodceňujeme. Jsme zvyklí dělat pro velké, dalo by se říct největší zákazníky, takže určitě i Evrobanka by s námi byla spokojená. Abych byl upřímný, tak já osobně nesleduji všechny případy, v letošním roce připravujeme kromě jiného osmdesát mediálních kampaní, výroční zprávy, proto…“

Zprvu jsem se obával, že mi prostě nechce poskytnout žádné informace, ale doktor Brabenec si nechal předvolat dva zaměstnance. Na vizitce prvního z nich, obrovitého muže s koňským výrazem, stálo, že Aleš Miler je Account Manager, na navštívence druhého, Pavla Hartla, jsem se dozvěděl, že je Design Manager. Pan Hartl byl pohledný muž s dlouhými prošedivělými vlasy, spojenými na týlu do copánku. Jeho oblek byl sice tmavý, avšak košile měla sytě oranžovou barvu a kravata byla

tyrkysová. Buď se několik dní neholil, nebo úmyslně nosil dvoumilimetrové strniště, které mu dodávalo poněkud bohémský výraz.

Ředitel se nejdřív obrátil na Account Managera Milera a požádal ho, aby nás informoval o průběhu výběrového řízení. Miler stručně vysvětlil, že strávili tři dny vyplňováním jakéhosi položkového rozpočtu, kde byly i tak nesmyslné body jako cena tiskařských barev, která dosahuje řádově sta korun. Brabenec s pochopením pokýval hlavou a obrátil se na mě s vysvětlením: „Víte, někdy se klienti snaží být nesmírně chytří a přicházejí s nejpodivnějšími návrhy. Zaměstnávají takzvané experty, kteří vypracují položkový rozpočet, který se pak vyplňuje. Chápu samozřejmě, že vše musí být naprosto korektní a transparentní, taková je i naše hlavní filozofie, ale proč věci takto komplikují, když se standardně udává při tendrech finální cena, to nechápu. Snad nás považují za podvodníky, kteří se je jen snaží oškubat. I to, že v prvním kole je zajímala jen čísla, teda peníze, není obvyklé, protože když od sebe oddělíte cenu a produkt… Myslím, že mi rozumíte. Bohužel v případě mnoha jiných agentur jsou jejich obavy oprávněné.“

„A jak to, prosím, vypadá s přípravou grafických a koncepčních návrhů pro výroční zprávu?“ obrátil se na Hartla.

„Pracuje na tom Studio Granát,“ odpověděl velmi stručně, jako by samo jméno studia vše vysvětlovalo.

Brabencovi došlo, že jsem v oblasti laik, a hned mi vše objasnil. „Michal Granát a jeho kreativní Studio Granát je naše bez nadsázky nejlepší grafické studio. Když si projdete tituly, oceněné za grafiku v TOP Annual Report, tak pod těmi nejlepšími jsou podepsaní oni. Upřímně řečeno Michal je nepříjemný mrzoutský člověk, ale ve svém oboru je to génius s neskutečnou invencí a kreativitou.

Nasazujeme je na nejprestižnější zakázky. Michal Granát, to jméno si zapamatujte. Některé agentury mají vlastní grafiky, ale my se domníváme, že to není nejlepší cesta. Filozofií naší mateřské agentury je pracovat s co nejširším okruhem externích pracovníků, specialistů na danou oblast. My jim dodáváme ideu, kterou vymyslí naši kreativci, oni tomu dodají tvar a šťávu. Prozraďte nám celkovou koncepci, třeba to návštěvu bude zajímat.“

Hartl jako by chvíli lovil v paměti.

„Bankovní ústav musí být prezentován jako stabilní a důvěryhodný. Ve svém výkonu dynamický, zároveň dostatečně konzervativní, aby lidé neměli obavy, že rizikují v bance své úspory. Ideou výroční zprávy je teda konzervativní dynamika.“

„To je ono,“ řekl spokojeně doktor Brabenec. „Konzervativní dynamika. Stihnete termín? Rád bych se na to ještě před vymaketováním podíval. Doufám, že připravujete i elektronickou multimediální prezentaci.“

Hartl upadl trochu do rozpaků. Chvíli hleděl na svého šéfa, chvíli na mě, netuše, jestli může přede mnou otevřeně mluvit. Brabenec jeho nejistým pohledům správně neporozuměl a netrpělivě mu pokynul, aby se vyjádřil.

„Totiž?“ vykoktal nejistě Hartl, „stihli bychom to, ale je tu jeden zádrhel.“ Brabenec se zatvářil zcela nechápavě.

„Od toho tu jste, aby se problémy řešily. Za to vás snad platím. O co jde?“

„To logo,“ vyhrkl Hartl dohnaný do úzkých.

„Sakra, to zatracené logo,“ uklouzlo Brabencovi a tváří mu přelétla panika. Docela jsem se bavil, i když jsem netušil, co je ve hře. „Nemáme ho?“

„Říkal jste přece, že něco přinesete. Nechali jsme něco nakreslit…“ Brabenec mávl zlostně rukou, jako by odháněl dotěrného komára.

„To vaše něco je na nic. Musíme mít tamto! Už jděte a udělejte něco!“

Hartl s Milerem na mě beze slov kývli a zavřely se za nimi dveře. Brabenec chodil zamyšleně po své kanceláři od jedné zdi ke druhé, hlavu skloněnou, jen gestikulace rukou svědčila o pohybu jeho myšlenek. Nakonec se postavil hned proti mně a velmi důvěrně si mě prohlížel, jako by mu pohled mohl prozradit, zda mi může důvěřovat. „Najmu si vás,“ řekl rozhodně. „Jaká je vaše cena?“

„Záleží na tom, co po mně budete chtít,“ odpověděl jsem neurčitě. Nechápal jsem, oč tu běží.

„Najít to logo!“

„Logo jsem ještě nehledal, abych byl upřímný. Pohřešovaný lidi, schovanou závěť, psa jednoho velvyslance, ukradený doklady a platební karty. Logo ještě nikdy.“

„Neříkejte, že to nejde.“ Pokrčil jsem rameny.

„Jak to logo vypadá?“ zeptal jsem se, ale zřejmě má otázka byla nemístně hloupá, protože Brabenec vybuchl: „Bože, jak vypadá?! Kdybych to věděl, tak ho nenechám hledat a neutrácím zbytečně peníze!“

Zoufale si setřel pot z čela.

„Asi mi to budete muset říct od samého začátku, jinak opravdu nemůžu sloužit.“

„Víte přece, že Evrobanka připravuje po sloučení s Deltou nové logo.“

Pokýval jsem souhlasně hlavou. „Něco jsem o tom zaslechl, že se bude vypisovat soutěž i na nový logo. Co je v tom za zádrhel?“

„To je naprosto zásadní věc. Logo je něco jako štít podniku, často první kontakt s klientem. Všimněte si, kolik společností dnes zavádí nová loga. Skoro každá banka už má novou značku bez ohledu na to, kolik ta změna stojí. Nebudu vám tady líčit celou filozofii firemní značky, protože by to bylo na několikahodinovou přednášku. Musí to splňovat milion požadavků od vizuálních po významové.

Barva, proporce, písmo, grafika… Pozitivní a negativní podoba loga, černobílá varianta do novin…“ zavřel oči a vypadal zdrceně. „Tendr na nové logo a firemní manuál sice ještě nevypsali, ale ředitel Horský prý vyslovil přání, aby se nové logo objevilo už v nové kampani, takže i ve výroční zprávě. Takže pokud ho použijeme v návrhu… No, prý mu někdo z představenstva začal vysvětlovat, že to není jen tak, měl by se vypsat speciální konkurs, ale Horský na to nechtěl slyšet, konkurs už probíhá, tak ať se agentury předvedou. Nač plýtvat časem a penězi. To jsou takové ty diletantské představy člověka, který o tom moc neví. Jenže když je to přímo ředitel banky, tak se s ním asi hádat

nemůžete.“

Brabenec vyčerpaně došel k baru, otevřel ho a nalil si sklenku.

„To víte, nervy. Považuju se za abstinenta. Maximálně tak jednu denně. To je spíš lék než alkohol.“

Pak si teprve uvědomil, že tam stojím i já, a nalil i mně. Byla to sedmiletá whisky a chutnala po kouři. Báječně.

„Víte, je to skoro pravidlo, že čím jsou tihle lidé odborně víc na výši, tím méně vědí o reklamě a marketingu. Když jim člověk dá vybrat ze tří návrhů, vemte jed na to, že vyberou ten nejhorší a nejbanálnější. Ale abych se vrátil k věci. Na té schůzi představenstva se prý Horský rozčílil a řekl něco v tom smyslu, že co tak může být na vymyšlení loga těžkého, když to zvládne i on. Popadl ze stolu list hlavičkového bankovního papíru a něco na něj načmáral. Nějaký obrázek, jak si představuje logo. To asi bylo veledílo,“ podotkl ironicky Brabenec. „Může se to pochopitelně rozpracovat a dát tomu jakous takous fazónu.“

Bylo to zábavné. Tolik starostí kvůli jednomu papírku. Mě by spíš bylo zajímalo, jakým kanálem se k němu dostávaly zprávy z banky. Že by zapracoval inženýr Krejcar? Anebo Růžička?

„My pochopitelně vypracujeme do našich materiálů nějaké své návrhy. Bože, tihle lidi jsou tak ješitní… Jak to znám, tak vyjít z jeho koncepce…“

„Máte konkurs v kapse,“ doplnil jsem ho. Celkem zanedbatelnou skutečností, že výroční zpráva už má svého realizátora, jsem ho neobtěžoval. Logo přece můžu hledat nezávisle na ostatních okolnostech. Člověk navíc neví, jak se celá situace bude vyvíjet. Lepší, když je to v pohybu, než aby to ustrnulo na mrtvém bodu.

„Jde v něm o všechno, pane. Ta čmáranice může být klíčem k vítězství.“

„Co se s tou ředitelovou kresbou loga stalo?“

„Nějak se dostala k Růžičkovi. Asi měl někoho na představenstvu, kdo mu pomáhal. Ten chlap si samozřejmě dokonale uvědomoval její význam. I cenu.“

Zpozorněl jsem. Tohle mohl být motiv, stopa. Že by Růžička nabídl kresbu právě Brabencovi? Znělo to docela absurdně. Pokoušel se hrát na obě strany? V tomhle případu jsem se ale už dávno přestal divit.

„Růžička vás sám kontaktoval?“

„Mě přímo ne, neznali jsme se osobně. Pochopitelně, když nám z Evrobanky nezadávali žádné zakázky.“

„Na koho se teda obrátil?“

„Na Milera, toho, co tu byl před chvílí.“

„Toho snad znal?“

„Víceméně ano. S ním vždycky jednal, když nás Evrobanka vyzývala na konkursy.“

„Takže to letos není poprvé?“

„Jistěže není. Každý rok se účastníme tendrů.“

„Neúspěšně,“ doplnil jsem s jistou škodolibostí.

„Přesněji předem neúspěšně, protože oni od počátku vědí, kdo to dostane. To je jen taková hra pro představenstvo, že všechno probíhá regulérně. My jsme natolik prestižní mezinárodní agentura, že nás nemůžou opominout. To by každý, kdo se v tom vyzná, hned napadl. Výsledky – to už je něco jiného.“

„Takže pana Růžičku jste v minulých letech asi neměli zrovna v lásce…“ Brabenec na mě blahosklonně pohlédl.

„Když máte objem zakázek, jako máme my, tak to pro vás není takový problém. Je samozřejmě dobré mít velkého klienta jako banka, ale měli jsme a máme jiné silné zákazníky.“

„Teď ale mohl nastat určitej obrat, když vám Růžička sám nabídl pomocnou dlaň, abych to tak řekl. Co za to chtěl?“

Brabenec se na mě pátravě podíval, jako by odhadoval, nakolik může jít s pravdou ven.

„Neřekl bych, že šlo o peníze, ale určitou službu.“ Nemám se zlobit, ale nechá si to pro sebe. S meritem věci to ostatně nesouvisí. Nenaléhal jsem.

„Dohodli jste se?“

„Ano, Miler všechno domluvil,“ přiznal se Brabenec. „Růžička mi to měl předat během té slavnosti. Kolega samozřejmě na slavnost pozvání z banky nedostal, navíc jednat o těchto choulostivých záležitostech jsem musel tak jako tak já.“

„Jistě,“ houkl jsem. „Z toho teda vyplývá, že za nastalých okolností jste tím posledním, kdo by mohl mít zájem na Růžičkově smrti. Chcete mi tady naznačit, že jste vlastně přišel o svýho člověka?“

Nevím, jestli pochopil skrytý podtext, ale každopádně mou poznámku decentně přešel mlčením.

Případ se začal slušně komplikovat. Fakta sice do sebe zapadala přesně jako puzzle, ale oproti skládačce se mi nevynořoval žádný obrázek ani jeho nejasná kontura.

„Jenže mi nic nepředal.“

„Jak jste se měli poznat? Věděl jste, jak vypadá?“

„Nikdy jsem se s ním osobně nesetkal. Byli jsme dohodnutí, že se mi ve Valdštejnské zahradě v příhodnou chvíli sám ozve na mobil a provedeme ten obchod. Nenapadlo mě, že k tomu nedojde.“

„Vy jste to sám nezkusil?“

„Samozřejmě že ano, když už bylo de fakto po všem a první lidé začali odcházet, tak jsem mu volal.“

„Měl vypnutý mobil?“

„Ne, normálně to vyzvánělo, pak se ozval záznamník.“

„Nechal jste vzkaz?“

„Pochopitelně ne, to by bylo nebezpečné.“

„Bylo to už po ohňostroji?“

„Přesně nevím, ale asi ano… Ale ano, už bylo po ohňostroji, když začínali lidé odcházet.“

„Domníváme se,“ řekl jsem komisně, „že v té době už byl mrtvý.“

„Když jsem se druhý den dozvěděl, co se stalo, tak mi to taky došlo.“

„Co se stalo s logem? Našla ho policie?“

„Na to se budu ptát já vás. Rád bych ho získal co nejdřív, to snad chápete. Ostatně,“ zamyslel se,

„jak už jsem před chvílí naznačil, mohl bych na to najmout vás, když už jste v tom případu zainteresovaný. To přece spadá do vaší profese. Je to samozřejmě choulostivá záležitost.“

„Logo jsem ještě nikomu nehledal,“ připustil jsem.

„No a co? Logo jako ukradený bourák. Ale musíte ho najít, než se dostane do ruky někomu nevhodnému. Platí?“

Předstíral jsem, že přemýšlím.

„Pokusím se zjistit, co se s tím papírem stalo. Skoro se zdá, že by se tím ledacos vysvětlilo.“

„Ale musím to mít včas, konkurs má uzávěrku a pak už je to na draka.“

Podal mi ruku. Předstíral jsem srdečný potřes. Nehrál jsem s ním úplně čistou hru, když jsem mu neřekl, že výročka už běží v plném proudu, ale vsadil bych se, že ani on nejednal se mnou otevřeně.

Ve dveřích jsem se ještě na sekundu zastavil a otočil se k němu.

„A vyřiďte mé pozdravy jednateli agentury B.E.S.T. Mimochodem, co tak ta zkratka může znamenat? Já na bráchu, brácha na mě? Nejspíš v nějaký cizí řeči…“

Rychle jsem za sebou zavřel dveře.

Doufal jsem, že mu má poznámka bude chvíli vrtat hlavou.

Jistě, mohlo to být tak, jak mi říkal, ale taky je možné, že se tu noc sešli, Růžička mohl mít další požadavky, stupňoval své nároky, když pochopil, co má v hrsti, a…

Taky celá tahle historka mohla být chytře vymyšlená, abych měl pocit, že Růžička stál na jejich straně a byli spolu jedna ruka. Pak by jistě Brabenec o jeho život neusiloval.

Mohlo to být i obráceně: smrtí Růžičky výrazně stouply šance pana Krejcara, který svou loajalitu vůči

G.R.E.A.T. coby zaměstnanec už neexistující Delty nesčíslněkrát prokázal a nebyl důvod se domnívat, že ji nebude prokazovat i nadále, když se stane v Evrobance šéfem marketingu.

VOSECKÝ MÁ LOGO

Pak mi zavolal na mobil ředitel agentury V.V.V. Vosecký. Musela to být telepatie, protože jsem na něj po odchodu z G.R.E.A.T. intenzivně myslel a říkal si, jak se k němu elegantně dostat. Takhle mi sám krásně nahrál na smeč. Věděl snad i on o logu?

Vosecký měl zřejmě pocit, že když mi nabídl výdělek, tak budu skákat, jak píská. Jeho hlas zněl

hodně vyplašeně a nervózně, tak jsem se zatvářil, že mu udělám tu milost a bleskově k němu naklušu na kobereček, i když se mi to ausgerechnet moc nehodí. Dokonce jsem si vzal taxíka, protože jinak bych se tam z centra dostával špatně. Během plkání s řidičem jsem bedlivě sledoval jeho taxametr, jestli nezapíná turbo urychlovač nějak moc často. Potvrdila se mi však zkušenost, že domácí populaci dročkáři zas tak často neberou na hůl jako cizince.

V recepci seděla stejná krasavice jako minule s nerozlučným sluchátkem u ucha. Tentokrát se svěřovala kamarádce a během chvíle, co jsem tam postával, jsem se dozvěděl, že ten její je fakt husté pako, neboť jí ještě nenašel bod G, tak ho asi dá k ledu, protože je to s ním pěknej vopruz.

Ředitel Vosecký pro mě kupodivu sám seběhl dolů, popadl mě za ruku a zatáhl hned dole do postranní místnosti, určené zřejmě pro styk s klienty. Každopádně tam bylo ticho, nehrála reprodukovaná hudba a nebyl slyšet ruch z ostatních kanceláří.

„Zjistil jste něco?“ zeptal se mě dychtivě. Natolik jsem se už vyznal v lidech, abych pochopil, že to byl jen řečnický obrat a že jsem tam kvůli něčemu úplně jinému. Začal se ke mně chovat poněkud familiárně, jako bych byl jeho zaměstnancem nebo dlouholetým známým. Anebo zkorumpovaným týpkem, k němuž si už může dovolit všechno. To se mi nezamlouvalo, ale nechal jsem ho v jeho představách.

Takže jsem mu nadnesl, že pátrání probíhá svým tempem a je předčasné, abych mu cokoliv říkal, protože není můj styl odvádět polovičatou práci. Strach ale mít nemusí, protože ještě před půl hodinou jsem měl audienci u šéfa konkurenční firmy Brabence.

„Jistě, jistě, pěkný gauner, co si budem povídat,“ skočil mi do řeči, aby konečně ze sebe vymáčkl to podstatné. „Něco se začalo dít a vůbec se mi to nelíbí.“

„To s vámi souhlasím,“ řekl jsem suše. Ironii mé poznámky přeslechl. „Mohl bych vás požádat o něco k pití? Jak jste mi zavolal, nestačil jsem si dojít na oběd.“ Pochopil bystře mou nesmělou narážku.

Zarazil se, jak můžu v takové chvíli myslet na něco takového. Naštěstí ale jeho slušné vychování zvítězilo a přes sekretářku pro mě objednal sýrovou bagetu a minerálku. Než mi to stačili přinést, dozvěděl jsem se, co se stalo.

„Jdou nám po krku. Nejspíš tamti, to je jasné. Ale tohle je už příliš!“

Div netloukl pěstí do stolu. Kručelo mi v břiše a při představě na blížící se bagetu se mi sbíhaly sliny. To nebyly nejvhodnější podmínky pro přemýšlení.

„Tak co se vlastně stalo?“ zeptal jsem se nerudně, i když nemívám ve zvyku se tak chovat ke svým klientům. Jaký to byl ale můj klient? Peníze bych od něj nikdy nepřijal, i když jsem ho nechal v iluzi, že dýchám pro jeho tým.

„Vloupali se do našeho grafického střediska.“

„Aha,“ houkl jsem nejednoznačně.

„Chápete, co to znamená?“

„Částečně.“

„To je špionáž. Určitě šli po návrzích na výroční zprávu.“

„Evrobanky?“

„Koho asi jiného?“

„Jak se to stalo?“

„Volali nám, že během dopoledne se tam někdo vloupal, vyháčkoval dveře, pokusil se dostat do počítačů a rozházel všechny písemnosti a tiskoviny.“

„Copak tam v tu dobu nikdo nebyl?“ Vosecký se zarazil.

„Vidíte, to mě nenapadlo, jak to, že tam dopoledne nikdo nebyl. To je divné, viďte? Asi je nějak vylákali ven, to už snad zjistíte.“

„Co se ztratilo?“

„Sami nevědí. Ono se ani nemuselo nic ztratit, stačí, když to viděli a třeba přefotili, překreslili, zkopírovali, co já vím, čeho jsou ti gauneři schopní… Do uzávěrky jsou tři dny. Teď už to nikdo nestihne nějak celkově předělat. Musíte se tam na to zajít podívat.“

Vtom přinesla slečna mou bagetu a citronovou minerálku. Bez skrupulí jsem ji vybalil z celofánu a začal si plnit žaludek.

„Nevadí vám to snad,“ řekl jsem s plnými ústy. „Čím větší nerváky, tím větší hlad.“

„To vám závidím… Jen si poslužte,“ ucedil odevzdaně. „Vaše nervy bych chtěl mít!“

„Díky za poklonu. Ohlásili to na policii?“

„Co já vím, tak ne. Třeba se fyzicky ani nic neztratilo. Co hodláte udělat?“

„Já? No, podívám se na to. Co to je za studio? Nebo jste se mi už o nich zmiňoval?“ zeptal jsem se,

přežvykuje bagetu.

Byla skvělá, se sýry, zeleninou a s majonézovým dresingem, který jsem zbožňoval. Nalil jsem si ještě do skleničky minerálku a zapil první sousta.

Vosecký vypadal politováníhodně, ale mně to všechno připomínalo němou grotesku. Přes všechny rozdíly si byli oba ředitelé dvou konkurenčních firem Vosecký i Brabenec svým způsobem podobní. Oba ze sebe dělali víc, než ve skutečnosti byli. Měl jsem zkušenost, že každý zdejší podnikatel je tak trochu hogo fogo a kopíruje manýry, které má okoukané z amerických filmů.

„Naše dceřiná společnost: grafický ateliér S.B.,“ řekl ředitel Vosecký.

„Jasně,“ rozsvítilo se mi v hlavě. „Díky téhle zakázce si zopakuju svou odumírající angličtinu. Takže Simply the Best.“

„Ano, Simply the Best.“

Inženýr Vosecký si prolomil dlaně. Ozvalo se nepříjemné zapraskání kloubů. Zacukalo mi u levého oka. Tiky obvykle nemívám, tak jsem tomu nevěnoval pozornost.

„S.T.B. Agentura určitě se skvělým renomé,“ pronesl jsem spokojeně.

„S.B.“ opravil mě.

„To byl jen pokus o nejapný žert,“ přiznal jsem se usmívaje se vlastnímu vtipu.

„Jsem rád, že se už v naší branži začínáte orientovat. Ano, studio nejen s prvotřídními grafiky, ale i s DTP jednotkou, takže vše dostáváte na klíč. Od návrhu po sazbu a osvit. Vzhledem k tomu, že je to naše společnost, tak samozřejmě něco ušetříme, než kdybychom to dávali někam jinam. Ale to jsou detaily, které vás asi nezajímají.“

„Poznamenám si adresu, jestli dovolíte,“ řekl jsem.

„Dá vám ji slečna v recepci.“

„Zjistím, co se dá,“ dožvýkal jsem poslední sousto a dopil minerálku. Stále jsem měl neodbytný pocit, že bych měl něco říct, ale nemohl jsem si na to vzpomenout. Až když jsem vstal a chystal se rozloučit, mi došlo, co bych si měl ověřit a co byl vlastně hlavní motiv, proč jsem chtěl s Voseckým mluvit.

„Nejde o to logo?“ Voseckému ztuhly rysy.

„Co to říkáte?“

„Existuje nějaký Horskýho koncept loga Evrobanky a třeba doktor Brabenec by za něj dal zlatý z nebe.“

„Co jste to řekl? Jak o tom může Brabenec vůbec vědět? Od vás?“ zasípal Vosecký. „To je podraz!“

„Co vy vlastně o tom logu víte?“ zeptal jsem se. Tušil jsem, že však sahám do žhavého. Vosecký

sebou škubl, jako bych do něj pustil proud. Nejdřív se pokusil mlžit. Snažil se mi namluvit báchorku, že pracují na nové podobě loga Evrobanky, která má být nejlepší a dynamická a kdesi cosi. Musel jsem tedy na něj drsněji.

„Růžička měl k dispozici Hradeckýho koncepci novýho loga Evrobanky.“

„To vám řekl kdo?“ vypískl, jak mu přeskočil hlas. Chvíli jsem si ho s chutí prohlížel jako exponát v zoo. Byl zralý na infarkt. Tak daleko jsem to dovést nechtěl.

„Růžička už asi ne.“

„Nechte si ty vtípky. Grejti?“

„Vidíte, že se ani nemusíte ptát,“ sdělil jsem Voseckému uštěpačně.

Teď pro změnu zdržoval svým mlčením konverzaci on. Všechno si přerovnával v hlavě. Byl jsem zvědavý, co z něho vyleze. Trvalo dlouho, než otevřel ústa.

„Buďte, prosím, upřímný. Mají taky ten návrh?“

Z tónu jeho hlasu bylo poznat, že na toto téma rozhodně nehodlá žertovat. Jsou situace, kdy kdokoli z nás ztrácí smysl pro humor.

„Taky?“

„Tak mají ho, nebo ne?“

„Nejdřív odpovězte vy. Vy ho máte?“

„My ho máme, proč vás to překvapuje?“ vylezlo z něho, ale tak triumfálně, jak by odpovídalo situaci, to nezaznělo.

„Tak to je hlavní. Vlastně jsem to mohl předpokládat, že pokud to měl Růžička někomu ukázat, tak budete v pořadníku na prvním místě. Po tom všem, co jste spolu udělali…“ řekl jsem s uspokojením.

„Oni ho ale nemají?“ Chtěl, abych ho o tom znova explicitně přesvědčil.

„Zdá se, že ne, ale moc o něj stojí.“ Ředitel povyskočil jako čertík z krabičky.

„Aby o něj nestáli! Tohle asi hledali v S.B.! Už je to jasné. Já se z toho zblázním! Tyhle praktiky… kde to jsme? Tohle si už nenechám líbit.“

„Dost možná, že tam to logo hledali,“ odtušil jsem.

„Ale jak vůbec mohli vědět, že ta čmáranice existuje?“

„Já od nich a oni třeba od Růžičky,“ řekl jsem úmyslně nejistě, ale Vosecký se toho okamžitě chytil.

„Ta zmije!“ zasyčel. „Hrál na obě strany? To je skandální. Po tolika letech spolupráce s námi.“

„To bych tak určitě netvrdil. Každopádně jim nic nedal.“

Že to už asi nestačil, když mu mozkem prošla střela ráže 7,65 mm, jsem si nechal pro sebe. Kdo taky mohl vyloučit, že chtěl PhDr. Brabencovi z agentury G.R.E.A.T. poskytnout skutečné logo? Růžičkovy sympatie přece patřily V.V.V. Aspoň to tak zatím vypadalo, ale na co se mohl člověk spolehnout? Jen to mi bylo jasné, že se pokusil těžit ze situace na obou stranách. Pokud jich nebylo ještě víc. Jistě jsem však věděl o těchto dvou.

„Ale teď už to možná mají. Počkejte, já tam brnknu, ať máme jistotu.“

Vytáhl svou elegantní nokii, nejspíš poslední model se všemi funkcemi včetně digitální kamery, kterou ani on nejspíš nikdy nevyužije, a našel své studio.

„Je tam Bob? Jo? Tak mi ho dej… Bobe, zmizel ten papír s logem?… Sakra, to si piš, že je to důležitý!… Byl bys tý dobroty a podíval se po něm?… Co? Že si nejseš jistej? To mě nezajímá, že tu kresbu už máte stokrát naskenovanou a že jste z toho udělali hotovej zázrak, mě zajímá ten originál… Jo, nejseš si jistej, tak ti děkuju… Jo, a posílám k vám jednoho svýho chlápka, aby se na to sám podíval… No, poslyš, tohle ještě bude mít dohru, to si piš!… Ne, víc ti nebudu po telefonu vysvětlovat!“

S grimasou se obrátil na mě.

„Tak jste to sám slyšel. Sami pořádně nevědí, jestli ten papír mají nebo ne. To je bordel, že by se jeden pominul… Promiňte, na tohle asi nejste zvědavý, ale vžijte se do mé situace.“

„Kolik jste za to Růžičkovi zaplatili? A kdy vám to logo dal?“

„Zaplatili? Vy si myslíte, že jsme ho upláceli? To bych sám rád věděl, jak to udělat. Vyřešilo by to spoustu našich problémů. Snad ze svého? Jsme firma s auditovaným účetnictvím. Domníváte se, že můžu mít ve výdajích položku úplatky? Slyšel jste někdy o finančních úřadech?“

Voseckého pokus o humor mi nepřišel moc vtipný. Dal jsem mu dost jasně najevo, že nevěřím, že by jim Růžička šel na ruku, v případě loga stejně jako při předcházejících zakázkách, jen z čirého altruismu nebo snad proto, že jsou tak prvotřídní agentura. Přímo jsem mu řekl, že si sice o mně může myslet cokoli, ale sám že se za pitomce nepovažuju a za prosťáčka jakbysmet.

„Dobrá,“ vydechl rezignovaně. Tak dlouhý souvislý projev ještě ode mě neslyšel a zřejmě ho i unavil.

„Dám vám malou ukázku, jak se to dělá. Nejen u nás.“

Vstal a přešel k velkoplošné obrazovce. Na polici vyhledal jeden z disků a vložil ho do DVD přehrávače. Byla to televizní reklama. Děj byl následující: Mladíci se doma připravují do tanečních. Oblékají si saka, kalhoty, vážou kravaty a stříkají do podpaždí deodoranty. Ve skupince vcházejí do obrovské slavnostně prosvětlené budovy. Hraje valčík. Další záběr na skupinu dívek ve večerních šatech. Stojí na schodišti u zábradlí, dívají se po chlapcích a šuškají si. Pro změnu hraje polka v rychlém tempu. Chlapci se nenápadně přesunou na místo, odkud je vidět dívkám pod sukně. Detailní záběry na kalhotky. Dívky nic netuší, švitoří, kroutí boky. Kamera postupně odhaluje nepříliš elegantní detaily vypoulených vložek mezi jejich nohama, pohyby zadků. Skáče z jednoho rozkroku na další a další. Jen u jedné slečny v modrých šatech se svítivými flitry není nic podezřelého. Další záběr. Taneční sál. Mládenci úprkem běží pro partnerky a všichni se srazí u oné slečny v modrých šatech. O ostatní nejeví zájem. Záběr na protáhlé tváře děvčat. Taneční mistr musí násilím nutit mládence, aby neutekli ze sálu, a vrací je ke zbylým děvčatům, zatímco jediný šťastný pár předvádí

odvážnou figuru tanga. Sametový mužský hlas do toho řekne: Chcete-li se opravdu bavit, vezměte si raději ultratenkou vložku Lakmé. Ani nejzkušenější muž nic nepozná.

„Frank?“ zeptal jsem se a pokusil o neumělý smích. Rukopis jejich kreativce byl nezaměnitelný.

„Jasně. Ještě máme další reklamu na vložku pro každodenní nošení Thais, poster. Můžete si to dole prohlédnout v recepci. A vůbec, co tomu říkáte?“

„Hm,“ zatvářil jsem se neurčitě, ale moje rozpaky uvedly Voseckého v nadšení.

„Jako reklama určená ženám vám to asi přijde poněkud… drsné, co?“

„Moc tomu nerozumím…“

„No v tom je taky ten vtip. Tahle kampaň je totiž zacílená na chlapy. To je bomba, co? S tím zatím nikdo nepřišel, využít takového kupního potenciálu. Proč by nemohl kupovat muž nebo mládenec své partnerce kvalitní vložky jako dárek? Růže, čokoláda, to je přece klišé…“

„Dobře. Nechápu ale, co to má společnýho s Růžičkou,“ řekl jsem asi nedůvtipně.

„Tak jste se špatně díval. Pustím vám jednu pasáž ještě jednou.“ Chvíli manipuloval s přehrávačem, až se na obrazovce objevil statický záběr tanečního mistra, předvádějícího s partnerkou kroky jakéhosi tance. Tvář partnerky mi byla něčím povědomá.

„Tady ho máme,“ řekl Vosecký. „Tancovat uměl, tak jsme ho angažovali. V tomto případě i s dcerou, co by člověk pro svého zákazníka neudělal.“

„I s dcerou?“

„Ano.“

„Chcete říct, že ta tanečnice je Jana? Mohl bych se na to podívat?“

Našel mi sekvenci, kdy bylo ženě nejlépe vidět do tváře. Konečně mi to došlo.

„To má paruku?“

„Ano, nechtěla, aby ji někdo poznal, tak si přinesla jednu z matčiných paruk. Vzpomínám si, že se režisér nakonec rozhodl pro tuhle kudrnatou. Vypadala v těch vlasech starší. Navíc to nalíčení.

Dnešní vizážisti dokážou hotové divy, tomu byste kolikrát ani nevěřil.“

„Můžete mi takhle přiblížit i Růžičku?“

„Není problém. Ten chlap měl docela šmrnc, co říkáte?“

Karel Růžička byl sice mírně při těle, ani nebyl nejvyšší, ale působil elegantně. Měl tmavé, na koncích zvlněné vlasy a bylo patrné, že je pěkně opálený. I jeho úsměv byl filmový.

„Standardní honorář asi nedostali,“ doplnil jsem chápavě.

„To možná ne, ale účetně je to košer. Prostě jsme ho zaměstnávali při točení jako komparzistu. Nebo

byl členem poroty při castingu, když se vybíraly modelky na reklamy. Do toho se přímo dral,“ doplnil ředitel škodolibě. „Byl rád ve společnosti holek, zvlášť když mohl vystupovat jako někdo, kdo do toho má co mluvit. Někdy jsme ho i nechali něco vyfotografovat, když to nebylo příliš náročné. S reklamou na ručníky byl i v zahraničí. Placená dovolená, to přece není k zahození.“

„Rozumím,“ pokýval jsem hlavou. „Růžička věděl, že když vám půjde na ruku, tak se pro něj najde časově zvládnutelná práce, případně že mu přihrajete i nějakou holčičku.“

Vosecký to už nepotřeboval komentovat. Ještě mi prozradil, že Růžička přinesl Horského náčrtek loga Evrobanky právě při natáčení reklamy na tenkou vložku Lakmé. Asi deset dnů před Valdštejnskou zahradou.

„Jak to vypadalo?“

„Já si to bohužel ani neprohlédl, jen tolik si pamatuju, že to bylo na Horského osobním hlavičkovém papíru. List byl přehnutý a já si všiml jen toho jména.“

„Co jste s tím udělali?“

„Produkční to poslal do S.B.“ Povzdechl jsem si.

„Tak se na to podíváme.“

„Pokud se vám podaří dokázat, že v tom mají prsty oni, tak je to snad nadobro vyřídí. Zatím jim všechny ty jejich praktiky se soutěžemi procházely, ale tohle by tomu Brabencovi mohlo konečně zlomit vaz! To bude i pro jeho mateřskou agenturu příliš, to by je mohlo poškodit v celé Evropě.“

V recepci jsem se ještě zastavil u zmíněného nového plakátu na každodenní vložky Thais. Stejně jako v případě Lakmé mě potěšil citlivý výběr názvu, v obou případech šlo o hlavní hrdinky francouzských oper. Buď to byla neuvěřitelná náhoda, nebo poťouchlá zlomyslnost textaře, který měl stejnou zálibu v opeře jako já. Žert podivný tím spíš, že ho pochopí jen zasvěcenec krásného zpěvu.

Na posteru byla zachycena skupina vesnických děvčat ve stylovém oblečení tak ze šedesátých let, které zas přicházelo do módy. Děvčata šla po polní cestě, každé z nich se držel těsně za zadkem pes se vztyčeným ohonem a vypláznutým jazykem. Jen za poslední se netáhl žádný čokl. Dole pod fotografií byl nápis:

Vložka Thais pro každodenní nošení. Proč?

Vyzkoušejte si to samy!

„Hodně hustý, co?“ zeptala se milá recepční, když si všimla mého pohledu na plakát. „Ale já to stejně nenosím.“

„Hustý,“ hlesl jsem. „Já zas abych litoval, že nejsem ženská…“

Nechal jsem si ještě vyhledat adresu studia Simply the Best a zamával jí na pozdrav.

Ateliér S.B. sídlil na Starém Městě v blízkosti Betlémského náměstí. Obývali neskutečně rozsáhlé podkroví v budově, která byla kdysi klášterem. Všude byly původní dřevěné trámy, podlaha při chůzi praštěla a střešní okna propouštěla dovnitř spoustu světla. Celé podkroví bylo jediným nerozděleným prostorem, takže všichni zaměstnanci na sebe viděli a mohli mezi sebou nerušeně komunikovat.

Sedělo tam asi pět mladíků před monitory a jak jsem si všiml, většinou hráli počítačové hry. Střílení nebo auta. Nic nenasvědčovalo tomu, že by tam mělo dojít k nějaké mimořádné události, vyloupení nebo podobné taškařici.

Přispěchal ke mně jeden z mladíků a zeptal se mě, co si přeji. Byl zdvořilý a nabídl mi místo u konferenčního stolku.

„Vy jste asi Bob, že?“

Přikývl. „Robert Petříček. Všichni mi říkají Bob.“

„Inženýr Vosecký mě informoval, že jste mu hlásili vloupačku, ale jak se zdá…“ Mladík se uctivě usmál.

„Tak to jste vy… Škoda, zákazník by byl lepší. Jde asi o výročku pro Evrobanku,“ řekl s pečlivou dikcí, jakou bych od něj neočekával.

„Pochopitelně,“ řekl jsem, připadaje si jako pitomec. „Připravujete přece grafickej návrh do tendru…“

„Pochopitelně,“ oznámil mi mladík, jako by trpěl echolálií. „Pro Veni vidi vici. Inženýr Vosecký. To je asi pěknej průser.“

„Takže jste od nich dostali jakýsi návrh loga Evrobanky.“

„Evrobanky. Ano,“ řekl lakonicky. Evidentně mu téma nesedělo.

„Máte ten návrh? Je někde tady? Nebo ho někdo ukradl?“

Mladík viditelně ztrácel svou uhlazenou fazónu a stával se čím dál nervóznější. Netušil jsem proč.

„Ukradl? Nevím,“ vyhrkl zoufale. „Už jsem říkal šéfovi, teda panu Voseckýmu…“

„Tak kde je ten zatracenej papír? Máte ho, nebo ne?“

Bob polykal nasucho a špičatý ohryzek mu lítal hubeným krkem jako pater noster.

„Ne. Totiž…“

„Tak ven s tím,“ řekl jsem už naštvaně a dost tvrdě, aby pochopil, že nehodlám trávit čas planým žvaněním.

„Předali jsme zakázku našemu externímu grafikovi. Víte, šéf o tom neví, ale mysleli jsme to fakticky dobře. Jeden se chce zavděčit… Aby to bylo dobrý. My s výročkama moc zkušeností nemáme, takže jsem si myslel, že když…“

Zatmělo se mi před očima. Zmocnilo se mě neblahé tušení.

„Kdo to je?“

„Michal Granát,“ hlesl mladíček. „Naprosto spolehlivej… Šéfuje jedno grafický studio. Je to můj spolužák, takže i cena bude podle toho rozumná. Prosím vás, pochopte nás,“ Bobův hlas zněl zoufale,

„tohle by se Voseckej neměl dozvědět.“

„Já naštěstí nemusím nic chápat. Takže už jen tu adresu. Jestli tomu teda dobře rozumím, tak se nevloupali k vám, ale do Granátu… Někdo rozhodně musel vědět, že se to nepřipravuje u vás.“

„Snažně vás prosím…“

Konec věty jsem už neslyšel. Schody z podkroví jsem bral po třech.

GRANÁT PRO VŠECHNY

K domu, kde mělo sídlo Studio Granát, jsem dojel tramvají. Bylo to ve čtvrti, kde polovina činžáků z konce 19. století už byla vybydlená a opuštěná a kde se ulicemi poflakovaly party tmavých černovlasých mladíků a děvčat v pestrém oblečení. Každé druhé auto bylo bez kol a většiny skel, v opuštěných vracích seděly děti a kouřily. Každý pátý obchod byla zastavárna se čtyřiadvacetihodinovým provozem, se zamřížovaným vchodem jako do kriminálu. Jediný slušnější dům v této ulici byl panelák z 60. let, kterým zřejmě chtěli socialističtí architekti vrazit klín do stereotypu starší domovní výstavby. Výsledek však byl tristní. Faktem však je, že panelák kromě toho, že byl do výše prvního patra začmárán sprejery, se zdál stále ještě zachovalý.

Zde jsem na domovním zvonku objevil nápis: Studio GRANÁT

Zvoňte jen jednou, slyšíme. Mluvítko nefunguje, čekejte dole.

Pochopil jsem z toho, že dálkové otevírání domu nefunguje. Zazvonil jsem. Dost dlouho se nic nedělo, tak jsem zazvonil ještě jednou a chvíli zvonek podržel zmáčknutý. Pak jsem uviděl prosklenými dveřmi, že se na výtahu rozsvítilo světlo. Za dalších několik minut výtah sjel dolů a vystoupil z něho muž, kterému mohlo být kolem pětatřiceti. Měl protáhlý obličej, z brady mu trčelo několik vousů a vlasy měl až na záda. Na sobě měl jakési pestře barevné plátěné kalhoty neurčitého tvaru, které byly rozhodně, když nic jiného, alespoň pohodlné. Vršek oblečení tvořilo batikované triko. Otevřel klíčem domovní dveře, podíval se na mě dost napruzeně a řekl: „Sakra. Copak jste nečetl, že máte zvonit jen jednou? Nejsem hluchej. Co se děje?“

Vysvětlil jsem, že jdu do Studia Granát a posílá mě z V.V.V. inženýr Vosecký.

„Vosecký?“

„Ředitel agentury V.V.V.,“ řekl jsem, i když jsem nechápal, proč mu to mám připomínat.

„No jo, tady si každej hraje na nějakýho ředitele…“ vydechl unaveně a pokynul mi, abych s ním šel do výtahu. „Já jsem tady taky ředitel,“ dodal se sarkastickým úšklebkem. Jeli jsme až do předposledního patra. Jedny dveře byly otevřené. Než jsem vstoupil, poručil mi, abych si zul boty, že

ho nebaví vytírat podlahu. To jsem celkem chápal. Já doma ani nevytíral podlahu, ani se nepřezouval. Přišlo mi to jako rozumný kompromis. Ne každý má však odvahu a možnosti žít podle svého.

V předsíni jsem pochopil, že jsem se ocitl v normálním dvoupokojovém panelákovém bytě s koupelnovým umakartovým jádrem a linoleem v předsíni. Dveřmi vpravo v předsíni bylo vidět do ložnice s rozestlanou postelí a hudební soustavou, tvořenou gramofonem, zesilovačem s ekvalizérem a mohutnými reprosoustavami. Na zemi se povalovaly obaly od klasických vinylových desek i krabičky s CD. Druhými dveřmi bylo vidět do obýváku, kterému dominovala další hudební soustava.

„Potřeboval bych mluvit s Michalem Granátem,“ řekl jsem už s určitým tušením, které mě nezklamalo.

„To jsem já.“

„Těší mě,“ řekl jsem, abych nabral dech. „Dnes jste hlásil Bobovi do S.B., že se vám sem někdo vloupal.“

„Jo,“ odpověděl nevzrušeně. Ze třetích dveří k nám vyšlo do předsíně cosi jako pes, bylo to slepé na jedno oko a bylo to cítit. Granát se k psovi sklonil a láskyplně ho podrbal za ušima. I když se pes dožadoval i mé pozornosti, raději jsem si ho nevšímal.

„Hlásil jste to i na policii?“

„To by nemělo smysl, stejně by nikoho nenašli a mě by tím jen otravovali a zdržovali.“

„Co se vlastně stalo?“

„Pojďte se podívat,“ zavedl mě do malé kuchyňky, která sloužila jako pracovna. Na jídelním stole stál velký monitor, počítač byl pod stolem. Rozházené papíry pokrývaly celou plochu kuchyně.

„Poctivá práce,“ řekl jsem s uznáním. Už jsem v životě pár prohledaných bytů viděl a tento patřil co do důkladnosti v zpřeházení k lepšímu průměru. „Dali si záležet.“

Granát se zatahal za vousy.

„No, normálně to tu vypadá stejně. No jo, vy jste si myslel, že to udělali oni?“ uchechtl se. „Ne. Podle toho jsem to ani nepoznal.“

„Kdy tu byli?“

„Když jsem byl věnčit psa. Museli si to vyčíhat. Chodím pravidelně každej den, tak to zas nebyl problém. Je už starej a má svý hodiny, kdy to potřebuje udělat.“

„Takže víte, v kolik to mohlo být?“

„Chodím pravidelně v deset. Na tři čtvrtě hodiny.“

„Teď je třináct patnáct,“ zamumlal jsem spíš pro sebe. „Jak jste to vlastně poznal, že tu někdo byl,

když…“ rukou jsem udělal výmluvné gesto po místnosti.

„Jednak dveře nebyly zamčený na dva západy, jednak mám přesně v oku, jak to tu vypadá. Myslete si, co chcete, ale já víceméně přesně vím, kde co leží. Nic nevyhazuju, takže se ani nic nemůže ztratit. Šli do počítače a něco tam hledali, jenže tohle je Macintosh, to není nějaký písíčko, takže mám pocit, že se stejně nikam nedostali. Nic mi nezmizelo ani nic nezkopírovali. Hlavní soubory mám krytý přístupovým heslem, to máte jako kód v bance. To heslo nikdo nezná. Museli by odnýst celej počítač, aby se k něčemu dostali. To je naštěstí nenapadlo, ani nevzali záložní cédéčka.“

„Dostal jste od Boba náčrtek loga Evrobanky?“

„Myslíte tu praštěnou čáranici?“

„Asi máte na mysli to, co já, čáranici inženýra Horskýho. Máte ji?“

Granát začal přehazovat stohy papírů a kupodivu mu netrvalo dlouho a držel v ruce hlavičkový papír ředitele Evrobanky, na kterém bylo nakresleno cosi jako zeměkoule s několika poledníky a rovnoběžkami a kolem dokola obíhala šipka jako nějaký satelit. Byl to originál.

„Myslíte tohle?“

„Jistě,“ řekl jsem s úlevou. Takže to nenašli, i když to měli víceméně pod nosem. V nepořádku se hledá nejhůř. „Měl jste to použít při návrhu loga na výroční zprávu?“

„Něco takovýho po mně chtěli…“

„No a?“

„Přece takovou kravinu tam nebudu dávat. To je jasnej nesmysl. Jak by to vypadalo? Dítě by to vymyslelo inteligentněji.“

„Přikládají tomu mimořádnou důležitost,“ řekl jsem pobaveně. Ten chlapík se mi začínal líbit.

„Dokonce bych řekl, že se konkurence kvůli tomu, co nazýváte kravinou, k vám vloupala, aby to taky mohli použít.“

Granát pokrčil rameny a ubalil si cigaretu.

„Pro mě za mě, ať se kvůli tomu třeba zblázní, magoři. Kdyby byli řekli, tak jim to klidně dám.“ Požádal jsem ho, aby mi na počítači ukázal grafický návrh výroční zprávy Evrobanky.

„Myslíte pro grejty, nebo pro S.B., což prakticky znamená pro V.V.V.?“

„Vy opravdu děláte tutéž zakázku pro obě agentury?“ Ušklíbl se a potáhl z cigarety.

„Proč se tak divíte? To je normální. Jedni nevěděj o druhejch. To je celkem v pohodě. Ve V.V.V. snad ani nemají o mý existenci ponětí, zadávají to S.B., ale ti se zmůžou tak akorát na blbý navštívenky. To samozřejmě trochu přeháním. Akorát je problém to všechno stihnout na termín. Zvlášť když si

začnou vymýšlet. Počkejte, tak já vám to ukážu.“

Zapnul počítač a našel složku G.R.E.A.T. Pak ještě několikrát klikl myší a na obrazovce se objevil návrh obálky a několika vzorových stran. Text byl vysazený negativně v barevné ploše, první písmeno na stránce bylo vždy tak zvětšené, že probíhalo na výšku celou stranou a zasahovalo i do protistrany. Působilo jako výrazný grafický znak.

„Líbí se vám to?“ zeptal se trochu nejistě. „Já bych to písmo spíš viděl v barvě než černý, ale když si to takhle vybrali…“

„Jak si to vybrali?“

„Já vždycky stáhnu z netu nějaký podařený tiskoviny a oni si z toho vyberou. Koukněte, tenhle fór s písmem použila jedna petrolejářská firma z Norska.“ Při dalším kliknutí se objevila původní norská výroční zpráva s mohutnou černou iniciálou a bílým textem v barevné ploše. Na první pohled to vypadalo stejně jako návrh pro agenturu G.R.E.A.T. „Tak jsem to obšlehnul, jen grafy budu muset vymyslet, protože tam nebyly, nebo je seberu zas odjinud. No, abych ze sebe nedělal úplnýho blba, tak něco je i moje práce. Ale co bych se za ty šupácký prachy, co mi platí, přetrhával. Už s tím stejně seknu a udělám se pro sebe, ať se třeba pominou.“

„Koho tím myslíte?“

„Grejty. Tohle je vlastně jejich studio. Koupili mi počítač a všechny programy. Když jsem začínal, tak jsem na to neměl, tudíž jsem se s nima dohodl a myslel jsem si, jak jsem mazanej. Jenže ono to bylo naopak. Došlo mi to později, jakýho jim dělám vola. No tak si sedněte, jestli tu najdete místo. Nevadí vám ten jekot?“

„Chlape zatracená,“ dřepl jsem si na kuchyňskou židli, protože až v tu chvíli mi došlo, jaká hudba vychází z jeho reproduktorů. „To je přece Maria Callasová. Počkejte… árie Casta Diva z Normy, to je pohádka. To si musím doposlechnout v klidu.“

„Pán je znalec,“ ocenil mě Granát, když árie skončila. „Tipoval bych vás spíš na Vondráčkovou nebo Davida.“

„Teď bych se měl urazit.“ Oba jsme se zasmáli. Dalších dobrých dvacet minut jsme se probírali jejími nahrávkami a připadali si jako malí kluci, kteří mají stejnou posedlost. To nás pochopitelně silně sblížilo, takže jsem se zeptal, jak je to vlastně s tím jeho studiem.

„Chcete slyšet můj comming out? Teď už stejně můžu, když s tím příští týden, až tohle dodělám, praštím. Tenhle podnik je tunel na G.R.E.A.T., přesněji jeho zahraničního vlastníka.“

Jak jsem z jeho slov pochopil, byla to moc chytrá habaďura. Studio Granát vlastnila paní Brabencová, manželka doktora Brabence, a platila Michala Granáta jako jediného zaměstnance. Studio Granát zpracovávalo zakázky od agentury G.R.E.A.T. Michal měl fixní mzdu, někdy skromně navýšenou podle vykonané práce. Studio však agentuře fakturovalo mnohonásobně vyšší částky. Zisk šel do kapsy rodině Brabencových. Agentura to měla v nákladech, které vykazovala vedení v Lucemburku. Doktor Brabenec mohl být relativně v klidu, protože Studio Granát formálně vlastnila manželka, takže nešlo o přímý střet zájmů. Zahraniční vlastníci pochopitelně netušili nic a i při jejich nedůvěře k zdejšímu podnikatelskému prostředí nezjišťovali, jestli ceny Studia Granát odpovídají obvyklým cenám na tuzemském trhu. Zato byli ustavičně přesvědčováni o mimořádné kvalitě této externí

firmy, čemuž přispívalo i to, že v soutěži TOP o nejkrásnější výroční zprávu se agentura G.R.E.A.T. umísťovala na prvních místech.

„Jak jinak, když má celý to soutěžní klání v režii B.E.S.T. čili Brabenec,“ dodal jsem.

„Celá ta soutěž je stejně absurdní, jako kdyby před volbama třeba socdemáci vyhlásili soutěž o nejlepší volební program a do komise posadili jen svý lidi. Kdo by asi vyhrál?“

Namítl jsem ještě, že G.R.E.A.T. přece dělají ročně desítky výroček. Všichni být první nemohou. Pokýval rozvážně hlavou a pak se jeho tvář roztáhla spokojeným úsměvem…

„Jasně, většina se rodí tady.“ Poklepal láskyplně na svůj jednadvacetipalcový monitor. „Dobře se umístí ti, kteří dobře platí nebo mají velkej objem zakázek. To víte, všechny na první místa nenacpou. Většina firem má holt smůlu. Buď se naštvou a přejdou ke konkurenci, kde si v soutěži stejně nepomůžou, nebo si nechají vysvětlit, že do toho pustili málo prachů, a zůstanou na další rok u stejný agentury. Tak to jde dokolečka. Je to sranda. Vymysleli to náramně fikaně. Tohle naši umí. V přechcávání jsme fakt světoví.“

„Že si bokem střihnete i prácičku pro Voseckýho V.V.V., to je nejspíš vaše malý tajemství, co?“

„Musím se otáčet, jak se dá,“ prohlásil s vrozenou skromností. Rozloučil jsem se s Michalem Granátem docela srdečně.

„Dávejte na sebe pozor. Nedá se vyloučit, že se ještě o něco nepokusí.“ Prohrábl si dlouhé vlasy.

„Na mně si toho moc nevezmou.“

„Poslyšte,“ řekl jsem ještě ve dveřích, „jistýho Karla Růžičku jste neznal?“

„Jo, pane, o mně zas tak moc lidí neví. Kdo by to měl bejt?“

„Jeden nebožtík. Dělal šéfa marketingu v Evrobance a měl na starosti mimo jinýho výročky.“

„To jméno jsem nezaslechl. Pro ně jsem taky nikdy výročku nedělal.“

„Svěřovali to agentuře s takovým podivným jménem 24H, prý taková malá firmička…“ Pokrčil rameny.

„Jedno ale nechápu,“ řekl jsem nakonec. „S největší pravděpodobností za tím pokusem o vloupání k vám stojí Grejti, ti by dali za logo majlant. Oni předpokládají, že ta kresba může být u konkurence, teda u V.V.V. Dál předpokládají, že V.V.V. zadává grafické návrhy do Simply the Best, takže logicky by měli začít hledat tam. Jenže tam nebyli, šli rovnou k vám. Přitom S.B. se určitě nikde nechlubí, že to nedělají sami, ale předávají dál. Jak se k vám mohli dostat?“

Granát se zatahal za vousky.

„V tom bych zas takovej problém neviděl. Mám svou internetovou stránku, kde prezentuju svý návrhy. Takže když si to někdo projde, tak by mu to i mohlo dojít. Taky bych si nebyl tak jistej, že si někdo od těch estébáků nepouštěl hubu na špacír.“

Pevně jsem mu stiskl ruku.

„Děkuju vám. A jednu dobrou radu na závěr: s těmi výročkami Evrobanky, ať už pro G.R.E.A.T. nebo

V.V.V. neztrácejte čas. Už to dělá někdo jinej.“

„To mě ani nepřekvapuje a netrápí. Však ono se to neztratí. Držím palce, ať to dopadne.“ Nasládlý zápach cigarety jsem cítil ještě několik hodin.

DOSTÁVÁM PO HLAVĚ

Měl jsem v kapse Horského logo a chvíli jsem uvažoval, co to znamená. Vyšel mi z toho jediný závěr. Když ho mám já, tak ho nemá ten, kdo ho hledá. Jestliže ho nenašel u Granáta, s největší pravděpodobností to bude zkoušet jinde, pokud se už o to nepokusil. Docela mě zajímalo, kdo v tom mohl mít prsty. Logicky ten papír měl teď největší cenu pro G.R.E.A.T. Kdyby byli jen tušili, že člověk, který jim dělá návrh, ho má vlastně k dispozici… Zachechtal jsem se. Těch paradoxů bylo hafo. Tenhle chlápek měl nejen to logo, ale navíc dělal stejnou zakázku pro obě soupeřící firmy. A nejlepší bylo, že tu zakázku už tiše zpracovával někdo třetí a nějaká Horského zeměkoule se šipkami je nejspíš vůbec nezajímala. Kdyby celá tahle taškařice nesmrděla vraždou, byla by k popukání.

Byly tři hodiny odpoledne. Než se dostanu k Růžičkovým, mohou být čtyři, a to i kdybych si vzal taxi. Škoda, že jsem neměl na Janu mobil. Byl bych ji varoval. Na to, abych rychle sháněl číslo k Růžičkovým domů, nebyl čas.

Jel jsem autobusem a dostal se k jejich domu opravdu před čtvrtou. Nikde jsem nikoho neviděl. Silnice byla prázdná, jen dvě zaparkovaná auta v jedné z postranních ulic a štěkání psů snad za každým plotem. Zazvonil jsem na domovní zvonek. Nic se neozvalo. Okna byla zavřená, nic podezřelého. Trochu mě to uklidnilo. Pokud by byl venku Maur, určitě by přiběhl k bráně a štěkal by.

„Jana je s čoklem,“ volala na mě známá tvář sousedky, s níž jsem nedávno mluvil. „Zuzka by ale měla být doma. Možná si zas pouští nahlas rádio, to pak nic neslyší. Nebo vám nechce otevřít.“

Opřel jsem se o zídku protějšího domu. Čekání mi nedělalo potíže. Trpělivost byl základ mé profese. Nebylo výjimkou, kdy jsem musel strávit na jednom místě třeba dva dny. Pokud by měla Zuzana puštěné rádio na plné pecky, ven nic slyšet nebylo. To bylo divné. Branka byla rovněž zamčená na klíč. Možná fakt jen trucovala. Nejspíš jsem jí nepadl do oka. Ještě že s Janou bylo lepší pořízení.

Trvalo to asi dvacet minut. Uviděl jsem v dálce černou chlupatou kouli a s ní jednu postavu. Vyběhl jsem Janě Růžičkové vstříc. Maur mě poznal a nadšeně vrtěl ocasem, snad čekal, že spolu zase uděláme dlouhou procházku. Popadl jsem Janu za rameno a trochu ho stiskl.

„Zuzka je doma?“ Zbledla.

„Stalo se jí něco?“

„Doufám, že je. Nešla s tebou?“

„Je doma, někdy je strašně líná hnout kostrou.“

Vyslovil jsem několik neslušných slov. Už jsme stáli před domem. Maur mi přišel nervózní, stáhl ocas mezi nohy a vydával temné zvuky. Jana už chtěla otevřít bránu, ale já ji zarazil. Požádal jsem ji, aby se ještě z ulice podívala na dům, jestli jí nebude něco nápadné. Stále byla velká naděje, že se nic nestalo.

„To je divný,“ hlesla. „Támhle v patře bylo otevřený okno. Zuza vždycky nechává okno dokořán, sama ho otevírala.“

„Počkej tady a nehni se z místa, za žádných okolností,“ zasyčel jsem tónem, který nepřipouštěl diskusi. Rozběhl jsem se k plotu a aniž bych se zdržoval otvíráním brány, jsem ho přeskočil. Domovní dveře v přízemí sice byly zavřené, nebyly však zamčené, tak jsem mohl vejít. Hned na první pohled mě zarazilo, že všechny dveře dole v domě byly dokořán. Vyndal jsem z podpaždí pistoli, natáhl závěr a nechal ji pouze zajištěnou. S ukazovákem na spoušti a palcem na pojistce jsem bleskově prohlédl spodní místnosti. Nebylo v nich nic nápadného. Jistě, pokud šel po papíru s logem, musel logicky začít hledat v Růžičkově místnosti. Pravděpodobně se v domě nevyznal, takže nejdřív vůbec musel ten pokoj najít. Pamatoval jsem si, že je v patře. Takřka nehlasně jsem po špičkách vyšel nahoru.

Díkybohu neměli vrzající ani praskající dřevěné schodiště, které by mě, zvláště při mé váze, prozradilo.

Nahoře, kam jsem zatím nevkročil, byly troje dveře. Všechny zavřené. Z jedněch zvenčí trčel klíč. Musela to být Zuzanina místnost, blesklo mi hlavou, zavřené rohové okno patřilo sem.

Opatrně jsem otočil klíčem a vstoupil dovnitř. Zpočátku jsem nikoho neviděl. Byl to typický pokoj malé holky s plakáty zvířat a herců na stěnách a spoustou plyšáků. Peřina se pohnula a spatřil jsem mihnutí nahého dětského chodidla, snažícího se zavrtat do hloubi pokrývky. Měl jsem strach, aby se mě nepolekala. Zastrčil jsem pistoli za pásek dozadu na záda a opatrně poodhrnul peřinu. Naštěstí nevydala ani hlásku. Celá se chvěla a oči měla široce otevřené. Prstíkem ukázala kamsi ven. Pak najednou příšerně vypískla a než jsem se stačil otočit, abych se kryl, někdo mě udeřil do zátylku. Byl to zkušený úder a já jsem na pár sekund ztratil vědomí. Kdesi v podvědomí jsem vnímal, jak klesám na kolena a instinktivně se choulím do klubka, abych si chránil ta nejzranitelnější místa.

Když jsem se probral, Zuzana ještě ležela zachumlaná do deky, ale už neschovávala hlavu.

„Stalo se ti něco?“ zeptala se roztřeseným hlasem.

Sáhl jsem si na krk. Nebylo to tak strašné, ani jsem nenahmatal krev. Vstal jsem na nohy a opřel se o psací stůl. Rychle se mi vracelo vědomí. Sáhl jsem dozadu k opasku. Pistoli mi nesebral. Aspoň tohle. Buď si jí nevšiml, nebo to byl opravdu profík, který nedělá zbytečné chyby.

„Jsem v pořádku. A ty?“

„Kdo to byl?“

Došel jsem k oknu a vyhlédl ven. Jana tam naštěstí byla i s Maurem. Ne sice na místě, kde jsem jí přikázal stát, ale hlavní bylo, že mi nezmizela a byla živá a nezraněná. Křikl jsem na ni, aby šla nahoru.

„Kdo to byl? Jeden nehodnej pán, kterej chtěl u vás něco najít,“ nechtěl jsem to dítě zatěžovat spletitostí případu ani ji strašit.

Jana už stála zadýchaná ve dveřích a stále nic nechápala. Při pohledu na sestru se uklidnila.

„Kdo to byl?“ zeptala se stejnými slovy jako Zuza.

„Zloděj,“ odpovědělo za mě dítě. „Zavřel mě tady v pokoji a řekl, že jestli budu řvát, tak že uvidím.“

„Bylas moc statečná holka,“ pochválil jsem rusovlásku a pohladil ji. Prvotní strach pominul. Pak jsem se zeptal Jany, jestli něco zahlédla.

„Vyběhl odsud a hnal se tamtím směrem. Neviděla jsem mu do tváře. Bála jsem se. Měla jsem snad letět za ním?“

„Ne, to je v pořádku.“

Nakonec jsme všichni tři šli do Růžičkova pokoje. Byla to malá místnost, která očividně nemohla pojmout všechno zařízení, jež do ní bylo nastěhováno. Nebylo tam k hnutí, což ještě zhoršovaly rozházené věci a povytahované zásuvky s vysypanými vnitřnostmi. Zařízení kamrlíku tvořila jednoduchá postel, dvě ošklivé skříně, noční stolek a psací stůl. Nábytek byl tak rozmístěný v úzkém prostoru, že se málem nedalo mezi jednotlivými kusy projít. Bylo evidentní, že sem byly nastěhovány věci alespoň ze dvou místností. Takhle teda žil Karel Růžička.

„Co tu asi hledal?“ zeptala se Jana. „Peníze? Ty tu přece táta neměl. A všechny důležitý dokumenty si odvezli policajti, když tu dělali prohlídku.“

„Myslím, že vím, co tu hledal. Něco, co mám teď u sebe já. Tady ten papírek,“ ukázal jsem jim složený list. „Ten by asi neodnášeli ani policajti, kdyby tu tehdy byl.“

„Proč to hledal tady?“

„Tvůj táta to jednu dobu měl u sebe,“ řekl jsem. „Pro pár lidí to mělo obrovskou cenu.“

„Takže to tu nenašli?“ zeptala se vyjukaně. „Třeba se vrátí. Nebo půjdou po vás.“

„Už se sem nevrátí, to slibuju.“

„Jak to můžete vědět?“ špitla nejistě Zuzana, kterou představa, že by se znova mohla střetnout s tím mužem, pochopitelně děsila.

„Protože jim ten papírek dám, aby ho už nemuseli hledat,“ řekl jsem prostě.

Jana se na mě nesouhlasně podívala. „Myslíte, že je správný jim to dávat, když se chovají jako zloději? Když to jsou zloději,“ opravila se. Chápal jsem její rozhořčení a svým způsobem mě její cit pro spravedlnost potěšil. Ujistil jsem ji, že já jsem ten poslední, kdo by kdy kapituloval před násilím nebo vydíráním či hrozbami. Prostě mi mohou věřit, že v dané chvíli udělám to nejlepší, co můžu udělat. A každopádně to bude mít ten efekt, že člověk, který ten papír dostane, ho už nebude hledat. To je jasné jako facka. Strach mít opravdu nemusí, to nebyl obyčejný zloděj.

„Máme to říct mámě?“ ptala se Zuzana.

„Jasně,“ řekl jsem s úsměvem, „nejlepší bude, když jí hned teď zavoláme.“

Jana podala sestře svůj mobil. „To bude na tobě, prcku!“ Zuzka našla v paměti matčino číslo.

„Ahoj mami, neboj se, nic se mi nestalo,“ drmolila překotně do telefonu. „Schovala jsem se pod peřinu. Ten pán říká, že to nebyli zloději. Kdo to je? Přece ten detektiv, už jsem ti přece o něm říkala… Jo, já ti ho dám…“

Poprvé jsem slyšel její hlas. Byl to příjemný alt, ale laskavě se mnou nejednala, byť jsem si to,

alespoň podle mého skromného mínění, zasluhoval. Několika slovy jsem jí stručně vysvětlil, že jsem v jejich domě přistihl neznámého člověka, který tam cosi hledal a že já tuším, co to mohlo být.

„A co jste tam dělal vy?“

Její reakce mě příliš nepřekvapila. I já jsem byl pro ni vetřelec, který se jí chce hrabat v soukromí. Na to je většina žen velmi alergická, i když nemají co skrývat. Institut soukromého detektiva u nás nemá žádnou tradici a lidé jako já se netěší valné důvěře. To samozřejmě značně zhoršuje veškerá jednání.

„Banka mě pověřila, abych vedl určitá pátrání ve věci smrti vašeho bývalého manžela.“

„To vás rozhodně neopravňuje k tomu, abyste šmejdil u mě doma a vyslýchal moje děti.“

„Uvítal bych, kdybychom si o tom mohli spolu promluvit mezi čtyřma očima,“ řekl jsem nepříliš razantně. Bylo mi jasné, že Magda Růžičková jako doktorka práv má zcela přesnou povědomost o tom, co si můžu dovolovat já a co mi musí poskytnout za informace ona. Veškeré výhody byly na její straně.

„Podívejte se,“ řekla zcela kategoricky, „já už mám dost toho, co jsem si musela užít s policií, natož abych ještě chtěla vyhovovat vašim požadavkům. Stačí, že jste za mnou vyslal to strašný individuum, toho Lálu. Buďte rád, že jsem si na vás nestěžovala. Velmi vás prosím, abyste mě ani mou rodinu neobtěžovali a nestarali se o nás. Za dnešní pomoc vám děkuji.“

„Přesto bych vás prosil…“

„Až budu mít chuť se s vámi sejít, tak se sama ozvu.“ Ukončila hovor. Vrátil jsem mobil Janě.

„Ještě vás vyprovodím. Jste si jistej, že vám nic není?“

Mechanicky jsem si sáhl na zátylek. Při dotyku to bylo bolestivé, ale doufal jsem, že k žádnému vnitřnímu zranění krčních obratlů nedošlo. Ten člověk přesně věděl, co dělá, jeho úder nebyl zbytečně silný, stačil přesně na to, aby mě znehybnil na takovou dobu, která mu stačila, aby vyklidil pole. Mohl mě i odzbrojit, ale neudělal to.

Venku mě Jana chytla za ruku a přistoupila blízko ke mně. V jejích očích jsem viděl zmatek. Pomalu jsme popocházeli ulicí vzdalujíce se od jejich domu.

„Myslíte, že ten člověk, co tu byl, mohl mít na svědomí i tátu?“

„Nezdá se mi to pravděpodobný,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Ani se to nestalo kvůli tomu papíru, co tu chtěl najít?“

Všiml jsem si, že v boční ulici ubylo jedno ze dvou parkujících aut. Naštěstí jsem věděl, o jaký druh šlo, i že mělo poznávací značku ALA, což jsem si zapamatoval díky jménu svého parťáka, a číslo začínající 62.

„To je celkem možný,“ připustil jsem.

Jana se na chvíli odmlčela. Pak ode mě odvrátila pohled a dívala se někam do dálky.

„To by ale znamenalo, že s tím ona nemá nic společného,“ vydechla. Zpozorněl jsem.

„Myslela sis snad, že by Magda…?“ Neodvažovala se mi pohlédnout do očí.

Dovedl jsem si představit, jaké příšerné věci ji musely napadat. Snad i proto ten její útěk na chalupu do Podkrkonoší.

„Myslíš snad, že se chtěla táty zbavit?“

„Neměla ho ráda. Ale ona přece má na tu noc alibi, když byla v Jičíně, ne?“

„Lidi po rozvodu zůstanou málokdy přáteli, ale to neznamená, že by se zabíjeli,“ řekl jsem, abych ji upokojil.

„Jsem ráda, že už brzo přiletí moje opravdická máma.“

„To je dobře. Kdy?“

„Pozítří, volala mi.“

„Tys jí říkala, co se stalo?“

„Nejdřív ji kontaktovala policie, takže to už věděla.“

„Bude to dobrý,“ řekl jsem na rozloučenou. „Raději se doma zavírejte, ale myslím, že se už nevrátí.“

„Díky,“ špitlo děvče, „a na to, co vám řekla Magda, raději zapomeňte. Ona už je taková…“ Venku jsem po chvíli mávl na taxi a nechal se odvést zpátky do centra.

Zkusil jsem sehnat Lálu, naštěstí dřepěl doma na zadku. Rovnou jsem zarazil stavidla jeho výmluvnosti a požádal jsem ho, jestli by bylo v jeho silách zjistit, kdo užívá osobní vozidlo Ford Mondeo tyrkysové barvy poznávací značky začínající ALA 62.

„Vypadá to spíš na soukromníka, nebo na firmu?“ zeptal se, dotčený, že si nevyslechnu, co všechno stačil vypátrat.

„Tipoval bych firmu. Jste schopný něco zjistit?“

„Mám na dopravním jednoho známýho,“ řekl skromně, „takže šance nějaká by byla.“

„Díky, moc to spěchá.“

„Ozvu se do čtvrt hodiny.“

Pak jsem si zašel na kopírku a nechal si zhotovit několik xeroxů Horského návrhu. Jeden nikdy neví. Koupil jsem si další sýrovou bagetu a čekal, až se Lála ozve. Byl krásný teplý slunečný podvečer a dovedl bych si představit, že by se dal strávit příjemněji. Konečně mi zavibroval mobil.

„Zdá se, že to mám,“ ozval se můj parťák. „Jakej je váš tip?“

„Nějaká soukromá bezpečnostní agentura?“

„Zásah. Sám jsem o nich ještě neslyšel, jmenujou se Pro pocit bezpečí… S třema tečkama. Co mají s naším případem společnýho? Potřeboval bych se s váma sejít, mám určitý indicie, že…“

„Brzo se vám ozvu, pokračujte v pátrání, pane Lálo, já teď ještě musím něco urgentního vyřídit. Je to tak trochu privátní záležitost, i když to s naší kauzou souvisí.“

Moudře poznamenal, že obvykle souvisí všechno se vším.

Pak jsem zaskočil do agentury G.R.E.A.T. a bez velkého vysvětlování jsem před doktora Brabence hodil kresbu loga. Sklouzla po stole a spadla na koberec. Brabenec vzal papír podezřívavě do ruky a zevrubně si ho prohlížel.

„Pěkná hloupost,“ procedil mezi zuby, „to se ale dalo ostatně čekat.“

„Není to snad ono, co jste hledal?“

„Zdá se, že to je to pravé ořechové. Jen jsem se odvážil komentovat výtvarnou kvalitu toho návrhu pana ředitele. No, ještě že není grafikem, nevydělal by si na slanou vodu.“

„Má to pro vás opravdu takovou cenu?“

„Jak se to vezme,“ zpozorněl, když si povšiml zkoumavého pohledu mých očí. „Vám samozřejmě nezůstanu nic dlužný.“

„Víte, kam si ty prachy můžete strčit?“ zeptal jsem se medově.

„Copak, stalo se něco? Měl jsem za to, že jste profesionál.“

„Jistě.“

„Pak tomu nerozumím. Dohodli jsme se na obchodu, vy jste splnil můj požadavek, takže…“

Pokrčil jsem rameny a ušklíbl se.

„Jsou lidé, od kterých mi nestojí za to ani vzít peníze,“ řekl jsem suše.

„Jak libo,“ houkl dotčeně. „Sice nechápu, co se stalo…“

„Pro pocit bezpečí… S třema tečkama.“

„Co to říkáte?“

„Však vy víte. Nejde o mě, ale o jednu malou, k smrti vyděšenou holku, která si kvůli vašemu upachtěnýmu kšeftíku možná odnese psychický trauma na celej život a hodně dlouho se bude zamykat v každým pokoji, do kterýho vstoupí.“ Sáhl jsem si dozadu na krk, už se tam udělala citlivá boule. „No, o mě fakt nejde, aspoň si budu dávat příště většího majzla.“

„Poslyšte,“ křičel ještě za mnou, když jsem odcházel, „to je nějaké nedorozumění. Tu agenturu jsme si sice objednali, aby pomohli s hledáním…“

Konec věty jsem už neslyšel.

JAK TAHAT Z TISKOVÉ MLUVČÍ ROZUMY

Doma jsem se vysprchoval a natřel si krk mastí proti bolesti. Ne že by se to nedalo vydržet, ale ten zatracený úder o sobě ještě dával občas vědět. Inspirován reklamami na intimní hygienu jsem si pustil Delibesovu Lakmé a doufal, že mě líbezná hudba uklidní. Mozek však nechtěl vypnout. Nemohl jsem se soustředit na exotický děj opery. Měl jsem stále pocit, že jsem něco opomněl. Vzal jsem

mobil a vyťukal na něm zprávu Kateřině: POKUS SE ZJISTIT, KDO VOLAL TEN VECER RUZICKOVI NA MOBIL A KOMU VOLAL ON! CO JE U POLICIE NOVEHO? UVIDIME SE? JAK SE MA MOJE MLUVCI?

Za chvíli jsem dostal odpověď: KASLU TI NA SMS. ZAVOLEJ. Tak jsem jí zatelefonoval.

„Zjistím, co se dá, vyděrači. Večer se pak u tebe stavím, jestli budeš doma.“

„Nevytáhnu paty z doupěte. Jsi anděl.“

Slyšel jsem její smích, mohla by s ním vystupovat ve filmu. Škoda, že ho ve své funkci neuplatňovala. Ostatně co můžu vědět. Kateřina se mužům nikdy nevyhýbala.

„Jedno mi ale slib,“ řekla důrazně.

„Záleží co,“ odpověděl jsem ostražitě. Nerad jsem předem cokoli sliboval.

„Že pustíš něco takovýho, co přežvýká i můj hloupoučkej mozeček.“

Ušklíbl jsem se. V tomhle byla jako většina ostatních ženských. Kdybych koupil lístky do Národního

nebo do Opery, tak by šla s nadšením, protože by měla záminku se vyparádit a byla by tam vidět, ale v soukromí platila jiná pravidla. „Dobrá,“ slíbil jsem ironicky, „Na co bys měla chuť?“

„Na něco dobrýho. A vychlazenýho.“

Přišla ke mně hodně pozdě, po desáté, už jsem nedoufal, ale byla tu.

Měla na sobě hodně krátkou sukýnku. Byla si vědomá toho, že její dolní končetiny představují nejvyšší třídu. Byly dlouhé až na zem a neskutečně štíhlé. Před časem ještě běhala Jizerskou padesátku, jen tak, bez tréninku. Ne že by vyhrávala, ale do cíle doběhla. Vždycky jsem obdivoval její vytrvalost a houževnatost. Byla by z nás zatraceně dobrá dvojice. Nahoře měla oblečenou bílou blůzu, dost odvážně rozepnutou, abych poznal, že pod ní nic nemá. Jako za starých časů. Tohle by si

v práci netroufla, takže se evidentně vyzbrojila speciálně na mě. Nepostřehl jsem, jestli je vůbec nalíčená, snad jen rty měla červenější. Posadil jsem ji v pokoji na sedačku a nabídl jí něco k pití. Zvolila bílé, na to jsem byl připravený.

„Nemohl bys tam dát něco jinýho?“ zeptala se s úsměvem, narážejíc na hudbu Benjamina Brittena, která se ozývala z reproduktorů. „Copak tihle moderní skladatelé už neumějí napsat normální muziku? Vem si Mozarta, Verdiho, to jsou přece krásný melodie, ale ti další…“

Nechápal jsem, proč s tím začíná. Chce se snad hádat?

„Copak je melodie v hudbě to nejdůležitější?“

„Pro mě jo. A pro tebe?“

„Pro mě seš nejdůležitější momentálně ty! Mám teda pustit něco jiného?“

„Lháři!“ Mávla rukou a napila se vína. „Dobrý, fakt.“

„Pořád si potrpíš na jižní Moravu, co?“

„Tak co chceš vědět, detektive?“

„Když se tak na tebe dívám, tak nevím, jestli vůbec něco chci vědět, protože když něco budu chtít vědět, tak už nebudu moct chtít nic jinýho. A protože nevím, co je pro mě v tuhle chvíli důležitější, jestli to jiný nebo to, kvůli čemu jsem ti volal, tak nevím, co chci vědět,“ vysoukal jsem ze sebe značně zmatenou větu.

„Moc pěkný, jen jestli ses do toho nezamotal,“ pokývala hlavou a velmi provokativně hodila nohu přes nohu. „Já ti to neulehčím, s tím nepočítej.“

Když mě mohla dráždit, byla ve svém živlu. Nezbývalo mi, než to risknout. Přisedl jsem si k ní a přejel rty po její dlouhé šíji.

„Krásně voníš,“ zamumlal jsem.

„Aha, kecy jak z Vlasty,“ ušklíbla se, ale neucukla. „To asi tím vínem.“

Levou paží jsem ji objal kolem krku a zároveň si ji tím i jistil, že se mi nemohla snadno vykroutit, pokud by ji ovšem něco takového napadlo. Druhou rukou jsem rozepnul ještě jeden knoflíček halenky

a zajel dlaní na její prso. Nepatrně pootevřela rty a vydechla o poznání hlasitěji. Konečky prstů jsem přejel po hrotu její bradavky a políbil ji na ústa. To už měla zavřené oči. Líbal jsem ji dost dlouho.

Mezitím jsem ji jemným tlakem položil na sedačku. Pravicí jsem hladil její nohy a stoupal stále výš.

„Jsi gauner,“ řekla tichounce. „Celý odpoledne jsem ti zjišťovala ty věci, cos chtěl vědět, a teď děláš, jako by tě to nezajímalo.“

„Posledně jsem dostal za uši. A neříkej, žes kvůli mně obětovala tolik vzácnýho času…“

„Nebylo to tak jednoduchý, jak si ty představuješ.“

Dvěma prsty jsem se už dostal pod její kalhotky. „Vůbec jsem si nepředstavoval, že to bude jednoduchý, všechno je vždycky složitější, než se zdá na první pohled,“ šeptal jsem jí dvojsmyslně do ucha.

„Kecáš, chlape. Nevím, jestli mi za to stojíš, abych lítala jako cvok, obvolávala lidi z kriminálky, vnucovala se minimálně jednomu z vyšetřovatelů, kterej má díkybohu pro mě malounkou slabůstku, a hledala ve spisech.“ Prohnula se v pase a zvedla boky, abych mohl bez námahy sundat spodní prádlo. Oproti minule byla dole úplně vyholená. Takže na mě a na to, co by se mělo stát, snad myslela. Stále ještě měla na sobě sukýnku a blůzu. „Máš kliku, že mě ta mrtvola už taky začala osobně zajímat.“

„To je ovšem profesionální úchylka a měla by sis na to dávat bacha. Workoholismus není nic moc,“ zažertoval jsem.

Volnou nohou jsem vytáhl zástrčku od lampy ze sítě, takže v místnosti byla najednou tma, ale naše oči si brzy zvykly. Přes záclony šlo z ulice přece jen tolik světla, abychom na sebe dost dobře viděli.

„Dobu smrti odhadl patolog na půlnoc. Plus minus hodina. Ohňostroj byl o půlnoci, takže toho zřejmě někdo využil. Byl rámus a střelba v něm musela zaniknout. Když to tak vezmeš, tak to vůbec nebylo hloupý. Podezřelých je jak máku, většina lidí už byla pod parou, výstřely nikdo neslyšel a tělo se

našlo až ráno. Polovina zvaných ho znala a z nich tři čtvrtiny mohly mít důvod ho zabít. Zdá se, že to tak někdo předem naplánoval, naši nepředpokládají, že by to bylo v afektu a nepřipravený.“

„Každý nějak využívá situace,“ řekl jsem a stáhl jí sukni. „Někdy to vyjde, jindy zase ne. Těžko předvídat.“

„Taky jsem si nemyslela, že to takhle dopadne.“

Vysoukal jsem se z košile a sundal si kalhoty. Ucítil jsem její ruku na stehně. Polkl jsem naprázdno a na chvilku se mi zatočila hlava.

„Od půl dvanáctý měl na mobilu několik nepřijatých telefonátů.“

Přitiskl jsem se k jejímu horkému tělu, objala mě silou, jako by mě měla uškrtit. Líbal jsem ji po tvářích a hrudníku. Když mluvila, cítil jsem jazykem, jak se jí chvěje krk.

„Opsala jsem ti ty čísla. I s jmény, jak jsme je identifikovali.“

„Byl mezi nima i nějakej Brabenec?“

„Ne,“ odpověděla.

„Tak to mi lhal,“ vydechl jsem spokojeně. „Máte už pachatele?“

„Dáváme ti šanci, abys byl první.“

„Díky, to jste zlatí. S takovou ohleduplností bych u policie nepočítal.“

„Za to zasloužím odměnu,“ zavrněla. Pak jsme dost dlouho nepromluvili.

„Jako tisková mluvčí mám u policie dost těžkej úděl,“ řekla po všem Kateřina. „Styk s veřejností může být někdy sakra vyčerpávající.“

„Mám to chápat jako poklonu?“

Rýpla do mě loktem. „Ješito. Už jsem zažila horší šichtu. Máš ještě něco k pití?“

Navlékl jsem si na nahé tělo manšestráky a přinesl ze spíže další láhev bílého. Seděla na kanapi a jen si dala přes boky deku. Přílišnou stydlivostí netrpěla. Za situace, kdy jsem z toho mohl těžit jen já, mi to vůbec nevadilo.

Když jsem se chystal pokročit v intimnostech, zadrnčel zvonek. Podle doby, kterou se ozýval, se dalo vytušit, že se vetřelec nenechá snadno odbýt. Dovtípil jsem se, kdo by to mohl být. Šel jsem do předsíně a opatrně pootevřel dveře. Lála vpadl dovnitř jako velká voda. Byl zadýchaný a rozhorlený.

„Vypnul jste si mobil a já mám tolik důležitýho…“ Nedokončil větu, protože pootevřenými dveřmi do pokoje zahlédl necudný obrázek Kateřiny. „Jo takhle. No… taky dobrý. Vy… Myslel jsem, že…“

„Pane Lálo, teď opravdu není vhodná chvíle.“

„Tak já nebudu rušit,“ bručel naštvaně, ještě jednou se potěšil pohledem na slečnu a zabouchl za sebou dveře pokoje. „Já jsem si jen myslel, že sám máte zájem, abyste… No nic, tohle je pro vás asi přednější než to, co jsem zjistil…“ Podruhé práskl dveřmi, tentokrát mého bytu. Možná chvíli čekal na schodišti, jestli nevykouknu, ale nedočkal by se.

„Kdo to byl?“

Vysvětlil jsem postavení pana Lály ve svém životě a v detektivní agentuře Men in Service.

„Možná neděláš dobře,“ ozvala se. „Třeba je na stopě pachateli a ty ho takhle klidně vyhodíš. To si říkáš profík?“

„Hele, nech si toho. Profíci by měli být v první řadě pánové z kriminálky. Já jsem v týhle hře moc malej pěšáček. To za prvý. A za druhý: některý věci jsou prioritnější.“

„Řečičky,“ utřela mě. Nastavila sklenici, abych dolil víno. „Kdybys ze mě nemohl tahat rozumy, tak by sis na mě ani nevzpomněl. Tak se nedělej.“

Zatvářil jsem se uraženě.

„Když pracovně, tak pracovně, řekla sis o to. Jak jste daleko s výslechy?“

„Běží to na plný obrátky,“ napila se.

„No a co?“

Pokrčila rameny. Prsa se jí pružně zhoupla. Byl jsem rád, že se nechystá k odchodu. Pevně jsem doufal, že už v noci neodejde.

„Nejvíc si naši slibujou od rekonstrukce.“

„Sakra, u toho bych chtěl být,“ vyhrkl jsem. Rekonstrukci bych sám jako soukromník nemohl zorganizovat ani ve své fantazii. Bylo mi jasné, co všechno může odhalit. Pokud známe celkem přesně dobu výstřelů a smrti Růžičky, pokud ovšem skutečně spadají do okamžiku vyvrcholení slavnosti, neměl by být takový problém při rekonstrukci zjistit, kdo kde stál a kdo koho v tu chvíli ohňostroje viděl. Tím bude možné vyloučit z okruhu podezřelých další osoby.

„Nejde ji dělat jen tak, všechno se musí předem připravit, musíme vyjít ze zápisů výpovědí, předem musíme vědět, kdo kde podle jednotlivých výpovědí stál, s kým se bavil… Co nejmíň improvizace.“

„Nemusíš mě poučovat, už jsem jich pár zažil.“ Kdybych měl být přesný, tak jen jednu. „Dostaneš mě tam?“

„Zkusím to, když budeš hodnej. Naznačila jsem našim, že do toho trochu děláš. Znáš to, že se dívají na soukromníky jak na živelnou pohromu, která zničí, co jí přijde do cesty, ale…“

„Budu moc hodnej, kapitán mě má rád, nebo tebe?“ zamyslel jsem se. Nereagovala, tak jsem znova nabral dech. „A co pistole?“

„Nenašla se. Ani nevíme jistě, co to mohlo být za zbraň.“

„Ne?“ podivil jsem se. „Mně se doneslo, že by to mohl být Walther PPK, 7,65 mm.“

„To je neoficiální názor. Dokud nebude vražedná zbraň v naší laborce, tak to nikdo jen na základě expertizy střely a nábojnice nepodepíše. A vůbec… kde ses to doslechl?“

„Nemusíš všechno vědět.“

„Hele hele… Tyhle úniky informací jsou dost choulostivá záležitost. Nerada bych kvůli něčemu měla problémy. Doufám, že to, co ti povídám, si necháváš pro sebe…“

„Buď bez obav. Stoprocentně. Ani nemám, komu bych to vyslepičil. Ti, co mě za tohle čmuchání platí, mají jiný starosti.“

„Mám z toho takovej divnej pocit. Mohla bych mít malér. Za to mi nestojíš.“

„Díky za poklonu. Tak aby sis šplhla, taky ti něco řeknu. Nevím, co všechno jste zjistili, ale každopádně v tomhle případu figuruje několik waltherů stejný ráže. Jeden měl Růžička.“

„To už taky víme.“

„Dovoluji si skromně poznamenat, že díky mně.“

„Dostaneš červenou hvězdičku s pusinkou. Pokud vím, tak už to je u nás na balistice. Jen doufám, že jsi s ní nedělal nějaký pokusy. Manipulace se stopami na doličným předmětu a tak…“

„Bez obav, ale otisky na ní asi nenajdete…“

„Raději to nerozváděj.“

„Druhýho walthera má jistý Jiří Vysušil, což je dost zajímavá osůbka podivně provázaná s Růžičkovýma.“

„O Vysušilovi něco víme,“ řekla a natáhla si deku až k bradě. „Ale zdá se, že na tý slavnosti nebyl. Mezi pozvanýma rozhodně nefiguroval. Měli bysme si ho podle tebe víc oťuknout?“

„Na vašem místě bych se pokusil dostat k jeho zbrani. Má ji uschovanou na střelnici. Když máte k dispozici jak nábojnice, tak střely…“

„Hm,“ zavrtěla se, „ještě je tam jedna divná věc. Když jsem si dnes pročítala zprávu z balistiky, tak jsem si všimla jednoho. Na místě činu se našly tři nábojnice stejný ráže.“

„To vím, i když nechápu,“ řekl jsem netrpělivě.

„Jenže podle všeho nebyly všechny tři vystřelený z téže zbraně. Dvě z jedný a třetí z jiný.“

„Můžu být vulgární?“

„Víš, že to nesnáším!“

„Dobrá, ovládám se.“

„Máš pro to vysvětlení?“

„Možností je několik. Stříleli dva lidi.“

„To by mohlo vysvětlit i to, že měl v sobě dvě střely. Ten, kdo ho napálil do nohy, asi nervově nevydržel, tak to dodělal druhý. Je to ale dost divoká verze.“

„Ta osamocená nábojnice tam mohla být už dřív, ale to je blbost. I když vyloučit se to a priori nedá. No a pak je možný, že tam někdo jednu z nábojnic pohodil, aby zmátl stopy. Věděl, že až policie najde určitou zbraň a zjistí, že k ní pasuje jedna z nábojnic, tak to bude důkaz jako hrom.“

„To nás taky napadlo. Jenže… to by pak pachatel odstranil tu svou nábojnici a nechal tam jen ty falešný… A ještě něco ti řeknu. Pouštěla jsem si ty videozáznamy z domovní prohlídky u Růžičky. Je to asi blbost, ale…“

„Poslouchám!“ houkl jsem netrpělivě.

„Tys tu Magdu Růžičkovou kontaktoval?“

„Proč?“

„Zajímalo by mě, jaká je. Hackenschmied, co ji vyslýchal, o ní mluvil dost záhadně.“ Pokrčil jsem rameny a ve stručnosti jí řekl, jaký udělala dojem na pana Lálu.

„Pokud vím, tak naši si toho nijak nevšimli, ale to jsou samí chlapi. Prostě mezi jejím oblečením bylo pár kousků, který mi neštymujou s jejím obrazem úspěšný ženy středního věku.“

„Co tím chceš říct? A co vůbec myslíš tím středním věkem?“.

„Dovedeš si představit doktorku práv, jak jedná s klienty v černých kožených vypasovaných kalhotách? K nim měla taky pár zajímavých doplňků včetně kožený blůzy jak z akčního filmu. No a pak pět paruk. Dlouhovlasý, krátkovlasý, černý, blond, zrzavý.“

„Bičíky jste našli taky? Co z toho usuzuješ? Na dominu si dneska hraje málem každá druhá ženská. To víš, sociální role dnešní ženy už jsou pestrý. To není jen něžná milenka nebo starostlivá máma.“

Kateřina se ušklíbla. „Zdá se, že se ráda převlékala. Anebo ze sebe dělala někoho jinýho. Slyšels někdy o teorii změny identity?“

„Něco jako herci, kteří se v kostýmu stávají někým jiným?“

„Jo, něco takovýho, je z tebe jinej člověk. Když to děláš v civilním životě, tak je to skoro to samý… Díky tomu převleku se snadněji ztotožníš s novou rolí.“

Vzal jsem Kateřinu za chodidla a položil si je na tvář. Strništěm dvoudenních vousů jsem ji škrábal na patě.

„Necháme už toho, co?“

„Jsem už příšerně unavená, docela ráda bych se tu někde natáhla.“

„Myslel jsem to tak, že už necháme těchhle řečí, ne toho ostatního…“

„Necháš mě tu?“

„Co mi zbývá,“ řekl jsem smutně.

Když jsem se ráno probudil, už tu nebyla. Na stolku ležel seznam telefonních čísel se jmény lidí, kteří oné kritické noci telefonovali Karlu Růžičkovi. Žádný další vzkaz. Bylo to pro ni charakteristické.

PŘICHÁZÍ PAN LÁLA

Pak se ozvalo vehementní zavonění. Bylo osm patnáct a mně bylo jasné, že za dveřmi stojí pan Lála. Bůhví jak vytušil, že moje noční návštěvnice odešla. Asi šestý smysl. Nicméně vlezl opatrně do předsíně a nenápadně pokukoval po bytě, jestli neuvidí stopy její přítomnosti. „Tak už jste si užili, co…“ mručel si pod vousy. Tvářil se přitom velice prohnaně a dvojsmyslně na mě pomrkával, jako že

všemu rozumí a chápe to. Na jedné straně mě to míchalo, na druhé straně to bylo směšné. Strašně rád by ze mě dostal nějaké podrobnosti, zvědavostí málem nedýchal, ale přímo se zeptat neodvažoval, tak jen vydával temné zvuky jako „no jo“, „vy si ale umíte vybrat“, „to má někdo život“,

„nestyděla se ani přede mnou“, „fajnový kozičky“ a podobně. Dělal jsem, že to neslyším, stál jsem v kuchyňce a vařil silný čaj. Pro nás oba.

Lála, když zkontroloval, co se dalo, zkušeně zaregistroval rozestlanou a zválenou pohovku, což doprovodil dalším hlubokým povzdechem, si posléze přisedl ke mně a vzal do ruky horký hrnek.

„Tak co máte na srdci,“ konečně jsem se na něj usmál. Teď zas otálel s odpovědí, aby mě trochu podusil a vytrestal za včerejšek. Ten noční vyhazov se hluboce uhnízdil v jeho uražené duši.

„Zatímco se někdo věnuje šmajchlování, tak já jsem tvrdě pracoval.“

„To je přece logický,“ odpověděl jsem mu přidrzle, „jak by to dopadlo, kdyby se všichni jen šmajchlovali… Ještě štěstí, že se najdou tací, pro který je na prvním místě vždy a všude práce. Přece jen je na vás vidět předlistopadová výchova.“

„To od vás není fér,“ houkl Lála. „Sice nevím, na co narážíte, ale…“

„C’est la vie,“ skočil jsem mu do řeči.

„No nic. Jak jsme se dohodli, tak jsem se zaměřil na pana Vysušila. Vzpomínáte, co unisono vypovídala jeho milující matinka a co on sám vám říkal v bance. Vzájemně se kryli, že večer třináctýho byli společně doma.“

„A nebyli?“

„Stará paní nejspíš opravdu nevytáhla paty. Tu jsme ostatně nepodezřívali, ale pan Jiří, to už je něco jinýho. Co to je vůbec za čaj, něco takovýho jsem ještě nepil.“

„Ibišek,“ řekl jsem trpělivě. „Jsem rád, že vám chutná.“

„To jsem přece neřekl. Nechutná,“ prohlásil Lála, „ale měl jsem už horší. Zdá se, že Vysušil neseděl doma na zadku, jak tvrdili.“

„Byl na tý slavnosti?“

Pan Lála se zatvářil dotčeně. S ničím se nemá spěchat a jít rovnou k jádru věci je prohřešek proti slušnosti. „Poslechněte si to po pořádku. Vzpomínáte na tu večerku, co mají dole v paneláku? Jasně. Vede to jistá rodinka ze sousedního paneláku. Přes den tam bývá jedna starší paní, večer, to je po sedmý, ji většinou střídá manžel nebo syn. Ten kluk studuje na filozofii a do kšeftu si na noc bere skripta nebo nějakou literaturu. Má tam na to klid a čas, stejně večer moc zákazníků nechodí. Kolik jim ten krámek hodí, to bych si teda netroufl hádat.“.

Byl rozvleklý jako vždycky. „Kdo tam byl ten večer?“

„Ten chlapec. Nějakej Martin Brčák. Zašel jsem za ním a dal s ním řeč. Společně jsme došli k tomu, že toho večera viděl kolem desátý odcházet Jiřího Vysušila směrem k autobusový zastávce.

Pochopitelně ho zná.“

Dopil jsem čaj, ukousl oplatku a podíval se na pana Lálu. „Že si to po takový době tak přesně pamatuje…“

Lála triumfoval.

„Taky že si to nepamatoval, ale společně jsme k tomu došli. Mám přece svý osvědčený metody. No, náhodou mi to vyšlo,“ dodal s pýchou.

„Aha,“ odtušil jsem. „Nešlo by to nějak zkrátit?“

„Ne,“ řekl rozhodně. „Vysušila každopádně zná. Prý tam občas zaskočí něco koupit, když ho vyšle máti. Ta sice chodí do supermarketu, ale jak už to bývá, jednou se zapomene chleba, podruhý máslo. Večerka se hodí. Nikdy tam ale pozdě nechodí, takže ho překvapilo, když Vysušila viděl vycházet v deset.“

„On si tam snad něco kupoval?“

„Ne, co by si tam měl kupovat, když šel z domu… Mířil si to na stanici autobusu.“

„A bylo to zrovna třináctýho června?“

„Bylo,“ řekl Lála přesvědčeně. „Ti Brčákovi si totiž vedou záznamy o denní tržbě. Martin mi to dlouze vysvětloval, je to málem jakýsi sociologický průzkum. Podle tržeb jsou nejlepší neděle večer, pak čtvrtky, nejhorší jsou pondělky, kdy lidé většinou po víkendech dělají velké nákupy v obchoďácích…“

„Pane Lálo…“

„Myslel jsem, že by vás to mohlo zajímat. Takže k věci: tu středu večer tam přijeli dva mladíci a vykoupili snad celou večerku, co tam měli alkohol. Byli už pod parou, dělali mejdan a došly zásoby. Koňaky, vodky, fernety, karton cigaret. Útrata za dva tisíce. Mladý Brčák s nima prohodil pár slov a ještě je vyprovodil ven, protože ho zajímalo, kam s tím půjdou. Tehdy ho minul Vysušil. Podle tý vysoký útraty jsme v záznamech našli, že to bylo opravdu onu středu.“

Pokýval jsem s uznáním hlavou. Znělo to pravděpodobně.

„Předpokládám, že jste zjistil, co měl Vysušil na sobě.“

„Můžu si zapálit?“ Pan Lála kouřil výjimečně a svátečně. Cigaretu držel obřadně mezi palcem a ukazováčkem, kouř vypouštěl úzkým otvorem našpulených masitých rtů. „Byl ve večerním. Bylo sice teplo, ale měl na sobě lehkej plášť. Rozepnutej. Pod pláštěm ale byl v černým obleku. Brčák se ho totiž zeptal, jestli jde někam do divadla, bylo mu divný, že jde tak pozdě. Vysušil řekl, že do divadla nejde, prý jen na skok do společnosti.“

„Víme, kam šel?“

„Dalo by se předpokládat, že odjel autobusem na metro a pak na Malostranskou, jenže… Navíc mladý Brčák si byl jistej, že Vysušil z domu nešel směrem k autobusový zastávce. To by musel před domem zahnout doleva a jít mezi bloky na hlavní, kde jezdí městská hromadná doprava, ale on údajně zcela určitě šel jakoby dolů, směrem do města.“

„Nikdo ho už neviděl?“

„Je to trochu záhada. Zjistil jsem, kdo z řidičů tu noc jezdil autobusem ze Spořilova. Podařilo se mi najít toho šoféra. Nebylo to jednoduchý, ale podařilo se,“ pochlubil se Lála. „V deset jede akorát ten jedinej autobus. Má tam konečnou, takže řidič může vidět všechny pasažéry. Ukázal jsem mu jeho fotku. Byla to jeho první noční jízda… To s ním určitě Vysušil nejel.“

„To by byl zázrak, kdyby si to pamatoval.“

„Tvrdí, že někoho v kabátu by si byl tehdy všiml. To je docela nápadný. Ta červnová noc byla dost teplá.“

„Kam mohl jít?“

„To kdybych věděl. Ale je tu ještě něco, snad dokonce zajímavějšího. Týž řidič totiž Vysušila vezl poslední noční linkou po půlnoci. Prý nastupoval u metra a jel až na Spořilov. Seděl hnedle za ním a byl něčím tak rozrušenej, že na konečný zapomněl vystoupit. Řidič si ho všiml až na poslední chvíli, kdy už odjížděl do depa. Tak ho upozornil, že je na konečný. Myslel si, že je ten chlap opilý, to se stává, že někdo usne a přejede, ale on prý nebyl opilý. Moc se mu omlouval…“

„Mohl jet do města v deset jinak? Je tam přece konečná tramvaje…“

„Je to ale od něj z paneláku podstatně dál. Zkoušel jsem noční tramvajáky, ale nepochodil jsem.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „jedna věc je, zdá se, jistá. Vysušil tu noc nebyl jen doma. Zatím nemáme jedinou indicii o tom, že byl ve Valdštejnský zahradě. Co ta jeho pistole?“

Lála se poškrábal ve svých řídkých vlasech.

„V tom nelhal. Našel jsem tu jeho střelnici v Michli. Má tam opravdu uloženýho walthera. Podle záznamů, co si tam vedou, si tu pistoli skutečně v posledních dvou letech nikdy neodnesl. Chodí na střelnici, půjčí si svou zbraň, hodinu stráví v boxu, pak si ji sám vyčistí, nevyužívá jejich služeb, a uloží ji. Vedoucí by dal ruku za to, že se walther odtamtud nemůže dostat, aniž by o tom neměli záznam. Jak jsem s ním mluvil, tak na mě udělal slušnej dojem. Rozhodně tam má pořádek. Ono když jde o bouchačky, tak to jinak ani nejde. Jde mu o licenci, takže tam všechno musí klapat na sto procent.“

„Co vám o něm řekli?“

„Střílí obstojně, dřív měl i nějakou výkonnostní třídu, ale teď už tam moc často nechodí. Řekl bych, že si to finančně nemůže dovolit.“

„To můžu potvrdit,“ souhlasil jsem. „Chodí tam vždycky sám?“

„Pokud tam bere s sebou hosta, tak ten se nezapisuje, jen se za něj zaplatí… Takže v záznamech se nedá nic zjistit. Ale po tom jsem po pravdě moc nešel. Myslíte snad, že si bral s sebou Růžičkovou?“ zapochyboval pan Lála.

„Nepopřel mi to.“

Opřel jsem lokty o stůl a chvíli přemýšlel. Měl jsem takový nepříjemný pocit, že jsem něco přehlédl. Nějaký podstatný detail, který jsem si nepřidal do mozaiky.

„To je ono,“ vykřikl jsem. „Vysušil si přece musel jít pro pistoli!“ Lála se zašklebil. „Pokud opravdu zabil Růžičku…“

„Říkal jste, že má walthera v Michli. Ze Spořilova to tam má kousek a je to i tím směrem, co vám povídal Brčák. Zdá se mi to jako docela přijatelná teorie.“

„Jenže tu pistoli si neodnesl!“ trval na svém Lála.

„To se musí ještě prověřit. A důkladně.“

„Dobře,“ zamumlal. „Ještě to tam jednou oťuknu.“

„Musí v tom vězet nějaký fígl. V tom by byl čert, kdybyste na to nepřišel. Máte ještě nějaký informace?“

Lála se otřásl, jako bych do něj píchl špendlíkem.

„No, čmuchal jsem ještě kolem tý paničky, jako Růžičkový. A mimochodem, šéfe, šikla by se malá záloha. Mám už s tím případem docela slušný výdaje. Dokud jsou v tom jen telefony a tak, tak budiž, ale jak musím začít jezdit do Jičína…“

Zasmál jsem se. Bylo mi jasné, že se na ni upnul a drží se vehementně její stopy jako buldok. Zálohu jsem mu přislíbil, nicméně jsem podotkl, jestli to nejsou promarněné peníze a čas.

„Neodpustil jste jí její chování? Jestli byla tam, tak nemohla být v Praze.“

„Tý ženský není co věřit. Na to vemte jed. Je mazaná jako sto čertů. A vyzná se. Na mě to dělá dojem, že udělala všechno, aby měla na tu noc stoprocentní alibi. Několikrát jištěný.“

„Se stoprocentním alibi nikdo nehne,“ lehce jsem ho podráždil.

„Co je to stoprocentní alibi? Je to právnice a ví, jak to v těchhle věcech chodívá. Ví, co a jak zařídit. Myslí si, že všechny přechytračí, že na ni nikdo nemá…“

„Bože, pane Lálo, vy jste ale vůči ní zaujatej. Víte, že to je nejlepší cesta, jak se dostat na slepou kolej. Začnete se chovat jako býk, když mu mávají červeným plátnem před rohama.“

Lála nasupeně mávl rukou.

„Nechte si toho.“

„Tak co je s tím jejím alibi?“

„Vzpomínáte si, že byla z 13. na 14. června na jednání v Jičíně, kde její firma zastupuje nějakou společnost?“

„A nebyla tam?“

„Dokonce ne sama, ale se svým fámulusem Voráčkem, což je koncipient v tý jejich advokátní kanceláři. Dal bych krk za to, že to je její mladičký masíčko. Takovej hezounek s vysportovanou

figurou jak z nějakýho magazínu.“

„Co si vy hned nepředstavujete…“

„Myslíte, že si snad mohla vystačit s tím nedomrlým Vysušilem?“

„To je celkem její problém.“

„Předevčírem jsem si udělal menší výlet na východ. Jičín je docela pěkný město. Rumcajs a tak podobně. Hezký náměstí i pěší zóna. To je ale asi moc neinteresovalo. Našel jsem i penzión, kde byli ubytovaní, naštěstí už mám svou cestičku do tý advokátní kanceláře a dostal jsem se k vyúčtování služební cesty. Takovej malej rodinnej podnik na okraji města, jen pár pokojů, bar a malá restaurace. Hodně hoch. Prostě nóbl podnik stavěný pro zazobaný podnikatele. Něco jsem zjistil. Přijeli tam ve středu 13. ráno. Jejím autem. Zajímalo by mě, kde si na to vydělala, jestli ji tak dobře platí… Je to hodně drahá audina čtyřka s náhonem na všechny čtyři, 2,8 v benzínu, takže si to personál dokonce zapamatoval, protože takovej bourák se každej den ani dnes nevidí. Aspoň v Jičíně. Hotel měli zamluvenej dva dny dopředu.“

„Tak vidíte,“ řekl jsem unaveně.

„No,“ zamyslel se Lála, „ono to nic samozřejmě neznamená, třeba slyším trávu růst, ale nahrává mi to do teorie, že si snažila zajistit alibi za každou cenu. V tuhle dobu tam jsou všechny hotely skoro prázdný, je teprve před sezonou, takže bylo docela zbytečný si to bukovat dopředu, když bylo jistý, že pokoj dostanou. Jeli tam na jednání s klientem. To je fakt, kterej jsem si ověřil. Seděli se zástupci tý firmy přímo v hotelovým baru. Poobědvali tam a jednání trvalo asi až do pěti hodin. Jenže pak nejeli domů. Do Prahy je to asi sto kilometrů. Zjistil jsem, že se dost pilo. Pivo, ale i tvrďáky. Docela si podle pingla slušně dopřávali. Personál si to dodnes pamatuje, protože útrata byla astronomická. Dokonce tam došlo k malý nepříjemnosti, když chtěla Růžičková platit kreditkou. Oni na to ještě nejsou zavedení, takže musela sáhnout na hotovost a tak tak to dala dohromady. Po pátý celá společnost někam odešla včetně Růžičkový a Voráčka. Pravděpodobně je pozvali na revanš do jinýho podniku. Do hotelu se ale oba vrátili už v devět, dali si ještě kafe a nějakej dezert a pak šli na pokoje.“

„V kolik ráno odjeli?“

„Snídali po desátý a odjížděli kolem jedenáctý. Vrtá mi hlavou, proč si ty pokoje zamlouvali dopředu… Člověk by normálně předpokládal, že se po vyřízení jednání vrátí zpátky do Prahy. Nebyl přece důvod tam nocovat. Do Prahy je to něco přes hodinu jízdy…“

„Zapomínáte, co jste sám naznačoval. Že tam měla svýho gigola. Neviděl bych v tom žádnou záhadu, pokud tohle byl hlavní důvod cesty. Zkuste zjistit, jestli do toho rodinného hotýlku přišla se zavazadlem. Pokud měla v úmyslu tam nocovat, tak určitě měla s sebou něco na převlečení. Noční prádlo, něco na druhej den. Vytáhněte z personálu, co měla na sobě, když přijela, a jestli odjížděla ve stejným oblečení. Taky by se dal oťuknout ten její amant Voráček, asi s ní bude domluvenej, ale člověk nikdy neví, co mu uklouzne…“

„Už se stalo… Takže si asi taky myslíte, že bych se tam měl ještě jednou vypravit,“ brumlal si pro sebe. Přikývl jsem. Pak po mně střelil pohledem a vyhrkl: „Měli dva pokoje, ale noc strávili v tom jeho apartmá. Dokonce si tam nechali ještě přinést šampaňský. Ten pingl mi ale řekl, že pan Voráček už byl úplně vyřízenej. Ležel skoro bezvládně na posteli a přihlouple se uculoval. Samotnýho ho překvapilo, že ta hora svalů vydržela tak málo. Takže bůhví jak to nakonec bylo s tou vášnivou nocí.“

„Má to její alibi nějaký díry?“

„Takhle by se zdálo, že nemá. Jen si to vemte: na noc v Jičíně, teoreticky mohla zajet do Prahy a vrátit se, jenže skoro celej den se něco popíjelo. Pak noc s Voráčkem, strávená v jednom pokoji, šampaňský… jenže…“

„Jenže co?“ To bylo na Lálovi až dojemné, že se nikdy nevzdával.

„Jenže… je to všechno až moc stoprocentní. Ta podivná náhoda, že tam jeli akorát v tuhle dobu. Podařilo se mi zjistit, že Růžičková měla jednání se stranami skoro vždycky v pražský kanceláři. Výjezdy ven se nekonávají často. Tahle advokátní kancelář je celkem v kurzu, takže spíš ostatní tancujou, jak si oni zamanou. Tahle jičínská záležitost navíc není nic tak významnýho, aby kvůli tomu cestovala za klientem ona sama. Šlo jen o přípravu zahraničních kontraktů.“

„To by ovšem znamenalo, že věděla, co se stane. To už začíná být zajímavý. Že třeba někoho navedla, aby…“

„Třeba toho svýho zahradníka Vysušila. Jak v laciný detektivce,“ povzdechl si Lála.

„A jsme zase tam, kde jsme začali,“ hlesl jsem s náznakem beznaděje v hlase.

„Ještě bych vám měl říct, jak jsem pořídil v tý její advokátní kanceláři. Zjistil jsem, že ten Steinocher, co je jedním ze spolumajitelů, je známej jednoho mýho dobrýho přítele, kterej u nich dělal před časem praxi…“

„K věci,“ řekl jsem nekompromisně.

„Tak jsem se k němu celkem bez potíží dostal. Je to starej noblesní člověk, fajnovej, slušnej, jak z první republiky. Advokátní profesi už vykonával jeho děda i otec, takže on jako pokračuje v tradici. Těmhle lidem hodně záleží na dobrým jménu podniku, znáte to. Vyptal jsem se ho jak na Růžičkovou, tak na toho koncipienta. Řekl bych, že ji nemá moc v lásce a asi ji tam docela dusí. Profesně samozřejmě. Párkrát přišel na nějaký její profesní nedostatky, tak všechno hlídá, aby se to neopakovalo. Řekl mi to tak, že dobrej právník je jako šachista. Promýšlí několik tahů dopředu se všema variantama. Růžičková ve složitějších případech viděla sotva na dva tahy dopředu. Proto asi něco zbabrala. Hádal bych, že ji tou nedůvěrou musí Steinocher iritovat, protože sama má o sobě hodně vysoký mínění a kritiku si bere hodně osobně. Co se týče Jičína, tak majitel taky nepokládal za nutný tam jezdit, ale jsou to její klienti, takže do toho nechtěl zasahovat. Taky mě seznámil s tím koncipientem Voráčkem.

Ten mladej mi přišel jako docela slušnej kluk. Přiznal se, že se tam dost opil a na moc si z toho večera a noci nepamatoval. Snažil jsem se z něho dostat, co se stalo, jestli s ní něco měl, když spali v jednom pokoji, ale bylo mu trapný o tom mluvit. Pokud tam k něčemu došlo, tak to musela být její iniciativa, to teda takhle neřekl, ale vyplynulo mi to. On má snoubenku a nemá zapotřebí uhánět starší ženský. Předtím mezi nima k ničemu nedošlo a ani nemá pocit, že by se ho Růžičková pokoušela klofnout. Do tý doby si ho v práci nevšímala.“

„Ráno se spolu vraceli do Prahy. Zajímalo by mě, o čem si tak mohli v autě vykládat.“

„Věřil byste, že to napadlo i mě? Prý ho požádala, aby byl diskrétní. Jen nespecifikoval, čeho se ta diskrétnost měla týkat. Jestli okolností obchodního jednání nebo něčeho jinýho.“

MEZI ŽENAMI

Když člověk neví, jak dál, nikdy neuškodí, když se vrátí k osobě oběti. Jedno je téměř vždycky jisté, pokud nejde o sebevraždu, tak zavražděný není totožný s pachatelem. Mezi Růžičkou a vrahem by měla být nějaká přímá spojitost. Tato zcela banální úvaha vedla k tomu, že jsem se rozhodl znovu navštívit člověka, který toho mohl o něm vědět hodně a mohl mě přivést na další stopy. Zatímco pan Lála se odebral tramvají do michelské střelnice, já jsem si objednal k domu taxi a nechal se dovézt do agentury V.V.V.

Ředitel Vosecký se evidentně necítil ve své kůži. V kanceláři mu kupodivu ani nevyhrávala hudba. Výraz jeho tváře vypadal jak po výprasku. I ten skvělý oblek na něm najednou plandal. Ten tam byla manažerská sebedůvěra, která z něj jinak přímo prýštila. Stačilo do něj šťouchnout a byl by se rozsypal.

„Starosti?“ otázal jsem se bodře.

Mávl rezignovaně rukou. „Problémy, vážený pane. A čuju velkou zradu.“

„Ano?“ zeptal jsem se.

„Banka. Něco se tam děje. Doneslo se mi, že jsme jim skočili s tím konkurzem na výročku na špek. S něčím takovým jsem se za své praxe ještě nesetkal a upřímně řečeno nevím, co si mám o tom myslet. Představte si ten skandál. Ani se neobtěžovali něco sdělit, ani nepočkali, až dáme své návrhy a koncepci, a zadali to někomu jinému. To je nekorektní. Řeknete, že bych to mohl rozmáznout, stěžovat si na porušení hospodářské soutěže a kdoví čeho ještě, jenže… Jenže tím by se naše agentura u nich nadobro odepsala. Tak to tady bohužel chodí, zadavatel má vždycky pravdu, a když se vám to nelíbí, hledejte si jiného klienta. Rozmáznete to, a už si neškrtnete, protože ostatní z vás budou mít strach, že jste kverulant. Výroční zprávu vem třebas čert, ať se s ní ti ubožáci z 24H

třebas zalknou, ale co to ostatní? Televizní reklamy? Kampaně? Mailing zákazníkům.“ Takže už mu to někdo sdělil.

„Vyhlásili další tendr na vytvoření corporate identity. Nové koncepce veškerých produktových tiskovin, způsob bankovní prezentace na veřejnosti a marketing, jenže to bude nejspíš jen pro forma…“

„To asi není pro vás zas taková novinka.“

Ironii mé kousavé poznámky nechal bez povšimnutí. „Kdyby to nemělo několik háčků: zdá se, že Krejcar usedne na Růžičkovo místo. A ten to vždycky pekl s Grejtem. Pokud do toho bude mluvit on, tak je to předem ztracené. Člověk si roky budoval pozici v Evrobance, snášel jim modré z nebe, stoprocentní plnění termínů, choval si je jako v bavlnce – a najednou přijde jeden panák a všechno úsilí a snažení je v háji.“

„Pech,“ řekl jsem bez náznaku vzrušení.

„Proč jste vlastně přišel?“

„Potřebuju ještě pár informací ohledně slavnosti.“

„Zatraceně. Mám toho po krk. Už jsem všechno říkal stokrát,“ Voseckého hlas byl opravdu unavený a malátný. „Jaký to má smysl? Já jsem Růžičku nezabil, to mi snad věříte. Všechny komplikace nastaly až po jeho smrti. Jen jedna věc by nás mohla spasit: kdyby v tom mordu měl prsty doktor Brabenec a spol. Rozumíte? To by snad bance konečně otevřelo oči a došlo jí, co je to za partičku. To by bylo sousto, kdyby do toho byli namočení.“

Ušklíbl jsem se. „Na první pohled máte možná pravdu, ale taky to mohlo být jinak. Proti vám hraje fakt, že vy jediný jste měl to zatracené logo.“

„To přece proti mně nic nevypovídá. No a co, že jsem měl logo? Už jsem vám vysvětlil, jak jsme se s Růžičkou vyrovnali. Viděl jste i tu reklamu. V účetnictví by se i našla smlouva. Vidíte, teď mě napadlo, že ten honorář se asi nestačil proplatit. Ale to mě snad nebudete podezírat, že bychom ho kvůli pár tisícovkám…“

„Buďte konkrétnější!“

„No, kolik tak mohl dostat? Přesně vám to neřeknu. To víte, standardní honorář to nebyl, to přiznávám… Tak čtyřicet padesát. Stačilo, aby zašel na pokladnu a dostal to na ruku… Věděl, že na nás je spolehnutí.“

„Mohlo to být jinak, než se mi snažíte vsugerovat.“

Nahrnula se mu krev do hlavy. „Tak vy si myslíte, že já jsem mu ho jako ukradl. Zabil jsem ho a sebral mu to logo?“

„Když vám ho nechtěl dát,“ doplnil jsem. „Třeba, to mě jen tak napadlo.“

„Víte, možná jindy bych se tomu docela upřímně zasmál a pobavil se tím. Věřte mi ale, že dnes na to opravdu nemám náladu. Dovedete to pochopit?“

„Asi bych to pochopil, kdybych nevěděl, že Růžička tu ředitelovu čmáraninu nabídl i Grejtům.“

„Posledně jste říkal něco jiného… Co to teď povídáte?“

„Že ji měl dostat i Brabenec.“

„Nesmysl!“

„Jak jinak by se o tom návrhu vůbec mohl dozvědět? Zkuste uvažovat.“

„Ta svině vypočítavá…“

Hrál své rozhořčení dost přesvědčivě, ale co když tohle pro něj nebyla už před vraždou novinka? Co když věděl, co se Růžička chystá udělat? Co když se tomu snažil za každou cenu zabránit?

„Poslyšte,“ řekl jsem najednou velmi věcným tónem, „vaše agentura prý na tu slavnost dodávala i hostesky.“

„Jsou to dívky, které pro nás pracují při natáčení reklam. Když je potřeba, dělají i hostesky. To není náročná práce. Většinou to jsou studentky a hodí se jim každá koruna. Potřebujete jejich seznam?“

„Stačilo by mi jedno jméno.“

„Koho?“

„Existuje jistá dívka, které prý Růžička věnoval větší pozornost. Vy sám jste mi naznačoval, že býval u vás členem porot, když se vybíraly holky na natáčení. Jak se tomu mezi vámi říká? Casting, že?

Nechce se mi věřit, že by mu stačilo se na něj jen dívat, když jste mu je servírovali jak na podnose.“ Vosecký mi zakmital před očima ukazováčkem.

„Tohle není žádný bordel, vážený pane. To jste tomu asi špatně rozuměl. Tady se neprovozuje žádná pornografie jako v jiných podnicích.“

Mávl jsem rukou, jako bych odháněl dotěrnou mouchu.

„Nechte si to moralizování. Mě zajímají fakta. Jestli jste pasák, je vaše věc a mně do toho nic není, to mi můžete věřit. Pokud byla plnoletá.“

Chvíli sice supěl, ale když viděl, že mi jeho litanie jdou jedním uchem dovnitř a druhým ven, usoudil, že nemá smysl mě přesvědčovat o svých andělských úmyslech.

„Co dělá soukromě, se nás absolutně netýkalo. Tahle je rozhodně plnoletá, na to vemte jed. Takže jestli si to s ní někde rozdal, tak je to věc jen jich dvou. Rozhodně jsem nezjišťoval, co s nimi…“

„Mě zajímá ta konkrétní slečna…“

„Jedna modelka se mu líbila. Myslím v poslední době. Teda ne že by se mu nelíbily i ostatní, ale tahle mu padla do oka. Asi budete chtít znát její jméno a tak podobně.“

„Přesně tak,“ souhlasil jsem.

Chvíli listoval nějakými papírky, pak jeden vyndal a přistrčil mi ho.

„To je ona. Tohle je její set karta. Veronika Kalábová, máte tam i adresu a číslo mobilu.“

Pečlivě jsem si vše opsal. Byly tam dokonce uvedené i její tělesné proporce. Výška 174 cm a míry 95

– 60 – 90. To znělo zajímavě. Zasunul jsem kartu do náprsní kapsy.

„Máte, co jste chtěl?“ zeptal se s evidentní snahou se mě co nejdřív zbavit. Předstíral jsem, že nad jeho otázkou usilovně přemýšlím.

„Ta Veronika byla mezi hosteskami na slavnosti slunovratu?“

„Řekl bych, že ano. Jistě, byla tam, jak jinak. Viděl jsem ji. To její poprsí bylo ostatně nepřehlédnutelné.“

„Byla s Růžičkou?“

„I s ním. Ale kolem něj se motalo víc žen. A kolem ní zas víc chlapů. Ta je přímo přitahovala jak mucholapka.“

„Chápu. A ještě jednu otázku. Byl tam nějaký fotograf, který dělal fotodokumentaci celé slavnosti. Prý byl od vás.“

„Myslíte Bubeníčka? To není náš člověk, je z 24H.“

Zavolal jsem mobilem Veronice Kalábové, odvolal se na Voseckého a požádal jsem ji o schůzku. Řekla, že je právě na castingu na reklamu na žvýkačky, takže nemůže, ale hned jak skončí, tak se mi ozve. Odhadovala to na dvě tři hodiny. Byla překvapivě ochotná a její hlas zněl mile. Měl jsem teda dost času, abych si ujasnil další personální záležitosti Růžičkova případu.

Inženýrka Pavelková byla jednatelka mezinárodní auditorské společnosti Mayer & Kolmann a podle toho, jak se mi prezentovala a jak byla oblečená, jsem usoudil, že je to poměrně vysoký post s hodně nadstandardním finančním ohodnocením. Už samotná budova, v níž firma sídlila, měla budit dojem, že firma je movitá a důvěryhodná. Některé světové auditorské firmy měly v posledních letech obrovské skandály, takže tato lukrativní branže musela napravovat pošramocenou pověst.

Byla to moderní architektura vybudovaná s využitím vší současné technologie a materiálů, zachovala si však důstojný lidský rozměr, takže člověk si uvnitř nepřipadal ztracený a nepatřičný. Všude bylo hodně zeleně, tekoucí vody a světla. Ty zelené květiny a stromky naštěstí nebyly umělé, jak bývá dobrým zvykem.

Nepovažuji se za odborníka na dámské oblékání, ale musel bych být slepý, abych nepoznal, že má na sobě značkový kostým prvotřídní kvality. Rovněž její pleť byla vyhlazená, pružná, i když musela mít třicítku už dávno za sebou. Nebyla vysoká ani vysloveně malá, byla plnoštíhlá s pěkně tvarovanou postavou. Středně dlouhé kaštanové vlasy. Účes na můj vkus snad až příliš konzervativní a usedlý, který ji dělal starší. Řekl bych, že se většině mužů musela líbit, ale nebyla ten typ, za kterým se na ulici chlápci otáčejí nebo který oslovují v naději na snadný flirt. Snad proto, že vypadala na první pohled nepřístupně a jeden by musel mít hodně vysoké sebevědomí, aby si s ní něco jen tak začal.

„Půjdeme ke mně do kanceláře,“ řekla milým hlasem, když si mě vyzvedla na recepci, v níž seděly tři dívky ve stejnokroji. Ve výtahu na sebe letmo pohlédla do zrcadla a upravila si účes. Voněla příjemným decentním parfémem.

Její pracovna byla tou největší kanceláří, jakou jsem dosud viděl. Na zdech visela rozměrná plátna současných uznávaných malířů. Pokud je firma kupovala v posledních letech, musely obrazy stát hotový majlant. Nábytek jsem odhadl na italskou provenienci, byl jednoduchý a rafinovaně kombinoval různé materiály, mezi nimiž převládalo tvrzené sklo a chrom.

„Dáte si něco?“ zeptala se mě, zatímco jsem si prohlížel malby. „Mám tu docela slušný výběr, který by vás mohl uspokojit. Snad vás moc nepřekvapuje, že žena jako já si libuje v kvalitním pití…“

Ve věci výběru jsem jí musel dát za pravdu. To bylo něco jiného než v lednici paní Lojové. Vybral jsem si bourbon. Byla to jedna z nejlepších a nejdražších značek. Sama si nalila gin a zvlášť minerálku. Posadili jsme se, já na pohovku, ona naproti na křeslo. Dala nohu přes nohu, sukně se jí natolik vyhrnula, že se objevilo koleno a část stehna. Vše mělo přiměřenou formu.

„Asi jste se mě přišel zeptat na vazbu mezi mnou a Karlem Růžičkou. Počítám, že jste už ledacos zaslechl.“

Přitakal jsem a pozvedl skleničku s bourbonem. Vnímal jsem jeho kukuřičnou vůni a laskal se zlatavou barvou, rozzářenou procházejícím sluncem.

„Tak na co?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Na nás, pochopitelně,“ odpověděla bez zaváhání. Elegantním gestem zhoupla skleničku a napila se.

„Nemá asi smysl, abych vám tvrdila, že jsem ho neznala…“

„To opravdu ne, paní Pavelková.“

„Dobře. Můj manžel je zaměstnaný v Evrobance v oddělení centrálního nákupu.“

„Známe se,“ ujistil jsem ji.

„To je dobře,“ pokývala hlavou, „aspoň mi lépe budete rozumět. S Karlem Růžičkou jsem se seznámila na jakési bankovní akci už před několika lety. Byli jsme si…“ zaváhala, „sympatičtí od prvního pohledu. Abyste rozuměl, moje manželství je víceméně formální a…“

Skočil jsem jí do řeči: „Považuje ho za formální i váš manžel?“ Rozesmála se, ale nebyl to veselý smích, spíš v něm převládala hořkost.

„Nechce si připustit, že se mu něco v životě nepovedlo. Tím teď myslím naše manželství. Brali jsme se před revolucí, po ní se samozřejmě všechno změnilo. Vyšlo najevo, koho postrkovala dopředu třeba strana – a kdo je schopný i bez cizí pomoci. Oba máme stejné vzdělání, známe se z vysoké, měli jsme stejné podmínky, ale on zůstal balíkem z vesnice, prosťáčkem, který se vyzná leda v kupeckých počtech, a kdyby mu to druzí neřekli, tak dodnes chodí ve fialovém saku a bílých ponožkách. V

něčem se stačil poučit, v něčem ne.“

Řekl jsem, že jeho postavení v Evrobance je považované za velmi slušné a reprezentativní.

„Podívejte, pane, záleží, jak se na to díváte. Než se dostal do banky, ostatně mojí zásluhou, protože naše firma dělá Evrobance audit a díky tomu se znám s představenstvem, takže jsem za něj ztratila pár slov, tak dělal hlavního zásobovače v jednom hypermarketu. Jenže je rozdíl mezi tím, jestli posuzujete nabídku na dodávku chleba a mléka, nebo finančních a dalších služeb, souvisejících s chodem banky. Tady kupecké počty prostě platit nemusí a většinou ani neplatí. Tohle on ovšem nikdy nepochopí. To už je ale problém banky, ne můj. Jeho způsob jednání je takový, aby ho bylo hodně slyšet a každý o něm věděl. Je to sice nejprimitivnější způsob, jakým si lze budovat image, ale nedá

se popřít, že to nějakou dobu může dost dobře zabírat. Chtěla jsem vám jen naznačit, že jsou mezi námi větší a nepřekonatelné rozdíly, než jsem si mohla myslet.“

„A Růžička?“

„Pravý opak mého muže. Nebyl bez chyb, bůh chraň, ale byl to člověk s duchem, který rozlišil Maneta od Moneta, zatímco manžel by si myslel, že jde o značky televize. To není bonmot, to se skutečně stalo. Karel byl vtipný, galantní, měl vychování a… bylo mi s ním dobře.“

„Proč jste se nerozvedla?“

„Proč? Sama nevím. Z pohodlnosti, nedostatku času. Kvůli synovi, kterému je sedm roků… Byl by to strašný boj, protože on by s tím nikdy nesouhlasil. Choval se jako nepříčetný a na Karla reagoval jako býk na rudou plachtu. Žárlivý až nesnesitelně, vztekloun, který mě neustále špehuje, aby mi mohl vyčíst, jaká jsem děvka. Má pak pocit, že je tím lepší, a dělá mu to dobře. Ví, co si o něm myslím, a snad i tuší, že mám pravdu. Když si potvrdí, že jsem děvka, nepřipadá si tak malý.“

Bylo zvláštní poslouchat tuto ženu, jak o sobě klidně mluví jako o děvce.

„Růžička na vás nenaléhal, abyste se rozvedla a vzala si ho?“ Rozesmála se, jako bych řekl vtip.

„Teď se na to díváte jako Pavelka. Víte, byli jsme přátelé, ale asi se nedá říct, že jsme byli milenci v obvyklém slova smyslu. Já jsem s Karlem nikdy… rozumíte mi?“

„Nespala jste s ním?“ podivil jsem se.

„Nejde o to, že bych nechtěla nebo nemohla, ale prostě k tomu nedošlo. Nebyla příležitost… je to takové trapné o tom mluvit.“

„Třeba nám to pomůže najít jeho vraha,“ řekl jsem a podíval se jí do očí. Měla je krásné, velké, bystré a inteligentní. I já jsem si pomyslel, že jí je pro Pavelku škoda. „Řekněte mi něco o Růžičkově manželství, určitě o tom s vámi mluvil.“

„Byl už několik let rozvedený, ale bůhví proč se nikdy neodstěhoval. Nechtěl o tom moc mluvit. Jednak byly ve hře peníze, pak se mu nechtělo odejít od dcery. Dost na ní lpěl. Nezmiňoval se mi o tom, že by se po rozvodu s bývalou manželkou nějak hádali, dřív to asi bylo peklo… Řekla bych, že se ignorovali. Dovedu si ale představit, že to soužití muselo být pro oba martyrium. Vím sama, o čem mluvím.“

Přejel jsem si rukou po bradě. Chvíli bylo ticho.

„Podezříváte mého manžela?“ zeptala se tiše.

„Každý, kdo tam byl, je podezřelý. On navíc tam nebyl pozvaný.“

„Já vím, ve své hlouposti se mi chlubil, jak to přechytračil a opatřil si falešnou pozvánku. Dokonce mi i řekl proč.“

„Aby vás mohl hlídat. Věděl, že tam bude Růžička.“

„Řekl mi, že nedovolí, abych se s Růžičkou kurvila před ostatními. Tak doslova to řekl. Takový byl jeho slovník. Že už ze sebe nebude dělat idiota. Jemu ani tak nevadilo, že se přátelím s Karlem, jako to, jak se na to dívali ostatní a že on byl k smíchu. Uražená ješitnost chlapa je to nejhorší, co může být.“

„A vy? Jak jste reagovala na to, že půjde na slavnost?“

„Vždycky se znemožnil sám, nedalo se tomu zabránit. Nemělo smysl mu něco vysvětlovat, o něco ho prosit, udělal by pravý opak. Vesnický beran.“

„Nevyhrožoval Růžičkovi?“

„Často. Myslím, že ho jednou i praštil. Karel si to nenechal líbit, museli je od sebe odtrhovat.“

„Byl by schopný ho zabít?“

„To je hodně sugestivní otázka, což byste jako kriminalista mohl vědět. Moje odpověď je samozřejmě irelevantní, ale přesto vám odpovím. Doufám, že něčeho takového by schopný nebyl. To už bych asi sama dávno nežila.“

„Co se stalo na oslavě?“

„Nic zvláštního. Bavila jsem se se všemi známými. Chcete to asi vědět, i s Růžičkou, pochopitelně. Jestli ale čekáte, že nás tam Pavelka někde přistihl, jak se líbáme, tak vás musím zklamat. Nelíbali jsme se ani nedělali nic nápadného. Karel tam ostatně věnoval nějaké slečně víc pozornosti než mně. Aspoň jsem měla takový dojem. Manžel neměl důvod něco dělat.“

„Ta slečna, jak říkáte, byla Růžičkova milenka. Pro přesnost se jmenuje Veronika Kalábová. Je něco jako modelka. Asi jste si ji stačila důkladně prohlédnout. Velká prsa, to se chlapům líbí.“

Paní Pavelková se ode mě odvrátila a zkoumala jakýsi detail na rozměrném plátně.

„Dobře, jedna nula pro vás. Tu holku jsem si samozřejmě prohlédla, ale jestli si myslíte, že bych kvůli svým menším prsům měla snad komplexy, tak to vás bohužel zklamu.“

Pohlédl jsem na špičky svých bot a lehounce se zhoupl. „K tomu byste opravdu neměla sebemenší důvod,“ pronesl jsem galantně. Vděčně se usmála a přistoupila ke mně.

„Vy si ale pochopitelně myslíte, že je to jinak. Že jsem o té…“

„Veronice,“ napověděl jsem.

„Děkuji… že jsem se o té dívce dozvěděla, nebo mi tam tohle došlo, nebo jsem je přistihla, já proboha nevím… a z žárlivosti jsem Karla zabila.“

„Také přijatelná verze, paní Pavelková.“

Posadila se za svůj moderní stůl s deskou z vysoce leštěného světlého břízového dřeva a dlaněmi si podepřela bradu.

„Nevím, jestli to pochopíte, ale Karel nebyl můj milenec. Byl to přítel, ale z důvodů, kterým nemůžete rozumět, jsem chtěla, aby si mě s ním někteří lidé dávali dohromady. Oba jsme hráli takovou malou komedii. Malou zábavnou komedii. V bance si všichni mysleli, že spolu…“

„Proč?“

„To je příliš intimní, abych vám to vysvětlovala, vážený pane. Dostali jsme se na tenký led.“

„Vážím si toho, jak jste otevřená. Napadá mě jedno vysvětlení.“

„Nevím, jestli mě zajímá,“ řekla odtažitě.

„Vás asi muži příliš nepřitahují.“

„Bože,“ rozesmála se chraplavě, „myslíte si, že jsem lesba? Kdybych byla, tak se za to nestydím. Nejsem, ale sex mít taky nemusím. Vystačím si sama. V plném smyslu slova. A co vy? Je pro vás sex taky alfou a omegou života? Myslíte si, že je to nejdůležitější věc na světě? Že bez něj nemůžete

být?“

„Tyhle pocity už mám za sebou. Jsou i jiné krásné věci,“ dodal jsem asertivně, i když ne zcela upřímně. Intimní chvíle strávené s Kateřinou bych jen tak za něco nevyměnil.

„Já to vím už dávno. Mohli bychom obrátit list?“ Přikývl jsem. „Kde jste byla v době ohňostroje?“

„Víte, že se tak ptali i ti od policie? I vy mě podezříváte? To je docela zábavné,“ zasmála se hlubokým smíchem. Chvilku poválela alkohol ve skleničce a pak ji jedním douškem vyprázdnila.

„Myslíte si, že by se nedal najít důvod, proč byste se chtěla zbavit Růžičky?“

„Čistě akademicky by se dal najít motiv u každého. Ještě k těm jeho holkám… Věděla jsem, že je Karel na mladé slečny. Veroniku jsem znala podle jména. Věděla jsem, že na té slavnosti bude. Budu upřímná, byla bych nerada viděla, jak se s ní Karel někde šmajchluje, ale to asi každá ženská… Ráda si teď poslechnu vaši verzi,“ řekla, koutky úst se zúžily a mimoděk si upravila účes. Vypadala v tu chvíli přísně a soustředěně jako při důležitém obchodním jednání.

„Zjistila jste, že Růžička bral úplatky, a bála jste se, že když se to odhalí, budete tím kompromitovaná nejen vy osobně, ale vrhne to špatné světlo i na firmu Mayer & Kolmann. Zahraniční vedení firmy by se vás mohlo pro jistotu chtít zbavit. Riziko, že přijdete o tuhle kancelář s krásnými obrazy a výhledem na město, mohlo být dost velké, aby stálo za to odstranit Růžičku.“

„Nezní to sice hloupě, ale není to pravda,“ řekla paní Pavelková. „Co víte o úplatcích?“

„Nic určitého,“ řekl jsem tak, aby si mohla myslet, že nechci být konkrétní. „Měl v bance slušnou moc, přes něj šla řada milionových zakázek. Myslíte snad, že měl čisté ruce?“

„Nemyslíte to náhodou taky tak, že jsem ho uplácela já, aby banka nezměnila auditorskou firmu? To byste se moc mýlil, o tom se rozhodovalo o několik stupínků v organizační struktuře výš.“

„Kdoví,“ pokračoval jsem nelítostně, „mám ještě další teorii. Obětovala jste Růžičku, abyste se zbavila svého manžela.“

„Co prosím?“ zatvářila se nechápavě, i když jsem nevěřil, že by jí to hned nedošlo. Na to byla až příliš inteligentní.

„Rafinovanost by odpovídala vašim schopnostem. Mohla jste zabít Růžičku. Ne proto, že byste ho přestala mít ráda nebo si našla jiného přítele, ale proto, že jste chtěla začít nový život. Udělala jste to tak, aby podezření padlo na vašeho muže. Všechny stopy opravdu vedou k němu. Pokud ho policie zatkne a soud odsoudí za vraždu, zbavíte se najednou obou.“

„Bravo, máte ve zvyku vždycky takhle vyrukovat se svými hypotézami?“ zeptala se inženýrka Pavelková a nastavila mi ruce. „Můžete mě zatknout, odhalil jste můj ďábelský plán. Jenže policie zná moje alibi.“

„Co jste jim řekla?“

„Jestli je doba výstřelu onou inkriminovanou dobou zločinu, tak snad mám obstojné alibi,“ řekla a po

tváři jí přelétl úsměv. „Stála jsem u kašny a bavila se s jedním mužem z představenstva banky. Chtěla jsem opravdu vyzvědět, jestli nebudou po sloučení měnit auditorskou firmu. To byl v této záležitosti kompetentní člověk. Vyšetřovatelé znají jeho jméno a jistě si mou výpověď už ověřili.“

„Kde byl v tu dobu váš manžel?“

„Nebudete mi věřit, ale nesledovala jsem ho. Zvláštní?“

„Ani ne,“ odtušil jsem.

„Jestli už není nutné mě dál zdržovat, tak bych ráda naši schůzku ukončila. Doufám, že jste si o mně neudělal falešný obrázek.“

„Jak to myslíte?“

„Po tom všem, co jsem vám o sobě řekla, po těch výrazech, co jste ode mě slyšel. Byla bych ráda, kdybyste se mě pokusil pochopit. Vaši diskrétnost ostatně považuji za samozřejmou, i když se teď můj osobní život stává málem veřejnou záležitostí. Je to hodně drsné, ale můžu s tím bojovat jen tak, že jsem upřímná.“

„Víte, madam,“ řekl jsem stroze, „já se nesnažím lidi chápat, to je podmínka mé profese. Jakmile začnete chápat všechny okolnosti jednání, tak je mimoděk začnete i omlouvat. Já potřebuju znát fakta, motivy, pohnutky, ale nesnažím se je chápat. Aspoň se o to pokouším. Ani ve vašem případě neudělám výjimku. Doufám, že se kvůli tomu na mě nebudete zlobit.“

„Rozumím, odstup za všech okolností.“ Podala mi ruku a vyprovodila mě k výtahu.

„Mimochodem, paní Pavelková, znala jste Magdu Růžičkovou?“

„Viděla jsem ji jednou dvakrát, ještě dřív, když byli manželé.“

„A váš dojem?“

„Byla mi sympatická. Líbila se mi. Energická, cílevědomá, velice atraktivní. Šli s Karlem hezky k sobě.“

„To myslíte ironicky?“

Mou otázku nechala bez odpovědi. Z výrazu jejích očí se nedalo v tu chvíli mnoho vyčíst.

„Na té slavnosti jste ji náhodou nezahlédla?“

„Myslím, že ne, ale těžko bychom si měly co říct.“

„Chápu.“

Podala mi ruku, její stisk byl na ženu překvapivě silný. „Bylo mi potěšením. A věřte mi, neztrácejte se mnou čas. Já jsem Karla nezabila.“

Opravdu jsem nevěděl, jestli jí mohu věřit.

Nešlo to lépe zkoordinovat. Nedlouho poté, co jsem vyšel ze sídla auditorské firmy, se ozvala Veronika.

Domluvili jsme se na místě setkání před obchodním domem.

„Poznáme se?“

„Doufám, že vás poznám,“ řekl jsem celkem jistě, maje v paměti její tělesné proporce.

Byla tam dřív než já. Měla světlé velmi dlouhé vlasy, hezký protáhlý obličej s poněkud zvednutým nosem, trochu širší boky s ohledem na úzký pas a objem přes prsa 95. Vědoma si svých kvalit nosila triko s hlubokým výstřihem. Rafinovaná podprsenka místo aby potlačovala expanzivní charakter jejích vnad, je přímo prostírala kolemjdoucím na odiv. Bylo obtížné hledět jinam než do jejího výstřihu. Co působilo nejdráždivěji, byl právě kontrast plného ženství její postavy s jemností tváře naivní dívenky.

Představil jsem se jí jménem. Usmála se a podala mi ruku.

„Posadíme se někde?“ nabídla. „Doporučil mě pan Vosecký? To je od něj hezký…“

Zašli jsme do nedaleké zahrady a sotva našli jednu volnou lavičku. Několik mužů si mě závistivě prohlíželo. Přisedla si těsně ke mně. Byla tak blízko, že jsem při jakémkoli jejím pohybu pocítil na levé ruce měkkost jejího prsu. Neovlivnitelná reakce mého těla mi nebyla nejpříjemnější.

„Chcete vidět můj book?“

Vyndala z kabelky kroužkový blok, v němž měla ve fóliích zastrkané své barevné fotografie. Na téměř všech fotografiích byla nahá, odehrávalo se to někde v lázních, jednou seděla rozkročená u bazénu s průzračnou vodou, podruhé se vytírala červeným ručníkem, pak se zase protahovala na dece s orientálním vzorem. Ty snímky mě zaskočily. Zaujatě pozorovala, jak listuji albem.

„Co tomu říkáte?“

„Myslíte těm fotkám nebo vám?“

„No, všemu,“ uchichtla se.

„Fotky za moc nestojí. Myslím jako po umělecký stránce, ale já tomu zas tolik nerozumím,“ žvanil jsem docela nesmyslně, protože jsem opravdu nevěděl, jak reagovat. Navíc jsem nechápal, proč mi je, cizímu člověku, o němž nic neví, tady předvádí. Musela si mě s někým splést.

„A já?“

„Ujdete,“ řekl jsem a ohryzek mi poskočil v suchém hrdle. „Teda, abych byl upřímný, jste docela kus.“

„Kde se vám nejvíc líbím?“

Ukázal jsem rukou na snímek, kde seděla s rozkročenýma nohama. Světlé chloupky měla ostříhané

do úzkého obdélníku, v jehož prostředku se růžovělo masíčko.

„Nemyslíte si, že je blbý, když ukazuju jen tyhle fotky? Já totiž zatím nic jinýho nemám. Někdy je mi to na castingu hloupé, když jim předvádím tenhle soft, ale…“

„Mně to rozhodně nevadí. Jen bych řekl, že ti vaši fotografové mají poněkud jednostranný zájem, ale kdo by se zas divil,“ podíval jsem se na ni. Měla hezký úsměv.

„Díky. Chápu to snad správně jako poklonu, ne? Klidně si některou z těch fotek vyberte, já jich mám nakopírovaný hromady. Třeba se vám to bude někdy hodit. Dělám i doprovod.“

„Ale mě na vás ve skutečnosti zajímá něco jinýho než tohle.“

„Jak to? Vy nejste z agentury? Myslela jsem, že někoho sháníte na focení a Vosecký… Do prčic, to je ale trapas.“

Ujistil jsem ji, že to za žádný trapas nepovažuji. Chtěl jsem jí ještě říct, že jí je na takové fotografování asi škoda, ale nechal jsem si to pro sebe. Nic mi do toho nebylo. Ostatně dnes se za umělkyni považuje každá pornoherečka či pornomodelka. Soft jako Veronika nebo hard jako tisíce dalších.

Zeptal jsem se na Růžičku. Znejistěla a mlčela. Vysvětlil jsem jí, co jsem zač, za co mě platí a co se potřebuji dozvědět. Nechtěl jsem ji nijak zastrašovat, jen jsem naznačil, že je i v jejím zájmu, aby si osvěžila paměť.

„Seznámil mě s ním Vosecký z V. V. V. Někdy pro ně fotím a natáčím.“

„Vy fotíte?“

„Oni fotí mě, to se jen tak mezi modelkama říká: fotím, rozumíte? Potřebuju si přivydělat. Na hadry, šminky, stojí to moc peněz. Dělám nástavbu po maturitě a chtěla bych to zkusit na vysokou. Asi to nevyjde, ale za pokus nic nedám. Tohle… neberu to moc vážně.“

Přehodila nohu přes nohu a bleskově si stáhla vlasy do culíku. Mládencům na protější lavičce mohly vypadnout oči z důlků. Nejraději by mě probodli pohledem. Veronika je nevnímala.

„Jak to bylo s Růžičkou?“ pokusil jsem se ji vrátit k tématu.

„Karel byl v porotě při jednom castingu na bankovní klip. Bože, jak já to nenávidím. Je to třeba štěk na vteřinu a dělají na to casting. Sejde se tam padesát holek a každá by se rozkrájela, aby se chytla. Když se to jednou povede, tak už jedete… Já mám z focení akorát tohle,“ ukázala znechuceně na svůj book. „Líbila jsem se mu a nějak se dostal k mýmu mobilu. Druhej den mi zavolal. Že mě sice nevybrali, ale že se mi pokusí najít něco jinýho, až se budou dělat reklamy na něco dalšího. Moc jsem mu nevěřila, ale budiž. Po čase se opravdu ozval, dělala jsem pak v tý reklamě sekretářku, bílý límeček, brýle, znáte to… A bez castingu, vzali mě na to rovnou. Hodilo to přes deset tisíc. Den práce, to jde. Když fotím soft, tak mi za to nedají víc a strávím tam třeba dva dny. Žádná sláva, to si pište. Nejsem v žádný agentuře, takže mě asi vždycky pěkně odrbou.“

„Co Růžička?“

„Pozval mě pak na víkend do hor na oslavu, na nějakou chatu. Docela nóbl.“

„Jela jste?“

„Byla jsem mu docela vděčná. Víte, po tom, co člověk zažije při focení, tak on… Měla jsem ho ráda. Vy v tom nejspíš vidíte jen mou vypočítavost, jenže…“

„Měli jste poměr?“

„Co to znamená? Jestli jsme spolu spali? A co je na tom špatnýho? Byl to docela normální chlap a jestli mi nekecal, tak byl rozvedenej. I když to roli nehrálo.“

„To je v pořádku, opravdu byl rozvedený,“ řekl jsem.

„To je fuk. Mám ráda starší chlapy.“

„Skutečně?“

„Zkusila jsem to i se stejně starými kluky, ale je to nuda. Osmnáctiletej kluk je pitomej zajíček, kterej ani neví, že když si mě polije šampaňským, tak má lízat a ne srkat,“ vzpomněla si zřejmě na svůj zážitek a s odporem se otřásla. Uznal jsem, že srkat šampaňské z nahého těla může jen hlupák.

„Takové faux pas by on neudělal, co?“

„Karel?“ při vyslovení jeho jména se jí v očích rozsvítilo. „Ten by mě šampáněm určitě nepolil.“

„Ne?“

„On byl v tom… rozumíte, v posteli byl strašně konzervativní. Já mám ráda experimenty.“ Zdvihl jsem zvědavě obočí.

„Nevadí mi, když mi přítel třeba naplácá na zadek, ne aby to bolelo, ale… Pouta někdy taky nevadí… Na tyhle legrácky on nebyl. Nechtěl o tom ani slyšet.“

„Platil vám?“

Podívala se na mě velmi rozzlobeně.

„Platil za mě, to je rozdíl, pane. Nejsem šlapka. Že dělám tyhle fotky, ještě nic neznamená.“

„Jistě. Scházeli jste se často?“

„Ani ne, jednou dvakrát měsíčně. Třikrát jsme si udělali společnej víkend. Bylo to s ním príma, dost jsem se od něj naučila. Je mi ho líto, opravdu líto…“

„Mluvil někdy o sobě?“

„Znáte to,“ řekla Veronika a zavrtěla sebou.

Oblilo mě horko. „Ani ne. Zmiňoval se o svý bývalý manželce?“

„Asi jo, ale moc si toho nepamatuju. Říkal, že je rozvedenej, ale pokud vím, tak pořád s ní bydlel v

jednom baráku. Ani si mě tam kvůli tomu nikdy nevzal. Povídal, že všechno má svůj čas a on dobře

ví, co dělá. Myslím, že byl na svou dceru dost fixovanej. Rozhodně víc, než můj otec na mě. No, teď si vzpomínám, co mi řekl v Egyptě. Že ženské se rozdělují na ty před svatbou a na ty po svatbě. Bylo to v žertu, ale smysl byl takovej, že vdaná ženská je už úplně jinej živočišnej druh. Víte, jak mi to pověděl? Dokud jsou ženy na lovu, tak se chovají jako lidi, jakmile ulovily, nastane proměna. Ta jeho se asi hodně změnila. Jednou mi řekl, že je divná. Když jsem chtěla vědět, co tím myslí, tak mi jen řekl, že bych tomu nerozuměla a bude lepší, když mě to ani nebude zajímat.“

„Vy jste s ním byla v Egyptě?“ zareagoval jsem na zmínku.

„Jasně,“ rozzářila se při vzpomínce, „fotili jsme tam pro nějakej katalog ručníků. Pyramidy, moře, velbloudi. Mám ale pocit, že to nikdy nevytiskli. Možná byly ty fotky blbý. Karel nebyl velkej umělec, pokud to můžu laicky posoudit. Možná dokonce…“

„To byla pro něj jen záminka, abyste s ním někam jela ven?“

„Záleží na tom?“

„Slyšel jsem, že hodně sázel na koně…“

„Karel? Ten nerozeznal závodního koně od pivovarskýho valacha. Kdo vám tohle napovídal? V Chuchli jsme sice spolu byli, ale to jsem ho tam musela vytáhnout sama. Jo, jasně, koně… nějak musel kamuflovat příjmy z agentury, tak si vymýšlel, že sází.“

„Zmínil se vám někdy o jistý paní Pavelkový?“

„Kdo by to měl být?“

„Podle všeho jeho další přítelkyně.“

Nehnula ani brvou. „Další přítelkyně? Nebo milenka? Bože, snad si nemyslíte, že by mi to nějak vadilo? Měla jsem ho svým způsobem ráda, ale nic jsem si od toho neslibovala. Snad ani kdyby chtěl. Myslím, že neměl jen mě. Měl hodně rád mladý holky… Často chodil na castingy pro V.V.V., oni si ho tak upláceli, rozumíte, takže neměl o zajíčky nouzi. Ale že by si je nějak blíž pouštěl k tělu, to pochybuju. Možná se ukázat na nějakým večírku, flirt na jednu noc.“

„Tahle paní Pavelková zrovna mladá holka není.“

„To by pak musela být kouzelnice… Ne, to jméno mi nic neříká, ale to zas nic neznamená.“

„Viděla jste ho naposledy na tý bankovní slavnosti ve Valdštejnský zahradě?“

„Dělala jsem tam hostesku, sto padesát na hoďku, nic moc, na jinejch věcech nešetřili. A ještě nám navlíkli tu hrůzu, aby se pánové měli na co koukat. Čím honosnější akce, tím mi ti byznysmeni přijdou nadrženější a namyšlenější, jako by jim každá patřila a jim stačilo jen kývnout. Takovejch bylo. Asi si ti chudáci ani nemají čas pořádně užít… Všechno mi bylo vidět,“ řekla a přejela si rukou po hrudi. „Pořád mi tam někdo koukal na prsa. Nevím, kde vyštrachali ty úděsný egyptský kostýmy,

ale na míru mi šitý nebyly. Ne že bych byla dvakrát stydlivá, ale v tomhle jsem se cítila trapně. Jak na výstavě chovnýho dobytka.“

„A Růžička?“

„Moc času jsme na sebe neměli. Taky nechtěl před ostatníma, rozumíte… Byli tam jeho šéfové a předvádět se s nějakou hosteskou, to nemělo tu pravou úroveň. Aspoň jsem si to tak vykládala.“

„Nevíte, s kým se tam bavil? Nevšimla jste si něčeho zvláštního?“

„Já ho nehlídala. Ale… teď si něco připomínám. Chvíli jsme spolu seděli na zídce u nádrže, dala jsem si pauzu a taky si vzala víno. Karel jedl nějakej sendvič. Měl už docela slušně upito, ale kdo ho neznal, tak by to na něm nepoznal, měl výdrž. Povídali jsme si, pak zmlkl a něco ho překvapilo.

Kolem někdo prošel, ale ani si nás nevšímal, já jsem se samozřejmě nijak zvlášť nedívala… Povídá: sakra, co tady dělá? omluvil se, rozběhl se a asi po třech minutách se vrátil ke mně. Byl z toho takovej nesvůj. Pak někam zase odešel, že si něco musí zařídit, a já se vrátila k ostatním.“

„Všimla jste si toho člověka? Byl to mužský nebo ženská?“

„Tmavej oblek, takže chlap…“

„Zkuste si vzpomenout víc…“

Pokrčila rameny, že si nic nevybavuje.

„Barva vlasů? Černá, hnědá, blond?“

„Tmavý vlasy to teda určitě nebyly. Spíš bych řekla světlý, nakrátko. Rozhodně v obleku, tmavým, vnímala jsem to až zezadu, když tam Karel letěl. No a hlavně se vám musím přiznat, že byla tma a když nemám brýle, tak jsem slepá jak patrona.“

„Kde jste byla při ohňostroji?“ Nezaváhala ani na sekundu.

„To už jsme byly připravené ve špalíru u východu, protože po ohňostroji byl konec a hosti odcházeli. Rozdávali jsme ještě nějaký propagační dárky.“

„Růžičku jste už pochopitelně neviděla.“

„Ne. Co se stalo, jsem se dozvěděla až za dva dny. Byl to docela šok. Teď už si asi u V.V.V. ani neškrtnu,“ řekla předvídavě. „Je to všechno jeden velkej podvod.“

„Mimochodem, tyhle snímky, co jste mi ukazovala, dělal Růžička?“

„Jasně, byla to docela psina…“

VE VALDŠTEJNSKÉ ZAHRADĚ

Inženýr Stoklas si na mě udělal čas až odpoledne. Navrhl poněkud nečekané místo schůzky: Valdštejnskou zahradu. Nebyl jsem proti. Jeden by se ještě mohl divit, že jsem si dosud neprohlédl

místo činu.

Zahrada, obehnaná za vysokou zdí komplexy budov, má velmi protáhlý obdélníkový tvar. Sala terrena spolu s barokní parkovou výzdobou, rybníkem, fontánami a bronzovými sochami antických bůžků z ní udělala jednu z atrakcí města.

Zahrada byla přístupná veřejnosti a většina laviček byla za krásného letního dne obsazená. Když jsem zahlédl Stoklase, zvedl se a vyšel mi vstříc. Podal mi ruku jako starému známému.

„Krásný den,“ řekl s úsměvem. Něco jsem nepříliš srozumitelně zamumlal.

„Od tý události jsem tu nebyl,“ sdělil mi.

Požádal jsem ho, aby mi stručně popsal, jak to tu probíhalo. V sale terreně a kolem rybníčku byly při oslavě rozestavěny stoly, na kterých bylo pohoštění. Hostesky se pohybovaly mezi hosty a nabízely víno. V lodžii hrál komorní orchestr dobovou barokní hudbu. Na začátku slavnosti, když přicházeli návštěvníci, stáli u vchodu pořadatelé s ochrankou a kontrolovali pozvánky. Hosty pak uvítal generální ředitel Horský a jedna hosteska jim rozdávala květiny. Pak byl krátký proslov ředitele a ministra financí. Tím skončila oficiální část a následovala volná zábava. O půlnoci byl odpálen mohutný ohňostroj. Hodinu nato už zřízenci zavírali zahradu netušíce, že kdesi leží mrtvý Růžička.

„Kde se našlo jeho tělo?“ zeptal jsem se.

Stoklas mě vedl do západního cípu zahrady a ukázal mi místo, kde přibližně ležel mrtvý. Bylo skryté za živou stěnou vzrostlých habrů, které tvořily uzavřený nepravidelný obdélník. Uprostřed, skryty pohledům návštěvníků, byly záhony s květinami. Bylo to uzavřené místo, do něhož se dalo dostat jen nenápadnou mezerou v živém plotu. Vhodnější místo pro zločin by se zde nenašlo.

„Sem za stromy asi moc lidí nechodilo,“ řekl jsem. „Pokud by si člověk nevšiml toho vlezu dovnitř, tak ho ani nenapadne, že se sem dá dostat za habry.“

Stoklas si zapálil cigaretu. „Pro milence je to ovšem ideální místo. Není sem vidět, daly by se tu dělat věci… Já bych si i dal říct, kdyby byla příležitost. Nemusela to být ta jeho stálice, ženských tu bylo dost. Že by narazil na takovou, co nosí v kabelce revolver a v příhodnou chvíli mu jednu vpálí do hlavy, to není zrovna pravděpodobný, ale co když sem zatáhl vdanou paničku a načapal je manžel?

Dnes nosí zbraň množství lidí, zvlášť z těchhle okruhů. Znáte to: vydírání, výhrůžky. Žijeme v drsný době.“

Přišlo mi to legrační a nepříliš pravděpodobné. Stoklasova úvaha byla naivní. „Spíš se mi zdá, že to všechno bylo ohromně pečlivě naplánovaný. Žádná improvizace.“

Stoklas si hlasitě povzdechl.

„Mám z toho takovej divnej pocit,“ nespouštěl zrak z místa pod živým plotem, jako by tam stále leželo mrtvé tělo. Byl tím místem úplně hypnotizovaný.

„Půjdeme na sluníčko,“ nabídl jsem mu. Stačilo přejít pár kroků a spadla z něho tíseň. Zamáčkl nedopalek o odpadkový koš a obrátil se na mě.

„Potřebujete ode mě pomoc?“

Potvrdil jsem mu to.

„Dal jste se do toho dost vehementně,“ řekl a dotkl se mě loktem.

„Říkáte to jako výčitku?“

„Bůh chraň, ale dost se už o vás po bance šušká.“

„Je to dobře?“

„Asi jste píchl do vosího hnízda.“

„Taky mám někdy ten pocit.“

„Víte už něco?“

I kdybych něco pořádného věděl, neřekl bych to. Zatím byl čas. Navíc jsem si nebyl jistý, jestli mu mohu důvěřovat, jistě by obsah našeho rozhovoru zítra znala celá banka.

ZVĚTŠENINA OD BUBENÍČKA

Sídlo firmy 24H jsem si našel ve Zlatých stránkách, bylo to pro mě jednodušší, než kvůli tomu volat do Evrobanky a riskovat nějaké zdržení. Společnost sídlila v prvním patře hezkého domu v zahradní čtvrti. Byli tam zaměstnaní jen čtyři lidé a účetní. Tři z nich byli jednatelé firmy a měli zřejmě pocit, že kolektivní jednání je nejlepší. Účetní, žena kolem třiceti let, která ve mně neprovokovala žádné hříšné myšlenky, mi uvařila velmi slabou kávu, jak jsem si řekl, a k ní mi nabídla tvarohový koláček. Seděli jsme v kanceláři, kde všichni tři měli své stoly s počítači a rozdělanou prací. Z vedlejší místnosti mi přinesli židli a posadili tak, abych na všechny viděl. Hlavní slovo měl Slávek Bubeníček, mohl být o něco málo starší než já, s kulatým obličejem a vstřícným pohledem očí.

Navzájem jsme se představili, potřásl jsem si rukou i se zbývajícími muži, Pavlem Balabánem a Petrem Fričem, kteří si byli díky řídnoucím vlasům na čele nápadně podobní. Atmosféra byla jaksi domácká a neformální. Byl to pravý opak toho, s čím jsem se setkal ve V.V.V. nebo u grejtů.

Jako vždy jsem stručně vylíčil, jaké mám poslání a co sleduji. Bubeníček se potutelně usmíval a spokojeně pokyvoval hlavou.

„Prý chystáte pro banku letošní výroční zprávu,“ začal jsem zeširoka a pohodlně jsem se uvelebil.

„Podařilo se vám vyhrát výběrové řízení. To je slušnej úspěch na tak malou firmu. Ne že bych vás podceňoval…“

Bubeníček na mě vycenil své mohutné zuby a smál se od ucha k uchu.

„Pokud to není Pyrrhovo vítězství,“ řekl, ale hlasem se mu ozývala spokojenost. „Dotlačili nás do takových šílených cen, že z toho vyjdeme tak tak s odřenýma ušima.“

„Naběhli jsme si,“ řekl Balabán.

„Dostali nás,“ přizvukoval Frič.

„Lepší tohle než nic. Aspoň se udržujeme ve hře,“ řekl Bubeníček.

„Jak jste vycházeli s Růžičkou?“ zeptal jsem se.

„Skvěle,“ odpověděl Bubeníček. „Věděl, že se na nás může spolehnout. Rozumíte, termíny… všechno se dělá vždycky na poslední chvíli, pořád se něco musí předělávat, doplňovat, každou chvíli si v bance někdo vzpomene, že by ta formulace měla znít jinak, je to pro nezasvěcenýho neskutečnej

kolotoč. My už děláme pro ně devět roků a vždycky se nám podařilo termín splnit a výročka byla včas na světě. Zdá se mi, že Růžička to uměl ocenit. Pro jiný to asi byla samozřejmost, ale to netušili, jak všechno probíhá.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

Bubeníček se na mě podíval trochu překvapeně.

„Přece ten večer, co ho zabili.“

„Na seznamu zvaných jste ovšem nebyl.“

Bubeníček se rozesmál. Mohutný hrudník se mu třásl.

„Nebyl jsem tam jako host, na to jsme moc malý rybičky! Já tam byl přece fotit. Pracovně. Pro banku. Přesněji řečeno jsem zaskakoval za jednoho kolegu, kterej to pro nás většinou externě dělá a my to pak bance účtujeme, ale něco mu do toho vlezlo, tak jsem šel já.“

„To vy jste pak pár fotek prodal tomu plátku?“ zeptal jsem se udiveně.

„Co by ne,“ řekl bez uzardění. „V tomhle já žádnými předsudky netrpím. Ale nemyslete si, že mi za to zaplatili nějaký horentní sumy.“

„Jak jste se do Valdštejnský zahrady dostal bez pozvánky?“

„Jako personál, hostesky, číšníci… uvedl mě tam Růžička,“ odpověděl, jako by nechápal, proč se na takovou banalitu ptám.

„Takže jste celou dobu fotografoval?“

„Jestli čekáte, že jsem vyblejskl vraždu jako v Antonioniově Zvětšenině, tak vás musím zklamat.

Buďte si jistej, že jsem všechny fotky prohlédl velice pečlivě, jestli někde nebude záblesk výstřelu, ale to se stává asi jen ve filmech.“

„Mohl bych se přesto na ty snímky podívat?“

„Jistě,“ řekl Bubeníček. Vysvětlil mi, že snímky pořizoval digitální kamerou a má je vypálené na CD. Chvíli trvalo, než kompakt našel. Zastrčil ho do počítače a za chvíli jsem si procházel jednu fotografii ze Slavnosti slunovratu za druhou. Na většině záběrů byly zachyceny celebrity, ministři, ředitelé bank, zahraniční hosté. Na několika snímcích jsem poznal Růžičku. Dvakrát ho fotograf zastihl s

Veronikou. V tom úsporném oblečku vypadala opravdu dráždivě, její prsa byla pevnější, než bych při jejich velikosti očekával. I na další fotografii jsem si v pozadí všiml muže, který mohl být Růžičkou. Ukázal jsem na obrazovku prstem a Bubeníček mi na obrazovce několika kliknutími myši nazvětšoval příslušný detail do takové velikosti, že jsem si mohl být jistý, že to je on, i když to muselo být fotografované v pokročilou hodinu. Růžička se jako by za někým otáčel, takže mu bylo trochu vidět do tváře, i když stál zády k objektivu. Obloha už byla úplně černá a v pozadí svítila světla města.

Vedle něj ještě někdo šel v tmavém obleku, ale hlavu vidět nebylo, protože výhledu bránily nějaké větve.

„Je to Růžička?“ zeptal jsem se Balabána. „V životě jsem ho neviděl, jen v nějaký televizní reklamě…“ Balabán se krátkozrace naklonil k monitoru a po chvíli mi moji domněnku potvrdil.

„Kolik asi mohlo být hodin?“

„To se dá zjistit naprosto přesně,“ řekl k mé radosti. Digitální fotoaparát naštěstí zaznamenává v paměti spoustu údajů nejen o expozici snímku, ale i datum a přesný čas. „23 hodin 36 minut,“ ohlásil vítězoslavně, pyšný na schopnosti moderní techniky.

„Už jste ho dál nesledoval?“

„Bohužel, ale proč taky?“ řekl Balabán.

„Možná byste mu byl svou indiskrecí zachránil život,“ zauvažoval jsem nahlas. „Takže netušíte, kam s tím člověkem šel? Dalo by se to z fotky poznat?“

„Tohle není video, vážený pane. Vypadá to, že šel někam stranou.“

„Možná právě do tý vzdálenější části zahrady, kde ho ráno našli mrtvýho.“

„Cesty osudu jsou nevyzpytatelný, ale třeba šel ještě někam jinam, co já vím,“ pronesl klidně a usmál se na mě. Růžičkovu smrt bral jako fakt, nad kterým je zbytečné spekulovat. Svým způsobem měl pravdu.

„Kdo je ten druhej člověk?“

„Zkusíme se podívat pořádně,“ pronesl a začal ťukat do klávesnice. Zaměřil se na bod, kde měla být hlava, kdyby nebyla zakrytá větvemi. Pokoušel se zvětšovat ono místo na maximum, jako kdyby se mu mohlo podařit nahlédnout škvírami mezi větvemi dál. Potom celou oblast zostřil a rozjasnil, takže obrázek skoro vypadal, jako by byl pořízený za denního světla.

„Teď to ještě jednou zvětšíme. Pokusíme se poodhrnout roušku tajemství,“ řekl slavnostně. Kolegové se zvědavě shromáždili kolem obrazovky a sledovali soustředěně jeho počínání. Zázrak se však nedostavil. Na monitoru se objevily kostičky, které spíš než fotografii připomínaly abstraktní obraz.

„Takže je mi líto. To už jsme na rastru. Dělal jsem to bez blesku na nejvyšší nastavitelnou citlivost aparátu, proto ten šum. S tím už se nedá nic dělat.“

Dopil jsem svou kávu.

„Dostával od vás Růžička úplatky?“ zeptal jsem se nečekaně.

„Jak to myslíte?“ zareagoval Frič, zatímco Bubeníček se potutelně uculoval. Balabán sklopil hlavu a prohlížel si nehty na rukou.

„Řekl bych, že z jinejch agentur měl docela slušnej profit,“ pravil jsem neurčitě. „Rozehrál jakousi podivnou hru s kresbou loga banky. Víte něco o tý kresbě jejich generálního?“

„Jen letmo.“

„Vám ji nenabízel?“

„Ukazoval mi to, ale nestáhli jsme si to. Výroční zpráva je přece za loňský rok. Jestli letos změní podobu loga, tak to na výročku nemůže mít vliv.“

Pobavilo mě to.

„Jak to, že po tom papírku všichni tak prahli, když nemá cenu?“

„Neříkám, že nemá cenu. Má ji pro toho, kdo bude dělat novou corporate identity, ale o tom si firma naší velikosti může nechat jen zdát.“

„Neodpověděl jste mi na otázku, jak to bylo s úplatky Růžičkovi.“

„Vy jste dobrý,“ zajíkal se Bubeníček, „co asi tak ode mě můžete slyšet? Že jsme mu cpali desetitisíce horem dolem? I kdyby to byla pravda, tak bych vám to přece nevykládal.“

„Jde tady o vraždu. Co když vám slíbím, že to zůstane jen mezi námi?“

„Věřte tomu nebo ne, ale peníze od nás nedostával. Víte, svým způsobem to byl docela slušnej člověk.“

„To zní jak z pohádky,“ poznamenal jsem nevěřícně.

„Ne tak docela,“ rozhovořil se Bubeníček. „Já se znám s Růžičkou ještě z bolševický doby, skoro dvacet roků. Začínal v redakci jednoho obrazovýho časopisu pro zahraničí a já jsem jim tam dával svoje fotky. Hrady, zámky, města, znáte to. Byli jsme přátelé. Jen díky tomu se tahle naše firma v bance tehdy po revoluci zaháčkovala. Růžička tam nastoupil do propagace a vzpomněl si na starou známost. Nebyla ještě taková konkurence a kdo chytil včas vítr, tak měl slušnej začátek. Jenže pak se sem začaly stěhovat i velký zahraniční reklamky, i když v nich vlastně dělali naši lidi a víceméně postaru, tak pro hodně podniků bylo atraktivnější dělat s nimi, byť to stálo řádově desetinásobek.

Růžička nás dokázal podržet, aspoň co se týče výroček. Samozřejmě, museli jsme být levnější a co do kvality naprosto konkurenceschopní. Na ty skutečně výnosný zakázky jsme se pochopitelně

nedostali, ale člověk musel děkovat i za to, co dostal.“

„Dobrá, takže… zadarmo to asi nebylo.“

„Tak jo,“ houkl rezignovaně. „Karel byl na mladý masíčko. To už asi víte. Nemyslím na ty pod zákonem, i když vždycky říkal, že takové čtrnáctce vlastně chybí jen občanskej průkaz. Prostě mladý holky. Sedmnáct, osmnáct roků. Rád je fotil. Většinou pod záminkou, že to je na reklamní účely, že když se to povede, tak holky dostanou prachy. Někdy mu je dohazovali i z jedný agentury, ale nebudu pomlouvat kolegy.“

Chápavě jsem přitakal.

„Vodil si je ke mně do ateliéru. Já u toho nebyl, takže vám nemůžu vykládat, co se tam dělo. Půjčoval jsem mu i svý vybavení, objektivy, studiový blesky. Kdyby si měl tohle sám pořizovat, tak v tom nechá statisíce. Profi vybavení něco stojí. Většinou dostal ode mě i filmy. Fotky dělal amatérský, ale znám spoustu horších. Na těch jeho aspoň bylo vidět, že to dělá s láskou, ne pro prachy. Určitou míru vkusu si uchovával. Tak tohle je to, co jste ode mě chtěl slyšet? Úplatek to byl, ale takovej, jak bych

to řekl, nevinnej a v mezích zákona.“

„Mluvili jste o poměrech v bance?“ Bubeníček mi pohlédl do očí.

„Ne, vy se snad s někým vybavujete o svým zaměstnání?“

Připustil jsem, že pokud nemusím nebo to není v zájmu vyšetřování, které zrovna vedu, tak o tom mlčím.

„To je pochopitelný. Když chcete s někým dobře vycházet, tak se vyhýbejte hovorům, který nejsou zajímavý. Růžička byl člověk, co se rád bavil. Jeho práce příliš zábavná nebyla.“

„Svěřoval se vám se svými soukromými problémy?“

„Věděl jsem, že je rozvedenej a že pořád bydlí u svý bývalý manželky. Moc se o tom nezmiňoval, ale myslím, že ho to štvalo.“

„Co jiný ženy? Teď nemyslím ty šestnáctky na jednu noc.“

„Myslíte Pavelkovou?“

„Třeba.“

„Krásná ženská, která si vzala nesprávnýho chlapa a v Růžičkovi hledala kompenzaci za manželskej krach. Aspoň tak jsem to chápal. Řekl bych, že Karlovi imponovalo, když o něj projevovala zájem žena jejího formátu, ale ve skutečnosti…“

„Stál o mladší?“ nadhodil jsem, aby viděl, že se vyznám.

„Kdo by nestál, pane, ostatně i paní Růžičková… asi jste ji viděl, takže si ji sám dokážete zařadit,“ řekl Bubeníček. „Jednou mi Karel řekl, že pokud by se Pavelková rozvedla, tak by si ji vzal jen kvůli jejímu postavení a baráku.“

„A Veronika?“

„Flirt, sex, povyražení. Byla dárkem, kterej mu dala jistá agentura. Co si budeme říkat. Viděl jste ji někdy?“

Přitakal jsem.

„Kdo ho mohl zabít?“

Z výrazu jeho tváře jsem poznal, že to netuší. Potenciálně mohlo mít důvod dost lidí, ale byl by to důvod dostatečný k tomu, aby se vraždilo?

„Akademicky řečeno jste mohl mít důvod i vy.“

„Jakej?“ zeptal se mě klidně.

„Vy jste tu práci pro banku vůbec neměli letos dostat. Že to takhle dopadlo, za to můžete děkovat Pavelkovi z centrálního nákupu. Je to dost složitá záležitost. Růžička s váma nepočítal, takže…“

Rozhostilo se mlčení. Zklamaně si povzdechl.

„To jsme netušili…“

„Motiv by teda byl. Mohlo se to k vám donést.“

„Heleďte,“ řekl pohotově Bubeníček, „já mám solidní alibi. Sice by mě ve snu nenapadlo, že bych se o to měl starat a že by mě někdo podezíral, ale naštěstí mám důkazy.“

„To má skoro každý.“

„Podívejte na tohle!“ Ukázal mi poslední snímky z oslavy. Asi na deseti fotografiích měl zachycený průběh ohňostroje. Objektiv však směřoval výhradně do rozzářené barevné oblohy, počmárané explozemi světlic. „Chápete?“

Přikývl jsem.

Pokud pořídil tyto snímky, nemohl vraždit. To bylo jasné. Svým způsobem se mi ulevilo.

Na závěr jsem ho požádal, aby mi pro jistotu přepálil na CD všechny snímky z Valdštejnské zahrady. Třeba doma v klidu na něco přijdu.

REKONSTRUKCE

Když mi večer zatelefonovala Kateřina a sdělila mi, že se druhý den ráno od 10.00 koná ve Valdštejnské zahradě rekonstrukce vraždy Karla Růžičky a že se mám hlásit u kapitána Hackenschmieda, nemohla mít pro mě lepší zprávu. S Hackenschmiedem jsem se už několikrát setkal a vždycky jsem měl pocit, že to je člověk, s kterým se dá docela rozumně vyjít. Policejní detektivové se většinou na soukromá očka, jako jsem já, stejně jako na členy privátních detektivních agentur a ochranek dívají svrchu, i když se velká část jejich členské základny rekrutuje z řad policie. Mají k tomu samozřejmě své pochopitelné důvody, protože jejich profesionální práce se s tou naší nedá srovnávat, právě tak jsou nesrovnatelné kompetence, kterými oni oproti nám disponují včetně celé vyšetřovací mašinerie, techniky a zabezpečení. Vztahy mezi detektivními soukromníky a policií bývají až na výjimky nulové a o nějaké spolupráci nebývá ani řeči. Kdyby nebylo Kateřiny, rozhodně bych se k žádným informacím od útvaru vyšetřování policie nedostal. Už proto jsem byl rád, když vyslovila jméno Hackenschmieda. Byl to chlap, který měl pro ostatní lidi, motající se v téhle

neradostné, mnohdy i nevděčné a nedoceněné branži, své pochopení. Ne že by si před nimi sedal na zadek a hleděl na ně s obdivem, ale respektoval soukromníky. Pragmaticky si uvědomoval, že i já, jako každý, kdo je do věci zapojený, můžu svým střípkem informací k něčemu napomoci.

Pokusil jsem se ještě vytáhnout z Kateřiny nějaké detaily, ale byla do telefonu skoupá.

Z náznaku jejích slov jsem poznal, že policie dosud nezná jméno pachatele. Nejvíce si slibují od rekonstrukce, protože se pokusí zinscenovat celý závěr večera ve Valdštejnské zahradě do doby ohňostroje, tedy do okamžiku předpokládané vraždy. Vzhledem k tomu, že Růžička byl zastřelený ve značné vzdálenosti od místa, kde se zdržovala většina hostů, dalo se předpokládat, že ti, kteří byli v tu dobu pohromadě a vzájemně svou přítomnost mohou potvrdit, jsou z obliga. Horší to bude s těmi, které v inkriminovanou půlhodinu nikdo neviděl.

První problém jsem měl při vstupu do zahrady. Ve vchodu stáli uniformovaní příslušníci policie a vůbec nechtěli mou maličkost vpustit dovnitř. Rozčiloval jsem se docela dlouho, než konečně jeden z nich milostivě zavolal kapitánovi, jestli kdy o někom takovém, jako jsem já, slyšel. Hackenschmied, vysoký svalnatý chlap v džínech a plátěné kostkované kosili s krátkým rukávem, mi pokynul rukou. Oba příslušníci, když viděli kapitánovu reakci, mě neochotně pustili dovnitř.

„Prý jsme se zase sešli u stejnýho případu,“ hlaholil na mě hlasitě a podával mi ruku. V jeho hlase jsem cítil pobavený nadhled. „Máte v rukávu nějaký eso?“

„Mě spíš má zajímat, nakolik vražda souvisí s Růžičkovými aktivitami coby bankovního zaměstnance,“ řekl jsem a skromně naznačil, že spáchaný zločin mě až natolik neinteresuje a rozhodně jim nehodlám fušovat do řemesla. Věděl jsem, že se skromností v jeho případě dojdu nejdál. Taky jsem nemohl ohrozit Kateřininu pověst, protože i to málo, co mi řekla, bylo proti interním policejním předpisům. Kapitán sice nejspíš tušil, že k nějakým utajeným poznatkům jejich vyšetřování jsem se dostal, ale nemohl jsem ho dráždit.

„Slyšel jsem, že si vás na to najal Horský…“

Potvrdil jsem jeho přesnou informaci a docela upřímně se mu přiznal, že těch, kteří mohli mít důvod se Růžičky zbavit, je tolik, že ani nemá význam je do posledního vyjmenovávat. Když jsem se rozhlédl kolem sebe, všechny jsem viděl: u fontány postávali manželé Pavelkovi, on růžolící s lesklýma očima, ona decentně krásná v tyrkysovém kostýmu. Že tu byl Pavelka, znamenalo, že sem povolali nejen lidi z oficiálního seznamu zvaných.

U jezírka jsem viděl elegantní siluetu doktora Brabence z G.R.E.A.T., který s někým hovořil do mobilního telefonu, na opačném konci vodní plochy stál Vosecký z Veni vidi vici, obklopený několika děvčaty, mezi nimiž jsem jasně rozeznal Veroniku. Děvčata už na sobě neměla kostým egyptských bohyň, byla oblečená civilně a nepůsobila nijak vyzývavě. Veronika si mě všimla a nenápadně mi zamávala. Stranou v hloučku postávali lidé z Evrobanky, generální ředitel Horský, tajemník Stoklas a několik dalších skvěle oblečených mužů, zřejmě vrcholných manažerů banky, s nimiž jsem nepřišel do styku a u nichž, aspoň jsem v to doufal, vzhledem k jejich postavení v bance, byla malá pravděpodobnost, že by se jak znali s Růžičkou, tak mohli mít s jeho smrtí něco společného. Někde v davu se skrýval i fotograf Bubeníček.

„Máte tu i ministry a zahraniční hosty?“ zeptal jsem se kapitána. Hackenschmied se hlasitě zasmál až překvapivě hlubokým smíchem. Oči se mu stáhly do uzounké štěrbiny.

„Vy jste mi vtipálek… Máme tu místo nich figuranty, kteří se podle jejich výpovědí postaví na místo,

kde byli. Může nás uklidnit jen to, že jich tu už tak pozdě moc nezůstalo. Jen ti skalní. Jeden ministr. Tři lidi z ambasád, atašé, obchodní zástupci. Vy si snad myslíte, že v tom někdo z nich může mít prsty?“

„Jen čistě teoreticky,“ připustil jsem. Nedělal jsem si iluze, že by ho můj názor zajímal. „Viděl jste fotografie z noci?“ zeptal jsem se.

„Jistě,“ řekl Hackenschmied, „poslední snímek, na kterým je Růžička, je z 23.46. Támhle máme ostatně i fotografa. Toho nám seslalo snad samo nebe.“

Kapitán vzal od jednoho z policistů megafon a požádal přítomné, aby mu věnovali pozornost a shromáždili se u vchodu.

„Prosím všechny, aby se postavili na stejné místo, kde stáli ve 23.45 během Slavnosti slunovratu. Bylo to krátce předtím, než začal závěrečný ohňostroj. To si určitě každý pamatuje. Snažte se, prosím, o co největší přesnost.“

Nastala vřava a velké přesuny necelé dvoustovky přítomných. Trvalo asi deset minut, než všichni zaujali svá místa, a dalších nejméně pět minut, než ustal ruch a menší popocházení. Policejní kameraman všechno natáčel na video.

Pavelku jsem našel v hloučku čtyř mužů, jedním z nich byl Stoklas, Pavelková postávala s Brabencem poblíž stolku, kde bylo při oslavě pohoštění, v blízkosti dalších dvou mně neznámých žen a jednoho muže. Vosecký byl stále mezi třemi děvčaty a poblíž se pohyboval Bubeníček. Veronika byla na severozápadní straně zahrady, nedaleko vchodu, ale i nedaleko ostatních, takže se dalo předpokládat, že o ní někdo věděl. Poblíž ředitele Horského postával i inženýr Krejcar a očividně nevěděl, co s rukama. Střídavě si je strkal do kapes, pak zase mnul a dával za záda. Co ten tam dělal, když si tou dobou měl podle všeho užívat se slečnou Procházkovou?

Kapitán Hackenschmied držel v ruce několik nazvětšovaných fotografií, které si nechal zhotovit z Bubeníčkových záběrů, procházel mezi skupinkami a konfrontoval snímek s rozestavěnými lidmi. Bylo potřeba jen drobných korekcí. Někoho posunul víc doprava, někoho úplně odsunul, zdálo se, jako by hrál dětskou hru Škatule, škatule, hýbejte se.

„Jak to vypadá?“ zeptal jsem se ho.

„Z týhle doby máme od Bubeníčka jen dvě fotky, takže ne všechno můžu zverifikovat, ale podívejte,“ ukázal mi ty snímky, „zdá se, že teď to sedí. Až na několik více nebo méně podstatných detailů a když pominu ten tristní fakt, že děvčata dnes nevypadají jako tehdy. Ale nějak to už dáme do cajku.“

„Co vám bránilo v tom, abyste kvůli věrohodnosti rekonstrukce vyžadoval i věrnost kostýmků…“ řekl jsem v žertu. Kapitán se hořce ušklíbl.

„Což o to, taky jsem měl trvat na tom, aby to probíhalo ve stejnou denní, respektive noční dobu. Jenže to bychom nikdy nedali dohromady. I takhle… Začínají dovolené a doprošovat se těchhle bílých límečků, aby se sem ráčili dostavit, to je úkol nad naše síly,“ mávl znechuceně rukou. „Dnes se do spolupráce s policajty nikdo nehrne.“

„Všichni tehdy přítomní tu asi nejsou. Ani coby náhradníci.“

„Dodnes nemáme úplně jasno, kdo všechno se sem propašoval mimo okruh zvaných. Víme o

Pavelkovi. Čím pozdější doba, tím se to dává hůř dohromady. Ale tím se teď nesmíme nechat odradit. Na druhý straně spousta lidí tu už před půlnocí nebyla.“

Dal mi do ruky jeden ze snímků, který zachycoval rozsáhlou skupinu lidí s ředitelem Horským ve středu. Pohlédl jsem pozorně na hlouček lidí, kteří se teď pokoušeli rekonstruovat onen okamžik do jakéhosi živého obrazu. Oni však nevěděli, že jejich rozestavění je zachyceno na snímku. Stačilo porovnat utvořenou skupinu s fotografií a bylo evidentní, že dr. Brabenec z agentury G.R.E.A.T. teď stojí na místě, kde se tehdy nevyskytoval, protože na fotografii po něm nebylo ani stopy, rovněž Krejcar nebyl na snímku zachycený, i když teď se snažil přiblížit ke svému šéfovi Horskému. Růžička se na snímku neobjevoval.

„Samozřejmě to ještě nemusí nic znamenat,“ řekl kapitán, když viděl, jak mi zajiskřily oči při odhalení nesrovnalostí mezi známou minulostí a nynější snahou o její revizi. „Do okamžiku vraždy ještě máme zhruba patnáct minut a žádná z pozdějších Bubeníčkových fotografií není relevantní. Že

se nám tam teď cpe pár lidí, neznamená, že je mezi nima pachatel. Musíme si jejich pohyb a případné alibi ještě ověřit u ostatních lidí. Neměl by to být takový problém, jen to zabere dost času. Až to skončí, dám vám vědět.“

„Mohl bych být při tom?“ Podíval se na mě s nevolí.

„Člověče, buďte vůbec rád, že jste tady. Tušíte vůbec, co nás tu ještě čeká práce?“

„Rád bych pomohl. Třeba s jistým Brabencem. To je moje bankovní stopa, abych to tak řekl. Už to mám dost rozpracovaný.“

„Aha,“ odtušil Hackenschmied. „Bankovní stopa.“

Váhal jsem, jestli mám kapitána informovat o podivné kauze s logem a o tom, jak v ní figuruje právě Brabenec, ale nakonec jsem se rozhodl, že si to nechám pro sebe.

„Můžu si s ním promluvit?“

„Tak aspoň počkejte, až si náš technik tu skupinu zadokumentuje, než jim dáme pohov a rozebereme si je k dalším pohovorům.“

„Díky,“ řekl jsem a položil mu chlapsky ruku na rameno. Tak se to dělává za podobných situací. Byl jsem mu opravdu vděčný. Všichni viděli, jak spolu mluvíme. Tím se mé osobě mohlo v očích přítomných dostat jakéhosi oficiálního posvěcení, kterého jsem hodlal využít. Počkal jsem, až policejní kameraman nasnímal na video celou skupinu kolem Horského, postupně ze všech stran, a pak jsem přistoupil k Brabencovi a dost důrazně ho požádal o rozhovor. Viděl jsem na něm, že je celý nesvůj.

„Takže se zase setkáváme, pane řediteli,“ začal jsem sarkasticky.

„Vy asi musíte být u všeho,“ vysoukal ze sebe.

„Spíš to vypadá, že se vy snažíte být na místě, kde nemáte co pohledávat.“ Cukl sebou a rozhlédl se kolem sebe, jestli nás někdo neposlouchá.

„Vůbec nechápu, co tím myslíte.“

„Řekl bych, že to chápete až moc dobře.“

„Prosím vás…“

„Vy jste tady mezi těmi lidmi tenkrát nestál.“

„Jak jste na to přišel, vy trapnej slídile?“ Sice se mnou rozmlouval, ale očima těkal kamsi stranou. Byl nesoustředěný, anebo se v mysli zabýval něčím jiným než hovorem se mnou.

„Ztrácíte glanc, pane řediteli. Stačí se zeptat všech těchto lidí a nikdo vám nepotvrdí, že vás viděl.“

„O to se vůbec nemusíte starat.“

„Spíš byste se měl starat vy, abyste měl aspoň nějaký alibi. Z týhle skupiny vám ho nikdo nepotvrdí.“

„To je nesmysl.“

„Nesmysl? Patříte mezi ty, kteří měli největší zájem se zbavit Růžičky. Věděl jste, že se z vás jen snaží vytáhnout peníze, že hraje na všechny strany, aby z toho měl prospěch. Měl vám tady předat to logo, ale z nějakýho důvodu k tomu nedošlo. Pohádali jste se a vy jste ho zabil. Bylo vám jasný, že místo něj pak nastoupí v bance Krejcar, s nímž jste jedna ruka.“

„Vždyť já ani nevím, jak vypadá. Měl jsem se mu ozvat na mobil, abychom se vůbec sešli…“

„Jenže jste mu nevolal!“

„Co to vykládáte? Pochopitelně jsem mu volal.“

„Na jeho mobilu se ovšem nenašel váš nepřijatý telefonát. Řekl bych, že se do toho začínáte zaplétat. Pak existuje snímek z doby krátce před ohňostrojem. Není na něm ani Růžička, ani vy, i když se teď snažíte předstírat, že jste byl v hlavní skupině. Policie má k dispozici snímek z inkriminovaný doby.“

Brabenec byl ve tváři celý červený, což ještě víc zviditelnilo jeho nezdravou barvu pleti.

„Všechno to bylo jinak, než si myslíte,“ řekl chvějícím se hlasem.

„Je na čase, abyste konečně kápl božskou.“

„Jděte do háje, na co si to tu hrajete?“

„Myslíte, že hledání pravdy v případu, kdy jde o vraždu, je nějaká hra? Tady už jde o víc než o hraní na vlastním písečku. Jsou věci, který vám zřejmě projdou. Teď myslím všechny ty vaše čachry kolem firmy, intriky při získávání zakázek, najímání si agentur, aby pro vás kradly. Byl jste si sám sebou tak jistej, že vás ani nenapadlo, že si to někdo může dát dohromady. Vy dobře víte, co mám na mysli.

Myslel jste si, že si už můžete dovolit všechno, protože vám už léta procházejí všechny tyhle levárny a podvody. Jenže najednou se tu objevil Růžička a vy jste se cítil ohrožený. Pohyboval se ve stejným světě jako vy a všechny vaše finty měl v malíčku. Bylo pro vás riskantní si ho i koupit. Proto jste se rozhodl…“

Brabenec se na mě podíval roztěkaným pohledem. Nejraději by mě zaškrtil.

„Vy amatére,“ vysoukal ze sebe navztekaně. „Vy si snad myslíte, že mě zničíte? Taková nula…“

„Za chvíli si vás zavolají oni,“ pokynul jsem hlavou směrem k vyšetřovatelům. „Máte pravdu, na mně tady nezáleží. Co jsem se o vás potřeboval dozvědět, to jsem se dozvěděl.“

„Jste k smíchu, vážený pane čmuchale, když si myslíte, že byste mi mohl škodit. A snadno vám to dokážu. Vidíte tamhle tu lavičku?“ Ukázal na dost vzdálené místo, kde stálo osamocené odpočívadlo. Byl to skoro přesně opačný směr, než kde došlo k vraždě. „Byl jsem tam.“

„Aha,“ řekl jsem nepřesvědčeně. „A kdo vám to dosvědčí?“

„Asi nikdo. Byl jsem tam sám.“

„Sám? To je ovšem smůla.“

„Jo, sám. Nevím, jestli byste stál za takové situace o něčí společnost. Bylo mi blbě. Příšerně blbě. Byl jsem namol, točila se mi hlava. Splácal jsem to všechno dohromady. Ze vzteku, že to s Růžičkou nevyšlo, že je pro mou agenturu zakázka asi v háji…“

„Tohle vám možná věřím, ale že jste byl na tý lavičce…“

„Prosím vás, nikde to nevykládejte, byla by to pro mě ostuda… Pozvracel jsem se tam. Na trávu, na oblek. Myslel jsem, že pojdu, jak mi bylo špatně. Vypadal jsem příšerně. Smrděl jsem. Počkejte, někdo mi to určitě dosvědčí… Někdo ze zdejšího personálu mě tam musel po skončení najít, protože mě odvlekl ven, přivolal taxíka a pomohl mi nasoukat dovnitř. Toho mládence se vám určitě podaří tady najít, já bych ho teda nepoznal, ale pochybuju, že on by si na mě nepamatoval. I tu dročku se vám podaří určitě najít, objednávala se přes agenturu. Taxikář na mě asi taky jen tak nezapomněl. Mám takový dojem, že se mi během jízdy znova obrátil žaludek. Dal jsem mu dýško pět stovek, abych mu zavřel hubu.“

Věděl jsem, že nebude velký problém si Brabencova slova ověřit. Předpokládal jsem, že tentokrát mluví pravdu. Ostuda, kterou si udělal, byla přece jen lepší než podezření z vraždy. Takže aspoň jeden z podezřelých odpadl.

Zkompromitovaný ředitel ode mě odešel ke skupině, kde byl Pavelka, a odvedl si ho stranou nedaleko od podloubí paláce, kde si policie zřídila improvizovanou kancelář se stolem, za nímž už seděl zapisovatel. Využil jsem situace a přispěchal ke Stoklasovi.

„Myslíte, že to k něčemu bude? Nakonec budou podezřívat i mě, pokud se jim nepodaří najít pachatele,“ konstatoval odevzdaně a ve tváři měl nejistý výraz. Nebylo samozřejmě příjemné být součástí policejního vyšetřování vraždy.

„Za předpokladu, že pachatelem je někdo z přítomných, tak by to k něčemu mělo být. Ale nepředbíhejme událostem.“

„Zdá se, že jdou po Pavelkovi, nějak se domákli, že se sem dostal…“

Poškrábal jsem se na hlavě. Sám jsem to neuměl rozumově zdůvodnit, ale stále víc jsem byl přesvědčený, že Pavelka Růžičku nezabil. Jistě, byla tady spousta věcí, které hovořily v jeho

neprospěch. S Růžičkou už měl párkrát konflikt. Že mezi ním a jeho manželkou se cosi dělo, bylo evidentní. I kdyby v tom nebyl sex, tak rozhodně celá banka se tím bavila. Pavelka se na slavnost dostal, přestože neměl oficiální pozvání. Podle jeho manželky proto, aby ji tam hlídal. Mohl mít i jiný důvod. Co mi ale nehrálo, byl způsob vraždy. Ta pistole. Nic nenasvědčovalo tomu, že by Pavelka měl zbraň. Kdyby byl Růžička uškrcený, vražda v afektu, to by mi na Pavelku sedělo, ale zastřelení ne.

Mohl bych si s ním ještě promluvit…

Nejde to, právě ho měl v rukách jeden z vyšetřovatelů. Policie jistě ví totéž co já. Jestli je vrahem, určitě na to přijdou. Pokud je nevinný, bude mít na inkriminovanou dobu alibi.

Ve hře na podezřelé figuruje z přítomných stále několik lidí. Inženýr Krejcar s tajemným zmizením ze slavnosti, Vysušil, pokud se sem té noci dostal, ředitel V.V.V. Vosecký, nelze vyloučit ani krásnou

paní Pavelkovou. A pak tu mohl být někdo další, nezvaný, kdo využil příležitosti k vraždě…

DLOUHÝ VEČER

Lála se u mě objevil doma až po desáté večer. Z jeho výrazu čišelo, jak je nadupaný informacemi, takže to poněkud obrousilo jeho jinak obvyklou žoviální žvanivost.

„Dal bych si něco tvrdšího,“ řekl bez okolků a málem si sám otevřel bar.

„Vodku? Fernet? Becherovku?“

„Vodku,“ objednal si rezolutně a stejně rychle ji do sebe kopl. „Čím mám začít?“

„Nechám to na vás.“

„Tyhle poslední dva dny jsem se ani nezastavil. V jednom poklusu. V Jičíně jsem byl dvakrát. Taky u Růžičků na chalupě. Kvůli Vysušilovi jsem zlítal celou Prahu. Projezdil jsem autobusy stovky kilometrů a nachodil desítky.“

„Jste poklad,“ zalichotil jsem mu. Čekal na to. Blaženě se usmál a pohodlně se rozvalil v křesle.

„Začnu Růžičkovou,“ oznámil.

„Tušil jsem to,“ potutelně jsem se ušklíbl.

„Myslíte si, že jsem si na ni zasedl, když mě tak tenkrát v kanceláři odbyla…“

„Vůbec ne, pane Lálo. Ale podezírat ženské je jaksi vaše pravidlo.“

Lála se zamračil. „Až toho budete tolik vědět o životě a ženských jako já, dáte mi za pravdu. Ale já vás do ničeho nenutím. Každej má jiný zkušenosti a jak řekl kdosi velmi moudrej, zkušenosti jsou nepřenosný.“

„Takže co? Udělala to?“

„Vy jste hrozně hrr. Tak jednoduchý to zase není, ale když dáme důkaz k důkazu…“

„Předpokládám, že máte na mysli nepřímý důkazy.“

„Pachatel se dá usvědčit i na základě nepřímých důkazů. Sám určitě víte, že nepřímý důkazy bývají často průkaznější než přímý.“

„Jak kdy.“ Nehodlal jsem se pouštět do právnických spekulací. „Co je novýho v Jičíně?“

„Takže,“ pan Lála se nadechl. „Tu schůzku mimo Prahu iniciovala opravdu Magda Růžičková. Klienti byli ochotni přijet sem. Tak to zaprvé. Ubytování si zařizovala Růžičková sama. To znamená, že sama vybírala penzion.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Třeba to, že věděla, jak to tam v noci chodí. Majitelé na noc odcházejí domů. Z personálu zůstává jen jedna noční služba, ale je u sebe v pokojíku. Barák se zavírá, ale zadní vchod se zamkne jen na závoru. Pokud někdo chce v noci nepozorovaně odejít, tak se o tom nikdo nedozví.“

„Ale nikdo taky Růžičkovou odcházet ani odjíždět neviděl?“

„To ne, pokud mluví pravdu. V úvahu přichází vlastně jen koncipient Voráček.“

„Podle vás její amant.“

„Těžko říct,“ připustil pan Lála. „Teda těžko říct, jestli její amant. Pochopitelně jsem za ním znova zašel. Byl jak vyměněný, vsadil bych se, že mu dala instrukce. Takových chytráků jsem už ale viděl. Nejdřív jsem ho zastrašil. Spoluúčast na vraždě, zatajování relevantních údajů při vyšetřování, maření úředního výkonu, však já taky znám svý. Ne že by vyměkl, to se říct nedá, ale už si tolik nevyskakoval. Takže nejdřív z něho vylezlo, že Růžičková sama chtěla, aby s ní jel do Jičína. Sám na tom případu nedělal, tak ho to trochu překvapilo, ale ona mu řekla, že v určitých jednáních s klientem je dobré mít krytý záda.“

„Měli spolu už něco dřív?“

„Řekl bych, že ne. Má nějakou snoubenku a řekl bych, že zatím po cizích moc nekouká. Znáte tyhle předmanželský stavy, kdy jsou oči jak zaslepený mázdrou. Jo, příroda s náma dělá divy. Ale v Jičíně měl Voráček pocit, že po něm Růžičková vystartovala.“

„Minule jste říkal, že ho měla na noc na pokoji. Že jim tam obsluha něco nesla…“

„To je fakt. Šampaňský. Jenže taky je fakt, že se ožral jako hovado. Tihle mladí často moc nevydrží.“

„Pamatuje si vůbec něco?“

„V tom je trochu problém. Růžičková mu údajně ráno, když společně vstávali na snídani, řekla, že to byla nádherná nekonečná noc a že ji překvapil. Asi svým hřebčím výkonem. Jenže ten kluk si z toho svýho atletickýho výkonu nic nepamatoval. Vrtá mi hlavou, jestli je to vůbec možný. Přece jen mít v posteli nadřízenou…“

„Trochu mě překvapuje, že se vám s tím najednou začal vytahovat.“ Pan Lála pokýval hlavou.

„Na jednu stranu si tím honil triko. Dostal Růžičkovou. Dobře. Pak z něj ale mimoděk vyklouzlo, co mu Růžičková několik dní po vraždě řekla. Že za ním určitě přijde policie a bude si ověřovat, co se dělo v Jičíně, jestli jí může poskytnout alibi. Prý má říct pravdu včetně toho, že se spolu vyspali. Je rozvedená a nikdo ji za to nemůže odsuzovat.“

„Chápu,“ řekl jsem a chvíli přemýšlel. „Třeba to tak bylo a ten kluk si opravdu z noci nic nepamatuje, i když obšťastňoval Růžičkovou skoro až do rána. Taky to může být jinak, jak jste náchylný si myslet vy. Že ho úmyslně opila, aby si nic nepamatoval, a tvrdil, že se s ní celou noc miloval. Tohle je začarovanej kruh.“

„Já vím,“ připustil Lála. „Jenže to zdaleka není všechno. Chtěl jste vědět, jak to bylo se zavazadly a oblečením. Měla s sebou kufr, takže ta noc skutečně nebyla žádná improvizace, vzniklá z toho, jak se vyvinul večer. Docela velkej černej samsonite, kam se vejde třetina garderóby.“

„A co její oblečení?“

„Přijela do Jičína v takovým modrým kostýmku. Decentní sukně pod kolena, béžová halenka, černý lodičky. Ráno odjížděla ve stejném oblečení. Nač potom ten kufr?“

„Ve stejným?“

„Ano, shodli se na tom jak číšník, tak majitelka penzionu, která je oba vyprovázela.“

„To je zajímavý,“ pomyslel jsem si nahlas. Lála na tom asi nic zajímavého neshledal, protože se k mé poznámce nevyjádřil. „Že by v noci zmizela na dvě tři hodiny, o tom nikdo neví.“

„Nikdo.“

„Pomohlo nám to vůbec?“

„Myslím, že ano. Když už jsem byl v Jičíně, tak jsem zajel i k nim na tu chalupu, kde jste zachraňoval Janu. Chalupu jsem jen omrkl z dálky, co tam taky, ale oťukal jsem si pár sousedů. Chalupa je sice takříkajíc na samotě, ale když se tam jede, nebo jde, jako v mém případě, tak se musí projít kolem tří domů. Dva jsou lufťáků, v třetím bydlí trvale místní. Jeden chlapík k toho baráku si je jistej, že viděl audinu Růžičkový asi 14. června. Teda den po jeho smrti. To auto si určitě s ničím splést nemohl.

Přijela jen na chvíli, netrvalo ani dvacet minut a už si to zase hnala zpátky. Bylo to v poledne, kolem jedny hodiny.“

„Co si o tom myslíte?“

„To je přece jasný jako facka, vážený pane. Vám to nedochází?“

„Dochází, pane Lálo, ale…“

„Jakýpak ale? Musela přece vrátit manželovu pistoli na původní místo. Sám jste tam přece tu waltherovku objevil. Věděla, že ji policie bude hledat. Kdyby z chalupy zmizela, tak by to bylo docela jasný. Určitě dokonale otřela všechny otisky prstů.“

„To je pravda. Jana tvrdila, že pistole byla naolejovaná. Co nábojnice z místa činu?“

„Já vím, našly se tam nábojnice vystřelené ze dvou zbraní.“

„Je to záhada.“

„Pro mě ani ne,“ řekl Lála. „Pokusila se mást stopy. Doufám, že se co nevidět dozvíme výsledky z balistiky. Předpokládám, že některá z nábojnic byla vystřelená z Růžičkovy zbraně.“

„Proč by ji tam ale nechávala?“

„Asi ji v tý tmě nenašla. Pohodila tam stejně nějaké další.“

„To mi přijde trochu primitivní na ženskou jejího formátu. Jsou tu přece ještě dva projektily. I ty se dají identifikovat.“

„Ne vždycky,“ opravil mě pan Lála. „Střela z Růžičkovy hlavy je natolik zdeformovaná, že z ní nic nevyčte ani jasnovidec.“

„Počkáme si na výsledky expertizy. Máte ještě něco?“

„To je vám málo?“

„Vidím vám na nose, že ještě něco schováváte v rukávu, pane Lálo. Tak ven s tím trumfem.“

„Byl by ještě jeden stakan?“

„Zase vodka?“

„Třeba fernet, ať to má chuť. Takže když už jsme u toho chlastu: viděl jsem účet z penzionu. Museli se slušně rozšoupnout. Nějak mi to nehrálo. Fór je v tom, že Růžičková po obědě nepila. Jo, dávala si pivo, ale nealko. To se obvykle podává v originálních lahvích, jenže ona výslovně požádala vrchního, aby jí to dával do normálních třetinek. Že jí není dobře, ale nechce kazit partu, takže chtěla, aby to ostatní nepoznali. Řekl bych, že večer už musela být dokonale střízlivá.“

„Dobrá práce,“ řekl jsem zamyšleně. „Jenže to nejsou ani nepřímý důkazy.“

„Záleží, jak je chcete interpretovat. Až budeme vědět, že se střílelo z Růžičkovy zbraně…“

„Šel jste ještě po Vysušilovi, nemám snad pravdu?“

„A kdo to podle vás měl udělat? Vás zajímají nějaký kresbičky inženýra Horskýho, mě potenciální pachatelé.“

„To není fér, pane Lálo,“ naoko jsem se urazil.

„Byl jsem znova na tý střelnici v Michli. Mimochodem policie už zajistila tu jeho pistoli. Přišel jsem na něco, co vás bude moc zajímat. Ten den, třináctýho června, bylo na střelnici celej den zavřeno.

Měli nějakou havárku s vodou, takže byli pro veřejnost uzavření. Jestli tam Vysušil v noci šel, aby si vzal svou bouchačku, tak měl prostě smůlu, protože se tam nedostal. Večer už tam navíc nikdo nebyl. Vodu spravili sice už odpoledne, ale pro ten den to zabalili. Tohle nemohl nikdo tušit. Nevíme teda

určitě, jestli si Vysušil šel na střelnici pro svoji zbraň, ale rozhodně víme na beton, že si ji odtamtud

13. června nemohl odnést, i kdyby chtěl.“

„Hm,“ vydal jsem těžko popsatelný zvuk. „To je teda z obliga?“

„Jenže my víme, že se nějak do města dostal, když je nám známo, že po půlnoci jel autobusem domů. Můžeme předpokládat, že mířil do Valdštejnský zahrady.“

„Nikdo mi nepotvrdil, že by ho tam viděl.“

„Musíme teda dokázat, že tam byl.“

„Vy už jste něco zjistil, pane Lálo.“

„Jistě, kde byste byl beze mě? Co mi zbývalo, než vsadit na náhodu. Obešel jsem s jeho fotografií pár podniků kolem Malostranskýho náměstí a Klárova. A to si pište, že jich tam není málo, i když po těch povodních možná něco ubylo. Víte, řekl jsem si, že musel být hodně nervózní a zřejmě ani nevěděl, co má dělat. Svou pistoli neměl, ale přesto se v Michli neobrátil a nevrátil od střelnice domů. Takže musel mít nějakej náhradní plán. Řekl bych, že se s ní měl sejít. Abych to neprotahoval, prostě si zašel do jednoho podniku na Malostranským náměstí na panáka. Respektive dva panáky. Hned za sebou. Pingl ho bezpečně poznal.“

„V kolik to bylo?“

„Něco kolem jedenáctý. Teda třiadvacátý. Pak zase odešel.“

„Přímo na slavnosti ho ale nikdo neviděl.“

„To ještě nic neznamená. Bůhví kolik takových lidí se tam ještě vmezeřilo. Myslím si, že se tam sešel s Růžičkovou. Jednu pistoli měli podle všeho k dispozici. Vsadil bych se, že tu Růžičkovu z chalupy.“

„Za předpokladu, že se ona do Prahy opravdu dostala a on proklouzl do zahrady.“

Bylo půl dvanácté a měli jsme s panem Lálou už vypitou jak vodku, tak skoro celou láhev fernetu. Už jsem se těšil, až mi Lála ukáže záda a já se konečně budu moci natáhnout, když se ozval telefon. Na druhé straně se ozval hlas někoho, koho bych čekal nejméně ze všech lidí, kterým jsem kdy dal vizitku se svým číslem.

Paní Vysušilová.

Její hlas nebyl ani hysterický, ani plačtivý. Přesto v něm znělo něco znepokojujícího. Byl to hlas člověka, kterému se chystali vzít to nejcennější.

„Jste to vy?“

„Ano. Co se stalo?“

„Pro mého syna si dnes přišli. Policie, prý výslech. Teď se mi teprve ozval. Že nepřijde domů, protože si ho tam nechají kvůli podezření z vraždy toho Růžičky. Říká se tomu vyšetřovací vazba.“

„Pokud je nevinný, tak ho musí brzy pustit.“

„Neměl moc času se mnou mluvit, ale řekl mi, že je to špatné. Že na něj ušili boudu. Byl zoufalý. To byste ho musel slyšet. On je tak citlivý, labilní…“

„Proč mi to říkáte?“

„Nikoho jiného neznám. Musíte mu pomoct.“

„Obraťte se na nějakýho dobrýho advokáta!“

„On ho přece nezabil. Můj Jiříček nikoho nezabil. Musíte mi to věřit. Já ho znám jako nikdo jiný. Je to přece můj syn. Něčeho takového by nikdy nebyl schopný.“

„Pokusím se zjistit, co se dá dělat.“

„Budu vám do smrti vděčná. Musí ho hned pustit. Mám o něho strach. Je tak zranitelný… a teď tohle strašné obvinění. Nikdy by nikomu neublížil. Je to můj chlapec! Udělejte, proboha, něco.“

Položil jsem sluchátko a setřel si z čela pot. Buď to bylo alkoholem, nebo právě skončeným hovorem. Pan Lála samozřejmě pochopil všechno, co se stalo.

„Co na něj mohli vytáhnout? Napadá mě jediný: balistika a jeho pistole.“

Pokrčil jsem rameny. „Vy přece tvrdíte, že jeho walther se ze střelnice nedostal.“

„Musíme to zjistit.“

„Já můžu někam zavolat až ráno,“ nadhodil Lála. „Teď by mě asi někam poslali.“

Vzal jsem mobil a zavolal Kateřině. Bylo už sice pozdě, ale okolnosti byly výjimečné. Smůla, už spala, její hlas nezněl dvakrát přívětivě.

„Nebudu tě zdržovat, Káčo, jen mi řekni, co jste našli na toho Vysušila… Prosím.“

„Nemohlo to počkat do rána?“

„Když už jsem tě vzbudil…“

„Ty nábojnice, co tam u mrtvýho Růžičky našli, jsou vystřelený z jeho pistole.“

„Do prdele,“ ulevil jsem si. „Neříkej, že všechny.“

„Dvě. A už mi dej pokoj. Nedošlo ti, kolik je hodin? Slušný lidi už touhle dobou spěj.“ Zavěsila.

Podíval jsem se Lálovi do očí. „Vysušila mají na policii.“

„Jak vám to vlastně ta Vysušilová řekla?“ zeptal se Lála, kterému zřejmě cosi začalo vrtat hlavou. Byl to přece jen starý praktik a o vyšetřovacích postupech něco věděl. „Řekla, že je ve vazbě?“

Jeho otázka mi nepřipadala příliš smysluplná.

„Myslím, že jen řekla, že si tam jejího syna nechali.“

„Aha,“ uculoval se Lála a celkem svižně se vymrštil z křesla. Chvilku rázně přecházel po místnosti a drbal se ve svých prořídlých vlasech. Pak se zase uvelebil. Podle svého zvyku si vždycky při usednutí sáhl do rozkroku, aby si udělal pohodlí. Věděl jsem, že tenhle rituál provádí v přítomnosti kohokoliv.

„Tak to ho asi jen zadrželi. Co na něj vlastně mají?“

„Ty nábojnice jsou z jeho pistole,“ řekl jsem tiše.

„To určitě,“ řekl ironicky Lála. „Asi zjistili to co já. Nemůžeme je podceňovat. Že ten večer vyrazil do města. To by jednoho opravdu mohlo pořádně nakrknout, když si dělá tak blbý alibi, který prokoukne každej pochůzkář. Viděl ho ale někdo při tý slavnosti ve Valdštejnský zahradě?“

Pokrčil jsem rameny. Pokud jsem měl informace, tak ne, ale copak se mně policie svěřovala se vším, co zjistila?

„Nábojnice jsou jedna věc, vražedný náboj druhá. Víte, jak to myslím…“

„Pochopitelně. Ty nábojnice tam mohl někdo pohodit, aby na něj svalil podezření. Jenže ten smrtící projektil je tak zdeformovanej, že se nedá poznat, z jaký zbraně byl vystřelenej.“

„Pokud už vědí, že střela z nohy pochází z jeho waltherovky…“

„Nepochází,“ řekl Lála skálopevně.

„Jak si můžete být tak jistej, že se zbraň nedostala ze střelnice ven?“

„Já jsem to pépékáčko viděl. Ta bouchačka byla v perfektním stavu. Naolejovaná a nebyla cítit od střelnýho prachu. A na tom futrálu už byla vrstva prachu. I na zámku. Musela tam ve zbrojírně ležet v sejfu dost dlouho. Takhle by nevypadala, kdyby ji měl někdo v ruce. Navíc tam ten den…“

„Měli zavřeno,“ doplnil jsem. Stoprocentní jistotu jako pan Lála jsem ovšem neměl. Existuje stovka možností, jak manipulovat s důkazy.

„Teď to musel dostat na stůl státní zástupce.“

„Zástupkyně,“ upřesnil jsem. Lála zvedl obočí.

„Doktorka Dostálová. Státní zástupkyně.“

„Jo,“ hvízdl Lála. „Tu znám. Ta je ohromně opatrná a pečlivá. Podle zákonů by měla Vysušila do osmačtyřiceti hodin předat soudu a vzít do vazby. Paragraf 75 a 77. Podle mýho ho ještě dnes propustí, protože tohle, co na něj mají, zatím na vazbu nestačí. Nejspíš tam už má svýho právníka.“

„Pokud nenajdou něco jinýho.“

„Jistě.“

„Že jste tak najednou přesvědčenej o jeho nevině,“ rýpl jsem si do Lály. „Sám jste na něj vyštrachal tolik, že to policii stačilo na zadržení. Jen si toho Vysušila představte. Do Růžičkový byl hotovej blázen. Vemte si jen ty jeho paranoidní poznámky v diáři. Musí být pro něj vším, paní, modlou, bohyní. Určitě snil o tom, že se k ní nastěhuje. Růžička mu musel vadit. Věděl, že ona ho nesnáší, takže ho musel nenávidět. Třeba se ho chtěl zbavit už kvůli ní, aby jí udělal radost. Jako když tenkrát pokácel ten ořešák. Tichá voda, která mele břehy. Podle mě by byl schopnej všeho, aby se jí zavděčil. Ten jejich vztah nemohl být normální.“

„Ženská jedna zatracená Najednou jsme jí dobří,“ povzdechl si Lála. „Celou dobu nás vodí za nos. Jiříček byl se mnou celý večer. Dívali jsme se na televizi. Určitě dobře ví, oč běží. To nemohla rovnou říct, co se stalo? Pokud je ten její chlapeček nevinný, tak na všechno existuje vysvětlení.“

„Tomu jejímu chlapečkovi je skoro padesát,“ doplnil jsem nabroušeně. „Co když to opravdu udělal? Co si myslíte?“

„Udělal, neudělal,“ pronesl šalamounsky pan Lála. „To jsem vám ještě ani neřekl, jak to bylo s tím Krejcarem. Taky historka k popukání.“

Povzdechl jsem si. „Pokud vím, tak ze slavnosti se vypařil s tou svou platinovou sexbombou. Aspoň pokud mají zlý hlasy pravdu.“

„To vám ten Sedlák nelhal. Vzal hodně rychle roha. Ona tam s ním ale nebyla. Podle všeho ho už čekala v jednom malostranským hotýlku u americký ambasády.“

„I to jste zjistil?“

„Nebyl to takovej problém. Stačilo si promluvit se slečnou Procházkovou.“

„Copak vám to vyklopila?“

„Nečekala na nic jiného, jen ho potopit. Má toho svýho Krejcárka hezky plný zuby.“

„Bože,“ povzdechl jsem si. „Další zhrzená milenka. Copak? Odmítl se kvůli ní rozvést? Byly jí málo jeho prachy? Nebo si vymyslela něco míň banálního?“

Pan Lála se škodolibě zaculil.

„Možná to všechno dohromady, ale především jim to spolu nešlo.“

„Co jim nešlo?“

„Co asi?“

„Nechám se poddat.“ Neměl jsem chuť si hrát s Lálou na samá voda.

„Z toho hotýlku vypadli po dvou hodinách. Jak Procházková řekla, po dvou hodinách trapností. Krejcar se evidentně na nic nezmohl. To je teď obvyklej neduh manažerů. Že mají problémy s erekcí. Čím víc se snaží, tím to je horší. Docela věřím, že pokud mu při tom asistovala samička jako tahle Procházková, mohlo to být frustrující. Jí ale vadilo něco jiného než neuskutečněnej sex. Jako si Krejcar pořídil nejdražší hodinky, luxusní auto, obleky a košile od Bosse a bůhví co dalšího, tak stejně tak na sebe pověsil i luxusní milenku, aby mu to dodalo na image. Zvyšovalo mu to

sebevědomí. Kdyby se v jeho kruzích choval jinak, nemohl by hrát prim. A to víte, tohle když ženské dojde, tak nezná slitování. Dovedu si představit, jak toho jeho selhání využila.“

„Vidíte, jeden by mu málem záviděl.“

„Myslel jsem, že jste spíš na krátkovlasý slečinky…“

„To já jen tak akademicky. Chcete mi ale naznačit, že se podle vás Krejcar vrátil do Valdštejnské zahrady, aby zastřelil Růžičku?“

„Faktem je, že se tam opravdu vrátil. Člověk na jeho postu se přece musel nechat vidět.“ Vstal jsem a protáhl se. Padala na mě nesnesitelná únava.

„Bojím se, pane Lálo, že moje aktuální schopnost dedukce je na stejný úrovni jako Krejcarová mužnost. Kde nic není, ani čert nebere.“

„Vy mladí houby vydržíte,“ pronesl. Byl z těch vzácných pracantů, kterým nápor úkolů dodává křídla a energii. Vydržel být v zápřahu nepřetržitě několik dnů. Mně schopnosti koncentrace ubývaly.

Nutně jsem potřeboval odpočinek, aby zase zmobilizoval své síly. Položil jsem se na gauč, naslinil si víčka, abych ještě vydržel přemáhat spánek. Lála totálně přebral iniciativu.

„Co ti ostatní? Třeba Brabenec?“

„Ten má alibi. Byl ožralej jako slíva. O půlnoci se tam válel poblitej na lavičce a nevěděl o světě. Do taxíku ho museli odvléct, ani se neudržel na nohou. Hackenschmied už našel svědky.“

„Taky dobrý,“ zachechtal se Lála. „A Vosecký?“

„Tomu potvrdí alibi další čtyři lidi. O půlnoci byl v hloučku u fontány. Je mimo veškerý podezření. Aspoň co do zabití Růžičky…“

„Tak tu máme zase toho Krejcara,“ zauvažoval Lála. „Kvůli svý indispozici musel opustit svou rozdychtěnou slečinku a vrátil se na slavnost. Dovedu si představit, v jakým byl asi psychickým rozpoložení. Motiv měl jako málokdo. Růžička mu stál v cestě za kariérou a úplatky od agentur.“

„Samá voda,“ povzdechl jsem si.

„Co jste si tak jistej?“

„Byl jsem přece při rekonstrukci. Hackenschmied má i v tomhle úplně jasno. Krejcarovi potvrdil alibi jeden z bankovních prominentů Český komplexní banky. Je to docela pikantní záležitost. Zvlášť když vezmeme v úvahu to, co jsem se o tom chlapíkovi dozvěděl. Nijak totiž neskrývá svou sexuální orientaci.“

„Ale…“ zahihňal se Lála. „Chcete snad říct, že si tam narazil našeho hezounka?“

„Všechno tomu nasvědčuje,“ řekl jsem. „Krejcar byl docela pod parou. Jestli se s tím buzikem už někdy setkal, to nevím, ale fakt je, že v době ohňostroje byli zrovna v nejlepším. Zajímavý je, že měli stejnej nápad na schovku jako pachatel s Růžičkou, jen si našli jinou skrýš za živým plotem, kde měli klid. Krejcar se o tom pochopitelně nechtěl šířit, ale ten jeho milenec to popsal Hackenschmiedovi se

všemi podrobnostmi.“

„Tak takhle se Krejcarovi vrátila mužnost?“ zajímal se Lála.

„Co já vím, jak to mezi sebou praktikovali. Třeba byl jeho celej dosavadní sexuální život omyl. To se někdy stává. Možná taky sondoval možnost přestupu do Komplexní… Abych byl upřímnej, tak jsem zrovna nevyzvídal.“

„Třeba se to dneska v jeho kruzích nosí, být na obojí… Z hlediska kariéry to rozhodně není na závadu,“ Lála se zasmál vlastní myšlence.

„Okruh podezřelých se nám každopádně začíná podezřele scvrkávat…“

„O to přece jde,“ dodal pan Lála. „Myslím, že je ještě pár věcí, který si musím ověřit. Mám pocit, že jsme si některý fakta nedali do těch správných souvislostí.“

Po půlnoci ke mně přišla Kateřina. Už jsem se chystal do postele. Byla taky z rodu nezmarů.

„Jak jsi mi volal, tak jsem už nemohla usnout. Nevadí ti, že jsem přišla? Viď že ne, detektive. Vysušila jsme dnes večer po výslechu museli propustit.“

„Tos mi do telefonu neřekla,“ vyhrkl jsem zaskočeně. Lála to předvídal správně, lišák jeden.

„Zasáhla státní zástupkyně. Ona totiž dorazila expertiza z balistiky. Ta střela, co byla v Růžičkově stehnu, prokazatelně nebyla vystřelená z jeho pistole. To Dostálový stačilo. Vysušil samozřejmě všechny obvinění popřel.“

„Ten jeho výslech by mě byl zajímal.“

„Proč, proboha?“

„Jeho vztah k Růžičkový mi přijde dost záhadný. Ale asi to s případem nemá souvislost.“

„Pokud vím, tak z něho moc nevymáčkli. Jako kolovrátek opakoval, že s vraždou nemá nic společnýho. Na ostatní otázky většinou mlčel. Trvalo to dost dlouho. Pustili se do něj hodně tvrdě, dokud neměli tu zprávu z balistiky, tak si byli celkem jistí. Motiv jako vyšitý. Pořád stejný otázky. Stejný odpovědi nebo zarytý mlčení. Hackenschmied ho chtěl nechat ve vazbě. Je si jistý, že ten chlap něco ví a nechce to říct. Prý byl Vysušil hodně nervózní a dvakrát se při výslechu složil. Ve Valdštejnský zahradě podle výpovědi vůbec nebyl a my nemáme jedinýho svědka, který by tvrdil opak. Není ani na Bubeníčkových fotkách.“

Vysušil měl nárok na advokáta. Využil svého práva? Požádal o Růžičkovou. Vyslovil jsem nahlas, co mi prolétlo hlavou.

„Růžičkovou?“

„Nikoho jinýho asi neznal,“ řekla Kateřina.

„To je ovšem docela absurdní. Má ho snad obhajovat bývalá manželka zavražděnýho?“

„To by asi z procesuálního hlediska nevadilo. Jenže ona sama je účastníkem řízení, takže to dost

dobře nebylo možný.“

„Jak to dopadlo?“

„Když ona nepřicházela v úvahu, tak rezignoval na přítomnost advokáta. Zdálo se, že ho to dost sebralo.“

Dovedl jsem si docela dobře představit, jak to mohlo při výslechu probíhat. Kde jste byl osudovou noc?

Doma? Máme důkazy, že jste ve dvaadvacet hodin odešel z domova. Šel jste si na střelnici pro svoji pistoli. Nezapírejte. U zavražděného se našly nábojnice, vystřelené z vaší zbraně.

Vysušil tomu nechce věřit. Kde by se tam nábojnice vzaly?

Chcete nám snad tvrdit, že zkreslujeme fakta? Máme další svědectví. Jel jste na Malostranskou. Zašel jste do restaurace. Viděli vás tam. Dal jste si na kuráž několik panáků. Potřeboval jste si dodat odvahy.

Vysušil se hroutí.

Tak to vůbec nebylo. Musíte mi věřit. Jak to teda bylo?

Mlčení.

Proč jste jel té noci do města?

Proč jste se šel posilnit? Někoho zastřelit není jen tak, chápeme to…

A další otázky… V nepřítomnosti advokáta si jistě nemuseli brát servítky.

V kolik jste pak jel domů? Posledním autobusem po dvanácté hodině. Měl jste teda dost času na to, abyste Růžičku zastřelil.

Mlčení.

Zřejmě dosud mlčí i státní zástupkyně, pokud se stačila k výslechu dostavit. Kdo vlastně vyslýchá? Soudce nebo vyšetřovatelé? Spíš vyšetřovatelé a státní zástupkyně, soudce se s případem teprve seznamuje. Jde o rozhodující okamžik vyšetřování. Nikdo Vysušilovi nepodává pomocnou ruku. On to ani nikomu neusnadňuje.

Zoufalý tvor zahnaný do kouta. Všichni tuší, že něco skrývá. Jenže co? Proč proboha nepromluví? Proč se nepřizná. Všichni musí být vyčerpaní. Zas všechno nanovo.

Může vám někdo dosvědčit, co jste dělal o půlnoci? Mluvil jste s někým? Viděl vás někdo? Máte na

kritickou dobu alibi? Mlčí.

Kdy jste si vyzvedl svou zbraň ze střelnice? Jak jste to udělal? Kdy jste byl naposledy na střelnici? Co jste měl s Růžičkovou? Ví se, co jste k ní cítil. Myslel jste si, že když se Růžičky zbavíte…

Pak konečně někdo přinese expertizu. Vida, nestřílelo se z vaší pistole… To ale ještě nemusí nic znamenat.

Ozývá se státní zástupkyně. Propouští ho. Podezření však stále trvá. Nesmí se vzdalovat z Prahy. Musí být kdykoli k dispozici pro další svědectví. Tuší, že se všechno může zopakovat.

Jenže něco dalšího mi časově nehraje. Ten telefonát vyděšené matky. V době, kdy mě žádala o pomoc, už měl být Vysušil doma.

Pak jsme si s Kateřinou slíbili, že o případu nebudeme mluvit, i když jsem doufal, že to tak doslovně platit nebude. Viděl jsem na ní, že se tím trápí. Ani mně nebylo do smíchu, i když na to, abych sepsal zprávu pro ředitele Horského, bohatě stačilo to, co jsem o chodu banky zjistil. Nebylo to nic, co by si mohl dát do rámečku.

Strávili jsme mimořádně příjemný zbytek noci. Únava ze mě zázrakem spadla. Když jsem se ráno probudil a uviděl její tvář vedle sebe, vůbec mi to nevadilo. Vstal jsem první a připravil snídani. Kateřina se mezitím osprchovala a nalehko usedla ke stolu.

Chvíli se vrtěla, jak uvažovala, jak mi něco sdělí.

„Jak jsi mě v noci vzbudil a nemohla jsem usnout, tak jsem trochu o nás dvou přemýšlela,“ řekla tiše a loupla po mně pohledem.

„To je vždycky nebezpečný,“ utrousil jsem.

„Když ženská o něčem uvažuje?“

Usmál jsem se. Tak jsem to pochopitelně nemyslel, byl to jen nemístný vtip.

„Oba žijeme dost osaměle.“ Mlčel jsem.

„Jestli bych měla mít dítě, tak je nejvyšší čas. Biologický hodiny už začínají tikat.“

„Hm, tak dramatický to určitě není,“ zamručel jsem. „Udělat dítě není zas takový problém. Aspoň pokud by ses obrátila na mě.“

Za jiných okolností by mi tu nafoukanou poznámku jen tak nedarovala, ale tentokrát ji zcela přešla. Znamenalo to, že ji něco opravdu trápí.

„Myslela jsem si, že bysme se mohli vzít. Tenkrát jsi snad o to stál, aspoň jsem tomu tak před lety rozuměla.“

„To už je dávno. Byli jsme hodně mladí.“

„Máš pocit, že se tolik změnilo?“

„Ani ne, ale není mi dvacet a zvykl jsem si na život, jakej vedu.“

„To není žádná sláva takhle žít. Jen se podívej kolem sebe. Na všem je vidět, že seš sám. Nemiluješ mě snad?“ zeptala se málem se slzami na krajíčku. To byl okamžik, kdy jsem ji měl vzít do náruče, zahrnout polibky a ujistit ji, že se mýlí. Já to ale neudělal. Měl jsem pocit, že ve mně cosi praská a dere se ven.

„Poslyš, Kateřino, mám tě rád. Miluju tě a vůbec nesejde na tom, jestli se vezmeme. Sňatek je přece jen formalita, která ti nic nezaručí ani nic neovlivní. Nic nám nebrání, abysme spolu bydleli. Můžeš se sem nastěhovat, jestli ti to bude vyhovovat. Ale vázat se proboha nemusíme. Myslím, že ani ty nejseš typ ženský, která vidí smysl života v tom, že někomu pere fusekle a kuchtí večeře.“

„Typicky mužská reakce,“ řekla dotčeně. „Seš opatrnej až na půdu, chlape. Jak dlouho ti to mám baštit?“

RÁNO

Sotva Kateřina odešla, zavolal pan Lála. Musel telefonovat někde z budky, protože bylo zřetelně slyšet okolní hluk. Volal ze Spořilova. To znamená, že se hned ráno stavil u Vysušilových. Bůhví co si tam chtěl ověřovat. Měl hodně naléhavý hlas.

„Něco se stalo. Měl byste sem hned přijet. Autem.“ Nechápal jsem.

„Jeho matka ani neví, že ho už včera policajti propustili. Domů nepřišel. Když jí to došlo, tak to vypadalo, že ten úlek nepřežije. V bance není. Tam jsem už volal. Zkoušel jsem i Růžičkovou v kanceláři. Nechápala, proč ji tím obtěžuju. Divila se, že ho vůbec pustili. Nebylo jí do řeči, když jsem naznačil, jak dopadla balistika.“

„Co si o tom myslíte?“ zeptal jsem se s obavou.

„To nejhorší. Musíme ho najít, dokud nebude pozdě. Mám takovej blbej pocit.“ To jsem měl i já.

„Počkejte tam na mě, na hlavní. Už startuju.“

Byl jsem na Spořilově během dvaceti minut. Praha byla tou dobou začínajících dovolených a školních prázdnin ještě hladce průjezdná.

„Kde ho budeme hledat?“ zeptal se bezradně pan Lála. „To je jak najít jehlu v kupce sena.“

„Podíváme se nejdřív tady v sadu.“

Podél Spořilova se táhne rozsáhlý sad se vzrostlými stromy. Oba jsme mysleli na totéž, ale nechtěli jsme své obavy nazvat plným jménem.

Pročesali jsme celou oblast, ale na nic jsme nenarazili.

„Jestli se stalo to, čeho se bojíme, tak to asi udělal jinde,“ řekl jsem, když jsme se vraceli k autu. „Že mě to rovnou nenapadlo. Při jeho exaltovanosti…“

„Myslíte někde u ní?“ Přikývl jsem.

Nastartoval jsem a po chvíli jízdy zaparkoval před domem Růžičkových. Jak jsem předpokládal, doma nikdo nebyl. Ani pes. Obešli jsme barák a zezadu se dostali k plotu, obepínajícímu zahradu. Bylo deset hodin ráno. Naštěstí nebyl až takový problém přelézt kovovou bránu, kterou by se dalo ze severní strany vjet dovnitř. Zahrada byla nad očekávání velká, stromy vzrostlé a pečlivě udržované. Na jednom z nich, vzdáleném od domu tak, že ho ani z oken nemohlo být vidět, visel Vysušil.

Nebyl to příjemný pohled. Oběsil se na vlastním opasku. Hlava nepřirozeně skloněná na stranu, jakoby zlomená, modrý vyplazený jazyk, řídký pramen vlasů rozechvívaný vánkem. Ruce bezvládně podél dlouhého hubeného těla, které se jemně pohupovalo jen desítky centimetrů nad zemí.

„Do prdele,“ ulevil si Lála a dotkl se mrtvého těla. „Hnusnej pohled. Tohle neměl dělat.“ Vytáhl jsem mobil, vyťukal 158 a ohlásil na dispečinku, co se stalo.

Pod mrtvým ležel složený papír, zatížený kamenem. Miloval jsem tě a věřil ti. Odpusť i ty mně. Jiří.

Zhluboka jsem se nadechl, abych potlačil nutkavou chuť zvracet.

POSLEDNÍ JEDNÁNÍ (PO DVOU NÁSLEDUJÍCÍCH DNECH)

Kapitán Hackenschmied musel mít problém, aby sehnal tak velkou místnost, do níž jsme se měli všichni vejít. Byla sice prostorná, ale o to víc vynikala ošuntělost jejího vybavení. Stěny spíš šedé než bílé, stoly a židle snad pamatovaly padesátá léta, zelenkavé lino bylo už hodně prochozené. Jediné současnější vybavení byl přenosný laptop.

V posledních dvou dnech, následujících po nalezení mrtvého Jiřího Vysušila, se ukázalo, že součinnost s naší dvojicí, mou maličkostí a panem Lálou, bude pro jejich útvar vyšetřování výhodná. Jestli se za nás přimluvila i státní zástupkyně, věděl jen pan Lála. Ať už to bylo jakkoli, přátelsky významné pohledy, které si s ním vyměňovala, byly pro mě dostatečně výmluvné. Lála se pro tu příležitost oblékl do slavnostního obleku bez ohledu na to, že mu byl ostudně malý a musel mít

povolené oba knoflíky saka, které by vsedě nedopnul. To mu však neubíralo na důležitosti. Zástupkyně Dostálová byla překvapivě mladá žena s příjemným jemným obličejem, dlouhými hnědými vlasy svázanými do culíku, bílou košilí, pod kterou se dala tušit drobná ňadra. Tvář se zdála nenalíčená, snad o to působila křehčeji a svěžeji.

Byli jsme už všichni přítomni a čekali jsme jen na okamžik, kdy JUDr. Magdu Růžičkovou přivede z vrátnice jeden z vyšetřovatelů. Policejní vůz ji právě přivezl.

Jestli Dostálová vypadala na mladou půvabnou dívenku, tak Magda Růžičková byla zralá žena s pěstěnou pletí, střední postavy. Její vlasy byly velmi krátké a světlé, i když u kořínků se ztmavovaly. Na sobě měla upjatý kalhotový kostým nenápadné pískové barvy. Vypadala skoro přesně tak, jak jsem si ji představoval. Ne co do vnějších detailů, ale dojmu, jaký dělala.

Vstoupila se sebevědomým úsměvem, všem nám pokynula nepatrným kývnutím, posadila se na přistavenou židli a na klín položila kabelku. Měl jsem ji vidět poprvé, ale přesto mi byla odněkud povědomá.

Kapitán Hackenschmied představil všechny přítomné a Růžičková si se všemi potřásla pravicí. Její ruka byla suchá a stisk pevný. Kapitán měl stejně jako já na tváři několikadenní strniště. Nebyl čas na malichernosti typu holení. Přestože jeho tvář byla pohublá a unavená, oči mu živě svítily.

Proběhla obvyklá úvodní procedura kontroly totožnosti.

„Paní Růžičková,“ ujala se slova státní zástupkyně, „jste důvodně podezřelá ze spáchání trestného činu vraždy na svém bývalém manželovi Karlu Růžičkovi.“

„Tak je to tedy,“ řekla Růžičková s úsměvem. „Nejdřív pan Vysušil, teď jsem přišla na řadu já. Mám tomu rozumět tak, že bylo proti mně zahájeno trestní stíhání?“

„Dnešním dnem,“ dodala Dostálová. „Máte právo na svého obhájce…“

„Pokládám to za zbytečné,“ skočila jí do řeči Růžičková. „Znám svá práva a doufám, že se dokážu obhájit sama. Nebudeme ztrácet čas, vážení. Můj čas má svou cenu. Předpokládám, že se všechno vysvětlí. Nechme stranou formality.“

„Prosím o zaprotokolování tohoto prohlášení,“ vstoupil do dialogu kapitán. „Začneme s výslechem.“

„Prosím,“ usmála se Růžičková a rozepnula kabelku. „Nebude vám vadit, když si zapálím. Jsem poprvé na téhle opačné straně lavice, takže snad pochopíte…“

„Jen si poslužte,“ souhlasil kapitán a zřejmě se mu trochu ulevilo. Přisunul před obviněnou popelník a sám jí připálil. Pak vytáhl své startky a položil je před sebe. „Tolikrát jsem se už pokoušel s tím přestat, ale…“ mávl nad marností svých snah rukou.

„Takže?“ ozvala se Růžičková a lačně vtáhla do plic kouř svého marlbora.

„Kde jste byla, paní Růžičková, v noci z třináctého na čtrnáctého června tohoto roku? Připomínám, že to je den, kdy došlo k vraždě Karla Růžičky.“

Pokývla hlavou, jako by bylo zbytečné jí tento fakt připomínat. „Myslím, že jsem to už vypověděla u předchozí svědecké výpovědi. Tehdy jsem ovšem nebyla obviněná,“ dodala sarkasticky. „Mohu

zopakovat své předchozí tvrzení. Byla jsem na služební cestě v Jičíně. Z třináctého na čtrnáctého. Společně s naším koncipientem…“

„Trváte na tom, že jste z Jičína v noci neodjela a zas se tam nevrátila?“

„Jistěže. Koncipient Voráček… to může potvrdit. Budu upřímná, strávili jsme společnou noc. Doufám, že na to nezapomněl. Aspoň já to mám v živé paměti.“ Dodala s významným úsměvem. „Chcete mi to snad vyčítat?“

Rozhlédla se kolem sebe. Snad očekávala; že ji někdo bude odsuzovat za poměr s mladším spolupracovníkem. Pan Lála se mnohoznačně uculoval a pokyvoval hlavou.

„Podle svědectví personálu penzionu byl už v noci váš kolega značně podnapilý, a když číšník přinesl na váš pokoj šampaňské, tak spal na vaší posteli a moc toho o světě nevěděl.“

„A z toho, vážení, usuzujete, že tím pro nás noc skončila? Byla to jen přechodná indispozice. Netuším sice, co si o mně myslíte a jak se na tyhle věci díváte, ale já jsem bez závazků a náš koncipient je mladý atraktivní muž. O ten sex jsme stáli oba dva. A taky jsme si to užili.“

„Pan magistr… to ovšem nepotvrdil. Máme jeho svědeckou výpověď.“

Růžičková pobaveně pokrčila rameny. „Co nepotvrdil? Řekl, že jsem s ním nespala?“

„Ne,“ připustil kapitán. „Nebyl si tím zcela jistý.“

„Bože, ten můj prosťáček, loajální až do konce,“ vzdychla Růžičková. „Myslel si, že gentleman musí za všech okolností mlčet.“

„Jakým jste tam byli automobilem, paní Růžičková?“

„Audi.“

„Jaká je zhruba průměrná spotřeba vašeho vozu?“

Pokrčila rameny. „To mě moc nezajímá, stejně je to služební vůz. Deset, dvanáct litrů. Podle toho, jak jezdím. Jsem tu snad kvůli překročení povolené rychlosti? Přiznávám se, že na tachometr příliš nekoukám. Mám ráda rychlost. Adrenalin, jak se dnes s oblibou říká.“

„Podle výpisu z vaší CCS karty jsme zjistili, že jste tankovala dne 13. června na prvním dálničním čerpadle za Prahou na dálnici na Poděbrady. Brala jste přes padesát litrů, teda celou nádrž. Bylo to v 10.20.“

„To souhlasí.“

„Takže když jste dorazila do Jičína na jednání, tak jste měla ujeto z plné nádrže skoro sto kilometrů, teda nějakých deset litrů.“

„Když to říkáte…“ Růžičková si zapálila druhou cigaretu. „Pořád nechápu, co tím sledujete. Když máte k dispozici mé výběry z CCS, tak asi víte líp než já, kdy jsem tankovala.“

„O tom nepochybujte,“ řekl kapitán Hackenschmied spokojeně. Ani já jsem netušil, kam tím míří.

„Podle dalšího výpisu z CCS,“ připojila se státní zástupkyně nahlížejíc do příslušného dokumentu, který si vytáhla na stůl před sebe, „jste další benzín brala až 15. června u čerpadla v Praze na Průmyslové.“

„Pravděpodobně, když máte ty výpisy… Jakou to má souvislost s mým obviněním?“

„Chci se vás zeptat, paní Růžičková, jestli mezi tím výběrem dne 13. na dálnici za Prahou cestou do Jičína a tankováním dne 15. téhož měsíce nebyl ještě nějaký další výběr pohonných hmot.“

„Dovolíte?“ obrátila se ke státní zástupkyni, vzala si svůj výpis a nahlédla do něj. „Můžete se sami přesvědčit, že tam jiná data nejsou.“ Triumfálně ukázala papír kapitánu Hackenschmiedovi. „Řekla bych, že to svědčí v můj prospěch. A vy to dobře víte! Už chápu, proč jste s tím začali. Kdybych jela v noci z Jičína tajně do Prahy, zabila Karla, zas se rychle vrátila do penzionu a ráno odjela do Prahy, tak by mi na to nestačil benzín v nádrži. Jenže já nikde jinde nebrala. Nikdy by mě nenapadlo, že mi bude tahle byrokracie výpisů CCS k dobru.“

Nikdo z přítomných nereagoval. Kapitán si zapálil novou cigaretu a státní zástupkyně ostentativně otevřela okno.

„Je vám známo, že váš bývalý manžel, Karel Růžička, měl pistoli značky Walther PPK?“

Růžičková chvíli přemýšlela. Nakonec připustila, že o zbrani ví, ale jestli je to zrovna zmíněná značka… Nikdy se o to nezajímala. V pistolích se nevyzná.

„Je vám známo, kde je pistole teď? Respektive kde byla před třemi dny?“

„Karel ji měl na chalupě. Někdy s ní střílel v lomu. Myslím, že i Jana, moje nevlastní dcera, si občas vystřelila.“

„Kde ta zbraň byla?“

„Říkám přece, že na chalupě…“

„Když se vaše nevlastní dcera údajně ztratila, tak jste tvrdila, že vzala doma otcovu zbraň. Do té doby jste se o ní ani nezmínila.“

„Byla jsem z těch všech událostí vystresovaná. Zmýlila jsem se. Roky ji měl bývalý manžel v Praze u sebe…“

„Tušíte, kde byla na chalupě uložená?“

„Nevím,“ řekla Růžičková. „Někde ji měl schovanou. Spíš se zeptejte Jany.“

„My to pochopitelně víme. Pistole byla ukrytá v komoře mezi hadry. Teď je u nás na expertize.“

„Vida,“ vydechla Růžičková. „Sdělíte mi, jestli jde o zbraň, kterou byl můj muž zastřelený?“

„Měli bychom se to dozvědět každou chvíli,“ řekl suše kapitán. Mladá státní zástupkyně hlasitě vydechla a na čele se jí objevily vrásky.

„Překvapuje mě, že ještě nemáte expertizu tady, když už jsme se tu všichni sešli. Nerada bych, aby

se opakovala situace…“ pronesla slečna Dostálová vyčítavě a s nesouhlasem pohlédla na Hackenschmieda. I pro mě to bylo překvapivé.

„Něco už samozřejmě víme, ale balistická zkouška střely by měla právě teď končit. Museli se zdržet, měl jsem ji mít už na stole.“

Magda Růžičková položila ruce na kabelku a podívala se na mě. Kde jsem ji už viděl? Někde jsem ji už potkal. Cosi mi na ní bylo povědomé. Věřil jsem, že si vzpomenu. Tušil jsem, že je to důležité.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ Růžičková se obrátila na státní zástupkyni. Doktorka práv Dostálová přikývla.

„Zdá se, že tady všichni předpokládají, že byl zastřelený svou zbraní. Není to tak?“

„Je to pravděpodobné,“ předešel odpověď státní zástupkyně kapitán. „Proto jste tady. Máme svědecké výpovědi, že jste dva dny po vraždě byla na otočku na chalupě a předpokládáme, že jste tam jela vrátit zbraň, kterou jste si dřív vzala.“

„Nesmysl, nevím, kde ji tam měl Karel schovanou.“

„Souhlasíte ale s tím, že jste tam 15. června v poledne byla?“

„Ano,“ řekla bez zaváhání.

„A důvod?“

„Měla jsem služební cestu do Vrchlabí, jela jsem kolem, tak jsem se tam stavila zkontrolovat, jestli je všechno v pořádku. Bylo. To je všechno. Po Karlově smrti mi ke všemu ještě přibyla starost o jeho chalupu, aspoň do doby, než ji prodáme.“

Lála se neklidně zavrtěl na nepohodlné židli. V místnosti panovalo ticho.

„Sebevražda,“ nadhodila tiše Růžičková. „Vzali jste v úvahu i tuto možnost?“ Hackenschmied pokynul Dostálové, aby odpověděla.

„Jistě, paní Růžičková. Pokud bychom se ale přikláněli k této variantě, asi byste nebyla obviněná z trestného činu vraždy a neseděla tady. Stopy jsou ale jednoznačné. Můžete nahlédnout do zprávy. To je vaše právo a my nic neskrýváme. Úhel výstřelu, strana výstřelu, absence stop střelného prachu na rukou vašeho bývalého…“

„Z jeho pistole?“ zeptala se uštěpačně Růžičková. „Máte proti mně nějaké důkazy?“

Nikdo nespěchal s odpovědí. Znepokojovalo mě, jak často se vrací k této klíčové otázce vražedné zbraně. Věděla, že pistoli má policie k dispozici a musela právě tak vědět, že balistická expertiza zcela jednoznačně určí, zda střely a nábojnice byly vystřeleny ze zkoumaného walthera. Spoléhala snad na to, že se jí nepodaří prokázat, že se ke zbrani dostala?

„Nebylo by nejlepší, kdybyste se přiznala? Nemusíme vám přece zdůrazňovat, že přiznání je polehčující okolnost…“

„Paní doktorko,“ obrátila se na státní zástupkyni, jako by ji jedinou považovala za nezaujatou,

„nemám se k čemu přiznávat. Nemáte proti mně jediný důkaz. Zatím jste nepředložili nic přesvědčivého. Žádám vás, abych směla odejít. Připadá mi to jako hloupá fraška.“ Růžičková vstala a udělala dva kroky ke dveřím. Samozřejmě neočekávala, že to bude tak jednoduché. Bylo to jen gesto, kterým se snažila posílit své postavení.

Jenže v tom okamžiku, kdy kapitán rezolutně řekl, aby se vrátila a zase posadila, jsem ztratil své dřívější pochybnosti o její nevině. Ona byla tou mojí dávnou neznámou ze střelnice, které jsem poskytl rychlokurs v ovládání pistole. Ano, měla tehdy jiné vlasy, jinak voněla, ale její nezapomenutelný zadek, tehdy v džínách, teď v úzkých kalhotách, byl její. Ta mezera nahoře mezi stehny byla pro mě průkazná jako otisk prstu.

Růžičková se otočila a s výrazem znechucení se zas vrátila na svou otřískanou a nepohodlnou židli. Dala si nohu přes nohu. Několik párů mužských očí se neubránilo pohledu na dokonalou harmonii jejího těla. S uspokojením se usmála, dodalo jí to sebedůvěru.

Hackenschmied nazlobeně zaťukal prsty o stůl několik rychlých taktů.

„Jak chcete, paní Růžičková. Jaký byl váš poměr k Jiřímu Vysušilovi?“

„Známý.“

„Nic víc?“

„Co chcete slyšet? Znali jsme se hodně dlouho. Staral se mi o zahradu.“

„Byl to váš milenec?“

Růžičková se hořce usmála. „To je směšná představa.“

„On na vás podle všeho lpěl,“ řekla státní zástupkyně.

„To se může stát každé ženě, že se do ní někdo zamiluje, aniž by tomu mohla zabránit. Možná ke mně něco cítil, ale nikdy se nezmínil. Já jsem mu samozřejmě nedávala žádnou záminku k podobným úvahám, pokud vůbec byly.“

„Vy jste to na něm nepoznala?“

„Moc jsem se s ním nevídala. Chodíval k nám na zahradu většinou v době, kdy jsem byla v kanceláři.“

„Byl na vás citově a také sexuálně závislý,“ řekl Hackenschmied a rozevřel svou složku. Měl tam kopii Vysušilových poznámek z diáře, kterou jsme mu před dvěma dny s Lálou předali. „Našli jsme jeho deník. K datu 14. února je tam napsáno, cituji: Výročí. Datum, které nikdy nezapomenu. Nejsem přece blázen, když ji miluji. I ona mi dala najevo, co cítí. Musím být trpělivý. Nic nejde urychlit.

Trpělivost!!! Já ale umím čekat. Vím, že to není zbytečné. Hlavní je, že i ona mě miluje. Moje paní! Nemůžete popřít, že se ten text týkal vás.“

„Musel byste se zeptat jeho, kdyby žil.“

„Myslel na vás.“

Pokrčila lhostejně rameny. „To se nedá dokázat.“

„Ale ano,“ ozvala se státní zástupkyně. „14. února jste se přece před pěti lety rozvedla. Pro Vysušila to byl jednoznačný signál a to datum pro něj hodně znamenalo. Vyložil si to po svém a vy jste ho v tom utvrzovala, protože jste ho chtěla využít pro své plány. Vodila jste si ho jako loutku. Když něco udělal špatně, tak jste ho trestala. I to, že jste se s ním nestýkala, bylo součástí vaší podivné hry.

Věděla jste, že by kvůli vám udělal cokoliv. Udělala jste si z něho otroka. Chovala jste se jako jeho paní. On na tu roli ochotně přistoupil.“

Tohle měla asi Kateřina na mysli, když se mi zmínila o jejích kožených oblecích a několika parukách. Byly součástí tohoto podivného rituálu mezi dominantní ženou a submisivním bankovním účetním.

Byla to představa, z níž mi šel mráz po zádech. Domyslela to Káča až do takových důsledků?

„Počítala jste s tím, že kvůli vám zabije.“

„Tak tohle mi chcete přišít? Nikdy to neprokážete, že bych ho navedla k něčemu takovému. Sami vidíte, že Vysušil byl psychopat. Žil jen ve světě svých bludů. Jestli si představoval, že bych ho mohla milovat, tak byl blázen. Jestli kvůli mně zabil Karla…“

„On ho nezabil, paní Růžičková,“ řekla znechuceně státní zástupkyně. „Sice jsme si to mysleli, ale mýlili jsme se.“

„Ta jeho sebevražda je přece…“

„Doznání? Ne tak určitě. Víte, co napsal na rozloučenou?“

„Jak bych to mohla vědět? Jestli mě tam obvinil z vraždy, tak to byl jen výplod jeho fantazie. Tomu přece nemůžete věřit.“

„Miloval vás do poslední chvíle. I když jste ho zradila a jemu došlo, jakou hru s ním hrajete. Poslechněte si jeho poslední slova. Miloval jsem tě a věřil ti. Odpusť i ty mně. Jiří.“

Růžičková si znova zapálila marlborku. Ruce se jí už chvěly. Výraz tváře byl napjatý. Pořád ještě věřila, že uhraje i tuhle hru.

„Ten člověk nemohl být úplně normální. Je mi opravdu líto, co se stalo. Možná jsem měla volit jiná slova, když jsem s ním mluvila, ale tohle jsem nechtěla.“

„Spoléhala jste, že ho obviníme ze zabití Karla Růžičky. Přál si, abyste byla při jeho výslechu, protože jen vy jste mohla potvrdit jeho alibi. Vy jste ho tam poslala, aby zabil vašeho bývalého muže. Myslela jste si, že to kvůli vám udělá. Měl vás zachránit i za cenu sebeobětování. Jenže Vysušil to přes všechno, co k vám cítil, nedokázal. Zabít je přece jen něco jiného, než obětovat sám sebe. Musela

jste jednat sama.“

„Já jsem v Praze nebyla. A pokud vím, tak Vysušil se ke své pistoli nedostal. Měli byste hledat někde jinde.“

„To je zbytečné,“ řekl tiše kapitán. „Zatím sice nevíme, jak to mělo být podle vašeho plánu se zabitím, ale zato víme, jak se to stalo.“

Neodpověděla a s pohrdáním pohlédla Hackenschmiedovi do očí.

„Udělala jste chybu. Při zpáteční cestě v noci po vraždě do Jičína jste tankovala. Věděla jste, že nemůžete použít kartu CCS, protože by se to objevilo na výpisu, který jsme, jak jste správně předpokládala, dostali k dispozici. Měla jste v plánu platit hotově, protože pak bychom na to asi nepřišli, ale vy jste neměla dost hotovosti. V penzionu vám odmítli VISA kartu, protože nejsou zavedení na tento způsob placení. S tím jste nepočítala. Musela jste tam nechat veškerou hotovost a na benzín už nezbylo. Takže u pumpy jste musela použít firemní platebku. Máme výpis z banky o operacích s visou. Tohle vám nevyšlo, i když jste to měla velmi dobře vymyšlené včetně alibi opilého koncipienta Voráčka, který si nic nepamatoval, a zvolení penzionu, kde nikdo v noci nezaznamenal váš odjezd.“

Růžičková se naklonila ke státní zástupkyni.

„Jste přece soudná ženská. Tohle vám přece nemůže stačit. Není to ani nepřímý důkaz. Že jsem v noci odjela, ještě nic neznamená. Mohla jsem jet kamkoli.“

„Kam jste teda jela?“

„To je irelevantní.“

„Nevadí, jak chcete,“ řekl kapitán Hackenschmied. „Tohle samozřejmě není všechno. Prosím, ukažte ty snímky, kolego,“ pokynul mně. Lála se usmál a šťouchl do mě loktem. Odkašlal jsem si. Přes otevřené okno už byla místnost silně zakouřená.

„Na bankovní oslavě byl fotograf, který tam pořídil digitálním aparátem velké množství snímků. U každé fotografie kamera zaznamenává přesný čas, kdy byl záběr pořízený. Předkládám tento snímek. Jak všichni vidíte, zachycuje celou řadu lidí. Na první pohled by se zdálo, že to jsou samí muži v oblecích. Ale jedna postava jste vy. Tady!“ zapíchl jsem ukazováček do pravého kraje zvětšeniny.

„To snad mám být já?“ rozčílila se Růžičková. „Co to na mě zkoušíte? Vždyť tam ani není vidět obličej toho chlapa.“

„Odkdy nosí muži boty na vysokých podpatcích? Tady mám nazvětšovaný detail boty, kde je jasně patrné, že to není pánská obuv. Když si dnes žena vezme pánský oblek, není to nic nápadného ani zvláštního, ani kravata, ale s obuví je potíž. Na snímku je vaše bota,“ řekl smutně kapitán Hackenschmied. „Máme ji rovněž na videozáznamu z domovní prohlídky u vás doma. Nemůžete popřít, že vám patří. Z toho jasně vyplývá, že jste ve Valdštejnské zahradě byla. Ušetřila byste nám všem práci, kdybyste se přiznala.“

Růžičková se ušklíbla. Bylo to bezděčné gesto malé školačky.

„Spekulace bez přesvědčivých důkazů. Paní doktorko…“ obrátila se znova o pomoc k státní zástupkyni. Poznal jsem na ní, že přes to všechno, co tu bylo řečeno, není skálopevně přesvědčená. Všechno, co svědčilo proti paní Růžičkové, se tak nebo onak dalo vysvětlit v její prospěch.

„Co ta balistická expertiza?“ připomněla státní zástupkyně. „Stále nemáme důkaz o tom, že jde o vražednou zbraň. Nezlobte se, ale bez toho…“

Kapitán Hackenschmied vyťukal interní linku, pak se zvedl a vzdálil se.

Když se vrátil s lejstry v ruce, nevypadal nejlépe. Moje obavy se potvrdily. Zkouška prokázala, že walther, zajištěný na chalupě Karla Růžičky, nebyl vražednou zbraní.

„Dovolíte?“ Státní zástupkyně vzala kapitánovi zprávu z ruky a zevrubně si ji prohlédla. Pak se podívala na Magdu Růžičkovou, na Hackenschmieda, složku zavřela a položila před sebe na stůl.

„Je mi líto,“ řekla stroze, „tohle všechno mění stav věci.“

„Já jsem vám to říkala,“ pronesla Růžičková, která se samozřejmě dovtípila, že se karta obrátila v její prospěch. „Vážení, bylo mi potěšením. Doufám, že jste se všichni dobře bavili.“

Vyšetřovatelé na sebe bezradně pohlédli.

„Kapitáne, můžu mezi čtyřma očima?“ zašeptal jsem mu do ucha.

„Na shledanou,“ Růžičková vstala a urovnávala si před odchodem kostým.

„Možná byste ještě měla zůstat,“ řekl jsem tiše.

„Už toho bylo dost.“

„Prosím,“ přidala se ke mně státní zástupkyně.

Vyšli jsme na chodbu. Kapitán Hackenschmied, slečna Dostálová a já. Lála zůstal v kanceláři.

„Musíte ji tu ještě zadržet!“

Věděl jsem už, jak se to všechno muselo stát. Bylo to rafinované, ale zároveň tak prosté. Stačilo pár slov a kapitán to pochopil.

„Kolik času na to budete potřebovat?“ zeptal jsem se.

„Zařídím to s našima mládencema. Snad někdo bude volnej. Okamžitě tam někoho pošlu,“ řekl kapitán. „Doufám, že to vyjde. Kdybysme měli hledat po celý Praze, tak se to protáhne.“

„Jsem o tom přesvědčenej,“ řekl jsem povzbudivě. „Teď ji tu jen musíme zdržet, než tu pistoli někdo přiveze.“

„Souhlasíte?“ kapitán se na státní zástupkyni obrátil takřka s prosíkem.

„Máte poslední pokus.“

„Díky. Nechám přinést něco k snědku. I pro ni.“

Už jsme seděli dvě hodiny, když vešel jeden z kapitánových mužů, podal Hackenschmiedovi krabici a složku papírů.

„Tady to máte, šéfe,“ řekl důvěrně a neznatelně se pousmál. Kapitán otevřel krabici, vyndal tři na první pohled stejné stříbrné pistole značky Walther PPK v zavařených sáčcích, označené čísly na visačkách kvůli identifikaci, a přelétl dokumenty.

„Máme to, paní Růžičková. Poznáváte ty zbraně?“

Růžičková se nenamáhala na ně ani prohlédnout. Tvářila se, jako by se jí to netýkalo. Pohrávala si s

kabelkou na klíně.

„Můžete nám to vysvětlit?“ zeptala se státní zástupkyně.

„Jistě,“ odpověděl ochotně kapitán. „Tady máme tři zbraně. Jedna z nich patřila Karlu Růžičkovi, jedna Jiřímu Vysušilovi.“

„A ta třetí?“

„Ta je na tom všem nejzajímavější. Patří Ondřeji Suchánkovi.“

Pan Lála se na mě nechápavě podíval. Povzbudivě jsem na něj mrkl.

„To je kdo?“

„To je, paní doktorko, majitel a provozovatel veřejné střelnice na Jižním Městě. Tady z těchto výsledků vyplývá, že z jeho zbraně byly vystřeleny ony projektily, které způsobily smrt pana Růžičky.“

Růžičková sklopila hlavu. Mlčela.

„Můžete být konkrétnější, pane kapitáne?“ Státní zástupkyně ještě nic nechápala.

„Není nic jednoduššího. Představte si, že si chcete na střelnici zastřílet. Pokud máte svou zbraň, jdete rovnou do kójí a střílíte. Pokud zbraň nevlastníte, máte možnost si ji za poplatek půjčit, pokud ovšem jsou na střelnici na tuto službu zařízení. Na Jižním Městě nabízejí k půjčení celou škálu zbraní od malorážních až po silné pistole a revolvery. Tady mám seznam nabízených zbraní. Mezi nimi je i zde přítomný walther.“

„Stále dost dobře nechápu…“

„Přijdete na střelnici a přesně tuto pistoli si půjčíte. Víte, že od tohoto typu a ráže mají jen jednu. Po střelbě prostě obě zbraně prohodíte a místo jejich vrátíte tu svou. Na první pohled jsou nerozeznatelné. Dá se předpokládat, že obsluhující personál nekontroluje identifikační čísla, takže na záměnu se nepřijde. Později provedete stejnou operaci a na střelnici vrátíte jejich zbraň.“

„Bylo to tak, paní Růžičková?“

„Odmítám se o tom s váma bavit.“

„Tím si nepomůžete,“ řekl kapitán. „Všechno do sebe dokonale zapadá. Před vraždou jste zajela na chalupu a vypůjčila si manželovu waltherovku. Vy jste sice počítala s tím, že tu špinavou práci za vás udělá nešťastný pan Vysušil, ale tak úplně jste na něj nespoléhala. Proto jste pak provedla onu výměnu, takže jste měla zbraň, u které se dalo oprávněně předpokládat, že se o ní nedozvíme. Podle původního plánu měl nejspíš vraždit Jiří Vysušil, jenže on se ke své pistoli shodou okolností nedostal, protože střelnice byla toho dne kvůli havárii neočekávaně zavřená. Vysušil v noci k Valdštejnské zahradě přijel, vy jste se tam někde s ním sešla a dozvěděla se od něj, co se stalo. Zřejmě nám neřeknete, co tam mezi vámi proběhlo. Možná jste ho přemlouvala, aby si vzal vaši zbraň, ale marně. Každopádně on do zahrady nevstoupil a vrátil se domů na Spořilov. Musela jste jednat sama. Dostala jste se dovnitř, před půlnocí to už nebyl velký problém. Měla jste na sobě černý oblek, paruku, takže vás v té tmě nikdo nepoznal, a pokud vás někdo zahlédl, tak si myslel, že jste muž. Až na ty boty. To

bylo riziko, které by nebylo tak značné, pokud by vás někdo nevyfotografoval. Nikým nepoznána jste vyhledala Karla Růžičku a odvedla si ho stranou. Věděla jste, že o půlnoci bude mohutný ohňostroj, ve kterém zanikne hluk výstřelů. Zabila jste ho z těsné blízkosti ranou do hlavy a pak jste ho ještě střelila do stehna, aby se tam našel neporušený projektil, který bychom těžko identifikovali se zbraněmi, které jsme nutně museli při vyšetřování zajistit. Na můj vkus to bylo překombinované, ale každopádně nám to hodně zamotalo hlavu. Pohodila jste tam dvě nábojnice, které jste si před časem opatřila, když jste byla střílet s panem Vysušilem. Nesly stopy po užití jeho zbraní. Tím jste na něj svedla podezření. Jenže jednu z vámi vystřelených nábojnic se vám v té tmě nepodařilo najít, takže my jsme tam našli nábojnice tři a ze dvou pistolí. Nakonec to tedy bylo zamotanější, než jste předpokládala. Po půlnoci jste se bleskově vrátila do Jičína a ráno jste se tvářila, jako by se kromě vášnivě strávené noci s koncipientem Voráčkem nic nestalo. Pak jste se společně vrátili do Prahy, kde jste se od nás dozvěděla o smrti svého bývalého manžela. Pak už jen zbývalo na střelnici znova stejným způsobem prohodit obě waltherovky a tu Růžičkovu zas odvézt na chalupu, kde ji našel tady kolega, když jste na to sama upozornila v souvislosti s Janiným zmizením. To byla ta vaše poslední cesta.“

Dlouho bylo ticho.

„Odveďte, prosím, obžalovanou do cely.“ Nepromluvila ani v okamžiku, kdy opouštěla místnost.

Na chodbě na mě trpělivě čekala Kateřina. Pan Lála chápavě pokýval hlavou a vzdálil se. Objali jsme se, když se za námi ozvalo nenápadné zakašlání. Kapitán Hackenschmied. Káča se uvolněně rozesmála a položila pravou ruku na jeho rameno.

„Z čistě právního hlediska to nebyl úplně čistej postup, když jsme se i před Dostálovou tvářili, že máme v ruce důkaz, že jde o vražednou zbraň, ale za tak krátkou dobu nikdo expertizu neudělá. Zdá se, že jsme tím ale Růžičkovou dostali. Měl bych vám poděkovat.“

„To je v pořádku, kapitáne. Ten důkaz mít budete, to je jen otázka času. I já jsem svou povinnost vůči chlebodárcům splnil…“

„Už vás nebudu rušit,“ Hackenschmied mi silně stiskl pravici.

„Půjdeme?“ zeptala se Kateřina a přitiskla se ke mně.

„Ty už máš snad konec pracovní doby?“

„Podívej se, kolik je hodin, ty hrdino!“ Dělala, že přehlíží mou impertinenci.

„Zasloužíme si dát něco do hlavy,“ řekl jsem.

„Mám plnou ledničku.“

„Seš poklad, Káčo…“

„Poslyš, detektive, proč ho vlastně zabila?“