Aaron Elkins

Do morku kostí

Pro většinu běžných lidí, avšak i pro většinu slavných literárních detektivů, by to byla nevábná a morbiditou zavánějící hromada starých kostí. Nikoli však pro Gideona Olivera. Gideon Oliver je totiž soudní antropolog a z kostí umí vyčíst víc než lékař z chorobopisu. Tahle kostra pro něj má i jeden význam navíc: když byla schopna vlastního pohybu, patřila Oliverovu kolegovi a nezpochybňované autoritě v oboru, profesoru Albertu Jasperovi. Ten zemřel při nepřesvědčivě prošetřené nehodě a jeho kosti od té doby odpočívaly v Oregonském muzeu. Avšak jen do chvíle, než je odtamtud někdo odcizil.

Příležitostný amatérský detektiv Oliver nevěří na náhody. Kolegova kostra zmizela právě v době, kdy se po deseti letech schází opět antropologická konference v místě, kde profesor Jasper zahynul.

Whitebark Lodge bude opět hostit výkvět světové antropologie a zdá se, že někdo z přítomných má zájem na tom, aby se nikdo nezabýval dávnou smrtí.

Takovou radost ovšem Gideon Oliver neznámému nedopřeje. Netrvá dlouho a už nemusí želet toho, že jediný důkaz, kolegova kostra, zmizela. Brzy už má z čeho vycházet, protože vrah dá vědět o své přítomnosti i na této konferenci a nabídne Oliverovi naprosto čerstvý materiál – mrtvolu dalšího kolegy čerstvě zavražděného v zájmu pachatelovy zoufalé snahy zamést stopy vedoucí k dalším zločinům do minulosti.

1

Od: Mirandy Glassové, kurátorky antropologie, Centrální muzeum přírodní historie v Oregonu Pro: Členy Západní asociace soudní antropologie

Předmět: Šestá bienální konference ZASA Drazí a vážení kolegové antropologové:

Nezadržitelně se nám blíží 16. – 22. červen, týden našeho nedočkavě vyhlíženého setkání korunovaného slavnostní večeří se zpěvem a scénkami. Jako letošní hostitel Vás tímto co nejsrdečněji zvu.

Je příhodné, že se letošní zábavná osvěta uskuteční tam, kde všechno začalo: v chátrajícím, avšak stále malebném středisku Whitebark Lodge…

Nelson Halston Hobert, prezident Celostátní společnosti soudních antropologů, zasloužilý profesor biologie člověka a vedoucí katedry antropologie na Severní univerzitě Nového Mexika v jedné osobě

– a ve svých čtyřiašedesáti letech nesporný král amerických soudních antropologů – se při čtení dopisu zamračil. Nádobí od snídaně již bylo odklizené na stranu a na stole před ním ležel čerstvě dolitý třetí šálek kávy. V ruce držel právě zapálenou vonnou ranní dýmku. Seděl v uvolněné poloze, o čemsi usilovně přemýšlel a na jeho tváři se zračilo patrné znepokojení.

„Sakra,“ zamumlal, „to vyvolá nepříjemné vzpomínky na starou tragédii.“

Jeho žena seděla u stolu naproti němu, prohlížela si jej a cosi jí na něm vadilo.

„Máš něco ve vousech,“ poznamenala věcně. „Asi drobky chleba.“

„Hm,“ pronesl nesoustředěné, „asi ano.“ A pokračoval ve čtení.

„Vážně,“ zopakovala laskavě. Naklonila se nad hromadu pošty a koncem složeného ubrousku lehce odstranila rušivý drobek z ježatých vousů svého manžela. Pak ještě smetla popel z jeho staré hnědé teplákové soupravy. Znovu si ho celého prohlédla, tentokrát se souhlasným výrazem, a opět se spokojeně usadila.

Hobert nedal nijak najevo, zda si je těchto drobných pozorností vůbec vědom. „Letošní schůzku ZASA hostí Miranda,“ řekl jí. „V týdnu od šestnáctého června.“

„To nemůžeš stihnout. Pru se šestnáctého vdává. Ve Fort Lauderdale.“

„Já vím, ale nemohl bych –“

„Rozhodně ne. Když se vdávala Vannie, byl jsi v Etiopii. Tentokrát tomu neutečeš.“ Sklonila hlavu a

pohlédla na něj upřeně přes horní rám brýlí v umělohmotných obroučkách, aby pochopil, že to myslí vážně.

„No, asi bych neměl,“ souhlasil neochotně. „Mohli bychom se podívat, jaké je spojení z Fort Lauderdale navečer –“

„Nellie, nemíním strávit noc v letadle, obzvlášť ne po tak náročném dni. Můžeme odletět nazítří, až se dobře vyspíme. Věř mi, ZASA to bez tebe den dva přežije.“

Nellie se poškrábal po lesknoucí se lebce a zamračil se. „Za normálních okolností bych o tom vůbec nepochyboval. Ale… no tak jo, poletíme následující den.“

My byla samozřejmost. Už desítku let, od doby, co přestala učit, ho Frieda doprovázela na všechny konference a setkání. Někdy mu to překáželo, ale většinou ne. Moc mu na cestách pomáhala, rezervovala letenky i hotel, dohlížela na jeho kalendář schůzek, dokonce mu sbalila kufr a ušetřila ho tisíce drobných starostí. Uvědomoval si, že jí nahrazoval školáky, o které se starala dlouhých pětadvacet let, ale nevadilo mu to. O koho jiného by se měla starat než o něj?

A po pravdě řečeno, brával ji s sebou rád. Bylo mu příjemné probouzet se a uléhat po jejím boku. Byli svoji už velmi dlouho a měli za sebou dobré i zlé. Den strávený bez Friedy ho vždy trochu vykolejil, cítil se hned jaksi neúplný.

„Chceš vědět, proč mě potřebuješ?“ zeptala se ho jednou, když toto téma probírali. „Protože beze mě máš tendenci zapomínat, že jsi důstojný člověk a musíš se podle toho chovat.“

V tomhle měla jistě pravdu. Nebylo snadné mít stále na paměti, že jste důstojný člověk.

Nechala poklesnout ruku s obálkou, kterou právě otevírala. „Co tím chceš říct, za normálních okolností!“

„Friedo,“ pronesl, „ta konference se bude konat ve Whitebark Lodge.“

„Whitebark Lodge!“ dostala bolestný výraz. „To je ale naprosto hloupý nápad. Co si od toho, proboha, slibuje?“

„Nezapomeň, že Miranda tam nebyla tu noc, kdy… no, kdy se konal ten večírek. Takže nemá důvod cítit se provinile.“

„Provinile je sotva dobře zvolené slovo, Nellie. Copak si mohl někdo z vás třeba jen ve snu představit, jak to všechno dopadne? Nemůžete si klást vinu za to, že tam Albert Jasper… – za to, co se mu tam stalo.“

Během její řeči souhlasně přikyvoval a vychutnával si přitom dýmku. „Já vím, Friedo, já vím.“ Nemluvila o tom poprvé a on s ní v zásadě souhlasil.

„Ale přesto,“ připustila a poklepávala si přitom obálkou o protáhlou bradu, „to vyvolá dost nepříjemné vzpomínky, co?“

„To je bohužel víc než jisté.“ Nellie dopil poslední lok kávy a silně natáhl z dýmky, aby se ujistil, že stále hoří. Pak se prudce postavil, aby tak předešel dalšímu hovoru na toto téma. „Bude teprve devět a mě čekají ve škole až v jednu. Půjdu zasadit tymián a skalníky. Co ty na to?“

„Skvělé, miláčku. Stojí tam teprve tři týdny.“

Ve skutečnosti jenom týden, ale Nellie se nechtěl s Friedou přít. Ráda si do něj občas rýpla. Klečel na slunci a beze spěchu míchal hnojivo se zeminou v předepsaném poměru jedna ku třem v jedné z předem vyhloubených jamek.

„Bylo nádherné divoké ráno v Novém Mexiku,“ napsal D. H. Lawrence, „člověka to nutilo vyskočit z postele a pocítit, jak se jeho duše probouzí jako znovuzrozená a starý svět ustupuje novému.“

Podle Nellieho to Lawrence zrovna nevystihl. On považoval pouštní rána za poklidná a nikoli plná energie, vlastně docela ospalá. Řídký, suchý vzduch, ostré a jasné světlo, široce se rozprostírající úpatí Sangre de Cristos poseté borovicemi, to vše jej uspávalo, působilo na něj uklidňujícím dojmem a vyvolávalo v něm pocity zhýčkané domácí kočky.

Zatímco připravoval půdu, vzpomínal na první setkání členů ZASA před deseti lety. Dost nepříjemné vzpomínky, řekla Frieda. Bylo to řečeno velmi decentně. Spíš by měla říct: strašlivě nepříjemné vzpomínky. Jak jinak to nazvat, když jste nesli zodpovědnost, i když naprosto neúmyslně, za smrt – za násilnou, zbytečnou smrt – muže, kterému jste vděčili prakticky za všechno, co jste měli?

Narovnal se a opřel o lopatku. Mirandin dopis dostane všech zhruba čtyřicet členů ZASA. Ve čtyřech z nich – jenom čtyřech – vyvolá zmínka o Whitebark Lodge tytéž dost nepříjemné vzpomínky.

Rád by věděl, na co tihle lidé právě teď myslí.

Callie Dufferová myslela na potřeby pozitivního hodnocení a potenciálu osobního růstu studenta antropologie Marka Vrooma, kterému hrozilo vážné nebezpečí, že bude vyhozen z Nevadské státní univerzity v prvním semestru postgraduálního studia – nebo o tom aspoň mluvila. Jako vedoucí katedry se cítila oprávněná sdělit ostatním své názory.

„Jistě je vám jasné,“ vysvětlovala třem členům fakulty, kteří za ní přišli do kabinetu, „že když tohoto mladého muže vyhodíte ze školy, nevyřešíte žádný z jeho problémů.“

„To sice ne, zato však obrovskou měrou přispějeme k vyřešení těch mých,“ zabručel Harlow Pollard.

Callie spolkla nával podrážděnosti. Kdyby to řekl aspoň s náznakem humoru, třeba i cynického, mohla se jen pousmát. Ale Harlow byl vtipný asi tolik co pohřební místnost, a navíc mu to velmi pomalu zapalovalo. Přesto se však odmítla nechat znechutit. Mohla ho jedině politovat, toho zkamenělého dinosaura neschopného přizpůsobit se nové dynamice vzdělávacího systému a roli akademiků jako nositelů změn. Chudák Harlow si stále myslel, že je tu k tomu, aby přednášel antropologii a tečka. Nebylo pochyb, že nesouhlasí s postupujícím vývojem.

Marge Harrisová, jedna z mladších instruktorek, opatrně mávla rukou, aby upoutala pozornost.

„Callie,“ oslovila ji váhavě, „všichni chápeme, že jste plně oddaná pojetí univerzity jako sítě sociální podpory –“

Harlow vydal nepříjemný tlumený zvuk.

„– ale vy jste toho kluka nikdy neměla ve třídě,“ pokračovala Marge. „Chodí zásadně nepřipravený. Když se zrovna nehádá, je uštěpačný. Když se mu snažíme vysvětlit, co od něj očekáváme, bere to jako povedený vtip –“

„Aha!“ chytila se toho Callie. „Co my očekáváme od něj. Co když je právě tohle jádro problému? Pokusili jsme se přizpůsobit jeho potřebám? Dali jsme si tu práci pochopit, co chce on!“

Na to přece musejí zareagovat, pomyslela si Callie, ale ti tři tam jen tak seděli, mlčky a zarputile. Jeden by si pomyslel, že aspoň ti mladší pochopí důležitost strukturální flexibility, když se jedná o dysfunkční –

„Víte, co provedl v pátek?“ řekl Harlow s pohledem upřeným do země a pokračoval tiše: „Měl jsem čtvrtletní zkoušku z 304. Pan Vroom přišel o patnáct minut později, poseděl uvnitř pět minut, pak odevzdal svůj papír a odešel. A víte, co tam napsal?“

„Ne, copak napsal, Harlowe?“ zeptala se Callie se strnulým úsměvem. Ať už to jí nebo komukoli jinému připadalo sebevíc zvláštní, nedokázala s Harlowem Pollardem jednat jinak než s jakousi topornou shovívavostí. Tento třiapadesátiletý muž byl přitom o devět let starší než ona a kdysi býval profesorem jejího hlavního studijního oboru. Získala pod ním titul PhDr. právě zde, ve státě Nevada, a okamžitě začala pracovat jako pomocný instruktor, když měla konečně titul mimořádného profesora.

A teď, uvažovala a přitom bezmyšlenkovitě hladila prsty světle hnědé kožené opěradlo křesla, které zdědila při převzetí katedry, teď, deset let poté, je z ní řádný profesor a navíc vedoucí katedry. A ubohý, krátkozraký snaživec Harlow? Z toho je pořád jen mimořádný profesor. A tím taky zůstane, až půjde do důchodu. (Což snad bude brzy, s boží pomocí.)

„Napsal tohle,“ drmolil dál Harlow. „‚Sorry, doktore, dneska nemám svůj den.‘ Stálo to tam velkými tiskacími písmeny a pod to nakreslil ten – jak se tomu říká – usmívající se obličejík a k tomu poznámku ‚Přeju hezký den‘.“

Zvedl svou natvrdlou a nepřístupnou hlavu. „Může mi někdo z vás říct, co se s tím dá dělat?“

Callie tenhle rozhovor unavoval, ale přesto předstírala zájem. „Copak nechápete, že když se na to podíváte správně, je patrné, že se tak snaží – samozřejmě nejistě a opatrně – navázat komunikaci? Teď máme šanci zareagovat, ukázat mu, že máme zájem, že dokážeme mladé lidi nejen kritizovat, ale i saturovat.“

„Saturovat…?“ zopakoval Harlow tupě. Skutečně nepochopil, o co jí jde, dokonce ani neporozuměl tomu slovu.

Ostatní na tom nebyli o moc lépe.

„Je mu dvacet osm let,“ vložil se do toho Will Martinez, který nemohl být o mnoho starší. „Chcete naznačit –“

Callie došla k názoru, že je čas ukázat svou autoritu. Co je moc, to je moc. „Jsem ráda, že jste se se mnou podělili o své názory,“ řekla najednou živě. „Hodně jsem se z toho dozvěděla, ale je mi jasné, že nás čeká ještě pořádný kus cesty. Myslím, že bychom měli věnovat čtvrteční schůzku našeho týmu nacvičování nedirektivního způsobu konzultací. Požádám doktora Mehrabiana z oddělení lidských zdrojů, aby s námi procvičil nějaké hry zaměřené na simulaci řešení problémů. Souhlasíte se mnou?

Má někdo něco proti tomu? Dočkám se konečně nějaké odpovědi?“

Jedinou odpovědí jí bylo rezignované, téměř nepostřehnutelné svěšení tří párů ramen.

Nebyla to zrovna jedna z jejích nejlepších schůzek na fakultě, pomyslela si Callie podrážděně, když se za nimi zavřely dveře. Nevyloudila z nich dostatečnou reakci, což ji pokaždé hrozně rozčílilo.

Nedokázala v nich vyvolat pocit, že plánovaný trénink je jejich nápad. Ale co mohla čekat? Jen hodinu předtím dostala dopis od Mirandy, což ji samozřejmě rozrušilo. Snadno ji něco vyvedlo z míry, to nikdy nepopírala.

Také Harlow musel obdržet kopii toho dopisu v ranní poště; to by vysvětlovalo, proč vypadal ještě popelavěji a těžkomyslněji než obvykle.

Vytáhla psaní ze zásuvky stolu a znovu si ho prohlédla. Whitebark Lodge. Jak zoufalé vzpomínky to jméno vyvolávalo…

Tenkrát to samozřejmě nezačalo špatně. Za prvé, vzpomínala, byl to nápad Nellieho Hoberta: neformální konference spojená s rozlučkovým večírkem pro Alberta Evana Jaspera, uspořádaná uprostřed lesů vděčnými a oddanými bývalými studenty antropologie. Nebylo podstatné, že Callie vůči tomuto šovinistickému starému tyranovi necítila vděčnost ani oddanost; ani to, že od něj po dvou šílených letech odešla, aby dostudovala u méně náročného Harlowa Pollarda, který sám býval Jasperovým týraným studentem. Od Jaspera se ve skutečnosti naučila hodně a měla pocit, že by se s ním měli náležitě rozloučit – a kromě toho jí pozvání na tu konferenci lichotilo.

A skutečně se s tím člověkem náležitě rozloučili. Jednou provždy.

Ani dnes necítila lítost, ale i tak to pro ni byl mizerný zážitek. Dlouhou dobu ji pronásledoval tíživý pocit, jako by to byla její chyba, její vina, že zemřel.

Což samozřejmě nebyla; stejně jako nikoho jiného. V terapeuticko-psychologické poradně v Esalenu jí pomohli dostat tuhle nesmyslnou představu z hlavy a maratón víkendových schůzek, po nichž následoval týden tvrdé práce na nápravě duše i těla, jí umožnil vidět věci ve správném světle: Albert Evan Jasper nebyl k ničemu „dohnán“; činil svá vlastní rozhodnutí, řídil se svými vlastními názory a došel si – rázně a arogantně jako vždy – pro svou vlastní násilnou smrt.

Avšak teď, deset let poté, když už na to dávno přestala myslet, se najednou zase objevil a znovu jí otrávil život. A bezpochyby i Nelliemu Hobertovi, chudákovi starému Harlowovi i všem ostatním.

K čertu s ním, pomyslela si.

Ve své malé, zaprášené kanceláři o dvě patra níž než Callie zíral Harlow Pollard prázdně na Mirandin dopis. Naplňoval ho pocit nezadržitelně se blížícího konce světa, kdy se uzavře kolo osudu. Whitebark Lodge. Když tato slova četl před několika hodinami poprvé, nejprve pocítil instinktivní odpor. Nepojede tam. Jak by mohl? Jak by mohla Callie nebo kdokoli z ostatních? Ale pak na něj přišla jakási zoufalá, strašná rezignace. Ach ano, vrátí se tam. Část jeho samého stejně vždycky věděla, že to jednou udělá a že tam jeho dlouhotrvající utrpení konečně dojde rozhřešení.

Zamračil se a píchl prostředníčkem do bodu pod hrudní kostí, kde pociťoval známou bolest; byl přesvědčen, že cítí, jak mu kyseliny rozežírají stěny žaludku. Vzal si dvě tablety Pepto-Bismolu z krabičky rodinného balení ve spodní zásuvce a zapil je lokem bylinkového čaje, který na jeho stole stál už od včerejška.

Bože, můj bože, Whitebark Lodge.

Ne že by nesl zodpovědnost za to, co se tam stalo. To nemohl tvrdit nikdo. Z nich všech zřejmě nesl nejmenší vinu. Ale kdo za to tedy mohl? Záleželo na tom, jak jste se na to dívali. Na jedné straně by se dalo říct, že všichni, samozřejmě nepřímo. Na druhé straně to mohl být Jasper sám…

Harlow si rukou přejel oči a oteklými, roztřesenými prsty roztrhl igelitový obal na dalších dvou růžových tabletách Pepto-Bismolu ve tvaru srdíčka.

Profesor Leland Roach, sedící o pár set kilometrů východněji v podobné kanceláři uvnitř podobné budovy na pozemku Technologického institutu v Coloradu, takové starosti neměl. Byl spokojeně ponořený do své práce a jeho hubená postava s úzkými rameny se nakláněla nad laptop na jeho stole. Pracoval na svém nejnovějším příspěvku do Magazínu Paleopatologie. Na obrazovce před ním blikala elegantní a autoritativní slova:

… vzorky fekálií následně rehydrujeme v roztoku fosforečnanu sodného, čímž znovu získáme čtyři zárodečné vaječné buňky parazitního prvoka třídy Eimeria; zřejmě E. piriformis. Toto provokativní spálení…

Pravidelné ťukání zpomalilo a pak zcela ustalo. Spálení? Přes jeho staromódní pečlivě zastřižený knírek mu přeběhlo znechucení. Leland vrátil kurzor zpět a stiskl klávesu smazat. Spálení zmizelo a bylo nahrazeno slovem zjištění. Leland pohlédl do svých poznámek, protáhl si prsty a znovu se naklonil k počítači. Žádná další slova se však na obrazovce neobjevila. Jeho myšlenkový pochod se přerušil.

Přečetl si Mirandin dopis hned ráno, připnul na něj vzkaz pro Eloise, aby mu zarezervovala letenku a ubytování, a pustil vše z hlavy. Nebo si to aspoň myslel. Jenže teď najednou napsal spálení, když myslel zjištění. Freudovský překlep, pomyslel si znechuceně. Leland nesouhlasil s Freudovou teorií, protože se neshodovala s jeho názorem na to, jak funguje lidská mysl. Podle jeho názoru představovaly takové překlepy jakýsi projev duševní neloajality, lstivý podraz určité perverzní části lidského mozku. Leland byl na sebe hrdý za to, jak zřídka se mu něco podobného stávalo.

Velmi ho však rozladilo, že k tomu došlo právě teď. Nebyl důvod, aby na něj jeho mozek něco zkoušel. Nic v sobě nepotlačoval, nic před sebou neskrýval. Co by také měl skrývat? Lidem se občas dějí strašné věci. Nikdo za to nenese vinu.

Někteří se na to samozřejmě dívali jinak, ale to byl jejich problém, ne jeho. Leland Roach se nepoddával truchlení, nerval si vlasy z hlavy, nebušil se do hrudi a nevykřikoval mea culpa. Život byl dost těžký i bez toho, že by člověk na sebe bral zodpovědnost za věci, které byly mimo vši kontrolu.

Když se těmito rozumnými argumenty uklidnil, v duchu otevřel zásuvku v pomyslné skříni naplněné znepokojivými myšlenkami – což byla jeho vlastní metafora – a zase ji s prásknutím zavřel. Pak se již klidněji vrátil k intelektuálnímu potěšení z tématu, na němž právě pracoval. Zase se ozvalo tiché ťukání kláves.

Toto provokativní zjištění dokazuje, že bychom s pomocí výkalů mohli lépe porozumět…

„Ty si polib, vole!“ odsekl Les Zenkovich v odpovědi na nadávky, které směřovaly na jeho hlavu. Aby dal svým slovům větší důraz, vystrčil z okna svého porsche zvednutý prostředník.

Řidič druhého auta se vyklonil ze sedadla a ústa mu cukala zlostí. Pak však poprvé pohlédl na Lese: Do prdele, ten chlap je jak hora. S těžkým polknutím zavřel pusu, dupnul na brzdu a couvl. Jestli ta příšera chce mít celý most pro sebe, ať si ho s radostí vezme. Vzpomněl si na starý vtip; Otázka: „Co dáš dvousetkilové gorile?“ Odpověď: „Všechno, co si bude přát.“

Les v porschi zesílil kazetu s Creedencem Clearwaterem a pokračoval východním směrem hustou dopravou přes most v Oakland Bay. Výměna názorů ho nijak nevyvedla z míry. Až se dostane domů do Kensingtonu, už na to úplně zapomene. Lidé jsou v těchto dnech podráždění, to je všechno, a hlavně ti na mostě. Trvalo to už od zemětřesení a podle psychologů to tak ještě nějakou dobu zůstane.

Ne že by to na Lesově duši zanechalo nějaké šrámy. Ty dokázalo způsobit jen nepatrné množství věcí. Les byl hrdý na svůj uvolněný přístup k životu. Na univerzitě mu říkali „Kliďas“ nejen proto, že stále kouřil marihuanu. Ber věci, jaké jsou, bylo jeho heslo. Stejně nikdo z tohohle světa nevyvážné živý, a tak není důvod si to tady trochu neužít. Mimo jiné se naučil bavit tím, jak si jiní lidé zbytečně ničí život. Život byl přece dost komplikovaný, i když si člověk problémy nevymýšlel. Ale někdy se zdálo, že je jediný člověk, který to chápe.

Tak například Mirandin dopis. Dostal ho odpoledne ve své kanceláři na Mission Street. Vycházel-li z předpokladu, že ostatní obdrželi psaní tentýž den, čtyři lidé si touhle dobou zřejmě rvali vlasy z hlavy: Nellie, Leland, Harlow a Callie. I když – Nellie asi ne. Ten totiž žádné nemá. Ale nikdo z nich nemohl být šťastný z toho, že se má vrátit zrovna do Whitebark Lodge. Do místa, které vyzařuje špatnou karmu.

Kdyby s tím vyšli ven hned tehdy a řekli všem, co se stalo, dnes by to byla jen stará historie. Les to tenkrát navrhoval, ale ostatní ho umlčeli, proto se nerad podvolil, přestože mu to připadalo hloupé. A tak po všechny následující roky, kdykoli se setkali, mezi nimi leželo to odporné, hnusné malé tajemství.

Dokázali vše tajit tak mistrně, že ani Miranda nezjistila, co se stalo. Žila v Bendu, nedaleko zmíněného střediska, a měla obrovské štěstí, že ten večer vyřizovala nějaké rodinné záležitosti – buď se vdávala, nebo rozváděla; obojím se bavila docela často. Dověděla se jen to, že se Jasper rozhodl náhle, zcela bez vysvětlení odejet, což byla vlastně pravda. Zjevně ještě dnes neví ani o chlup víc, protože jinak by nikdy tohle setkání nemohla pořádat ve Whitebark Lodge.

Na konci mostu zamířil na sever, na ještě ucpanější dálnici číslo 80. Ani s porschem neměl dost manévrovacího prostoru a musel čekat v zácpě jako všichni ostatní. Přesto měl na tváři jemný úsměv, zatímco si na volant vyťukával rytmus písně „Plujeme po proudu“.

Nemohl se dočkat, až uvidí, jak se s tím ti staří prďolové vyrovnají.

„To už je dvanáct?“ Nellie, stále klečící v hlíně, zvedl hlavu a nos mu naplnila sladce pronikavá vůně tymiánu.

„Ano,“ odpověděla Frieda. „Měl by ses jít připravit. Na, přinesla jsem ti trochu čaje.“

„Nechce se mi věřit, že se tady tím bavím už skoro dvě hodiny,“ řekl Nellie a setřásl hlínu ze stehen. Zvedl se a škubl sebou, jak mu prasklo v kolenou. „Hm. Vlastně proč ne.“

Posadil se na kamennou lavičku vedle Friedy a vzal od ní šálek s horkým nápojem. „Ach,“ pronesl s potěšením, „přesně tohle potřebuju. Co říkáš na ty rostlinky?“

„Jsou prostě překrásné. Nellie, chtěla bych se tě na něco zeptat.“

„Na co?“

„Na Alberta Jaspera. Na jeho ostatky. Mám pocit, že byl kolem nich nějaký problém, nevědělo se, co udělat. Co se s nimi stalo?“

Nellie, kterému se při práci podařilo obnovit svou obvyklou dobrou náladu, se zamračil. Krátké šedé vousy mu trčely na všechny strany. „Zajímavá otázka. Zdá se, že všechny čeká malé překvapení.

Tebe také.“

„Jaké překvapení?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Kdybych ti to řekl, tak už by to nebylo překvapení, ne?“

Upíjel čaj a Frieda si ho zkoumavě prohlížela přes horní rám brýlí. „Nelíbí se mi tvůj pohled.“ Široce otevřel oči. „Pohled?“ zeptal se.

„Vidím, že se tam skrývá ten tvůj morbidní smysl pro humor,“ poznamenala. Nellie se zvedl. „No, Friedo, to je od tebe moc hezké.“

2

„Oprav mě, jestli se mýlím,“ řekla Julie a nabrala kouskem mrkve trochu omáčky ze smetanového sýra. „Chceš, abych si vybrala týden dovolené a jela poslouchat hromadu antropologů zaujatě klábosících o postavení Marapitheca na vývojovém žebříčku hominidů? Jako loni v Detroitu?“

„Byl to Ramapithecus,“ poznamenal Gideon pošetile. „A navíc to byli evoluční antropologové. Uznávám, někdy jsou trochu nudní. Ale tohle jsou soudní antropologové. Chceš Chardonnay nebo Chablis?“

„Které je otevřené?“

„Chardonnay.“

„Tak to si dám.“

Nalil chlazené víno do dvou skleniček s dutou nožičkou a jednu Julii přinesl.

„Skvělé skleničky,“ podotkla. „Skoro jsem zapomněla, že je máme.“

„A večeře bude ještě lepší,“ opáčil Gideon. „Jak brzy zjistíš.“

Julie seděla v obývacím pokoji a probírala denní poštu, zatímco Gideon pracoval v kuchyni a mluvil s ní přes široký pult. Ve čtvrtek připravoval večeře on, protože měl jen jednu přednášku v deset ráno a navíc nenáročnou, zatímco ona pracovala jako obvykle od osmi do pěti a končila nepříjemnou týdenní schůzí zaměstnanců. Podle toho, co mu vyprávěla, byla ta dnešní ještě bláznivější než obvykle. Rád viděl, že se konečně začala uvolňovat.

„Zkrátka,“ navázal, „soudní antropologové jsou mnohem zábavnější parta, živější a veselejší.“

„Ach, to se vsadím. Umím si představit ta skvělá témata ke konverzaci: jak naložit s rozkládajícími se tělesnými ostatky, jak určit přibližnou dobu smrti…“

„To ano, ale nebude tam jen práce. Hodně lidí si přivede manželky a manžely. Strávíme spoustu času povídáním o normálních záležitostech a prostě si jen budeme užívat. Hele, přečti si ten dopis, ano?

Ten od Mirandy Glassové s hlavičkou Muzea přírodní historie.“

Julie si z talíře s čerstvou zeleninou podala kousek brokolice. Pak z hromady pošty vylovila zmíněné psaní. Za zády měla velké arkýřové okno, kterým dovnitř nahlíželo zamračené nebe. Byl typický počátek května ve washingtonském Port Angeles: sychravo a zataženo s drobným deštěm.

Podvečerní obloha vypadala nachlup stejně jako po ránu, monotónní a ponuře šedá. A podle předpovědi počasí to nazítří nemělo být lepší.

„‚Pro členy západní asociace soudní antropologie,‘“ přečetla nahlas.

„‚Drazí a vážení kolegové antropologové. Nezadržitelně se nám blíží 16. – 22. červen, týden našeho nedočkavě vyhlíženého setkání korunovaného slavnostní večeří se zpěvem a scénkami. Jako letošní hostitel Vás tímto co nejsrdečněji zvu.‘“

„Slavnostní večeře se zpěvem a scénkami – no, asi máš pravdu, že to nemusí být zrovna nudné.“ Usmál se. „Miranda je ještě zábavnější než ostatní. Čti dál.“

„‚Je příhodné, že se letošní zábavná osvěta uskuteční tam, kde všechno začalo: v chátrajícím, avšak stále malebném středisku Whitebark Lodge nedaleko Bendu v Oregonu. Musím konstatovat, že středisko nevypadá jako před deseti lety (ale kdo z nás se nezměnil?), jeho vedení však slibuje, že pro nás udělá to nejlepší. Každý den dostaneme snídani a večeři a ti, kteří budou mít chuť na změnu, si mohou zajet jen o kousek dál do restaurací v Bendu a Sisters. Kromě toho má obchod v nedalekém Camp Shermanu na skladě nekonečné množství lahůdek pro gurmány (boloňský salám, americký sýr, tuňáka aj.), které si můžete připravit v soukromí svých příbytků. Jako obvykle založíme fond, z něhož se postaráme o obědy a nápoje, aby nás nic neodvádělo od našich vědeckých cílů. Nápoje silnější než

dietní cola si samozřejmě musí každý pořídit sám. Koktejlová hodina začne jako vždy se západem slunce.‘“

S úsměvem opět zvedla oči. „Možná bych měla jet už jen proto, abych na tebe dohlédla. Copak se tam vůbec nebude pracovat?“

„Ale jistěže ano. Nenech se zmást Mirandiným stylem. I když jsme neformální, ZASA je vážená, profesionální organizace a všichni pracujeme velmi tvrdě; Poslechni si tohle.“ Přišel do obývacího pokoje, vzal si také kousek zeleniny s omáčkou, zvedl dopis a otočil ho na další stranu.

„Tady. ‚Témata u kulatého stolu budou zahrnovat úpravu standardů stárnutí ve světle současného zrychlujícího se tempa zrání; rasové rozdíly v sexuálním dimorfismu; fraktury lebky po tupém nárazu a nový vývoj v antropologických počítačových informačních sítích.‘“

„Velmi působivé.“

Gideon důstojně přikývl. „Jako přídavek se nyní pokoušíme přemluvit nějakého agenta FBI nebo vysoce postaveného policistu, aby nám udělal přednášku o tom, co se smí a nesmí dělat na místě činu, což – až mě to bolí říct – většina z nás velmi potřebuje. (Dejte mi vědět, jestli víte o někom vhodném pro tento úkol. Bude to bez honoráře, ale uhradíme náklady.) Jako obvykle bude jedním z hlavních bodů konference…“ Odkašlal si a přehnul list. „No, asi na to přijdeš.“

Vyškubla mu psaní. „bude naše soutěž o nejdivočejší a nejpodivnější případ za posledních deset let. Vyprávějte nám nejzvláštnější a nejnepochopitelnější události, s nimiž jste měli to štěstí (?) přijít do styku v posledních deseti letech. Vítěz dostane tričko s náležitým a vhodným sloganem, jako například ‚Již deset let snídám pivo.‘“

Julie s pochopením přikývla. „Opravdu se to zdá být všechno, jen ne nudné.“

„Neříkal jsem ti, že nepůjde jen o práci? Soudní šetření je často vysilující. Musíme si dopřát trochu bláznivé úlevy.“

„Správně,“ přikývla a pokračovala v hlasitém čtení, zatímco on se vrátil do kuchyně. „‚Dalším z hlavních bodů bude po roce horečných příprav otevření výstavy v Centrálním muzeu přírodní historie v Oregonu o mordech, mrzačení a utrpení lidstva. Je to, jak jistě víte, první stálá obsáhlá výstava soudní antropologie v tomto státě a řeknu vám, každému vyrazí dech!

Nedělní odpoledne je vyhrazeno pro relaxaci, setkání se starými přáteli, skleničku dobrého moku a podobné intelektuální aktivity. Navečer prosím počítejte s tím, že budete hosty recepce pořádané muzeem. V pondělí si vyhrneme rukávy a pustíme se do práce na naší první pracovní schůzce.

Manželky, milenky, přítelkyně nebo kdokoli jiný si mohou jít zaplavat, zahrát tenis, ping-pong nebo basketbal, projet se na koni, zalézt si po skalách, nebo, v nejhorším případě, zúčastnit se našeho schůzování.

V půlce týdne nás čeká polní kuchyně. Ve čtvrtek ráno podnikneme pětikilometrovou skupinovou jízdu na koni na venkov, kde pro nás počítají s piknikem – slanina, vejce, káva a tak dále – jako pozornost podniku.‘“

Julie zamyšleně usrkla vína. „Připouštím, že to zní opravdu zajímavě.“

„Samozřejmě,“ odpověděl povzbudivě. „Copak se ti nelíbí představa pár dní strávených ve středním

Oregonu? Modrá obloha, teplé slunce, horký vzduch –“

„Ani ne, děkuju.“

Přirozeně že ne. Vyrostla na tichomořském severozápadě a měla ráda chladné počasí, vlhkou zeleň Olympijského poloostrova. Stejně tak Gideon, což však bylo dost překvapující, protože pocházel z jižní Kalifornie. Přesto však byl počátkem května – po půlroce tmavých dní a nekonečného vytrvalého šedého deště, který potrvá ještě další dva měsíce – připraven prodat svoji duši za pár dní na horkém vzduchu pod bezmračnou prosluněnou oblohou. Těžko si mohl představit, že by to někdo mohl

vnímat jinak.

Se sklenkou v ruce pokračovala ve čtení a zvedla hlavu, když zesílil oheň pod olivovým olejem.

„Mmm, krásně to voní. Co to vlastně dneska máme?“

„Smaženého garnáta s česnekovo-bazalkovou omáčkou a oříšky.“ Zjevně ji to překvapilo. „Zní to skvěle. Jak dlouho ještě budu čekat? Umírám hlady.“

„Nevím, podívám se, co píšou na konzervě.“

„Hele, myslím to vážně.“

Mrkl na recept a chvíli počítal. „Mělo by to být hotové nejdéle za půl hodiny. Řekněme nejpozději v sedm.“

Julie si povzdechla. „Spíš v osm,“ zamumlala sama pro sebe.

Sama byla úžasně rychlá kuchařka. V kuchyni se pohybovala v nepřehledném tempu; budila dojem, že dělá všechno najednou. Gideon k vaření přistupoval mnohem uvolněněji, nakrájel, nasekal a přichystal si všechno pěkně předem, aby pak mohl pracovat v klidu, se sklenkou vína v ruce.

Následkem toho, jak se oba shodli, si práci sice více vychutnával, ale to, co ona vařila čtyřicet minut, jemu zabralo celé dvě hodiny.

„Řekněme o půl osmé,“ opáčil. „Vezmi si ještě kus mrkve.“ Dolil jí víno a šel nakrájet bazalku.

Julie se vrátila k dopisu. „‚Každoroční vzpomínkový přípitek se zpěvem a scénkami věnovaný Albertu Evanu Jasperovi začne v jím posvěceném čase sedm hodin večer v pátek a skončí bůhvíkdy.‘“ Vrhla na něj tázavý pohled. „Skutečně musíš zpívat?“

„Jasně. Je to ohromná legrace.“

„A co scénky?“

Zasmál se, nasypal bazalku do mixéru spolu s česnekem a parmazánem. „Poetická vložka.“

„A kdo je Albert Evan Jasper? To jméno znám…“

„Jeden ze zakladatelů fyzikální antropologie. Hrdličkův student. Jako jeden z prvních se skutečně pustil do soudní práce. Nápad ZASA se zrodil vlastně jako večírek na rozloučenou na jeho počest, který uspořádalo několik jeho bývalých studentů. Sešli se právě tam, ve Whitebark Lodge, a probírali soudní antropologii.“

„Ano, slyšela jsem, že tyhle rozlučkové večírky bývají pořádně divoké.“

Usmál se. „Zřejmě se tam tak dobře bavili, že se to rozhodli prodloužit a udělat z toho pravidelnou záležitost. Už jsem se několika zúčastnil a bylo to velmi poučné. A samozřejmě také zábavné.“

„Předpokládám, že Jasper je již po smrti?“

Gideon párkrát zatřásl mixérem. „Ano, vlastně zemřel přímo tam, v Oregonu. Neměl šanci užít si důchodu.“

„Zemřel na svém vlastním rozlučkovém večírku?“

„No, ne přímo na něm, ale hned po něm. Zahynul při autobusové nehodě cestou na letiště v Portlandu.“

„A teď,“ podotkla hloubavě, „se po něm jmenuje každoroční vzpomínkový přípitek se zpěvem a scénkami. Zajímalo by mě, jak by se mu to líbilo.“

„Hm, byl to pěkný podivín. Ale podle toho, co jsem o něm slyšel, by z toho měl jen potěšení.“ Ponořil vařečku do česnekovo-bazalkové omáčky, ochutnal ji a přidal ještě trochu parmazánu. „Co říkáš, Julie? Pojedeš? Bude to pro tebe něco nového.“

„Gideone, ráda bych, ale třetí týden v červnu se mi fakt nehodí. Mám už domluvené čtyři schůzky.“

„Nemůžeš je o týden odložit? Nebo je vyřídit o týden dřív?“

„To nepřichází v úvahu, bude to období čtvrtletní revize.“

„A co kdybys požádala Dona, aby je vzal za tebe? Mohla by sis trochu odpočinout.“

„To bys chtěl? Abych se vykašlala na své povinnosti?“

Julie pracovala jako dozorce na ústředí Olympijského státního parku v Port Angeles. A Gideon dobře věděl, že bere svou práci, která na ni vyvíjí stále větší tlak, velmi vážně.

„Ne. Ano.“

„Díky, to mi moc pomohlo.“

„Ach, Julie, já jen – no, nesnáším být pryč od tebe, když nemusím. Devět dní…“

Okamžitě změkla, naklonila se a vzala ho za ruku. Hnědé oči jí zářily. „A proč jsi to neřekl hned, hlupáčku? Co měly znamenat ty řeči o odpočinku a slunci?“

Svěsil ramena. „Styděl jsem se. Dospělí lidé by neměli být na někom druhém takhle závislí.“

„Nemůžu než souhlasit.“ Naklonila hlavu a usmála se. „Rezervuješ si letenky, nebo to mám udělat já?“

Gideon se usmál. „Snad to zvládnu.“

Vmíchal bazalkovou směs do olivového oleje. „Víš, co mě teď napadlo?“ řekl přes rameno.

„Co? Páni, to ale krásně voní.“

„Napadlo mě zeptat se Johna, jestli by na sebe nechtěl vzít tu přednášku o chování na místě činu. Bylo by pěkné, mít ho s sebou, nemyslíš?“

„Johna Laua? Našeho Johna? Ty snad žertuješ.“

„Co je na tom nápadu špatného? Je přece agentem FBI, ne snad? A prvotřídní policajt k tomu. Vyzná se v proceduře na místě činu – pěkně se mnou zatočil, když jsem něco zvoral. Myslím, že bude nadšený příležitostí říct publiku složenému z profesorů, aby koukali, kam šlapou.“

„Já myslím, že nebude chtít. Přednášky přece nesnáší. I když by bylo hezké, kdyby s námi jel.“

„Hm, vsadím se, že ho tam přivedu.“

„Děláš si ze mě legraci? Myslíš, že se postavím za pultík a pronesu projev před bandou profesorů s dlouhými šedými plnovousy? Ty ses zbláznil.“

Gideon se usmál na telefon. „Co máš s těmi plnovousy? Já jsem taky profesor. A mám snad plnovous?“

„Nejdu do toho, doktore. Najdi si někoho jiného.“

„Dělám ti laskavost, Johne. Vždycky sis stěžoval, že antropologové práci policie nerozumějí. A tohle je tvoje velká šance. Budeš mít velmi pozorné posluchače.“

„V žádném případě.“

„Můžeš klidně mluvit čtyři hodiny, když budeš chtít.“

„Děkuju pěkně.“

„To setkání nebude daleko od Bendu.“

„Bendu?“

„V Oregonu.“

„Co je v Bendu v Oregonu?“

„Slunce.“

Následovalo ticho. Gideon čekal. „Lidé jezdí do Bendu lyžovat.“

„Jenom v zimě, Johne. Teď je tam jako na Sahaře. Včera bylo třicet stupňů, vlhkost osmnáct procent. Slunečno. Podívej se do novin.“

Gideon věděl, že co nezapůsobilo na Julii, by mělo udělat dojem na Johna, rozeného Havajce, jehož představě ideálního počasí odpovídal horký červencový den v arizonské Yumě. I Havajské ostrovy na něj byly příliš chladné a vlhké. Avšak FBI se svými byrokratickými vrtochy ho přidělila do Seattlu, kde je slunce jen dva měsíce v roce (v tom lepším případě) a deset měsíců je všude vlezlé chladno.

„Potřebovali bychom tě tam tak dva tři dny,“ řekl Gideon. „Můžeš se samozřejmě zúčastnit i dalších schůzek, kdybys chtěl… Nebo se jen tak vyvalovat u bazénu.“

„Tři dny?“ zopakoval John a Gideon věděl, že už ho dostal. Dokázal si představit Johna na druhém konci drátu za stolem v pátém patře budovy Federálního úřadu pro vyšetřování, roztouženě hledícího ven do deštivých ulic centra Seattlu a zamračený, mlhou pokrytý průliv o pár bloků dál. Gideon ho vlastně trochu podfoukl, nebo aspoň trochu postrčil své štěstí; než mu zavolal, počkal několik dní, až pomine přijatelné počasí a začne další skutečně mizerný den.

„Zní to lákavě,“ pronesl John. „Kdo to zaplatí?“

„My. A kdybys chtěl, můžu k vám poslat dopis na hlavičkovém papíře ZASA s žádostí o tvé služby.“

„To by bylo skvělé. Applewhite by mi pak zřejmě dovolil udělat to v rámci pracovní doby.“

„Skvělé, zařídím to hned teď.“ Chystal se zavěsit.

„Počkej! Haló!“

Gideon vrátil sluchátko zpět k uchu. „Co ještě?“

„Ty to nepodepisuj, doktore.“

„Proč ne?“

„Protože Applewhite je z tebe nervózní,“ odpověděl John se svou typickou upřímností. „Neber si to osobně. Jen tvrdí, že kdykoli s tebou spolupracujeme, stane se něco podivného.“

„Hlásím jen, co jsem našel,“ namítl Gideon. „Mrzí mě, že vám to komplikuje práci.“

„Hele, nerozčiluj se na mě. Applewhite má prostě rád jasné a jednoduché případy, nic složitého.“

„No, tohle není případ, jen banda vousáčů, kteří si chtějí pokecat o kostrách, nezapomeň!“

„Jasně. Ale stejně, udělej to pro mě, oukej?“

Gideon si povzdechl, a pak se zasmál. „Jasně. Podepíše to Miranda Glassová, v pořádku?“

„Fajn. Prostě jen nikde neuváděj svoje jméno, ano? Bez urážky, kámo.“

• • •

Když přišel čas rezervovat letenky, změnili názor a rozhodli se jet autem. Pro Julii, která měla v zaměstnání dost problémů se zmraženými fondy či tradičními záchvaty horlivosti doprovázejícími vládní čtvrtý fiskální kvartál, představovalo těch asi osm hodin jízdy krátké a příjemné uvolnění. Nikam se nehnali; i když v této části světa by to ani dost dobře nebylo možné. Port Angeles ležel na

samém výběžku dálnice číslo 101, která se dále zužovala do dvou proudů, jež se stáčely podél Olympijského poloostrova. Mohli jste jet buď na východ, nebo na západ a tak jako tak skončit po třech dnech v Los Angeles – samozřejmě pokud jste to měli v úmyslu.

Zamířili na východ, a pak na jih po okraji poloostrova. Dále podél Hoodova kanálu ospalými městečky obklopenými tzv. ústřicovými lavicemi – místy, kde se nacházejí či pěstují ústřice, potom přes Duckabush, Liliwaup a Dosewallips, z nichž ani jeden nebudil dojem, že by měl nějaké problémy.

Zastavili na oběd v Tumwateru a splnili svou turistickou povinnost návštěvou místního slavného pivovaru, což si patřičně vychutnali.

Pak už nechali mlhy a kapradí poloostrova za sebou a najeli na dálnici číslo pět. Ucítili skutečnou volnost; země se jim před očima široce otevírala a rozprostírala do dálky. Jižně od Chehalis mohli spatřit horu Svaté Heleny, kolosální a nepřehlédnutelnou, jejíž vrcholek s pověstnou jamkou úslužně vypouštěl monumentální bílou páru přesně jako na pohlednicích.

Noc strávili v motelu v Portlandu a vychutnávali si to jako dobrodružství, které v nich vyvolával pocit vědomí, že nikdo na světě neví, kde teď jsou. Ráno se zastavili v Salemu na pozdní, klidnou snídani a zamířili po silnici vedoucí Santiamovou soutěskou do Kaskád, přes zvláštně temné vulkanické stěny soutěsky, a pak kus podél lesnatého východního svahu. Za tři hodinky klidné jízdy zvládli trasu, která ještě před nedávnem zabrala nákladním vlakům deset náročných a nebezpečných dní.

Ve dvě hodiny zajeli na stinné parkoviště před hlavní budovou rekreačního střediska Whitebark Lodge. Podle Mirandina dopisu očekávali pohled na poněkud omšelé místo a po pravdě řečeno,

všude byly skutečně patrné známky zanedbanosti: hnědé chatky nikdo nenatřel celá léta nebo možná desetiletí; rozsáhlé, kdysi zřejmě udržované trávníky nyní vypadaly jako louky pro pastvu koz, nerovné a zarostlé mlíčím; bohatě osázené květinové záhony již zpola zarostl plevel; rezavé řasy plavaly po celé hladině mělké nádrže vzniklé ohrazením ramena potoka, který protékal pozemkem.

Celkově však areál vyzařoval venkovskou pohodu a neformální přívětivost amerického západu, jako domácnost uvolněné a srdečné matróny (nebo lépe madam, která má zrovna teď trochu finanční potíže, ale před sebou ještě spoustu možností).

V koutech a na záclonách jejich třípokojové chatky byly polštáře prachu, na římse ležela špinavá plácačka na mouchy, postel z borovicového dřeva zakrýval omšelý přehoz. Kuchyň, jistě ne starší než z padesátých let, však byla poměrně čistá a v rohu obývacího pokoje stál mohutný kamenný krb.

Také stěny byly obloženy silným lakovaným borovicovým dřevem, stejně jako dveře, podlaha, skříně a dokonce i stropy. Pod vrstvou prachu, který se dal snadno odstranit smetákem ze záchodu, se všechno zdálo být čisté. Nakonec se shodli, že je tam docela fajn.

Gideon rovněž vyjádřil uspokojení nad slunečním svitem, který se jim opíral do oken, jako kdyby byl vrchol léta.

3

Začátek konference se ničím nelišil od jiných podobných setkání. Účastníci se přihlásili u registračního pultu, kde si vyzvedli své cedulky (na Gideonově stálo: „AHOJ! Jmenuji se OLIVER GIDEON“), prohodili pár slov s dalšími čerstvě dorazivšími hosty a přivítali se se starými známými.

Staří přátelé se shodně pozastavili nad tím, kolik nových tváří letos přijelo, a vzrušeně si zavzpomínali na dávné časy, kdy byla soudní antropologie novinkou a všichni její praktikanti se mohli vejít – totiž – vešli se k jedinému středně velkému stolu v Shakeyho pizzerii v Los Angeles. Teď to byl úspěch, když jste v davu rozpoznali známou tvář. Přesně jak se zpívá v jedné písničce: Kdo byli všichni ti lidé?

Gideon to však považoval za víc než jen nezávazný hovor. Soudní antropologie – využití znalostí lidské kostry v situacích, ať už jde o vraždu, či jiné, v nichž jsou kosti jediným vodítkem – byla jen jeho vedlejším oborem; dost zajímavým a záslužným, avšak rozhodně podružným v jeho zájmu o evoluci hominidů, kvůli němuž se zúčastňoval pěti až šesti schůzek za rok. Následkem toho stihl zatím pouze dvě bienální konference ZASA: druhou s dvanácti účastníky a třetí se dvaceti. Tenkrát se jich neúčastnili žádní čerství absolventi univerzit ani rodinní příslušníci.

Letos se přihlásilo šedesát dva lidí, včetně jednadvaceti studentů, a nejméně třetina z nich s sebou přivedla manželky, milenky, přátele aj. Středisko tak bylo téměř zaplněné.

Když se Gideon vrátil s materiály o konferenci, chatka byla prázdná. Našel Julii venku pod borovicemi vedle nádrže. Seděla na dřevěné zahradní židli, nohy položené na druhé stoličce, s překříženými kotníky a paperbackem románu Anne Tylerové na klíně. Sklánějící se větve trochu stínily světlo, které na ni dopadalo rozptýleně – bylo to jako na umělecky rozostřené viktoriánské fotografii – zářivé, nejasné osvětlení a měkké tvary; sladká, smutná vzpomínka na něco milovaného a ztraceného. Sevřelo se mu hrdlo.

Zavřela knihu a líně k němu zvedla pohled. „Páni, cítím se tak uvolněně.“ Odkašlal si. „Vypadáš úžasně.“ Usmála se. „Pusu,“ řekla, „prosím.“

Klekl si a jemně ji políbil na ústa. Když se zvedal, znovu si přitáhla jeho hlavu, opět ho políbila a něžně kousla do rtu. „Miluju tě.“

„Hele,“ řekl chraplavě, „máme čas na –“

„Ne, nemáme. V pět musíme být na recepci v muzeu.“

„Stihneme to, když si pospíšíme.“

„Kdo chce spěchat? Dnes večer po recepci mám volno. Co ty?“

„No, já budu mít spoustu práce, ale pokusím se tě do toho zahrnout.“ Ještě jednou ji políbil, postavil se a posadil na zbývající židli. „Zajímavé čtení?“

„Mhm.“ Natáhla se, odložila knihu na stolek a ukázala na desky s materiály o konferenci. „Je v tom něco zajímavého?“

„Pochybuju.“

Avšak dokument, který byl hned nahoře, jeho pochyby vyvrátil: dopis od Nelsona Hoberta, vedoucího

katedry antropologie na Severní univerzitě Nového Mexika a prezidenta Celostátní společnosti soudní antropologie, známé pod zkratkou CSSA, mateřské organizace ZASA. Tiše si ho pročítal.

Drazí kolegové!

Jak mnozí z vás jistě vědí, přestože Albert Evan Jasper zemřel, přispívá naší profesi obrovskou měrou i nadále. Doktor Jasper odkázal ve své poslední vůli své tělesné ostatky CSSA, organizaci, jíž mnoho let předsedal, pod podmínkou, že budou použity „pro prohloubení vědomostí a vzdělávání ve vědním oboru identifikace lidské kostry“.

Okolnosti jeho tragické smrti však bohužel vyplnění jeho vůle značně zkomplikovaly, a tak po deset let čekaly jeho ostatky na náležité využití. Nedávno se však naskytla příležitost splnit jeho přání zřízením rozsáhlé výstavy soudní antropologie v Centrálním muzeu přírodní historie v Bendu.

Po rozhovoru s Mirandou Glassovou jsme zjistili, že výstava neobsahuje žádné materiály o

identifikaci ze spálených kosterních ostatků. Pro tento účel by se přitom hodily právě ostatky doktora Jaspera. Přestože se zdálo, že tím bude problém uspokojivě vyřešen, jistě pochopíte, že se zde objevila otázka, nakolik je to vhodné, zvláště s ohledem na rodinu doktora Jaspera. Proto byla jeho rodina nejprve požádána o souhlas, než se záležitost rozvíjela dále.

S potěšením mohu oznámit, že syn a vykonavatel závěti doktora Jaspera, doktor Casper Jasper, bezpodmínečně schválil, aby se s ostatky jeho otce naložilo právě tímto způsobem. Ty také byly následně před dvěma týdny převezeny do Bendu. Miranda mne ujistila, že budou vystaveny již v době nedělní recepce pro členy ZASA. Jako dlouhodobý spolupracovník Alberta Evana Jaspera vás mohu ujistit, že tento výsledek je plně v souladu s jeho vůlí.

Jménem CSSA vás vítám na páté bienální konferenci ZASA. Z osobních důvodů mohu přijet až v pondělí večer, čehož upřímně lituji. Těším se, až vás všechny uvidím.

„No, musíš uznat, že je to velmi zajímavé,“ řekl Gideon a podal jí list papíru.

Sotva začala číst, opět zvedla hlavu a zamračila se. „‚Okolnosti jeho tragické smrti však bohužel vyplnění jeho vůle značně zkomplikovaly…‘ Co to má znamenat? Neříkal jsi, že zahynul při autobusové nehodě?“

„Znamená to, že z něj moc nezbylo, a to, co se přece jen našlo, nebylo zrovna v nejlepším stavu. Shořel na uhel, dá se říct. On a třicet nebo čtyřicet dalších lidí. Autobus se srazil s náklaďákem vezoucím palivo. V mžiku explodovali a ocitli se v plamenech. Muselo to být hrozné, dokážu si to představit. Z nikoho toho moc nezůstalo.“

„Jak potom zjistili, kdo z nich je Jasper?“

„Nebylo to snadné. Nellie a ostatní ohledávali oběti několik dní a stejně se jim nepodařilo s jistotou identifikovat všechny. V Jasperově případě se našla čelist s několika zuby, kterou určili na základě porovnání se starými záznamy od jeho zubaře.“

Z parkoviště před hlavní budovou se k nim donesl zvuk startujících aut. Gideon pohlédl na hodinky.

„Asi bychom měli jít. Recepce začíná v pět.“ Usmál se. „Máš pravdu, nestihli bychom to.“

Julie se nezvedla a místo toho znovu pohlédla na dopis. „Nellie Hobert? Člověk, co napsal tenhle dopis, ohledával jeho ostatky?“

„Pracovali na tom všichni. Nellie byl také jedním z Jasperových bývalých studentů; myslím, že úplně první. Přijel sem do střediska na ten večírek. Jak jsem pochopil, oni netušili, že Jasper byl právě v tom autobusu. Nevěděli, že odjel. Ráno jim zavolala státní policie, informovala je o té tragické nehodě a požádala, jestli by nemohli pomoci s identifikací mrtvých. Samozřejmě se do toho zapojili všichni a teprve poté, co se pustili do práce, zjistili, že byl zřejmě jednou z obětí.“ Zvedl se. „A zubní záznamy to podezření definitivně potvrdily.“

„Fuj.“

Gideon pokrčil rameny. „To je práce soudních antropologů.“

„Já vím, ale představa, že jeho vlastní studenti, kteří den předtím oslavovali jeho odchod do důchodu, se probírají jeho zuby a prohlížejí jeho kosti…“ Otřásla se. „Opakuju: fuj.“

„No, to si nemyslím. Vždycky jsem považoval za vysoce adekvátní, aby soudní antropolog skončil jako předmět antropologické analýzy.“

„Možná, ale stejně je to dost příšerné. Myslím, že bys měl být rád, žes tam tenkrát nebyl.“

S tím Gideon polemizovat nemohl. I když odhlédl od Jasperových ostatků, sedět v márnici plné otřesných ostatků lidí, kteří krátce předtím uhořeli, byl zážitek, který si rád nechal ujít. Už to sice zažil několikrát, ale zvyknout se na to prostě nedá. Ne že by nerad pracoval s kostmi nic ho nefascinovalo víc – ale čím byly starší, tím lépe; deset tisíc let bylo tak akorát.

Natáhl k ní ruku. „Pojď, je čas jít. Určitě si nechceš nechat ujít zahájení. Zbytek dopisu si dočteš v autě.“

„No, nevím…,“ řekla váhavě.

„Věř mi, když má situaci na starosti Miranda, nebude na tom nic morbidního.“

Právě vyjížděl s autem z parkoviště za autobusem, který vezl ty, co neměli vlastní auto, když Julie zvedla hlavu od dopisu a rozesmála se. „On dal svému synovi jméno Casper Jasper?“

„Říkal jsem ti, že to byl podivín.“

„No, to tedy ano. Doktor Casper Jasper. Jeho syn je také antropolog?“

„Myslím, že internista.“

„Ach, skutečný doktor.“

„Cha,“ řekl Gideon, „moc zábavné. Jednou jsem se s ním setkal.“

„S Casperem?“

„Mhm. Byl ještě na lékařské fakultě – já byl čerstvý absolvent – a jeho otec ho přivedl na konferenci. Vysoký hubený kluk, asi sto devadesát pět, pohledný, ale přece jen moc vytáhlý. Jednou jsme šli po ulici – myslím, že to bylo v Tusconu – a Casper se svojí výškou narazil do kovového baldachýnu před obchodem. Přímo prostředkem čela. Pěkný šok.“

„To věřím.“

„Myslím pro nás ostatní. V jednu chvíli jde vedle nás a povídáme si, a najednou leží jako mrtvý na zemi. Nejprve nikdo nemohl pochopit, co se stalo. Ten baldachýn byl totiž pro nás všechny příliš vysoko.“

„Co jste dělali?“

„Ujal se toho jeho otec, a to dost dobře. Nedovolil nikomu z nás, abychom s ním hýbali, dokud nepřijela sanitka a neodvezla ho na rentgen. Byl v pořádku. Ani si ho tam nenechali přes noc.“ Zavrtěl hlavou. „Mělas vidět ten baldachýn.“

Většinu krátké jízdy do Bendu tiše následovali autobus a kochali se krásným výhledem. Byli v místě, kterému Oregonci přezdívají Vysočina. Obloze po jejich pravé straně však dominovala ještě vyšší krajina s vrcholky východních Kaskád: hory Víra, Naděje a Láska – větrem ošlehané vulkanické vrcholky známé spíše jako Tři sestry, podle nichž dostalo jméno město ležící odtud kousek severněji, Sisters. Dole a na levé straně podél cesty to bylo naprosto jiné: šedá pouštní krajina středního Oregonu, zdánlivě se táhnoucí donekonečna, rovná a ničím nerušená až na válcovité vulkány a zvláštní černé útvary ve tvaru vějíře, což, jak mu Julie sdělila, byly ve skutečnosti staré nánosy lávy.

Dálnice vedla jakousi nárazníkovou zónou, příjemnou krajinou se sukovitými jalovci, malými lesíky, zdravě vypadajícími krávami a občasnými ranči. Samotný Bend před nimi vyrostl znenadání. V jednu chvíli byli v otevřené, divoké přírodě a v mžiku se před nimi tyčilo pěkně stavěné předměstské obchodní centrum zvané Horský výhled, vystupující přímo z krajiny, a byli ve městě. Z dálnice číslo 20 se stala Třetí ulice s klasickou dopravou, obchůdky, bufety, motely a autoopravnami.

Autobus teď ztratili z dohledu, ale Julie měla plánek cesty. „Doprava ke Greenwoodu,“ navigovala ho.

„Sleduj značky ke koleji. A pověz mi něco víc o doktoru Jasperovi – myslím o otci.“

„Co bych tak… no, myslím, že poprvé jsem Alberta Jaspera viděl na setkání Americké asociace antropologů v Bostonu. Bylo to asi před šestnácti nebo sedmnácti lety. V jednom hotelu se konal banket, Jasper seděl u hlavního stolu s dalšími velkými zvířaty. Já jsem si našel místo úplně vzadu mezi ostatními absolventy. Číšník se nás ptal, co je to tam za konferenci, a jeden z kluků u našeho stolu odpověděl, že jsme frenologové – že určujeme osobnosti lidí podle tvaru jejich lebky.“

„Což není zas tak daleko od pravdy,“ podotkla Julie.

Gideon pozvedl obočí, ale jinak její poznámku ignoroval. „No a ten číšník řekl, ať mu tedy něco o něm povíme. Můj kamarád opáčil, že jsme jenom studenti, ale jestli chce, tak může požádat jednoho z největších světových frenologů, a ukázal na Jaspera. A tak šel číšník k hlavnímu stolu. Samozřejmě jsme nic neslyšeli, ale viděli jsme, jak s ním mluví a jak mu Jasper pobaveně naslouchá.“

Když opustili Třetí ulici, ocitli se zpět ve venkovském Oregonu. Projeli kolem Losího střediska ozdobeného bronzovým losem na střeše, přejeli přes řeku Deschutes a pokračovali podél malého bílého kostela, který by se stejně dobře vyjímal ve Vermontu. V College Way zatočili doprava a zamířili nahoru do kopce směrem k Centrální koleji v Oregonu, kde se nacházelo muzeum.

„A?“ povzbudila ho Julie k pokračování.

„A,“ řekl Gideon se smíchem, jak si vybavoval dávnou scénu, „Jasper mu pokynul, aby se sehnul, prohmatal mu lebku skrz naskrz a podal mu pětiminutový výklad jeho osobnosti. Číšník z toho byl úplně na větvi.“

Julie se také smála. „Zdá se, že byl milý.“

„No…“

„Rozhodně byl charakter.“

„To jistě.“

Julie složila dopis a zamyšleně se letmo dotkla rtů. „Možná se na to nedívám správně, ale nezdá se ti, že celý dnešní večer působí dost… no, morbidně? Podívej, Jaspera, kterého identifikovali po jeho smrti jeho vlastní přátelé a kolegové –“

„Jenom kolegové,“ opravil ji Gideon. „O žádných přátelích nevím. Podle toho, co jsem slyšel, bylo dost těžké mít ho rád.“

„I tak je to dost hrůzostrašné. A pak, deset let poté, skončí vše, co z něj zbylo, ve skleněné vitríně tam, kde zemřel, přičemž výstavu odhalují zase stejní lidé. Brrr. Tobě to nepřipadá odporné?“

Gideon o tom přemýšlel, když parkoval vedle nízké, moderní, dřevem obložené budovy muzea.

„Ne,“ odpověděl. „Hrůzu to budí, to ano. Ale odporné to není.“

Na padesát lidí pozorně sledovalo asi hodinový výklad veselé a otevřené Mirandy Glassové, která je prováděla křídlem Lucie Kirman Burkeové v Centrálním muzeu přírodní historie v Oregonu, pod nástěnnými malbami medvědů a jaguárů. Pomalu procházeli kolem skleněných vitrín, v nichž byly prezentovány klasické případy soudní antropologie: lebky s dírami po kulkách nebo se zapíchnutými šípy či sekerou; kostry pokroucené křivicí nebo achondroplazií; trepanace, skalpy, setnuté hlavy; fraktury kostí, naštípnuté kosti, naražené kosti, vydlabané kosti; oběti vraždy z doby před dvěma tisíci lety i před dvěma roky; pánve, čelisti, obratle a různé kosti, které demonstrovaly kritéria stárnutí, dospívání a rozvíjení kosterního materiálu.

Vše bylo velmi dobře připravené; tak, aby zaujalo pozornost každého, ale i dostatečně propracované, aby se z toho mohli poučit ti, co měli trpělivost dívat se a číst.

Nejdéle se však skupina zdržela před jednou z méně výstavních vitrín, obsahující šedočernou hromádku kostí sestávající z poloviny čelisti, spodní části lebky, několika úlomků obratlů a tří nebo čtyř zpřelámaných a zdeformovaných částí páteře. Všechny měly na sobě nános jakési hmoty v barvě bláta, jako sada fosilních pozůstatků. V tomto případě však hmota pocházela z roztaveného umělohmotného materiálu ze sedadla číslo 34 z autobusu číslo 103 Kaskádské dopravní společnosti.

Na vedlejší zdi visel štítek chladně popisující působení horka na kost a vysvětlující, jak antropologové analyzovali spálený kosterní materiál. Dole stálo malým písmem: „Odkaz A. E. Jaspera“.

Gideon přemýšlel, jak to na něj zapůsobí. Neznal Jaspera příliš dobře a z jejich několika setkání si jej pamatoval jen jako staršího muže. Jistě to byl skvělý vědec s legendární inteligencí a schopnostmi; ale jeho vtipy Gideonovi připadaly vyumělkované a osobnost, která se pod nimi skrývala, zlá a sebestředná. Gideon byl svědkem toho, jak na veřejnosti úplně roznesl bezbranného studenta na kopytech – sice s důvtipem, avšak nezdálo se, že by to nešťastného studenta nějak pobavilo.

Jak často však máte příležitost dívat se do muzejní vitríny na ostatky člověka, s nímž jste jedli u jednoho stolu pizzu s feferonkami? K jeho velkému překvapení mu začal v hrdle bublat smích. Přikryl si ústa a předstíral – určitě nepřesvědčivě – že se rozkašlal. Ve stejné chvíli se ozvala řada dalších hlasových projevů, spousta podobně nepřesvědčivých potahování a odkašlávání. Byl to způsob, jak uvolnit napětí, nebo stejně nervózní reakce, jaké doprovázejí pohřby? Nebo to vyvolala strašidelnost situace? Někteří přítomní znali Jaspera mnohem lépe než on. A někteří z nich, jak Julie podotkla, vlastně tyto ostatky ohledávali okamžitě po autobusové nehodě.

Miranda Glassová byla jednou z nich. Zvedl hlavu a náhodou se setkali pohledem. Hleděla na něj upřeně se široce otevřenýma očima, byla zjevně vzrušená, špulila pusu, jemnou bradu vystrkovala dopředu a na ukazováček si natáčela uvolněný pramen vlasů. Ty mizero, nesnaž se mě rozesmát. Slovy by to nemohla vyjádřit jasněji.

Tato uvolněná a neformální žena, asi o patnáct let starší než Gideon, s kulatou, zdánlivě nevinnou tváří, byla kdysi Jasperovou studentkou, ale nikdy si nedodělala doktorát a nezačala přednášet. Místo toho se oddala práci v muzeu, kde si získala výtečnou a zaslouženou reputaci. Přestože stále spolupracovala s místní policií jako soudní konzultant, jejím hlavním zájmem bylo muzeum a všechny případy kromě těch nejjednodušších a nejjasnějších předávala k analýze na státní patologii v Portlandu.

Vzhledem k tomu, že měla nepříjemný sklon říkat nahlas, cokoli ji napadlo, se někteří lidé cítili v její přítomnosti nepohodlně. Jiní, mezi něž patřil i Gideon, považovali Mirandu za stimulátor pro změnu tempa; něco jako vlézt si po ránu pod osvěžující studenou sprchu.

I jí se podařilo zvítězit nad smíchem a nyní s vážnou tváří dočítala oficiální dopis od Nellieho Hoberta. „‚…poskytnout své vlastní kosti, aby sloužily k dalšímu vzdělávání, jemuž tak oddaně zasvětil život. Albert Evan Jasper by z toho jistě měl radost.‘“

Následoval zdvořilý potlesk, po němž Miranda přidala svůj vlastní komentář.

„Jak většina z nás ví, doktor Jasper byl rovněž velký šoumen; někteří by dokonce řekli exhibicionista.“ Odmlčela se, posunula až příliš velké obdélníkové brýle výš na nos a podařilo se jí přitom vypadat komicky. „Podle mého názoru by ten člověk pro takovouhle příležitost i zemřel.“

Ti, kteří Mirandu neznali, se rozhlíželi kolem sebe a hledali vodítko, jak mají reagovat. Ti, kteří ji znali, se zasmáli, zasténali nebo zavrtěli hlavami.

„Takže, přátelé, musíte připustit, že tohle je velmi případný konec pro profesora antropologie. Až pojedete domů, pamatujte na svou poslední vůli. V Centrálním muzeu přírodní historie v Oregonu pro vás vždycky bude místo.“

Teď se smálo více lidí. „Ať tě to ani nenapadne,“ naklonila se Julie ke Gideonovi. „Nemám v úmyslu být vdovou po vitríně v muzeu, ani kdyby byla sebelépe upravená.“

„Má to i své výhody,“ podotkl hubený, asi padesátiletý muž po Juliině pravém boku. „Znal jsem kdysi

ženu, jež darovala kostru svého manžela, který zemřel za nejasných okolností, naší laboratoři pod podmínkou, že ho bude moci každý měsíc navštěvovat. Což taky dělala. Vždy jsme kvůli ní vytáhli zásuvku, v níž spočíval, a ona si k němu sedla a chvíli se na něj dívala. Vždycky jsme se přesvědčili, že je náležitě upravený. Po půlhodině odešla, pokaždé se smutným, zamyšleným úsměvem.“

Julii trochu poklesly koutky.

„Osobně,“ pokračoval muž, „jsem byl vždycky přesvědčen, že ho otrávila a opakovaně se potřebovala ujišťovat, že je opravdu mrtvý.“

„Velmi dojemné,“ podotkl Gideon. „Ohromně působivý příběh.“

„Ale teď vážně,“ řekl muž s velkýma očima za těžkými brýlemi s umělohmotnými obroučkami. „Přece byste neodepřela světu kosti špičkového amerického detektiva, odborníka na lidskou kostru, boha kostních laboratoří, miláčka médií?“

Gideon se zasmál. Leland byl prostě Leland. Takový zkrátka byl, nemohli jste si brát osobně všechno, co říkal.

Leland Vernon Roach s bledýma očima a světlým knírkem byl dalším Jasperovým studentem. Na rozdíl od Mirandy doktorát dokončil, ale stejně jako ona byl jeho hlavní zájem mimo antropologii. Leland se zabýval relativně novou vědou, analýzou fosílií – přesněji studiem výkalů fosílií s cílem určit složení jídla a stravovací návyky živočicha.

Když se ho Gideon jednou ptal, jak se dostal k tak záhadnému odvětví, Leland pokrčil rameny. „Ty máš shodou okolností rád kosti,“ řekl se svou afektovanou, vytříbenou dikcí. „Já mám shodou okolností rád výkaly.“ Gideon dosud nevěděl, jestli to myslel jako vtip.

Nyní poklepal menšímu muži lehce na rameno. „Budu o tom vážně přemýšlet, Lelande,“ pronesl.

„Tedy za předpokladu, že se mi podaří přemluvit Julii.“

Julie cosi zamumlala, když s ostatními přešli k dalšímu exponátu.

„Co?“

Našpulila rty a promluvila s Lelandovou precizností. „Nulová šance,“ uzavřela.

4

Gideon se následující ráno právě holil a poslouchal Julii, která mu líčila ze sprchy své plány na tento den – hodlala zajet do geologické oblasti Lava Butte jižně od Bendu promluvit si pracovně s hlavním správcem – když zazvonil telefon.

„Gideone, tady Miranda. Stalo se něco podivného. Vadilo by ti přijít dnes o první schůzku?“

Před pár minutami se podíval na program. Téma první schůzky bylo Nejnovější vývoj v kvantitativní mikroradiografii a histomorfometrická analýza.

„No, myslím, že to zvládnu,“ odpověděl. „Co se stalo?“

„Albert Evan Jasper zmizel.“

Chvíli mu trvalo, než v jejím sdělení našel nějaký smysl. „Já nechápu – co jsi říkala?“

„Jeho ostatky jsou pryč.“

„Pryč?“

„Někdo je ukradl.“

„Ukradl?“

K uším mu dolehl Mirandin povzdech. „Přestože je naše konverzace velmi poutavá, musím ji přerušit a vyřídit ještě pár telefonů. Chci shromáždit všechny zakládající členy. Můžeme se sejít v salónku za půl hodiny? Dám tam poslat kávu a něco k jídlu.“

„Ano, jistě, budu tam.“ Zavěsil a v duchu si znovu krátký rozhovor přehrál. Jak sakra mohl…

„Kdo to byl, Gideone?“ volala Julie.

„Miranda,“ odpověděl a vydal se nepřítomně ke koupelně. Setřel si ručníkem pěnu na holení z místa pod uchem. „Zmizely Jasperovy ostatky.“ Dveře do sprchy se otevřely. Julie vystrčila hlavu a vypadala zmateně. „Zmizely?“

Zakládajícím členům se někdy říkalo správní rada, i když tento název byl trochu nadnesený. Co se vědeckých organizací týkalo, Západní asociace soudní antropologie byla jednou z nejuvolněnějších. Neměla žádné úředníky, žádného formálního předsedu ani stálý výbor. Lidé, které Miranda shromáždila, byli kromě Gideona prostě bývalí studenti Alberta Evana Jaspera, kteří se sem přijeli před deseti lety rozloučit se svým učitelem a promluvit si o své profesi. A když se ZASA ze svého jádra rozrostla, drobné formality, bez nichž se neobešla, obstarávala částečně shodou okolností právě tato skupinka.

Zakládajících členů bylo sedm. Jeden z nich, Ned Ortiz z Univerzity v Jižní Karolíně, před rokem zemřel a Gideon přijal pozvání, aby jej nahradil. Nikdo se však neobtěžoval zaměnit název

„zakládající členové“ na něco jiného. Ze šesti zbývajících chyběl pouze Nellie Hobert, který měl přijet až večer. Všichni ostatní se sešli v salónku (Jezdeckém salónku, jak stálo na malé mosazné destičce na dveřích), prostorném a příjemném místě s pohodlnými křesly a pohovkami, hrubými policemi na knihy přeplněnými řadami publikací, z nichž se objevovaly úryvky v časopisu Reader’s Digest, a všeobecně venkovskou atmosférou (a dalším borovicovým obložením).

Miranda stála před prázdným krbem, gestikulovala a vysvětlovala. Gideon seděl na poškrábané židli s rákosovým opěradlem u otevřeného okna, kterým dovnitř pronikala borovicová vůně, jež mu stále

připadala jako parfém. Další den už to tak vnímat nebude. Vedle něj seděl Leland Roach, připomínající podvyživenou želvu se shrbenými úzkými rameny a vtaženou hlavou. Vyzařovala z něj obvyklá aura samolibého nesouhlasu.

V seriózní poloze – a jen málo lidí dokázalo sedět seriózně na stole u televizoru – seděla Callie Dufferová a zuřivě kouřila. Žena krátce po čtyřicítce s velkými zuby i kostmi, s rameny připomínajícími ramínko na šaty a dlouhýma, neklidnýma rukama, pracující jako řádná profesorka na Státní univerzitě v Nevadě a navíc jako vedoucí katedry. Zneklidněná Mirandiným výstředním a nesouvislým projevem cvrnkala jedním nalakovaným nehtem o druhý, což vydávalo křečovitý zvuk připomínající drhnutí krovek nějakého hmyzu. To vyvolávalo znechucené škubání malého knírku Lelanda, kterému Callie připadala nepozorná.

Uvolněnější a zcela pozorný byl zato nejmladší člen rady, Les Zenkovich, který se usadil na zchátralém koženém gauči, kde měl na dosah ruky sladké rolky. S krkem jako kmen stromu, světlými vousy a kadeřavými, řídnoucími vlasy staženými do krátkého ohonu vypadal spíš jako přátelský přespolní sportovec než vědec, což ještě podtrhoval volnou vestičkou a tenkými kraťasy, které měl na sobě. Svaly na rukou měl vypouklé, stejně jako celé tělo.

Když Gideon před několika lety odešel ze severní Kalifornie na Univerzitu ve Washingtonu, byl na jeho místo přijat Les, který ho měl nahradit, což se však nepodařilo. Když odhlédl od akademického hlediska, Gideona to nepřekvapovalo. Nedokázal si představit Amandu Righterovou, uhlazenou a jemnou vedoucí katedry, unesenou Lesovým náhledem na všechny akademické slavnosti („bezvýznamná sračka“) nebo zlatou náušnicí, kterou nosil v pravém uchu, nebo jeho víkendovými vystoupeními jako basista s country-westernovou skupinou v Oaklandu. Také Lesova vypouklost byla zřejmě v rozporu s Amandiným pěstěným smyslem pro proporce. K úlevě všech zúčastněných dal ovšem po roce výpověď, otevřel si vlastní poradenskou kancelář – Kalifornské antropologické služby

– a zařídil se spokojeně jako antropologické soukromé očko. Na setkání přijel v červeném porschi s poznávací značkou DOKTOR KOSTRA.

Na gauči vedle Lese seděl Harlow Pollard, asi padesátiletý mimořádný profesor ze Státní univerzity v Nevadě. Kdysi byl předsedou Calliiny doktorandské komise. Teď byl jejím podřízeným. Že to nebylo příjemné ani pro jednoho z nich, si uměl Gideon živě představit.

Harlow, muž s popelavou tváří, který nemohl popřít, že trpí žaludečními problémy, seděl dokonale rovně, dokonale klidně, s nohama pevně na zemi a jednou těsně u druhé, koleny stlačenými k sobě a rukama spočívajícíma na nich. Upíral úzkostlivý a jaksi bezvýrazný pohled na Mirandu se svou obvyklou stopou nedůvěry a nepochopení. Celkově připomínal vyplašenou veverku snažící se rozluštit původ neznámého zvuku.

Gideon byl přesvědčen, že Harlowovým problémem nebyla hloupost, ale téměř zoufalá potřeba mít skutečnosti seřazené a označené a každičkou nejasnost vyřešenou. Když tomu tak nebylo, neměl klid, dokud se vše nevyjasnilo, což někdy trvalo velmi dlouho.

To, co jim Miranda sdělovala, bylo velmi zvláštní. Někdy mezi pátou a desátou hodinou předchozího večera, když bylo muzeum uzavřeno pro veřejnost a uvnitř se konala večeře a recepce pro členy ZASA, ohořelé kosterní ostatky Alberta Evana Jaspera zmizely. Při obchůzce o půl osmé ráno objevil hlídač, že někdo odstranil osm závitů držících přední sklo vitríny a vyndal kosti; což bylo snadné, protože byly připevněné pouze ke své podložce – bílému polystyrénovému obdélníku o velikosti krájecího prkénka, který už nebyl připevněn k ničemu. Pak někdo, zřejmě narychlo, upevnil přední sklo volně, jen dvěma šrouby.

Po krátkém prohledání muzea dnes ráno se žádné stopy nenašly. Nyní probíhá podrobnější prohlídka, ale velké naděje nejsou. Kosti s polystyrénovou podložkou vážily okolo půl kila. Stačilo ji zlomit napůl a vešla by se do příručního kufříku nebo batohu a dala se odnést kamkoli.

Miranda domluvila a svezla se do křesla. „Řekněte někdo něco. Co to může znamenat? Co s tím budeme dělat?“

„Mirando,“ řekl Gideon, „když na to přišli až dnes ráno, jak vědí, kdy k tomu došlo? Proč se to nemohlo stát až po desáté večer?“

„Protože to není možné. To jsme tady zamkli. Sama jsem to viděla. A máme dobrý bezpečnostní systém na dveřích i oknech a uvnitř je hlídač se psem. Po desáté se určitě nikdo dovnitř nedostal.“

Gideon přikývl. „Chápu. A víme, že se to nestalo před pátou, protože to jsme tu všichni byli a vitrínu jsme si prohlíželi.“

„Přesně tak. Stalo se to mezi pátou a desátou. Muselo to tak být.“

„Počkej chvíli,“ vložil se do toho Les. „Jestli je váš bezpečnostní systém opravdu tak dokonalý, proč se nespustil alarm, když někdo vitrínu otevřel?“

„Protože na samotných vitrínách alarm není. Je jen na dveřích a oknech.“

„Takže ať už to udělal kdokoli, chceš mi říct, že stačilo, aby odšrouboval přední sklo, a mohl v klidu s kostmi odejít? To je tedy síla.“

„Netvař se tak překvapeně, Lesi. Co se týče muzejního postupu, je to standardní situace. Za prvé, bezpečnostní systém stojí peníze, což kosterní ostatky nemají, a –“

„A za druhé,“ doplnil ji Leland, „proč mít obavy, že? Nakonec, kdo by chtěl ukrást hromadu starých ohořelých kostí?“

Miranda s ustaraným úsměvem přikývla. „Přesně tak.“

Cvakání nehtu o nehet, které pokračovalo celou dobu, konečně ustalo. „Když máte nočního hlídače,“ řekla Callie, „jak to, že si nevšiml už včera v noci, že to zmizelo?“

„Protože nevěděl, že to tam má být. Ta vitrína byla prázdná skoro celý týden. Zaplnili jsme ji až včera ráno a hlídači o tom nikdo neřekl.“

„Počkej, Mirando,“ řekl pomalu Harlow, „jestli se to stalo v době, kdy říkáš, a muzeum bylo uzavřeno pro veřejnost, tak to znamená, že to musel udělat někdo z nás – tedy někdo z členů ZASA.“

Leland pozvedl obočí, pohlédl na Gideona a poklepal si ukazováčkem na spánek. „Rychlej,“ zamumlal, „ten člověk je prostě rychlej.“

„Ano, myslím, že to tak musíme pojímat, Harlowe,“ přikývla Miranda trpělivě. „Kdokoli z nás, kdo chtěl, se mohl po muzeu porozhlédnout. Zatímco se všichni během koktejlu procházeli sem a tam, kdokoli mohl na půl hodinky zmizet, aniž by si toho někdo všiml.“

„Upřímně řečeno…,“ zamumlala Callie s nevěřícím a neradostným zasmáním. „Chci říct, otázka je,

kdo by…“

„Ne, Callie,“ přerušil ji Leland. „Otázka je, proč by někdo –“

„Ne,“ prohlásil Les, dojedl poslední malinový zákusek a olízl si palec, „otázka je, proč se na to nevysereme. Ach, hele, promiň, Lelande.“

„Vážně, Lesi –“ začal Leland.

Les jen mávl rukou. „Hele, nemluvíme tady o zmizení ostatků opočlověka pekingského, že ne. Je to jenom hloupý vtip, žádná kovbojka. Včera v noci se tu hodně pilo. Pár absolventů trochu přebralo a myslelo si, že to bude legrace. Vlastně to je legrace. Zase to vrátí, nebojte se.“

„Bože, doufám, že máš pravdu,“ podotkla Miranda.

„Já s Lesem nesouhlasím,“ řekla Callie, nervózně si pohrávající s napůl vykouřenou cigaretou.

„Myslím, že to není vtip, ale výkřik.“

Leland na ni smutně pohlédl a dlouze a hlasitě si povzdechl. „Výkřik,“ zopakoval.

„Výkřik, prohlášení. Žádost o podíl na moci, seberealizace. Snaha být povšimnut, být přijat jako celistvý, plnoprávný jedinec s vlastními právy, ne jako – uvozovky dole, student, uvozovky nahoře.“ Prudce se zvedla ze stolu. „Hele, netvrdím, že to tak dělají vědomě, ale na hlubší úrovni je tomu tak. Vidím to jako pokus otřást existující hierarchií statutárních rolí, systémem rozdělení moci nebo spíš nerozdělení moci.“

Žádost o podíl na moci. Seberealizace. Hierarchie statutárních rolí. Někde – na katedře sociologie v Nevadě, nebo na obchodní škole? – si Callie osvojila tyto a podobné termíny a často a ráda je používala. Tradovalo se, že vede svou katedru za pomoci strašidelně znějících technik, jako je analýza sociotechnických systémů a řízená týmová pomoc. Na poslední schůzce ZASA, jíž se Gideon zúčastnil, pořádala přednášku s názvem „Vyjasnění hodnot soudního antropologa: simulace hodnotové absence“. Vydržel tam celé tři hodiny a úplně ho to vyvedlo z konceptu.

Obecně vzato, nebral si Callii moc k srdci. Bez ohledu na to, jak se rozohnila, uvnitř se část něho vždy držela zpátky, neochotná všechny její výmysly spolknout. Možná používala správnou hantýrku, ale její chování k tomu jaksi nepasovalo. A bez ohledu na to, jestli to myslela upřímně, její koncentrovaná dychtivost by zahltila každého. Po rozhovoru s ní se vždycky cítil vysušený, zatímco ona vypadala, že odchází s mnohem větší energií než předtím.

„Já myslím, že se ta ženská na lidech prostě živí,“ poznamenal jednou Leland v podobné souvislosti,

„jako skutečný upír.“

Po jejím posouzení krádeže zůstali všichni pár vteřin zticha. Harlow na ni nervózně zamrkal, zatímco si prstem křečovitě mačkal místo pod hrudní kostí. Leland se díval z okna a vypadal mírně pobaveně. Les se zubil mnohem otevřeněji.

„Nepřipadá vám to úžasné?“ otočil se ke Gideonovi.

„Zavolal někdo policii?“ zajímalo Lelanda.

„No, to je jeden z důvodů, proč jsem s vámi chtěla mluvit,“ řekla Miranda. Vzala si od Callie cigaretu

a zapálila si ji jako někdo, kdo to nedělá příliš často. Mírný kašel, který v ní šlukování vyvolalo, to jen potvrdil. „Po pravdě řečeno, ještě jsem je nevolala a nejsem si jistá, jestli bych měla. Taky si myslím, že je to jenom vtip –“

Callie, která hluboce natáhla kouř z další cigarety, zavrtěla teatrálně hlavou.

„– a myslím si, že se ty kosti zase vrátí,“ pokračovala Miranda. „Aspoň v to doufám. A jestli se tak stane, nevidím důvod pro publicitu a opletačky s policií, nebo dokonce soudní záznam pro ta děcka.“

„Zavolej policii, Mirando,“ řekl Leland pevně. „Za prvé to nejsou ‚děcka‘; je jim přes dvacet, některým i třicet. Za druhé, vyvolat v nich představu božího hněvu by na ně mohlo mít spásný efekt i v takhle pozdním věku.“

Miranda vyhlížela znepokojeně.

„Ne, s tím prostě nemůžu souhlasit, Lelande,“ oponovala pevně Callie. „To mě nijak neudivuje,“ přikývl Leland.

Callie se začervenala, ale neřekla nic. Na rozdíl od ostatních si Callie brala Lelandovy urážky osobně. Schopnost přijímat věci s rezervou nepatřila zrovna k jejím silným stránkám.

„No tak, dejte jim šanci vrátit je sami,“ vybídl je Les. Poškrábal se po krátkých vousech. Bicepsy se mu vypouklý. „Lidi, buďme k sobě upřímní: všichni jsme dělali takovéhle hlouposti, když jsme chodili do školy.“

„Já tedy rozhodně ne,“ namítl Leland.

Les se na něj zazubil. „Víš, že ti to rád věřím?“

„Bylo to pojištěné?“ zajímalo Gideona.

„Ne,“ odpověděla Miranda. „Jenom vitríny, ne jejich obsah.“

Přikývl, nepřekvapilo ho to. Antropologické exponáty zkrátka nebyly uměleckými díly. Jaká je tržní hodnota hromádky ohořelých nebo jinak poškozených lidských kostí? Kolik by stálo jejich nahrazení? A i kdybyste se k nějakému dobrali, jak byste je vlastně chtěli nahradit?

„Povím vám, co mě skutečně trápí,“ řekla Miranda. „Co řekne správa muzea? A proboha, co Jasperova rodina?“

„No jo,“ přikývl Leland, „vážený Casper Jasper a kolektiv.“

„Když už si děláš starosti,“ podotkla Callie, „nezapomeň na Nellieho Hoberta. Až to uslyší, proskočí stropem.“

„A sakra,“ řekla Miranda. „Na Nellieho jsem si ani nevzpomněla. Měl u sebe ty kosti v bezpečí po deset let, pak je dal nám a my jsme o ně přišli ještě tentýž den.“

„Nellie Hobert je dobrák. Nebude z toho dělat vědu,“ poznamenal Les, s čímž Gideon souhlasil. „A nebude tě z ničeho obviňovat, Mirando.“ Otřel si prst do papírového ubrousku a ten pak hodil na nízký stolek. „Hele, udělejme to takhle: oznámíme všem, že vtip je vtip, ale kosti se musejí vrátit na

místo. Řekneme jim, že mají dva dny na to, aby je vrátili do muzea, a nikdo se jich nebude na nic ptát. Když se tak nestane do stanovené lhůty, zavoláme policii.“

Po pár minutách s tímto rozumným návrhem všichni souhlasili; jenom Leland trochu neochotně.

„Dobrá,“ řekla Miranda, „o přestávce v deset třicet učiním oznámení o loupeži a o tom, na čem jsme se tady shodli. Jenom doufám, že to vyjde.“

„Napadlo mě,“ řekla Callie a odstranila si kousek tabáku z konečku jazyka, „možná by pomohlo, kdybych dnes odpoledne uspořádala dobrovolnou schůzku, kde dostanou možnost se uvolnit a odreagovat. Pomůžu jim s tím,“ dodala zbytečně.

„Skvělé,“ poznamenal Leland. „Jestli tohle nepomůže, pak už nic.“

„Trhni si nohou, Lelande,“ odsekla Callie.

John Lau přijel téhož dne pozdě odpoledne. Nadchlo ho slunečné počasí a vůbec byl rád, že je pryč ze Seattlu. („Že neuhodneš, jak bylo, když jsem odjížděl?“) Povečeřel s Julií, Gideonem a zakládajícími členy ZASA v jídelně rekreačního střediska, kde se hovor točil zejména kolem ztracených kostí. John poslouchal s výrazem člověka, který tak úplně nevěří vlastním uším, ale je ochotný držet basu a zapojit se.

„Krádež kostí,“ hloubal s vážnou tváří nad sklenicí moštu. „Vážně bych vám rád pomohl, přátelé, ale myslím, že to není federální zločin. Pokud,“ dodal a na tváři se mu konečně objevil úsměv, „ty věci zloději nepřevezou přes hranice.“

Les se zasmál. „Hele, Callie, jak to šlo při odpolední schůzce? Přiznal někdo barvu?“

Callie si právě zapálila. Hlasitě vdechla, vysunula spodní ret, vyfoukla kouř a zavrtěla hlavou. „Kolik jich přišlo?“

„No, oznámila jsem to na poslední chvíli a lidé už měli jiné plány –“

„Tak kolik? Tři? Čtyři? Nebo snad vůbec nikdo?“

„Tři,“ zamumlala Callie.

„Vsadím se, že se všichni pěkně uvolnili a odreagovali.“

„Ne,“ řekla defenzivně, „ani ne. Nemůžeš očekávat zázraky hned na první schůzce. Mluvili jsme o kontraintuitivním rizikovém chování a pro to nemůžeš vytvořit odpovídající prostředí během pár hodin. Chvíli trvá, než se vytvoří nové interaktivní normy.“

Leland na ni pohlédl s otevřenou nechutí. „Nerad měním téma,“ pronesl, „ale rád bych vás upozornil, že večer ubíhá! Budeme hrát ten poker, nebo ne? Existují jisté tradice, které by se měly dodržovat.“

John se překvapeně otočil ke Gideonovi. „Vy tady hrajete poker?“ Gideon se zasmál. „Cos myslel?“

John si prohlížel osazenstvo akademiků s neskrývanou dychtivostí. „O peníze?“

Miranda, sedící napravo od Johna, zvedla obočí a zeptala se: „Chtěl byste se přidat, mladíku?“

„Nechci se vnucovat.“

„Čím víc, tím líp. Vy také, Julie.“

„No – jistě,“ řekla, a pak zašeptala Gideonovi: „Uděláš mi takovou tu tabulku?“

„Jakou tabulku?“

„Vždyť víš, tu, jak ukáže, která ruka porazí kterou.“

„Proč tady tuším katastrofu?“ řekl Gideon.

„Harlowe, budeme hrát ve tvojí chatce,“ oznámil Leland.

Harlow zaváhal. „Já nevím, Lelande. Asi dneska zůstanu venku.“

„Nesmysl,“ sdělil mu Leland. „Nechceme ostatní rušit celou noc a ty máš tu nejvzdálenější chatku ze všech. A kromě toho lačním po tvých penězích.“ Leland už měl v sobě pár skleniček.

Harlow se unaveně usmál. „Nemohl bych ti prostě dát deset dolarů hned tady?“

„To by nebylo sportovní,“ usoudil Leland.

5

„Uff,“ vydechl Gideon a sevřel svůj šálek kávy.

Julie mu jej dolila ze starožitného kávovaru. Příprava ranní kávy byla obvykle jeho práce, ale Julie moudře opustila hráče pokeru brzy a dostala se do postele o půlnoci. Stihla přitom ještě vyhrát devět a půl dolaru, což ho nejdříve mírně popudilo, ale koneckonců se tak vynahradila většina jeho ztrát.

Jako obvykle všechno shrábl Leland. Gideon nakonec došel k názoru, proč je ten člověk vždycky tak úspěšný. S jeho věčně pochmurným výrazem ve tváři jste si prostě pořád říkali, že tentokrát má skutečně špatné karty.

„Jenom doufám, že některý student včera v noci nehledal někoho, komu by se mohl svěřit,“ poznamenala. „Všichni profesoři byli v Harlowově chatce, hráli karty a nasávali do tří do rána.“

„Do dvou.“

„Do tří. Probudil jsi mě, když ses vrátil. Byl jsi pěkně veselý. A taky hravý, i když musím říct, že to k ničemu nevedlo.“

„Ani mi to nepřipomínej.“

„Máš velkou kocovinu?“ zeptala se soucitně.

„Ne, myslím, že ne,“ odpověděl se zívnutím. Káva mu začínala projasňovat mysl. „I když bych si ještě trochu pospal.“

„To věřím.“ Opřela se lokty o malý jídelní stolek a sevřela oběma rukama šálek kávy. „Gideone, možná začínám být paranoidní z toho, že s tebou žiju příliš dlouho, ale celá ta věc se mi pranic nelíbí.“

Poškrábal se po tváři a odvětil: „Asi mi něco uniklo.“

„To, co se stalo s Jasperovými… ostatky, nebo jak tomu chceš říkat. Jak to, že jsi tak ochotný věřit tomu, že jde o studentský žert?“

„A o co jiného?“

„Myslíš, že by nenechali nějaký vzkaz nebo cokoli, co by ukazovalo, že to skutečně je vtip? Nenechali by vás dělat si takové starosti, co se s těmi kostmi stalo. Ne, myslím, že je v tom něco víc. Že se někomu nelíbilo, že jsou tam vystavené přímo před desítkami profesionálních antropologů.“

„Opravdu začínáš být paranoidní.“ Znovu si zívl, usrkl trochu kávy a pokrčil rameny. Kávovar skutečně dokázal připravit silný nápoj; to se mu musí nechat. „Nebo snad víš něco, co já ne?“

„Možná někdo z vás – chci říct, někdo z tvých přátel – byl radši, když byly mimo pohled někde v zásuvce. Možná, že někdo něco skrývá.“

„Jako co?“

„Například to, že Jasper nezemřel při té autobusové nehodě.“

Ach, napadlo ho, že míří právě sem. „Je to Jasper, opravdu, Julie. Zuby jsou jako otisky prstů; když jednou souhlasí, je to on. A kromě toho na té nehodě pracovalo pět vysoce kompetentních antropologů a ti došli ke stejnému závěru jako Nellie Hobert –“

Zavrtěla hlavou. „Ne, ne, netvrdím, že to nebyl on, říkám jen, že možná nezemřel při té nehodě. Možná – kdo ví? – možná už byl mrtvý, když se to stalo, a někdo se bojí, že jeden z vás, odborníků, by to mohl z těch kostí poznat.“

Gideon se zašklebil. „Pak by ale bylo dost obtížné dostat ho do toho autobusu, ne?“

Po chvíli se usmála. „No, netvrdím, že jsem to celé promyslela. Ale myslím, že ani ty ne. Jen mě překvapuje, jak rychle přijímáš závěry, to je všechno. Není to pro tebe typické.“

„Možná máš pravdu.“

„Ale ty si to nemyslíš.“

„Ne, podle mě to udělal někdo z těch kluků.“

„Možná máš ty pravdu.“ Zvedla se. „Promluvme si o něčem důležitějším. Existuje šance, že by sis se mnou dnes dopoledne vyjel na krátkou projížďku na koni?“

„Nerad bych přišel o přednášky.“

„Měli bychom si procvičit svaly na čtvrtek.“

„Čtvrtek? Ach, bože, ta skupinová jízda na koni na piknik.“

„Bude se ti to líbit.“

„Nevím nevím, jsem městský typ. Jízda na koňském hřbetu mě znervózňuje. Je to příliš vysoko.“

„Tak hele. Já si vezmu dovolenou, abychom mohli být spolu, bavit se a relaxovat, což znamená –“

„Že musím jezdit na koni. Ano, madam.“

„Tak fajn. Dneska ráno ti to ale prominu.“ Naklonila se, políbila ho na tvář a ucukla. „Au. Ohol se, ano? Pak půjdeme na snídani. Umírám hlady.“

Na snídani dorazili o půl osmé, vypili pomerančový džus a ještě trochu kávy a na Gideonův návrh si vynesli talíře s míchanými vejci, slaninou a pečivem ven, aby vyhledali místo, kde by se chvíli mohli těšit horskému sluníčku. Měli to tam sami pro sebe, ostatní dali přednost jídlu uvnitř. Většina z nich pocházela z jihozápadu; opalování nepatřilo mezi jejich priority.

Našli si pohodlnou nízkou zídku – vlastně součást základů staré budovy z kamene a malty, která zde kdysi stávala, zarostlou borovicemi – s vyhlídkou na téměř opuštěnou cestu vedoucí k rozlehlé louce, na níž se páslo několik dobře krmených krav. S příjemně prázdnou myslí (mohlo snad člověku něco lépe vyčistit hlavu než pozorování krav?) Gideon snídal a vychutnával si Juliinu tichou přítomnost a teplé ranní sluneční paprsky, které ho hřály vzadu na krku. S uspokojením cítil, že ho šimrají i na uších. V Puget Sound byla dlouhá zima.

Po příjemně stráveném volném čase spatřili Nelsona Hoberta, jak s dupotem temperamentně přichází po cestě, cvičí rukama a na sobě má triko s nápisem: „Mladý v srdci, ostatní části trochu zestárlé.“ Z červených bermud mu vykukovala neforemná kolena a klenutá lýtka. S ním šla skupina asi pěti lidí, včetně tří jeho studentek z Nevady, neobyčejně přitažlivých dívek kolem dvacítky, které ho poslušně následovaly. Gideon se usmál a vzpomněl si, co kdysi s upřímným obdivem pronesl Les Zenkovich: „Hemží se kolem toho starého papriky jako kachňata kolem své mámy.“

Přestože byl jen sto šedesát centimetrů vysoký, měl holou hlavu, pivní břicho, kozí bradku a bylo mu přes šedesát, byl Nellie Hobert známý tím, že přitahoval stálý příliv oddaných a atraktivních mladých studentek. Pro jeho kolegy (i pro samotného Nellieho, říkal si Gideon) to bylo zdrojem údivu a pobavení; u těch s loveckými sklony zase zdrojem závisti. Říkali jim Hobertův harém, což dělalo Nelliemu obrovské potěšení, i když sám žádné lovecké sklony neměl.

Samozřejmě se mu líbilo být obklopený těmi mladými a zbožňujícími tvářemi. Komu by se to také mohlo nelíbit?

Nellie přijel předchozího večera, jako vždy v doprovodu své ženy Friedy. I když byl unavený po dlouhém dni, připojil se k jejich pokerovému večírku asi v deset a zůstal skoro až do hořkého konce. Jako nadšený, avšak beznadějný hráč výrazně a bez protestů přispěl k Lelandovým ziskům. A jak Gideon předpokládal, vzal zprávu o Jasperově zmizení s obvyklou grácií.

„Ten člověk prostě nepřestane dělat problémy, co?“ prohlásil, jakmile překonal prvotní šok. „No, nedělej si s tím hlavu,“ řekl velkoryse Mirandě, „dostaneme toho starocha zase zpátky. Kdo by si ho mohl chtít nechat?“

Julie si ho hned oblíbila.

„Dobré ráno! Julie, Gideone!“ volal teď. „Hádejte, co se stalo! Tady Meredith našla na stezce Národního parku podél louky něco, co považuje za kremační pozůstatky. Jdeme se na to v rychlosti mrknout, než začne oficiální program. Přidáte se?“

„Pozůstatky?“ zopakovala Julie.

„To, co zbude po kremaci,“ vysvětlil Nellie.

„Lidské pozůstatky?“

„Ano, ale nevzrušujte se. Mám na mysli běžné, legální pohřební kremace. Lidé rozhazují popel všude možně. Chcete se podívat?“

Vyskočila. „Samozřejmě! Gideone?“

Mávl rukou. „Běž se pobavit. Já si to nechám ujít.“

Za prvé mu bylo příliš dobře, když jen tak seděl bez hnutí na teplém horském vzduchu. Za druhé, jak Nellie řekl, nález kremačních pozůstatků – Gideon jim tak nechtěl říkat, ale byla to prohraná bitva – byl příliš běžnou záležitostí. Bez ohledu na to, že to zákony zakazovaly, lidé stále vyprazdňovali urny naplněné bílým popelem a křídovými úlomky v přírodě – na poušti, v horách, na plážích či v parcích. Jenom za poslední rok sám narazil na dva: jeden v Rainierském národním parku a druhý nedaleko pláže na washingtonském divokém Olympijském poloostrově. Nepochyboval, že kdyby si zvykl chodit s pohledem upřeným k zemi, určitě by jich našel víc. I policie nad tím v poslední době mávala rukou.

Bylo však užitečné, aby studenti viděli, jak to vypadá – a Julie také, když je správkyní parku. A Nellie, který měl stále spoustu energie, si nikdy nenechal ujít šanci někoho něco naučit, ani po čtyřiceti letech profesury.

Když odešli, Gideon vytřel z talíře kusem pečiva poslední zbytky vajíčka a rozhlédl se. Mnoho budov rekreačního střediska bylo strženo; většina v posledních letech, a na podzim půjde dolů zbytek.

Majitelé proti tomu nic neměli. Manažer jim objasnil, že se středisko bude přestavovat na něco lepšího a modernějšího, a proto se odstraňují nepotřebné a nepoužívané stavby. Z kdysi vzdálené plochy s planými lukami a lesy se nyní stala prvotřídní dvousetakrová venkovská půda, součást vzkvétající rekreační oblasti západně od Sisters. Příští rok touto dobou bude z rozpadajícího se stárnoucího areálu exkluzivní a nejnovější prestižní středisko pro vybrané hosty ve středním Oregonu.

Věci se zkrátka mění. Jako typický příklad posloužila bývalá kůlna, na jejíchž základech nyní seděl. Byla starší než celé středisko, datovala se do doby, kdy tady stál pracovní ranč. Potvrzovaly to hrubé

kamenné základy, stejně jako staré fotografie v pamětní knize střediska. Byly pořízeny v šedesátých letech a ukazovaly tuto stavbu jako jednu z několika zanedbaných, rozpadajících se starých budov nacpaných plesnivějícím starým nářadím z ranče, dlouho vyřazeným z provozu. Černé, rozpadlé popruhy a postroje a zrezivělé, špičaté kovové předměty, rozbité a nepoužitelné. Všechno teď bylo pryč.

Zívl, protáhl a zvedl se a instinktivně si prohlížel zem. Kůlna byla téměř sto let stará; dost na to, aby v něm probudila antropologickou zvědavost. Nebylo tam však moc k vidění. Z půdy nevyčnívaly žádné lákavé pozůstatky z historie. Podlahu kůlny, kdysi zřejmě pevně udusanou, nyní tvořila měkká půda posetá borovicovým jehličím a chomáči králičích chlupů, která se nijak zvlášť nelišila od okolní krajiny.

Prohlížel si kamenné základy podrobněji. Buldozer při práci odhrnul od stěny trochu hlíny a odhalil jakési zvláštní značky, táhnoucí se diagonálně celou budovou. Zřejmě tam ještě dříve stála jiná stavba, možná z dob Indiánů nebo Otců-poutníků. Zajímavé, pomyslel si líně, a sehnul se, aby lépe viděl.

Moc toho však nespatřil. Tmavší stopy po starých základech mizely v divokém křoví v rohu bývalé kůlny. Aniž by se zvedl, otočil se na patách a podíval se, zda vedou i do druhého rohu. Najednou mu pod levou nohou ujela zem. Zachytil se o kámen, a tak se mu podařilo nespadnout. Když zase nabyl rovnováhy, uvědomil si, že dřepěl na okraji jakési prohlubně, který se najednou začal pod jeho váhou drolit.

Probudilo to v něm zvědavost. Odstrčil křoví, které mu překáželo, a rozhrnul větve u nepravidelných kamenů. A tam, hned při vnitřním kraji bývalé kůlny, bylo… bylo co? Zvedl se a téměř minutu stál s rukama v bok a soustředěně hleděl na zem.

U nohou mu ležela mělká prohlubeň oválného tvaru, asi metr dvacet dlouhá, v nejširším místě asi devadesát centimetrů široká a šest až osm centimetrů hluboká, zarostlá plevelem. Strany sice byly téměř zbořené, ale sem tam je bylo stále možné rozpoznat; svislé, nyní rozpadající se stěny s okrouhlými okraji, jako vršek starodávné vany. Méně zjevná, ale stále patrná – když člověk věděl, co má hledat – byla malá prohlubeň uvnitř obrysu té první; mírně pokleslá půda, jako by někdo zprostředka širší prohlubeniny vyndal pár hrstí hlíny.

Archeolog-historik by usoudil, že má před sebou zasypaný vchod do zapomenutého sklepa. Náhodný návštěvník by mohl pomyslet na skrytý poklad.

Soudní antropolog hádat nemusel. Gideon znovu podřepí, lokty na kolenou, a prohlížel si vše zblízka. V jeho profesi se tohle obvykle označovalo jako zhutnělá půda; prostý termín, který by klidně mohl mít souvislost s něčím neškodným z oboru zahrádkářství. Měl však jiný význam. Označoval místo, kde bylo pohřbené tělo tak, aby se nepoznalo, že tam někdo odkrýval hlínu. A to v devíti případech z deseti znamenalo vraždu.

Větší prohlubeň byla výsledkem procesu usazování nejprve vykopané a zase zasypané půdy; to se děje při kopání hrobu i sázení růžového keře. Vypouklé okraje vznikly přemírou hlíny na okrajích jámy. Menší pokleslá část uprostřed, tzv. „druhotný pokles“ – další z těch pěkně neutrálních termínů

– se obvykle vytvoří pár týdnů po pohřbu, když se dutina břišní nafoukne, praskne a konečně splaskne a dovolí půdě se do ní ponořit.

Odhadoval, že tělo leží tak šedesát centimetrů pod povrchem. Kdyby bylo v menší hloubce, rozkládající se tkáně by kořenům poskytly spoustu organického hnojiva, takže by zde bylo mnohem

více rostlin, což se nestalo. Ale ani nemohlo být o moc hlouběji, protože to tak zkrátka nikdy nebývalo. Lidé snažící se zbavit nežádoucího těla obvykle nechtěli trávit kopáním více času, než bylo nezbytně nutné. Na takovýchhle místech jste nenacházeli úhledné, obdélníkové, téměř dva metry hluboké hroby. Hloubka většinou dosahovala maximálně třiceti až šedesáti centimetrů – dost na to, aby tělo pokrylo pár centimetrů hlíny – a o nic prostornější, než bylo nezbytné.

Gideon soudil, že tělo bude ležet v poloze zabírající co nejméně místa; na boku, ruce a nohy přitisknuty k tělu. Odborníci plnili před lety archeologické učebnice teoriemi o náboženských důvodech, kvůli kterým prehistoričtí lidé tak často pohřbívali své mrtvé v poloze embrya. Dnešní soudní antropologie přišla s mnohem jednodušším a pravděpodobnějším vysvětlením: byl to nejrychlejší a nejsnadnější způsob, jak dostat někoho pod zem a zakopat ho.

Zvedl hlavu, když zaslechl veselý smích Nellieho Hoberta. Nellie někde nechal Julii a studenty a mířil do konferenční místnosti na první přednášku. Vyprávěl u toho Harlowovi Pollardovi o kremačních pozůstatcích a živě gestikuloval rukou, v níž držel koblihu.

„Jsou tam dvoje různé ostatky,“ vykládal, „a možná dokonce i víc. Je to pěkné místo, v tom je to. Potůček, louky. Jedny jsou klasicky rozházené po okolí – znáš Willeyho typologii? – a druhé nasypané na jedno místo…“

Všiml si Gideona, dřepícího vedle jámy. „Gideone, Julie se jela projet na koni. Uvidíte se při – hele, co to tady máš?“

Gideon se zvedl a ustoupil z cesty. „Podívej se.“

Nellie překročil kamenné základy. „Páni,“ prohlásil s nehraným zájmem. Strčil si zbytek koblihy do pusy a sehnul se, ruce na holých, chlupatých kolenou. „Pěkné, pěkné.“ Po chvíli se plácl po stehnech a narovnal se. Zářily mu oči. „Do čerta, podívejme, co to tu máme.“

„Co je to?“ zajímalo Harlowa, který se držel zpátky. „Zhutnělá půda.“

„Zhutnělá půda?“ Harlow byl jedním z méně vzdělaných účastníků setkání. Přestože byl diplomovaným fyzikálním antropologem, dávno se stal specialistou na odontologii, už jako čerstvý absolvent. Když přišlo na zuby, byl jedním z nejlepších ve svém oboru, ale o pohřbívání nebo místech činu toho opravdu moc nevěděl. Jeho vzorky přicházely k němu, ne on za nimi.

„Je tam pohřbené tělo,“ řekl Nellie nadšeně.

„Tělo?“

„Vražda,“ vysvětlil Gideon. „Můžeš se vsadit.“ Harlow pohlédl z jednoho na druhého. „Vražda?“

„Ano, vražda,“ odpověděl Nellie skrz hnědé zuby. „Proboha, Harlowe!“

„Vražda,“ opakoval Harlow mdle. „Myslíte jako lidské tělo?“

Nellie si povzdechl. Jako mnoho dobrých učitelů měl nekonečnou trpělivost se studenty, ale reagoval podrážděně na všechny, jejichž mozek nepracoval dost rychle na to, aby mu stačil. „Pokud já vím,“ pronesl suše, „lidské tělo je jediný druh, na němž můžeš spáchat vraždu.“

„Ale to je – ne, já nemůžu – proč by –“

Gideon se do toho jemně vložil a vysvětlil mu, co znamená zhutnělá půda. Ne že by si od toho něco sliboval. Vysvětlovat něco Harlowovi často připomínalo házení hrachu na stěnu. Poslouchal tiše, ale těžko posoudit, kolik toho pochopil.

„Tak dobře,“ připustil, „může to být něčí hrob…“ Ale, řekl si Gideon.

„– ale proč sakra myslíte, že tam je člověk? Kdokoli tady mohl pohřbít psa nebo kozu…“

„Kozu!“ zvolal Nellie a tváře mu zrudly. „Jaký blázen by –“

„Pravda, Harlowe, mohlo by tam být cokoli,“ přitakala laskavě Miranda Glassová, která se k nim připojila se skupinkou osmi nebo devíti dalších zvědavců. „Musíme to vykopat, abychom to věděli jistě. Ale vsadím boty, že do večera odtud vyhrabeme sadu lidských zubů, na nichž se budeš moci pocvičit.“

Harlow rozhodně zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Ve tři mi letí letadlo, a Callii taky. Musíme se vrátit do Carson City. Zítra ráno máme schůzku výboru expertů na biologické vědy.“

„Ty odjíždíš dřív?“ zasténala Miranda. „A co kulatý stůl o odontologii naplánovaný na čtvrtek? Bože, Harlowe, jestli budu muset předělat celý program, zabiju se.“

„Ne, ne, vrátíme se ve čtvrtek brzy ráno. Tu přednášku udělám, neboj se.“ Harlow působil napjatě a roztěkaně jako vždy, když měl žaludeční problémy. „Copak jsem to neřekl?“

Nellie si odkašlal, netrpělivý, že odbíhají od hlavní události. „No, teď už,“ řekl nyní již s patrnou známkou autority, bez ohledu na své šortky a chlupatá kolena, „musíme uvědomit policii. Mirando –“

„Policii–!“ vykřikl Harlow.

„Mirando,“ pokračoval Nellie, „předpokládám, že tě tady znají, takže bude asi nejlepší, když jim zavoláš ty.“

„Ano,“ přikývla Miranda a zamířila k hlavní budově. Po pár krocích se zastavila a otočila, na tváři svůj typický úsměv. „Aspoň to bude změna. Obvykle volají k záhadným tělům oni nás.“

6

O dvacet minut později zastavil na hlavním parkovišti bílý chevrolet s hnědým pruhem a znakem Úřadu šerifa Deschuteského okresu na dveřích. Tou dobou už se kolem nalezeného hrobu motalo na padesát lidí. Účastníci konference hbitě usoudili, že skutečná exhumace je mnohem zajímavější než plánovaná ranní přednáška o nemetrických lebečních variacích.

Zástupkyně šerifa jménem Debbie Chavezová, hubená, větrem ošlehaná žena, kráčela sebevědomým krokem policisty. Na první pohled bylo patrné, s jakou láskou nosí svou uniformu sestávající z hnědé košile, úzkých hnědých kalhot a vysokých bot.

„Fajn, přátelé,“ oslovila přítomné po krátkém rozhovoru s Mirandou, „teď uděláme následující.“ Otočila se, aby měla slunce v zádech, sundala si sluneční brýle a zasunula je za okraj kapsy od košile. Na kořeni nosu a na neopálené kůži pod očima měla spoustu drobných pih.

„Za prvé, prohlášení paní Glassové, že uvnitř je tělo, je pro mne zcela postačující.“

„Shodli jsme se na tom všichni,“ řekla Miranda skromně. „To je jedno. Takže teď zavolám šerifovi. Než přijede, tuhle oblast odříznu. Velmi ocením, když tu po tom přestanete dupat.“

„My tu po tom nedupeme, mladá dámo,“ prohlásil Leland Roach. „Pro vaši informaci, jsme soudní antropologové – což znamená, že máme s takovouhle věcí velmi dobré zkušenosti – a víme, jak se chovat na místě činu.“

„Hm,“ pronesla policistka a pohlédla na změť šlápot – Gideon tam rozpoznal i svoje – kolem oválné prohlubně. „To vidím.“

Gideon věděl, že měla pravdu. Zachovali se hloupě. Jakmile v tom rozpoznali, že se jedná o zhutnělou půdu, měli držet všechny stranou. Měli ohromné štěstí, že nikdo nešlápl přímo dovnitř. No, John aspoň bude mít na své přednášce pozorné posluchače.

Nellie Hobert si odkašlal. „Pravda, asi jsme byli trochu lehkomyslní. Na druhé straně, tohle místo tu takhle otevřeně leží spoustu let. Proto nemyslím, že jsme mohli zničit nějaké důkazy. Ehm.“

Nellie byl v rozpacích. Byl jedním ze dvou nebo tří největších odborníků v zemi na odkrývání hrobů. Jeho kniha Techniky exhumace nechyběla na policejních školách už přes deset let – a neopatrné dupání v ní bylo ostře odsuzováno.

„No, přesto tuhle oblast zabezpečím,“ řekla Debbie Chavezová bodře. „Seržant si to tak přeje. Teď si můžete jít po své vlastní práci, a jestli chcete, za hodinu se sem vraťte.“ Usmála se, rychle jí poskočily koutky úst nahoru a dolů. „Možná se nám pak budou odborníci hodit.“

Před devátou hodinou ranní začaly exhumační práce jako vystřižené z Nellieho učebnice. Soudní antropologové si obvykle hlídají, aby se nevměšovali na teritorium jeden druhému, ale v tomto případě se Miranda bez váhání sklonila před Nellieho statutem a zkušenostmi. A prezident CSSA, s beztvarým hnědým rybářským kloboukem na holé hlavě a s krátkou nezapálenou dýmkou mezi zuby, se horlivě snažil před zástupkyní šerifa a několika studenty antropologie napravit s obrovským zápalem svou předchozí neopatrnost.

Vyznačili čtverec o šířce devět krát devět metrů a obehnali ho žlutou lepenkovou páskou. Umělé předměty, které našli na povrchu – pár rezavých šroubů, zkorodovaná sponka na papíry, sešlapaný gumový podpatek staré boty, zkrátka předměty, od nichž nikdo ve skutečnosti neočekával, že by mohly něco prozradit – brali speciálními pinzetami, popsali je, vyfotografovali ze všech možných úhlů, a pak je shromáždili u Dana Bella, šerifova důstojníka, který měl na starosti důkazní materiál. Pořídili záznam o místě činu a na okraji podezřelé prohlubně vyznačili úzkou cestičku, kudy se k ní mohlo přistoupit. Tudy se dovnitř dostalo těch pár lidí, kteří směli vstoupit – předtím však

zástupkyně šerifa Chavezová pořídila otisky podrážek jejich bot.

Nellie sám zručně očistil okraje prohlubně koštětem. Nyní již probíhalo vlastní odkrývání hrobu, čehož se ujali dva nejlepší absolventi pod přísným dohledem Nellieho a za napjaté pozornosti čtyřiceti nebo padesáti lidí, kteří obklopili vyznačenou oblast.

John Lau spal ten den dlouho, tak jak si to naplánoval; sotva že na něj zbylo nějaké jídlo v bufetu. Když pak spatřil shromážděný dav, se sklíčeným a roztržitým výrazem se připojil právě ve chvíli, kdy začaly práce.

„Ten Leland je jako piraňa,“ zavrčel na Gideona. Gideon se zasmál. „Kolik jsi nakonec prohrál?“

„Osmnáct babek.“ Zavrtěl hlavou. „Ale stejně si myslím, že už ho štěstí opouštělo. Měl jsem zůstat déle.“

„Zapomeň na to, Johne. Podívej se na slunce. Dneska má být skoro třicet stupňů. Užívej si.“

„Jak si můžu užívat, když mám zítra tu přednášku?“ povzdechl si. „Chtěl bych ji odbýt dneska, abych už to měl za sebou.“

Ospale sledoval jejich horečnou aktivitu. „To má být cvičné kopání?“ Pak si všiml policejních uniforem a označení POLICIE, NEVSTUPOVAT a doširoka otevřel oči. „Hele, co se to tady děje, doktore?“

„Exhumace. Tedy, aspoň si to myslím.“ Už si nebyl tak jistý. Přítomnost policie, všechno to vzrušení ho znervózňovalo. Jestli tam po tomhle rozruchu žádné tělo nenajdou, bude vypadat jako šílený hlupák. Leland už si zřejmě v duchu sestavuje jeden ze svých šťavnatých epigramů, pro případ, že by se později hodil.

„Jak na to přišli?“ zajímalo Johna.

„No, připadalo mi to jako klasický –“

John k němu naklonil hlavu. „Tos objevil ty?“

„Ano, proč?“

„Jen tak,“ odpověděl John. „Jen se ptám.“

„Hele, Johne,“ řekl Gideon trochu kousavě. „Nehledal jsem to úmyslně. Prostě jsem na to náhodou narazil –“

„Když sis jen tak užíval sluníčka…“

„No… ano, krucinál –“ Zasmál se. „Promiň, asi jsem trochu podrážděný. Možná jsem se spletl.“

„To brzy zjistíme,“ podotkl John bodře.

Po pár minutách si Nellie udělal přestávku a šel si s nimi popovídat. „Jak si tu vedeme, Johne?“

„Skvěle,“ odpověděl John. „Jen nechápu, proč jste mě požádali o tu přednášku.“

Nellie zazářil. „No, vždycky má větší váhu, když přednáší někdo z oboru. Kromě toho jste nás měl vidět před hodinou.“

„Nellie,“ zeptal se Gideon, „pořád to vypadá, že tam je tělo?“

„Ach, jistě, o tom vůbec nepochybuj.“ Gideon se uklidnil.

Krátce po desáté hodině se Julie vrátila z projížďky. „Co se to tu sakra děje?“ zajímala se. Vypadala nádherně, rozcuchaně a zdravě a byla cítit koňmi.

Gideon ji stručně zasvětil do situace.

„Jak někoho vůbec napadlo hledat tady nějaký hrob?“ ptala se. „Kdo to vůbec našel?“

„Hádej,“ podotkl John.

Julie se zasmála. „To jsem si mohla myslet. No, asi se půjdu umýt.“

Ale zůstala na místě, zaujatá scénou. „Jestli tam najdou tělo, budou to jen suché kosti, ne? Ne odporný, rozkládající se… však víš.“

„V to všichni pevně doufáme,“ řekl Gideon upřímně. „Už tam nějakou dobu leží, takže rozklad by už mělo mít dávno za sebou. Pokud ne, ucítíš to ještě dřív, než to uvidíš.“

Ale zatím cítili jen příjemnou vůni borovicového jehličí a kůry, sladkou a ostrou, a hrubé, suché půdy.

Už týdny nepršelo, takže s každým pohybem lopaty se zvedl mrak červenohnědého prachu. Gideon ho cítil v nose i v krku. Mezi větvemi probleskovala nádherně jasná modrá obloha, kterou jen občas narušila tichá tečka letadla. Jak hlásila předpověď, výrazně se oteplilo a zároveň stoupla i vlhkost, oni však stáli v příjemném stínu. Ani z kopáčů zatím netekl pot. Vše probíhalo v klidu a beze spěchu, spíš jako archeologické vykopávky než policejní exhumace.

Gideon se přestal strachovat, jestli něco najdou. Co kdyby nic nenašli? Už se kdysi spletl, tak by se prostě spletl zase. Stejně jako už se někdy zmýlili i ostatní a všichni na to byli zvyklí. To byla ve skutečnosti jedna z nejzdravějších věcí na soudní antropologii; její praktikanti byli ochotní uznat svůj omyl. Museli být. Byla to aplikovaná věda a vaše hypotéza a odhady byly vždy podrobeny praktické zkoušce. A protože nikdo nemohl mít pravdu vždycky, lidé se buď naučili žít s tím, že se občas spletou, nebo museli přejít na jiný obor.

Nedalo se to srovnat s antropologií teoretickou, kde se vědci mohli po celá desetiletí ohánět neprověřitelnými teoriemi a odehnat kohokoli, kdo by o nich pochyboval, v případě nutnosti i násadou od koštěte. Kdo nakonec může dokázat, zda neandrtálec chodil rovně, nebo zda byl oreopithecus předchůdcem hominidů či jen jednou z opic v miocénu?

V soudní antropologii však nebylo místa pro dohady: nalezená kost patřila buď ženě, nebo muži, bělochovi, nebo černochovi. A když jste přišli s tím, že jste našli pravděpodobný hrob, tělo se pak uvnitř buď našlo, nebo nenašlo.

A tentokrát se našlo. V jedenáct hodin zachytil jeden ze studentů, který na Hobertovo doporučení opatrně odstraňoval hlínu po malých vrstvách o šířce několika centimetrů, za okraj roztrhané šedé

látky. Ztrouchnivělé šaty se roztrhly a odhalily kousek kosti.

„Ha!“ zvolal Nellie a Gideonovi se přese všechno ulevilo.

Nellie si klekl, sklonil se a prohlédl si nález bifokálními brýlemi; jeho ostrá šedá bradka na něj mířila jako zobák. Policejní páska se napjala, jak se antropologové a studenti antropologie naklonili blíž.

Všichni se zdáli být v bujaré náladě. Přítomní se shodli, že se z toho teprve teď stala pořádná konference, která v historii ZASA určitě získá nezapomenutelné místo.

„Tohle musí být pro tebe zcela nový zážitek,“ řekla Julie. „Ze země se vynořují kosti a ty nemůžeš dělat nic, jen se dívat zpoza bariéry jako my ostatní.“

„Je to hrůza,“ souhlasil Gideon. Stáli asi metr a půl od výkopu. „Nemůžu ani odhadnout, co to sakra je. Kousek lýtka? Ne, to bude loket.“

Nellie se svými kolegy soucítil. Vkleče se narovnal, vytáhl si nezapálenou dýmku z úst a učinil stručné prohlášení. „Proximální levý loket. A…“ Znovu se sklonil a odfoukl trochu hlíny. „… střední část kosti pažní. Vyhozená z kloubu, ale drží. Docela vysušená. V dobrém stavu.“ Natáhl ruku, aniž by zvedl hlavu. „Hůlky.“

Julie tázavě pohlédla na Gideona. „Cože?“

„Levý loketní kloub bez měkké tkáně –“

„No tak, Gideone, tomu rozumím. Ale neřekl náhodou –“

„Hůlky. Říkal to jednomu ze studentů. Když se dostaneš až ke kostem, není dobré hrabat něčím kovovým, ani lopatkou. Nellie dává přednost trochu zaostřeným hůlkám. Před chvílí pro ně někoho poslal. A taky pro pár malých štětečků na oprašování.“

„Hůlky,“ opakovala Julie. „Ty je taky používáš?“

„Ano, používám. Někdy ty bambusové. A v nejhorším párátka, když nemám nic jiného po ruce.“

„To je divné,“ zamumlala. „Vždycky když jdeš do lesa vykopávat nějakou oběť vraždy, to poslední, s čím si tě představuji při práci, jsou hůlky – jako v čínské restauraci.“

Zašklebil se. „No, stejné to samozřejmě není.“

Nellieho postup, jemuž asistovali studenti se štětečky, přinášel v měkké půdě rychlé výsledky. Každých pár minut znovu zvedal hlavu. „Levý kyčelní kloub,“ oznámil. „Muž, ležící na pravé straně, nohy skrčené… Zachovalý, přímo nádherný…“

Postupoval předepsaným způsobem, neodstraňoval jen zeminu, ale pokaždé nejprve očistil okolní špínu; ve skutečnosti to obstarávali studenti s lopatkami. Kostra, jako mumie obalená vrstvou hlíny, se postupně vynořovala ze svého hliněného lůžka. Nellie se pak opatrně pustil do práce hůlkami, ve skutečnosti kostru pečlivě rozebíral na kousky.

Touto dobou už většina neantropologů, včetně Julie, odešla. „Smrdím jako kůň,“ prohlásila předtím.

„Chci se před obědem osprchovat.“

Gideon přikývl, zaujatý kopáním. Když měl pohromadě velkou část kostry, Nellie učinil předběžný odhad: muž, běloch, střední výšky, starší čtyřiceti let, mladší než sedmdesát. Žádné zjevné známky příčiny smrti. Přesnější určení mohlo následovat až po úplném vyproštění a očištění skeletu.

Krátce před polednem k Johnymu zamířil vrásčitý zavalitý muž s uvolněnou kůží na obličeji a nervózním výrazem.

„Pan Hobert říkal, že jste z FBI,“ oslovil Johna.

Byl to nadporučík Farrell Honeyman z Úřadu šerifa, který přijel před několika hodinami dohlížet na vyšetřování. „Přesně tohle mi chybělo,“ byla jeho první slova, která zoufale zašeptal Chavezové, když vystoupil z auta.

Na Johna, který stál vedle Gideona, neudělal zrovna dobrý první dojem. „Je to vražda?“ zeptal se tiše.

„Tak hodně štěstí!“

Gideon sdílel jeho výhrady. Sklíčený Honeyman, v pytlovitém obleku a s obličejem připomínajícím talíř roztékajících se míchaných vajíček, stál většinu dopoledne po straně hrobu, s nikým nekomunikoval a tvářil se zamyšleně. Kromě toho, že opakovaně dlouze vzdychal, se často díval na hodinky a vykazoval i další známky znepokojení, které naznačovaly, že má mnoho starostí. Krátce se vyptal Gideona na objevení místa, ale i přitom se zdál být myšlenkami bůhvíkde.

Ale teď, když našel kolegu, se trochu vzpružil, aspoň do té míry, že se rozpovídal. „Bože, mám toho až po uši,“ svěřoval se Johnovi. „Dneska odpoledne mě čeká schůzka mnohatýmové meziagenturní komise. Tohle je poslední věc, kterou jsem potřeboval.“

„V čem je problém, nadporučíku?“ zeptal se John. „Plánujete zátah na nekalé živly?“

„Zátah?“ odpověděl Honeyman a rozšířil skleslé oči. „Ne, mluvím o přerozdělování rozpočtu, personálních přesunech a všech těchhle byrokratických záležitostech.“

„Ach,“ pronesl John po krátké pauze.

„Jsem administrativní nadporučík,“ vysvětlil Honeyman. „Náš detektiv seržant je na dovolené. Skutečně mě naštval. Opravdu, Johne, jsem rád, že jste tady. Kdyby vás cokoli napadlo, doufám, že se hned pustíte do práce.“

„Ale ne, jsem přesvědčený, že to zvládnete zcela bez mojí pomoci,“ podotkl John zdvořile.

„Ne, myslím to vážně. Ocením jakoukoli pomoc, kterou nabídnete.“

„Ale já jsem si sem přijel od toho všeho odpočinout,“ namítl John. „Tohle je stoprocentně vaše.“ Gideon však poznal, že ho žádost o pomoc potěšila, agenti FBI to od místních policistů po zkušenostech neočekávají.

„Není to špatný chlap,“ usoudil John, když Honeyman odešel stranou. „Doufám jen, že ví, co dělá.“

„Proč mu nepomůžeš?“ zeptal se Gideon. „Zdá se, že by využil přátelsky míněné rady.“

John zavrtěl hlavou. „Doktore, ten člověk se prostě choval mile. Nestojí o moji pomoc, věř mi. Znám tyhle lidi.“

John několik příštích minut neklidně postával a sledoval pokračování exhumace, doprovázené Nellieho osteologickými zprávami. Nakonec to vzdal. „Jdu si sednout k bazénu,“ zamručel. „Musím si připravit poznámky na svou přednášku.“

„Neboj se toho, Johne. Zvládneš to. Budu tam s tebou. Budu ti fandit z publika.“ Johna tím však pranic nepřesvědčil; odešel a přitom si mumlal něco jen tak pro sebe.

Exhumace dále postupovala. Dělali časté pauzy kvůli fotografování a opatrně vršili odstraněnou půdu, kterou později ještě prosejí, aby nalezli případné důkazy. Do půl jedné měli venku většinu kostry, ležící s rukama a nohama skrčenýma jako spící dítě. Malé kosti na rukou byly mírně rozptýlené. Košile, kalhoty a spodní prádlo se téměř úplně rozpadly, zbyly z nich jen ztuhlé, šedohnědé cáry. Na již odhalené noze byla obutá solidní, dobře zachovalá bota s tkaničkami.

Když se práce blížily ke konci, vedle Gideona se opět objevil osamocený, ustaraný Honeyman. „Máte nějaké otevřené případy, na které by to mohlo sedět?“ zeptal se spíš ze soucitu než kvůli čemukoli jinému.

„Co? Ještě přece nevíme, jak dlouho tady to tělo je.“

„No, podle střízlivého odhadu tak pět až deset let. Z těla zbyla čistá kostra, což znamená, že je staré nejméně několik let. Ale není příliš staré, protože by se nedalo poznat, že se tu pohřbívalo.“

„Hm. To dává smysl. Ne, nemáme.“

„Prosím?“

„Nemáme žádné otevřené případy z doby před pěti až deseti lety, kterým by tento nález odpovídal. Částečně by to spadalo do doby před mým příchodem, ale mám prostudované záznamy a nic tam není. Žádný pohřešovaný běloch, nikdo v tomto věku, nikdo z tohoto okolí. Sakra, nevím, co čekají, že s tím udělám.“ Pokýval hlavou a zase sklíčeně odešel.

Les Zenkovich, který zaslechl několik posledních vět, sledoval, jak odchází. Jako většina ostatních si na několik minut zaskočil do bufetu pro něco k jídlu a teď si párátkem čistil zuby se spokojeným výrazem dobře nasyceného člověka. Podíval se výmluvně na vyhloubený hrob a pak na Gideona.

„No, je zatraceně jisté, že někoho někde pohřešují,“ prohlásil a spolkl zbytek jídla, který mu uvízl mezi zuby. „Můžeš se vsadit.“

7

Na člověka, který toho věděl tolik o kostech a o tom, co se s nimi může všechno stát, si Nellie Hobert příliš často lámal klouby; se zjevným uspokojením vždy natáhl chlupaté ruce se silnými zápěstími s

prsty zaklesnutými do sebe, přehnul je dozadu a trhnul jimi s dlouhým, hlasitým prasknutím. Obvykle to byla známka jeho dobrého rozpoložení.

Gideon sebou jako obvykle cuknul. „Sakra, prosím tě, přestaň to dělat, Nellie.“

„Tomuhle protažení kloubů se nic nevyrovná,“ odpověděl Nellie spokojeně. „Mohl bys vědět, že je to neškodné. Ale teď to hlavní. Asi tě zajímá, proč jsem tě sem zavolal, ne?“

„Jistě.“

Bylo pozdě odpoledne a oba muži seděli v suterénu Centrálního muzea přírodní historie v Oregonu, v dílně plné nedokončených muzejních „exponátů“ z drátěného pletiva, papírové drti a lepidla na tapety. V rohu stál nízký stolek potažený igelitem a na něm se nacházela kostra ležící na zádech.

Samozřejmě že ne doslova na zádech, protože žádná neměla, ale v pozici, která tomu byla nejbližší; lebku nakloněnou trochu na stranu, jako by spala, rozložené kosti srovnané podle anatomického pořádku. Až na pár nejmenších kostiček – jazylku, několik prstních článků a pár zápěstních a nártových článků – žádná nechyběla a všechny byly v dobrém stavu, některé byly jen trochu odřené nebo ohlodané. Kosti, nyní očištěné, měly hnědočervenou barvu jako půda, z níž byly vytaženy, a byly slabě cítit hlínou a hnilobou.

Nebyl to odpuzující zápach – aktivní rozklad už měly dávno za sebou – dokonce ani nebyl nepříjemný, kosti byly zkrátka takhle cítit poté, co dlouho ležely pod zemí, když už vymizel i lojový zápach tuku: zatuchlý, dřevitý a trochu plesnivý. Nevtíravá, obvyklá vůně, jakou mají staré kosti mrtvého člověka.

Kostru vyjmuli z hrobu a uložili do označených papírových vaků asi v jednu hodinu odpoledne. Pak prošla podle Nellieho márnicí v Lékařském středisku Saint Charles, kde ji formálně ohledal policejní patolog.

„Patolog se na to podíval a rozesmál se,“ líčil Nellie. „Řekl mi: ‚Myslíte si, že jsem takový blázen, abych se hrabal v nějakých sáčcích s kostmi, když mi přes rameno kouká čtyřicet soudních antropologů?‘ Bylo to nejkratší policejní ohledání, co jsem kdy zažil, to ti povím.“

„Takže on to dal k analýze tobě?“

„Ano, dnes ráno. Oficiálně Mirandě, ale ona mě požádala, abych se toho ujal já.“ Usmál se. Nezapálená dýmka v jeho ústech poskočila nahoru a dolů. Nellieho náhlý, široký úsměv patřil k jeho nejvíc odzbrojujícím projevům; zdálo se, že jeho rty zmizely a tvář se mu rozdělila na dvě stejné části jako u maňáska z televizního seriálu.

„A znáš mě,“ pokračoval, „hrozně rád se něčeho takhle ujímám. No, tak jsme to znovu zabalili, přinesli sem a pak jsme na tom s Mirandou pracovali. Miranda je dobrá. Jen nemá dost případů, aby si posílila sebevědomí. Potřebovala by si častěji zašpinit ruce.“

„Ach-uh. Proč jsi mě tedy volal, Nellie?“

Nellie mu zavolal do střediska před půlhodinou, o půl čtvrté, a požádal ho, jestli by se mohl zastavit v dílně. Gideon odešel z přednášky o antropologických počítačových informačních sítích a odjel do Bendu. Ale pořád neznal důvod.

„No, požádal jsem tě, abys přijel, protože potřebuju tvou pomoc, Gideone. Jsem si jistý, že jsem něco

objevil, a chci, abys mi řekl, jestli mám pravdu.“

Gideona to upřímně překvapilo. „Chceš, abych já řekl tobě!“

„Přesně tak. Mezi námi děvčaty, ty jediný z nich za něco stojíš, i když si hraješ na Pana Důležitého.“

„No, neřekl bych –“

„Ale ano, řekl. Kdo je lepší? Harlow ví všechno na světě o zubech, ale skoro nic o kostech. Callie žije v jiném světě – a stejně jsou teď oba zpátky v Nevadě. A co se týče –“

„Dobrá, ale co –“

„– Lelanda, nemá už čas na nic jiného než na svoje drahocenná hovínka; Les nezná ani to – no – zkrátka, koho jiného se mám zeptat?“

„Zeptat se na co? Nellie, ty jsi prezident asociace. Jsi král amerických soudních antropologů. Pokud si jsi jistý, žes něco našel, pak mi to úplně stačí. Je to tak.“

„Myslíš?“ Naklonil tělo nad stůl, překřížil ruce, vyndal dýmku z úst, její nožičkou se poškrábal na straně krátké šedé bradky a zadíval se na Gideona zpod neupraveného obočí. „No, poslechni si tohle.“

Gideon se v duchu připravil na dlouhý a rozvláčný příběh.

„Připomíná mi to jedno svědectví, které jsem musel podstoupit v jistém případu v Gallupu,“ začal.

„Obhájce se mě snažil vylíčit ve špatném světle, jak to obvykle mívají ve zvyku. Snažil se zpochybnit mou důvěryhodnost, chápeš?“

„Naprosto.“ Gideon také strávil pár nepříjemných hodiň na lavici pro odborné svědky.

„A tenhle obhájce mi říká: ‚Poslyšte, doktore Hoberte…‘“

To zas bude historka, pomyslel si Gideon. Posadil se a vyčkával.

„‚doktore Hoberte, kdo je podle vašeho názoru největším odborníkem na soudní antropologii ve státě Nové Mexiko?‘

No, neměl jsem přesnou představu, kam míří, tak jsem mu jen odpověděl, klidně a přívětivě, že já.

‚To jsem já,‘ prohlásil jsem.

‚Chápu,‘ odpověděl. ‚Dobrá, kdo je tedy, doktore Hoberte, podle vás nejváženějším soudním antropologem ve Spojených státech?‘

‚Já,‘ odpověděl jsem, ale už jsem začínal být nervózní. Ten člověk se mi nelíbil.

‚Chápu,‘ řekl opět. ‚Mohl byste teď říci soudu, kdo je podle vás největším světovým odborníkem na soudní antropologii?‘

Podíval jsem se mu do očí, zhluboka se nadechl a odpověděl jsem: ‚Já.‘

Naklonil se ke mně s jejich klasicky afektovaným úsměvem. ‚Takže nikdo na celém světě není tak dobrý jako vy?‘ ‚Ne…, zdaleka ne,‘ odpověděl jsem.

V tom okamžiku si prokurátor vyžádal přestávku a vzal si mě stranou. ‚Nellie,‘ řekl mi, ‚jak můžeš tvrdit takové věci? Víš, že taková slova jenom naštvou porotu.‘

A já jsem mu na to odpověděl – chceš vědět, co jsem odpověděl?“

„Mám snad na výběr?“ zeptal se Gideon, ale s úsměvem. A vzápětí se to dověděl.

„Řekl jsem: ‚Sakra, člověče, byl jsem POD PŘÍSAHOU!‘“

Nellie uhodil rukou do vedlejšího stolu, zaklonil hlavu a vyprskl smíchy s pohledem upřeným na strop s akustickým obložením. Pak si strčil dýmku zpátky do pusy. „Nenudil jsem tě s tím?“

„Ani na okamžik,“ ujistil ho Gideon a smál se také. „Jakou pomoc jsi teda ode mne chtěl?“ Druhý muž zvážněl. Obrátil pozornost zpět ke kostře. „Pověz mi, co vidíš.“

„No, jak jsi říkal, muž, běloch –“

„Ano, ano, jistě. To je jasné. Bílý muž, střední postavy, vysoký asi metr sedmdesát tři s možnou odchylkou tří centimetrů –“

„K tomu jsi použil vzorce Trottera a Glesera?“

„Na stehna a holeně. A Sucheyho-Brookse na určení stáří ze srůstu stydkých kostí: pátá kapitola – jasné vymezení, které nám dává rozpětí od řekněme třiceti do sedmdesáti, ale nejpravděpodobněji čtyřicet pět až šedesát pět. K tomu přidej tvar obratlů, atrofické skvrny na lopatkách –“

Gideon zvedl pravou lopatku a přidržel si ji proti světlu zářivek na stropě. Spatřil mírně průsvitné skvrny v místě, kde byla kost tenčí než normálně, téměř nepostřehnutelný postup rozpadu.

„– změny na hrudních žebrech,“ pokračoval Nellie, „obecná hustota kostí a tak dále a tak dále, a dostaneš věk kolem –“

„Padesáti pěti let,“ řekl Gideon a odložil lopatku. „Řekněme mezi padesáti a šedesáti.“

„Naprosto přesně, příteli. Co se týče znaků individualizace, máme tady zahojenou frakturu levé loketní kosti, zřejmě z dětství, a vytaženou první stoličku, také dávno. Několik plomb. A artrózu v nártních kloubech, ale nic horšího než u jiných starších lidí. Toť vše. Nic, čeho by se dalo chytit. V tomto ohledu tedy nic zajímavého. Ale…“ Významně se odmlčel. „… ale co se týče příčiny smrti, myslím, že něco máme.“

„Příčiny smrti?“ při prohlídce kostí si Gideon nevšiml ničeho, co by o ní cokoli vypovídalo.

„Ano. Jak k tomu podlému činu došlo? Na to chci slyšet tvůj názor. Objevil jsem něco neobvyklého, je to – i když, radši ti nebudu nijak napovídat. Nechci tě ovlivnit. Tak prosím, pověz mi svůj názor.“ Věnoval Gideonovi vřelý úsměv a krátkou dýmkou pokynul ke skeletu: Je jenom tvůj.

Gideon se zaujetím zvedl lebku, u níž byla ze všech kosterních částí největší pravděpodobnost, že

vyzradí pravdu o násilné smrti. Dosud si prohlédl pouze přední a levou stranu, na nichž nebyly patrné žádné fraktury ani jiné zranění. Pak ji otočil a tam, na zadní straně, kousek napravo od středu, byla asi tři centimetry dlouhá vodorovná puklina, těsně nad lambdovým švem. Gideon po ní přejel prstem.

„Ohóó,“ pronesl tiše Nellie a žvýkal přitom nezapálenou dýmku.

Gideon na něj nechápavě pohlédl. Byla to nekomplikovaná lineární fraktura pravé části temenní kosti. Kost nebyla promáčknutá, ani od ní nevedly další paprskovité prasklinky. Učebnice označovaly tento typ zranění za pravděpodobný výsledek „prudkého nárazu hlavy na pevný povrch“ – a ne naopak, což by nasvědčovalo vraždě. Jinými slovy, obyčejný pád; těžko důkaz podlého skutku.

„Nellie,“ řekl Gideon opatrně, „ručím za to, že tohle mohlo způsobit smrt – možná pohmožděnina mozku nárazem, subdurální krvácení –“

„Ano, ano.“ Nellie netrpělivě gestikuloval. „Mohlo. Ale nezpůsobilo.“

„No, potom –“

„Hledej dál. Ještě jsi to nenašel.“

Gideon otáčel lebku milimetr po milimetru. Zavrtěl hlavou. „Na lebce nic jiného nevidím.“

„Ne na lebce.“

„Pod lebkou?“

Nellie zvedl hlavu. „Dá se od lebky jít jiným směrem?“ Gideon se usmál. „Jasně. Takže pod lebkou.“ Zvedl hrudní kost. Nellie zavrtěl hlavou. „Výš.“

Gideon odložil hrudní kost a uchopil první krční obratel, atlas, pojmenovaný takto proto, že na něm spočívá celá lebka. „Níž,“ pronesl Nellie.

Gideon jej odložil. „Jsem opravdu rád, že mi nenapovídáš.“ Natáhl se po druhém krčním obratli. Nellie zavrtěl hlavou. „Ne, ale přihořívá.“

Gideon si povzdechl. „Nellie, co kdybychom – ach!“

Bylo to zcela nepatrné, ale přesto to na sebe jaksi upozornilo a přitáhlo jeho pohled. Na šestém krčním obratli, umístěném hned pod úrovní Adamova jablka, spatřil miniaturní prasklinku klikatící se přes jeho přední část na jeden z malých trnových výběžků, vystupujících z obratle.

Gideon se naklonil blíž a dotkl se kosti ukazováčkem. Prasklina byla asi půl centimetru dlouhá.

„Kloubová fraktura,“ použil obecný termín pro puklinu vedoucí jen částečně skrz kost – jako když zlomíte čerstvou větvičku.

„Přesně tak,“ pronesl Nellie nadšeně. „Do puntíku. A také si všimni na zadním kořeni –“

„Další fraktura,“ řekl Gideon. „Vlasová čára. A na sousedním obratli…“ Zvedal je jeden po druhém a pozorně si prohlížel jejich spirálovitý povrch.

Nellie rázně přikývl a pokynul mu, aby pokračoval. „… nic,“ usoudil Gideon. „Žádná známka po poranění.“ Nellie opět rázně přikývl. Zapálil si dýmku. „Takže? Jaký je tvůj závěr, doktore?“

Gideon se opřel o laboratorní stůl. Nebylo o čem pochybovat. Zranění tohoto typu, na těchto konkrétních místech, znamenalo, že byla na krk vyvinuta enormní síla, například při oběšení nebo i škrcení rukou, pokud měl ovšem vrah postavu King Konga. V takovém případě však celkové stisknutí krčního svalu většinou poranilo více než jeden obratel, často čtyři nebo pět. Aby praskl jediný, a to rovnou na dvou místech, muselo být sevření neobvykle zacílené.

S tím se člověk nesetkával často; sám Gideon pouze dvakrát. A v obou případech to zapříčinila stejná věc.

„Garota,“ pronesl.

„Ano, příteli,“ řekl Nellie s uspokojením, zatímco se mu rozhořívala dýmka. „Staré španělské navíjedlo.“

Technika byla známa někdy z dob Krista. Její základní verze spočívala v tom, že se provaz – v

dávných dobách vyrobený ze zvířecí šlachy – dvakrát omotal kolem krku a mezi smyčky se vložil kolík nebo jiný pevný předmět. Točení kolíkem pak navíjelo provaz jako turniket a vytvořilo obrovský tlak, který nejprve přerušil průdušnici a pak, po pár dalších otočeních, zlomil páteř; zkombinuje se tak vlastně účinek škrcení a věšení. Když se aplikuje na úrovni šestého krčního obratle, také stlačí krkavici, čímž přeruší příliv krve do a z mozku. Jako návdavek.

Španělská inkvizice tuto metodu používala jako milosrdnou alternativu k upálení na hranici s tím, že je to bezbolestné, i když to není stoprocentně prokázáno. Zjevně to však bylo jednoduché, účinné a tiché. A když se provaz utahoval v malých intervalech, obešlo se to zcela bez krvácení.

Gideon se dotkl pukliny na lebce. „Myslíš, že ho nejprve zneškodnili pádem, a pak ho uškrtili garotou?“

„Doufejme,“ přikývl Nellie, „pro jeho dobro.“

Gideon v to doufal také. Stál před stolem a zamyšleně na něj hleděl. Jak obrovský byl rozdíl mezi promodralými, flagrantními těly, s nimiž museli pracovat patologové, a touto nenápadnou a skromnou kostrou pro antropologa. Život tohoto muže skončil strašlivě, avšak jeho kostra nevyvolávala žádný dojem hrůzy. Dokonce ani bolesti. Jen dvě čisté, nenápadně vyhlížející malé pukliny na malé, nenápadně vypadající kůstce. Lebka prosvítala jako jakákoli jiná lebka a mohla klidně patřit člověku, který zemřel v klidu ve vlastní posteli. Žádné vypoulené oči, žádný fialový zduřelý jazyk, žádné zdeformované a nafouklé maso.

Což bylo jedině dobře, jinak by tuhle branži musel už dávno opustit.

Nellie spráskl ruce. „No, když jsme tohle rozřešili, můžeme to tu zamknout a vypadnout. Jestli máš čas, zastavíme se u Honeymana a sdělíme mu dobrou zprávu.“

Sundal si laboratorní plášť a pověsil ho na věšák. Dnes měl na sobě zářivé a vesele modré triko. „Náš den začíná, když váš končí,“ zadeklamoval. „Dallaská policie, oddělení vražd.“

• • •

„Hm,“ vydechl potící se Honeyman zachmuřeně a pohrával si s tužkou na velkém starém stole, který zabíral plnou třetinu jeho malé kanceláře. „Takže jde definitivně o vraždu. O tom už není pochyb.“

„Copak předtím někdo pochyboval?“ zeptal se Nellie. „Nebo jste si vážně myslel, že se mohl pohřbít sám?“

Honeyman na něj vrhl nevraživý pohled, a pak se pokřiveně usmál. „Vždycky můžete doufat.“

„A co vy?“ zajímalo Gideona. „Nějaký pokrok?“

„Pokrok!“ odfrkl si Honeyman. „Schůzka ohledně rozpočtu byla naprostou katastrofou! Představte si, že od nás očekávají –“

„Měl jsem na mysli v souvislosti s tou vraždou,“ upřesnil Gideon.

„Ach, s vraždou. No, máme tohle.“ Z kapsy u košile, na níž měl fleky od inkoustu a z níž čouhalo asi šest tužek, vytáhl malou žlutou obálku, otevřel ji a její obsah vysypal na stůl. Ven se vykutálel čtvrtdolar a dva desetníky. „Našli je v tom hrobě, když jste skončili. Přímo pod tělem, asi o dva centimetry níž.“

„Musely mu vypadnout z kapsy,“ řekl Nellie.

„Ano, nebo je tam někdo hodil, když ho pohřbíval. To je jedno.“

Gideon obrátil mince a přečetl si data: „1981, 1972, 1978.“ Zvedl hlavu. „Takže aspoň víme něco, co jsme předtím nevěděli. Nemohl být pohřben před rokem 1981.“

„Ne, a ani poté. Ne že bych si myslel, že to má pro nás nějaký význam.“

„Ani poté?“ zopakoval Nellie. „Proč ne, krucinál? Jenom proto, že mince z roku 1981 –“

„Ne kvůli té minci,“ řekl Honeyman, „kvůli té kůlně.“

„Kůlně?“ řekl Nellie. „Ano, kůlně.“

Gideon se zeptal nápomocně: „Kůlně, která stávala v místě, kde jsme našli hrob?“

„Jistě. O čem jiném tady mluvíme? Mluvil jsem s vedením a řekli mi, že ji poničila pmdká bouře v říjnu 1981 a oni o pár dní později strhli zbytek. Takže je to jasné. Tělo bylo pohřbeno v roce 1981. Dříve než v říjnu.“

„Co je jasné?“ zeptal se Nellie. „No tak tu kůlnu strhli v říjnu. Kdo tvrdí, že tělo nebylo pohřbeno později?“

Honeyman měl překvapivě hned po ruce odpověď: „To je samozřejmě možné, ale jaký by to mělo smysl? Bylo by to na zcela nechráněném místě, jen pár metrů od chatek hostů. A je tam vidět ze silnice. Jenom blázen by pohřbíval mrtvolu na takovém místě.“

„No, ano…“

„Ale…,“ řekl Honeyman. A Gideon začínal mít pocit, že ho to zřejmě baví. Jen málokdo měl šanci poučovat Nelsona Hoberta. „Ale když ta kůlna stála, bylo to dokonalé. Dalo se tam snadno dostat, uvnitř byla pěkná hliněná podlaha, v níž se dalo kopat, spousta harampádí, kterým šel hrob zakrýt – a otevřená část směřovala na druhou stranu, než byly chatky a silnice. Co víc si přát? Šance, že by ten hrob někdo objevil, byly téměř nulové.“

Gideon souhlasně přikývl. Kdyby se Honeyman někdy rozhodl opustit administrativní práci a stát se detektivem, mohl by si vést dobře.

„Ne úplně nulové,“ upozornil Nellie. „Našlo se to.“

„To jistě,“ řekl Honeyman se svým smutným úsměvem, „ale jenom proto, že se náš chudák pachatel neobtěžoval uvážit možnost, že se zde za deset let bude konat konference soudních antropologů, kteří se budou rozlejzat po okolí. To jen ukazuje, jak je zločincova mysl omezená.“

„Devatenáct set osmdesát jedna,“ řekl Gideon pomalu. „Není to rok, kdy se konala první konference ZASA?“

„ZASA?“ zopakoval Honeyman.

„Západní asociace soudních antropologů. Její první konference byla ve Whitebark Lodge v roce 1981.“

Honeyman odložil tužku. Poprvé měl v očích záblesk skutečného zájmu. „Vážně? Byli tu stejní lidé?“

„No, jen pár z nás,“ řekl Nellie. „Od té doby jsme se trochu rozrostli, znáte to. V roce 1981 nás bylo jen…“

Zarazil se v půli věty, zapomněl přitom zavřít ústa, s hlavou nakloněnou, jako kdyby něčemu naslouchal.

„Co?“ zeptal se Honeyman nervózně. „Co je?“

„Hergot,“ vydechl Nellie rozrušeně. Seděl vedle Honeymanova stolu na křesle s rovným opěradlem, v němž se nyní opřel tak dalece, jak jen mohl, ruce si zaklínil za krkem a budil dojem, že si upřeně prohlíží velký plánovací kalendář nad Honeymanovou hlavou. Měl však rozostřený pohled a Gideon poznal, že mu mozek pracuje na plné obrátky. Setrval tak poměrně dlouho, pak se vrátil pohledem k nim, stále však napůl duchem nepřítomen.

„Hergot,“ řekl znovu. „Myslím, že vím, komu ta kostra patří.“

8

„Komu?“ zajímalo Honeymana.

„Chucku Salishovi,“ odpověděl Nellie a pohlédl zamyšleně na Gideona. „Musí to tak být. Přemýšlej o tom.“

Gideon se zamračil. „Nellie, já nevím, kdo je Chuck Salish. Tedy byl.“

Chvíli mu trvalo, než pochopil. „Ty nevíš…? Ne, samozřejmě že nevíš. Nebyl jsi tam. Promiň, zapomněl jsem. Chuck a Albert se spolu chystali podnikat, když šel Albert do důchodu. Albert –“

„Albert, Albert, kdo je Albert?“ Honeyman byl stále nedůtklivější.

Zdálo se, že Nellieho tato otázka docela probrala. Opět zaostřil pohled. „Albert Evan Jasper, samozřejmě. Chtěli si otevřít antropologickou poradenskou firmu. Byla by jednou z prvních.“

„Chuck Salish,“ zopakoval Gideon. Jméno mu neznělo povědomě. „Antropolog? Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Proč antropolog? Ne, kdes na to přišel? Byl to agent FBI z kanceláře v Albuquerque. Byl –“

„Agent FBI?“

Honeyman se zvedl a zalapal po dechu. Chvíli trvalo, než ze sebe něco vypravil. „Chcete mi říct, že mám na stole v muzeu mrtvého agenta FBI, zavražděného agenta FBI?“

„Ano, přesně tak,“ odpověděl Nellie klidně. „Také šel do důchodu, skoro ve stejné době jako Albert. Dělali spolu na jednom nebo dvou případech, víte, a šlo jim to spolu dobře. A tak se rozhodli začít spolu podnikat. Takže –“

„Dobrý bože, proč já?“ Honeyman sebelítostně zasténal a svezl se zpátky do křesla. „Ale co dělal tady?“ zeptal se vyčítavě.

Nellie na něj mírně pohlédl. „Myslíte, že bychom mohli jít ven? Chtěl bych trochu na čerstvý vzduch. A přísahám, že bych dal život za šálek horké kávy. Farrelle, i vám by to, zdá se, pomohlo – jestli se neurazíte, že to říkám.“

„Mně by pomohlo, kdybych neslyšel to, co jste právě řekl,“ zamumlal Honeyman.

O pár minut později se usadili kolem jednoho ze stolů pod slunečníkem u fontány na Wall Street, blok na sever od justiční budovy. Gideona stejně jako Nellieho těšilo, že jsou z Honeymanovy

stísněné kanceláře venku. Byla to úleva a skoro i překvapení zjistit, že vzduch je stále čerstvý a čistý, a být mezi lidmi, kteří nemluvili o pohřbených kostech a zavražděných agentech FBI. Bez ohledu na venkovní teplotu, která se nyní vyšplhala na slíbených třicet, si Nellie dal šálek horké kávy, dvojité espreso. Gideon měl před sebou ledový čaj a Honeyman si přinesl láhev ovocné minerálky. Nellie vypil půlku šálku na dva loky a hluboce si povzdechl. Sáhl si do prostorné kapsy bermud, vytáhl dýmku a dva balíčky tabáku, jeden v měkké červené kůži, druhý v levné umělé hmotě, poškrábané a ušpiněné. Vybral si umělohmotný, jak Gideon předpokládal. Uvnitř byl drahý, lákavě vonící tabák Latakia, který miloval. V červeném byla agresivně vonící značka, kterou kouřil, jen když byla nablízku Frieda.

„Takže,“ pronesl a dokončil svůj rituál s dýmkou, „ti dva spolu pracovali a spřátelili se. Albert pak

pozval Chucka, aby sem přijel a seznámil se s několika lidmi z branže. Naneštěstí však také zemřel při té autobusové nehodě.“ Zvedl obočí a dychtivě na ně pohlédl. „Nebo jsem si to aspoň dosud myslel.“

„To mluvíte o nehodě z jednaosmdesátého u Santiam Pass?“ zeptal se Honeyman.

„Přesně tak. Gideone, víš, o čem mluvíme?“

„Myslím, že ano. Ta autobusová nehoda, na které jste ty i ostatní pracovali. Ta, při níž zemřel Jasper.“

Nellie přikývl. „Albert a třicet sedm dalších. Možná víc – našli jsme pár drobných kousků lidí, které se nám s určitostí nepodařilo nikam zařadit.“

Pár drobných kousků lidí, pomyslel si Gideon. Byla na světě nějaká jiná profese, v níž by tohle prošlo při běžné konverzaci?

„Byl to časný ranní spoj mezi Bendem a letištěm v Portlandu,“ pokračoval Nellie, „pro lidi z okolních středisek.“

Dal si černou kávu bez cukru, ale přesto si ji míchal. „Já jsem tenkrát předpokládal – všichni jsme předpokládali – že ty ostatky patřily Chucku Salishovi. Měli jsme všechny důvody věřit, že byl v tom autobuse, a ani jediný myslet si opak.“

Gideonovi se to zdálo jaksi nedokončené. „Chceš říct, že jste nakonec identifikovali část těch ostatků jako Salishe?“ zeptal se.

„Gideone, když říkám drobné kousky, myslím tím drobné kousky. Nemluvím o čelisti, obličejových kůstkách, pěkných velkých kusech kostí kyčelních nebo jiných. Mluvím o ohořelých drobných kouscích tak znetvořených a drobných, že nemohly být v žádném případě s určitostí identifikovány. Možná patřily některým lidem, které jsme identifikovali s jistotou, ale možná také ne. Celá ta věc byl příšerný zmatek. Prostě příííšerný. Prozkoumali jsme to, co jsme měli, poradili jsme se o tom, a zbytek jsme si při nejlepší vůli domysleli. To je všechno.“

Honeyman prosebně zvedl ruce. „Počkat, počkat, zadržte! Nepřeslechl jsem se, že jste řekl, že jste si domysleli, že byl v tom autobuse? A tím to haslo? Agent FBI? Řekněte, že to není pravda.“

„No, trochu víc než domysleli,“ řekl Nellie nervózně. „Věděli jsme, že ty ostatky patřily muži, bělochovi, který byl přinejmenším ve středním věku, věděli jsme – už jsem zapomněl, co všechno jsme věděli. Už je to deset let.“

„Ale tisíce lidí jsou muži ve středním věku. Miliony lidí –“

„Ale miliony lidí si nerezervovaly místo v tom konkrétním autobuse. Chuck ano. Všechno je v záznamech, Farrelle, a já budu naše rozhodnutí bránit jako adekvátní, vycházející z toho, co jsme v té době věděli.“

„Ale –“ Honeyman si neobratně nalil minerálku do sklenice a napil se. Gideon pochyboval, zda to činí vědomě. „Dobrá. Ale jestli to vidíte takhle, proč jste teď změnil názor? Co je jinak? Proč mi to děláte?“

„Rozdíl je v tom, že jsme narazili na neidentifikované tělo v neoznačeném hrobě. O tom jsme v roce 1981 neměli ponětí.“

„No a co? Ten člověk mohl být kdokoli, někdo, o kom jsme nikdy neslyšeli. Proč, proboha, myslíte, že to byl Salish?“

Nellie se usmál. „Vy opravdu nechcete, aby to byl Salish, mám pravdu?“

„To si ani neumíte představit,“ pronesl Honeyman nešťastně. „Nemám na to vůbec čas. Takhle pěkný neidentifikovaný Johny Bůhvíkdo, nějaký chudák, co to pro něj skončilo před deseti lety, bez významných vazeb – s tím bych si poradil. Ale zavražděný agent FBI? Netušíte, co mi tím způsobujete.“

„Je mi to líto, Farrelle, opravdu. Ale mám dva hlavní důvody, proč si myslím, že tam, v muzeu, máme Chucka. Za prvé“ – začal jako dlouholetý profesor odpočítávat na prstech – „podle toho, co jste nám řekl, se vše stalo v roce 1981 a on s námi byl v roce 1981 ve Whitebark Lodge.“

„On a vy a spousta dalších lidí. Byla to tenkrát vyhledávaná rekreační oblast.“

„Ano, ale kolik z těch lidí se dnes pohřešuje?“

Počkal, až tato otázka dostatečně vyzní, a pak zvedl druhý prst. „Podle toho, co říkáte, nemáte v záznamech žádné pohřešované osoby nebo nevyřešené vraždy z roku 1981. Takže – ať je to, kdo chce, zjevně nikdo neví, že se pohřešuje. Je tak těžké přijít na to, že by to mohl být někdo, o kom jsme si mysleli, že byl v tom autobuse?“

Honeyman ještě stále nebyl ochoten se vzdát. „Ale proč právě Salish?“ trval na svém. „A co ty další ostatky? Neříkal jste, že se nepodařilo identifikovat s jistotou také další lidi?“

Nelliemu zacukal sval pod okem. „To je pravda. V několika případech jsme identifikaci založili na prstenu nebo protéze…“

„No, ale to pak znamená, že i jiní lidé se mohou pohřešovat, aniž by to někdo věděl. Proč by to nemohl být někdo z nich?“

Dobrá otázka, napadlo Gideona.

„Je mi líto, Farrelle, ale to si nemyslím,“ odpověděl Nellie.

„Zjistili jsme všechno možné kolem každého člověka, který mohl být v tom autobuse. Pracovalo na tom vaše vlastní oddělení a také lidi ze státu. IBM nám zapůjčilo počítače. Ano. U pár věcí jsme neměli stoprocentní jistotu. Aspoň ne k naprosté spokojenosti všech – což je v takovýchto případech sotva překvapující. Ale ve Whitebark Lodge byli jen dva hosté, o nichž se nevědělo, a kteří zjevně nebyli naživu… Albert Jasper a Chuck Salish. Alberta identifikovali s jistotou, takže zbývá Chuck.“

„Dobrá odpověď,“ napadlo Gideona. „Nellie, a co Salishův tělesný popis? Máme tady bílého muže, asi padesátiletého, asi sto sedmdesát osm centimetrů vysokého plus minus dva centimetry – sedí to na něj?“

Chvíli o tom přemýšlel a popotahoval z dýmky. „Hm, ano.“

„A stejně tak na polovinu lidí v Deschuteském okrese,“ dodal Honeyman nepřesvědčivě. I když neochotně, začínal chápat Nellieho vysvětlení.

Gideon také. „Jestli je to Salish,“ řekl, „mělo by být snadné to dokázat. Ta kostra je téměř celá a zuby skoro neporušené. Kopie záznamů o Salishově chrupu by to měla objasnit.“

„To je pravda,“ souhlasil Nellie. „A pokud se nemýlím, máme je tady. Měly by být na patologii už od roku 1981. Určitě máme lékařské i zubní záznamy všech obětí.“

Natáhl z dýmky a vyfoukl hnědavý dým. Dva lidé, kteří právě usedali k vedlejšímu stolu, pokrčili nosy, nedůvěřivě jeden na druhého pohlédli a tiše odešli o pár stolů dál.

Honeyman drtil led mezi zuby a vypadal zoufale. „Tak dobře. Řekněme, že to je Salish. Netušíte náhodou, kdo ho mohl zabít…“

Gideon měl dojem, že si přeje, aby netušili.

Nellie na něj pohlédl. „Jak bych, sakra, mohl něco takového tušit?“

Honeyman defenzivně pokrčil rameny. „Já jen, že jste tam byli. Patřil do vaší skupiny. Napadlo mě, že byste mohl –“

„Farrelle,“ řekl Nellie. „Jestli tou otázkou míníte to, co myslím, jste na hony daleko. Ať už zabil Chucka Salishe kdokoli, nebyl to nikdo ze ZASA. My jsme na vaší straně, zapomněl jste?“

Muselo se uznat, že Honeyman statečně držel svoji pozici. „A nevíte, jestli neměl s někým ze skupiny nevyřízené účty?“

„Nikdo ho tady dokonce ani neznal, než ho Albert přivedl.“

Nellie hleděl na Honeymana rozohněné, s bradou bojovně vystrčenou vpřed. „Poslouchejte, Farrelle, tohle je uznávaná organizace významných znalců antropologie a já jsem poctěn, že stojím v jejím čele. Nikdo z těch, na které se mne ptáte, nemá s policejní praxí o nic méně zkušeností než vy, krucinál, a já vaše narážky odmítám.“

Honeyman přešel nevzrušeně do klasicky netečné policejní řeči. „Je mi líto, že to tak berete, pane,

ale přesto bych rád dostal odpověď na svou otázku. Pokud je vám známo – měl někdo něco proti panu Salishovi?“

Gideon zamrkal. Tímto tónem zřejmě s Nelliem někdo mluvil poprvé v životě.

„Ne,“ odpověděl Nellie rozzlobeně. „Nikdo neměl nic proti nikomu.“

„Chápu. Všichni se ctili a měli se rádi,“ pronesl Honeyman sarkasticky a prokázal mnohem větší rozhodnost, než mu Gideon původně připisoval.

Nellie na něj chvíli zíral, pak sklonil hlavu a sponkou na papíry zuřivě dlabal z dýmky zbytky tabáku.

„Ano,“ zamumlal. „Přesně tak.“

Gideon jej pozoroval. Nellie Hobert, obvykle průzračný jako studánka, zjevně něco tajil; tím si byl téměř jistý. Nikoho na světě nepokládal za upřímnějšího, než byl Nellie, a teď –

„Sakra,“ zabručel Nellie, když znovu zprovoznil dýmku, „omlouvám se, Farrelle. Je mi to líto. Dnešek byl náročný.“

„Nemáte se zač omlouvat, pane,“ odpověděl stále strojeně Honeyman.

Nellieho tvář se opět rozzářila úsměvem. „Tak mi přestaňte říkat ‚pane‘, ano? Znervózňuje mě to.“ Honeyman se uvolnil a usmál se na něj. „Mě taky.“

„Prostě jsem měl jen dojem, že jste na falešné stopě, to je všechno.“

„Asi jsem opravdu byl.“ Pohlédl na hodinky. Bylo pět. „Podívejte, potřeboval bych, abyste udělal výpověď. Vadilo by vám vrátit se se mnou do kanceláře?“

„Nevidím důvod, proč ne. Až do osmi nemám nic naléhavého. Pak jsem slíbil přednést zprávu o kosterní analýze.“ Pokřiveně se usmál. „Vypadá to, že jim budu moci vyprávět spoustu zajímavých věcí.“ Pohlédl na Honeymana. „Nevadí vám, když jim povím o Chucku Salishovi?“

Honeyman zaváhal, a pak zavrtěl hlavou. „Klidně. Můžou to vědět. Bože, agent FBI! Pane Olivere, budu rád, když také přijdete ke mně do kanceláře. Mohl byste třeba něco zajímavého doplnit.“

„Nevím co,“ odpověděl Gideon. „A kromě toho jsem slíbil své ženě, že s ní před večeří zajdu na skleničku. Už teď mám zpoždění.“

„Přijdeš na večerní přednášku?“ zeptal se ho Nellie.

„Nenechám si ji ujít,“ odpověděl Gideon. Zvedl se a rozloučil se s nimi, ale jeho úsměv byl neupřímný.

Co se to s Nelliem dělo?

9

Wellingtonské hovězí, které Whitebark Lodge nabízelo jako první chod, se Gideonovi a Julii příliš nelíbilo (předchozí dvě jídla byla Rhodeská sekaná a Vídeňský mletý řízek s ananasem): Nelákalo ani Johna, který měl jako obvykle chuť na hamburger. Takže vzhledem k tomu, že měli před Nellieho přednáškou v osm asi hodinku času, zajeli si všichni tři na večeři do Sisters.

„Vypadá to tady jako ve westernu,“ poznamenal John, když parkovali na Cascade Avenue.

Měl pravdu. Města se obvykle vylepšují tak, aby vypadala nablýskané a nově. V Sisters k tomu přistoupili jinak; udělali vše nablýskané, ale staré. Po ulicích se líně pohybovali turisté za hluku náklaďáků; hlavní ulice připomínala čerstvě namalované kulisy kovbojky: dřevěné fasády domů ve

stylu 1880, verandy se sloupkovým zábradlím, kvůli kterému polovina budov vypadala jako bordely, všude dřevěné chodníčky. To všechno ve městě, v němž ani jedna budova nebyla starší než z dvacátého století.

Překvapivě to však fungovalo. Vcelku město nepopiratelně působilo roztomile. Možná díky okolním borovicovým lesům nebo panoramatu s holými, opuštěnými vrcholky Tří sester na jihovýchodě. Nebo díky přítomnosti spousty dobromyslných vousatých dřevorubeckých typů ve flanelových košilích s červenými kšandami. Na každém parkovišti, na němž Gideon zastavil, stály otlučené pick-upy s nárazníky polepenými různými nálepkami. Na jednom z nich stálo: „Zachraň dřevorubce, sněz sýčka!“ A na dalším: „Mám rád strakaté sýčky – na cibulce.“

Ale ať už to způsobovalo cokoli, panovalo zde dokonalé ovzduší divokého Západu. Podle fotografií, pořízených před rokem 1970 a vystavených ve výloze jednoho obchodu, nakonec staronové město Sisters vypadalo mnohem lépe než to původní.

Johnovi se při večeři výrazně zlepšila nálada. Farrell Honeyman, potýkající se s nedostatkem pracovních sil, ho formálně požádal o pomoc při řešení případu a zavolal do Seattlu, ještě když byl Nellie u něj v kanceláři. Charlie Applewhite, Johnův šéf, váhavě souhlasil, že může zůstat aspoň dotud, než bude naprosto jisté, zda zavražděný muž byl zvláštním agentem Chuckem Salishem.

Kdyby se prokázalo, že tu mají vraždu federálního agenta, FBI by se do případu vložila víc než váhavě.

„Je tu ale jeden problém,“ podotkl John. „Applewhite říká, že kdyby to mělo trvat dlouho, radši bych se měl omluvit z té přednášky.“

Gideon si ho prohlížel. „Fíha,“ prohodil, „rád bych věděl, jak dlouho to bude trvat.“ John na něj vážně pohlédl: „Hodně dlouho,“ odpověděl a všichni se zasmáli.

Seděli v hotelové restauraci v Sisters ve žlutě omítnuté budově, která se snažila budit dojem, že pochází ze samého počátku 20. století, což byla téměř pravda. V souladu s náladou místa se rozhodli nejíst v jídelně, ale v Saloonu Bronca Billyho, kam se vcházelo dvoukřídlými dveřmi z lobby. Uvnitř se nacházel tmavý, naleštěný, skutečně starožitný bar s dlouhým zrcadlem a na zdech visely trofeje jelenů a bizonů. Servírky obsluhovaly v kovbojských vestách a vysokých botách.

Nebyli příliš hladoví, protože obědvali pozdě, a tak požádali o jídelní lístek se sendviči. Všechna jídla, jak se zdálo být v této části Oregonu zvykem, se jmenovala ve westernovém duchu: Osamělá hvězda, Koňský hřbet, Barnyho ptáček. Dokonce i hamburgery měly jména: Býčí svět („s houbami a zapečeným sýrem“), Krotitel býků („s kořeněnou kyselou omáčkou“).

John měl problém s výběrem. „Co znamená prostý hamburger?“ zeptal se servírky. Ukázala tužkou na spodní část lístku. „Tady ti to píšou, brouku.“

„‚Lovec‘,“ četl John nahlas. „‚Obyčejný, bez býka.‘“ Podíval se na ni a zasmál se. „Fajn, dám si Lovce. Ale s hranolky.“

„Všechny jsou s hranolky, brouku.“

Gideon a Julie si objednali Barnyho ptáčky – grilované kuřecí sendviče s chilli omáčkou. Servírka si objednávku zaznamenala a vrátila se zpět s talířem chipsů a třemi sklenicemi místního piva Modrá

volavka.

„Gideone, jak dlouho bude trvat, než se zjistí, jestli kostra patří Chuckovi Salishovi?“ chtěla vědět Julie.

„Záleží na tom, jaké záznamy o něm mají místní patologové. Jestli už tady mají zprávy ze stomatologie a od lékařů, rentgenové snímky –“

„Mají,“ odpověděl John. „Mluvil jsem s nimi po telefonu.“

„Pak bych řekl, že to Nelliemu potrvá asi pět minut. Naší kostře chybí zub a má pár plomb, takže by jeden pohled na Salishovy stomatologické záznamy měl –“

„Stomatologické záznamy nemají,“ namítl John.

„Já myslel, že jsi říkal –“

„Mají všechno, jen tohle ne. Měli je, protože jsou na seznamu. Ale v deskách nejsou.“

„A co rentgenové snímky zubů?“

John zavrtěl hlavou. „Od zubaře nic. Všechno ostatní tam je.“

Trojice na sebe pohlédla. „Zřejmě si myslíte, že se ztratily náhodou,“ pronesla Julie. Ostatní na ni jen tiše hleděli.

„Myslela jsem si to,“ řekla. „Gideone, proč by někdo bral jen stomatologické záznamy a všechno ostatní tam nechal?“

„Nevím, co jiného tam ještě mají. Ale zubní záznamy jsou ta největší sázka na jistotu, když chceš někoho s určitostí identifikovat. Takže asi někdo nechtěl, abychom zjistili pravý stav věcí.“

„Ne, tohle nemůžeme říct jistě,“ namítl John. „Víme jen, že někdo vzal ty dokumenty z desek dávno před lety, dlouho předtím, než jsme našli kostru.“

„Ale ne předtím, než ji někdo zakopal,“ podotkl Gideon. John upil piva. „Ano, to je pravda.“ Po chvilce ticha Julie řekla: „To je zajímavé. Ale co z toho vyplývá?“

„Tak na to jsem krátký,“ poznamenal Gideon. „Ale nemělo by být příliš těžké opatřit si kopie.“ Vzal z talíře kukuřičný lupínek ulepený od sýra, naložil na něj šunku, polil salsou a opatrně se zakousl.

John zavrtěl hlavou. „Tím si nejsem tak jist. Jméno stomatologa na seznamu není a Salishova žena je někde v domově důchodců. Nepamatuje si ani, kdo byl Chuck Salish, natož jméno jeho zubaře. Ale zadal jsem ten úkol FBI v Albuquerque. Něco už zjistí.“

Gideon zalil sousto lokem piva. „Pospíšil sis, viď? Kdy ses o tom dozvěděl? Už před dvěma hodinami?“

„No, víš, mluvíme tady o vraždě zvláštního agenta. Úřad bere tyhle věci vážně. Máme na tom eminentní zájem.“

„A co když se jeho zubaře vůbec nepodaří najít?“ ptala se Julie. „Může ho Nellie přesto identifikovat?“

„Některé části kostry by při srovnání s lékařskými záznamy mohly něco prozradit,“ přikývl Gideon.

„Zahojená zlomenina, pár artritických kloubů na noze… Ale je to záludnější a ne stoprocentní. Bude to záležet na tom, jestli najdeme rentgenové snímky a jaké.“

John zíral do své sklenice a pomalu s ní otáčel na pivním tácku. Vtom náhle zvedl hlavu:

„Uvědomuješ si, že musím považovat všechny tvoje staré kámoše za hlavní podezřelé?“ Gideon si toho byl vědom. Na nic jiného skoro nemyslel. „I Nellieho?“

„Hoberta zrovna nepodezírám. Kdyby něco skrýval, stačilo, aby jen držel pusu a nic bychom o té mrtvole netušili. A kromě toho – pokud vím, všichni v FBI, kteří s ním kdy pracovali, se za něj osobně zaručí, včetně ředitele.“

Gideon upil piva, pak chtěl něco říct, ale ještě jednou si lokl.

„Já mám toho prevíta taky rád. Ale přesto jsem požádal jednoho z patologů, aby se jakoby náhodou objevil tam, kde bude Nellie zítra s kostrou pracovat.“

„A co v době, kdy na tom nepracuje? Místnost v muzeu není zrovna moc bezpečná. Může se tam dostat kdokoli.“

„O to už jsem se postaral. Přesunuli jsme kostru do justiční budovy v centru města. Nellie ji může zkoumat i tam.“ Nabral si kukuřičným lupínkem trochu salsy. „Jen pro jistotu, chápeš?“

Gideon přikývl; chápal to.

Julie však ne. „Nemůžu uvěřit svým uším,“ pronesla. „Johne, všichni tihle lidé jsou soudní antropologové. Pracují pro policii. Určitě tady jsou jiní podezřelí.“

„Jako kdo?“

„No… jako… mohl to udělat kdokoli. Třeba někdo, koho Salish kdysi poslal do vězení. Nebo někdo z ostatních hostů. Nějaký zaměstnanec. Nebo –“

„Julie, ten člověk přijede na rekreaci za partou antropologů. Oukej? Je to agent FBI, ale není tu služebně. Vlastně je mimo svůj rajón. A skončí mrtvý a zakopaný v díře. Pokud víme, jediní lidé, kteří s ním mají nějaké spojení, je těchto šest antropologů. Kdo jiný by to mohl být, aby to dávalo nějaký smysl? Kde chceš začít? To mi teda řekni.“

„No…“

„A ještě něco,“ pokračoval John. „Někdo věděl dost na to, aby se zbavil stomatologických dokladů, že ano? A k tomu potřeboval přístup k policejním patologům, kam nemůžeš jen tak přijít z ulice a zase odejít. Nezdá se ti, že vše opravdu ukazuje na některého z expertů, kteří pracovali na té autobusové nehodě, doktore?“

„Asi ano,“ připustil Gideon váhavě. Johnovo vysvětlení dávalo smysl. Ale obviňoval přitom jeho přátele a kolegy. Lidi, které znal a vážil si jich už celá léta. Souhlasil s Johnem, neměl však dobrý

pocit z toho, že je to jeho vlastní parta.

„Ale jaký by měli motiv?“ zajímalo Julii.

„Nějaký motiv mohl mít v podstatě kdokoli,“ odpověděl John. „To je předmětem vyšetřování.“ Povzdechla si a opřela se o židli. „No,“ řekla zjevně nepřesvědčené, „vy jste odborníci.“

„Asi bychom toho měli nechat, dokud vyhráváme, doktore.“ Gideon souhlasil.

Donesli jídlo. Velké tácy plné vonících pochutin: fazole, další salsa, hranolky, okurky – uvědomili si, že mají větší chuť, než předpokládali. Gideon byl právě v půlce sendviče a okolo sebe měl spoustu zmačkaných papírových ubrousků, když ho něco napadlo.

„Na té konferenci nebylo šest antropologů, Johne. Bylo jich osm.“ John zvedl oči od hamburgerů. „Osm?“

„Dva z nich jsou mrtví. Jasper, samozřejmě, a Ned Ortiz z Univerzity Jižní Karolíny.“

John se vrátil k hamburgerům. „To ano. Ale myslím, že bych se měl soustředit na ty živé. Z mrtvých bývá těžké něco dostat.“

„Ale Jasper měl jako jediný se Salishem skutečně něco společného. Ostatní ho před setkáním ani neznali. A Jasper zmizel náhle, aniž by o tom někomu řekl. Nestálo by za to tohle přešetřit? Jestli –“

Náhle se zarazil. „Pokud se nepletu, on sám právě teď naznačil, že vážený Albert Evan Jasper byl vrah. A to už skutečně bylo moc. Chci říct,“ dodal nepřesvědčivě, „že mám pocit, že takhle nějak přece pracuje mozek policisty.“

„Ano, skutečně. Máš pravdu,“ přikývl John. „Jen bych rád věděl, jak chceš znovu prošetřit pár deka spálených kostí…“

„Jestli se vám podaří je najít,“ připomněla Julie. „Zdá se, že nikdo nemá ponětí, kde teď jsou.“ Řekla to jakoby mimochodem, ale její výraz se náhle změnil. Odložila sendvič a tiše promluvila:

„Vsadím se, že to má souvislost.“

John si ji zkoumavě prohlížel. „Opravdu zajímavá myšlenka.“

Gideon se zamyslel. „Jak by to spolu mohlo souviset? Máš špatnou kauzální souslednost. Jasperovy kosti zmizely v neděli v noci. Kostru jsme našli až dnes ráno – o dva dny později. A jméno Chucka Salishe se poprvé zmínilo teprve před pár hodinami.“

„Ano, já vím,“ řekl John pomalu. „Jsem dalek toho, abych zpochybňoval kauzální souslednost, doktore, ale myslím, že Julie na něco narazila.“

Usmála se na něj. „Díky, Johne.“

Možná měla pravdu. Julie měla zvláštní schopnost vidět souvislosti, které jiným lidem unikaly. Už se to předtím stalo několikrát.

„A ještě něco stojí za zvážení, Johne,“ řekl dychtivě Gideon. Musí jim to prozradit. „Znám Nellieho velmi dobře a mám dojem, že něco tají.“

„Cože? Před dvaceti minutami ses za něj zaručoval.“

„Pořád za něj ručím. Nemyslím, že někoho zabil. Mám jen pocit, že – podívej, Honeyman se ho zeptal, jestli spolu všichni na schůzce v roce 1981 dobře vycházeli a on řekl ano, ale já mám pocit, že

zkrátka něco zatajil.“

„Proč si to myslíš?“

Gideon pokrčil rameny. „Něco bylo ve vzduchu. Zvláštní pocit. Musel bys ho znát.“ John o tom zjevně pochyboval.

Najednou podrážděný Gideon prudce odložil sklenici.

„Podívej, Johne. Jen ti říkám, jaký mám dojem. Jestli se tím chceš zabývat, fajn. Jestli se tím zabývat nechceš, taky fajn. Jasné?“

John pohlédl na Julii. „Co mu je?“

„Nic mi není. Pojďme odtud.“ Pohlédl znechuceně na účet a otočil ho. Dvacet šest dolarů. John se obrátil na Julii. „Řekl jsem něco, co ho naštvalo, anebo jsi něco řekla ty?“

„Nezlobí se na nás,“ odpověděla Julie. A pak s úsměvem mrkla na Gideona. „Cítí se pod psa. To je všechno. Ti lidé jsou jeho přátelé, a on si připadá jako zrádce vlastní skupiny. My to jenom musíme přečkat.“

Dotkla se Gideonovy ruky. „Nepřála bych si, aby to bylo jinak.“

Gideon reagoval mlčením a smíšenými pocity. Štvalo ho, že existuje někdo, kdo zná jeho city dřív než on sám. Na druhé straně, když už se skutečně cítil pod psa, bylo hezké mít u sebe chápající Julii.

„Přesně tak,“ zabručel a stiskl jí ruku.

Při krátké jízdě zpátky do střediska se John na zadním sedadle sám pro sebe usmál. „Hádejte, co mi na to Applewhite řekl, když jsem mu to sděloval po telefonu?“

Gideon o tom chvíli přemýšlel. „Řekl: ‚Vsadím se, že je do toho nějak zapletený ten zmetek Gideon Oliver.‘“

John se zazubil. „Přesně tak. Tedy něco v tom smyslu.“

Večerní schůzka se konala ve společenské místnosti Whitebark Lodge. Stoly stály seřazeny podél zdí

a židle byly uspořádány jako v hledišti. Jakmile Nellie dostal slovo a mohl mluvit o něčem, co ho zajímá, pustil se do projevu s obvyklou vervou. Kostru popsal dramaticky a precizně a analýzu příčiny smrti, za kterou připsal velké zásluhy Gideonovi, podal napínavě a do nejmenších podrobností. („Gideon na mne pohlédl. Já jsem pohlédl na něj. Co, přemýšleli jsme, mohlo způsobit

tyhle zarážející malé fraktury? Naše pohledy se setkaly nad tím malým záhadným obratlem. ‚Garota,‘ zašeptali jsme oba najednou, když jsme si uvědomili…“)

Publikum, tak zaujaté, že se zapomnělo vrtět na nepohodlných židlích, sestávalo z asi čtyřiceti antropologů a studentů. Jejich protějšky už dávno měly té nové kostry až po krk a našly si jinou zábavu, o čemž svědčilo ťukání ping-pongových míčků a pípání videoher z vedlejší místnosti. Jediní neantropologové zde byli Julie a John, sedící s Gideonem u jedné ze zdí, a Frieda Hobertová na čestném místě u uličky v první řadě.

Zpráva o Chucku Salishovi vyvolala očekávané vzrušení. Když si přítomní všimli, že John je v místnosti s nimi, sesypala se na něj spousta otázek: „Myslí si policie, že to je Salish?“

„Má někdo tušení, jaký by mohl být motiv této vraždy?“

„Máte nějaké slibné důkazy?“

„Těžko říct,“ odpovídal John ze svého místa. „Nadporučík Honeyman sotva začal. Musí projít záznamy a promluvit s lidmi.“

„A vy se na vyšetřování podílíte?“ zajímalo Lelanda. „Ptám se, protože se mi zdá, že nějak moc vidíte do nadporučíkových plánů.“

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděl John. „Nadporučík mě v podstatě požádal o pomoc. Napadlo ho, že když už jsem stejně tady, mohl bych být spojka mezi oddělením a vámi. Tedy to, co dělám teď.“

„Chápu,“ řekl Leland strojeně. „A řekněte mi ještě něco, prosím. Jsou ti z nás, kteří tu byli v inkriminované době, považováni za podezřelé?“

Šum hlasů, který až dosud zněl v pozadí, náhle ustal, jako kdyby někdo zastavil vodovodní kohoutek.

„Ptám se jen z čisté zvědavosti, rozumíte,“ dodal Leland. Pár lidí se nervózně zasmálo a Les Zenkovich si odfrkl a hodil hlavou dozadu.

„Nejdřív musíme zjistit, kdo je ten mrtvý,“ odpověděl John. „Pak budeme přemýšlet o tom, kdo ho zabil.“

„Takže vaše rozhodnutí uložit kostru do bezpečí Úřadu šerifa si nemáme brát osobně?“

„A kdo jako?“ řekl John s úsměvem.

Leland nevýrazně pohnul rty a otočil se opět čelem dopředu.

Jeden ze studentů zvedl nesměle ruku. „Napadlo někoho sestavit rekonstrukci tváře podle lebky mrtvého muže? Nepomohlo by to identifikaci?“

Místností se neslo zaujaté mumlání, většinou z řad studentů.

Nellie, který stále řídil diskusi zepředu místnosti, se zašklebil. „O tom pochybuju. Ale můžeme se zeptat našeho hostujícího odborníka. Gideone, co si o tom myslíš?“

Gideona to zaskočilo. „No – já – nejsem vlastně ani tak odborník na –“

„Dej si pozor,“ mrkl na něj Nellie, ale zachoval si přitom důstojný výraz, „jsi pod přísahou.“ Gideon se zasmál. „Vážně, nejsem na to odborník.“

Skutečně nebyl. Věda – nebo umění, o tom ještě nepadlo konečné slovo – při níž se s pomocí modelovací hlíny vytvářela podoba obličeje přímo na lidské lebce, se pyšnila pouze několika experty. Ve Spojených státech jich byly asi jen dvě desítky. Někteří z nich byli antropologové, někteří umělci, kteří často spolupracovali. Nikdo z nich však nebyl na dnešní přednášce přítomen, na rozdíl od Gideona. Před dvěma lety se zúčastnil týdenní konference o této technice a zjistil, že na to má talent.

Také si ale uvědomil, jak byl po celý svůj život nevšímavý. Musel se naučit, téměř jako by je nikdy předtím neviděl, jaký tvar mají oční víčka, horní ret, a jak jsou vlastně lidské uši zasazeny do hlavy. Rychle však pronikl do problému a od té doby už toho čtyřikrát využil. A přestože si nikdo nemohl jeho práci splést s prací umělce, byl docela úspěšný. Tři ze čtyř rekonstrukcí vedly k pozitivním identifikacím, čímž se vyhoupl vysoko nad národní průměr. Mezi profesionálními antropology měla tato praktika mnoho odpůrců i oddaných stoupenců, přičemž Gideon byl někde uprostřed. Měl dojem, že je to užitečný nástroj, když se s ním zachází opatrně a když je v rukou lidí, kteří vědí, co dělají, a plně si uvědomují jeho limity. Svůj pětasedmdesátiprocentní poměr úspěšnosti připisoval neobvyklému štěstí. Při jednom z případů měla žena snadno rozpoznatelný kostní výstupek na nose, další pak oči posazené neobvykle daleko od sebe a třetí byl muž s čelistí, jako měl Benito Mussolini (ten se nakonec setkal se zájmem celostátních médií). Avšak čtvrtý případ byl jen obyčejná lebka, bez zvláštních odlišovacích znaků. Byl to ten, který dodnes ležel v boxu na patologii v Kingském okrese v Seattlu, stále neidentifikovaný.

Vždycky mluvil upřímně o svých výhradách vůči této technologii i o svých vlastních dovednostech. Ale když se připravoval program ZASA, Miranda ho požádala, jestli by si na toto téma mohl vzít přednášku určenou hlavně pro studenty. Nabídla se, že mu zajistí veškerý potřebný materiál, a on souhlasil. Přednáška trvající půl dne se měla konat následující den – čímž, jak si uvědomoval, pro ně byl tím největším expertem, k jakému se v současné chvíli mohli dostat.

„Myslím –“ začal nejistě.

„Postav se, aby tě lidé slyšeli,“ řekl Nellie a pokynul mu.

Gideon se zvedl. Neměl toho moc co říct. „Podle mého názoru by nám to moc nepomohlo. Když už máte poměrně přesnou představu, čí lebku jste našli, existují rychlejší a lepší způsoby, jak to potvrdit.“

„Máte pravdu,“ ozval se Les z publika. „K čemu se potřebujeme patlat s hlínou? V záznamech máme pár dobrých snímků Salishe a můžeme použít videozáznam a počítačem zpracované zobrazení, abychom zjistili, jestli odpovídají té lebce.“ Od chvíle, kdy se stal konzultantem, začal Les obdivovat využití špičkové techniky v antropologii.

Nellie souhlasně přikývl. „Tím bychom se dostali ještě o krok dál. Není přece potřeba toho udělat tolik. Nejenže máme prakticky celou kostru toho muže, ale máme všechny jeho zuby, které můžeme porovnat přímo se stomatologickými záznamy Salishe, jakmile se k nim pan Lau dostane. Co víc

bychom si mohli přát?“

Nellie byl zarytým odpůrcem obličejové rekonstrukce. Napsal o tom několik článků. Ten nejmírnější z nich byl otištěn v časopisu Soudní vědy s titulkem: „Rekonstrukce tváře – neškodná zábava, avšak nic důvěryhodného“.

„To zjistíme, pokud je to Salish,“ řekl. „A nebudeme se muset uchylovat k žádné rekonstrukci.“

„Ale co když to není Salish?“ zeptal se jeden ze studentů; třicátník s knírem, v khaki kalhotách a ošoupaném klobouku se sklopenou střechou; jeden z těch, kteří vypadali, jako by studovali antropologické oblečení Indiána Jonese. „Možná se zjistí, že je to někdo jiný. Rekonstrukce by nám aspoň ukázala, kde začít.“

„To nemusí být pravda,“ řekl Gideon. „Musíte chápat, že rekonstrukce obličeje může mít ke skutečné podobě velmi daleko. Nikdo na něj nepohlédne s výkřikem: ‚Můj Bože, to je on!‘ Můžete to jedině ukázat lidem a doufat, že bude někomu aspoň trochu povědomý.“

„Ale co je na tom špatného?“ zeptala se další studentka, „proč bychom to nemohli udělat?“

„A komu bychom to mohli ukázat? Pohřešuje se snad někdo, o kom víme?“ Studentka zavrtěla hlavou. „Nerozumím.“

„Rekonstrukce je jako otisky prstů. Nejsou k ničemu, když je nemáte s čím porovnat – s někým porovnat, a my nikoho přece nehledáme. Nikoho kromě Salishe, a jak Les a Nellie řekli, existuje snadnější způsob, jak zjistit, jestli to je on.“

„Ale –“

„A když zjistíme, že jde o někoho jiného, o jinou pohřešovanou osobu, nemáme tušení, odkud zmizel – podle nadporučíka nemůže být z blízkého okolí. – Tak kde byste to chtěli ukázat? A komu?“

„Ach,“ pronesla mladá žena a zklamaně se posadila. „Už chápu.“

„Děkuju ti, Gideone,“ řekl Nellie a srovnal si před sebou své poznámky. „A teď bych rád –“ Gideon pořád stál. „Ale na druhé straně…“

Přestože v tom neviděl stále žádný smysl, začaly v něm pracovat učitelské instinkty. Zchladit ledovou sprchou jakýkoli záblesk zájmu studentů mu bylo proti srsti. A kromě toho, i jeho by zajímalo, jak moc by se rekonstrukce přiblížila podobě Chucka Salishe.

„Na druhé straně mám zítra odpoledne stejně přednášku na toto téma. Chtěl jsem použít lebku z muzejní sbírky, ale nevidím důvod, proč bych to nemohl demonstrovat stejně dobře na skutečné oběti vraždy.“

„Ano, skutečně to dodává jisté pikantnosti,“ poznamenal Leland jakoby pro sebe.

„Jestli to mám udělat doopravdy,“ pokračoval Gideon, „i kdyby třeba jen narychlo, bude to trvat déle než jedno odpoledne. Měl bych začít už ráno.“

„Ale jak to chceš udělat?“ ozvala se Miranda. „Nellie, copak na tom už nepracuješ?“

Nellie se zamyslil. „Podívej se, klidně se zítra věnuj té lebce, Gideone. Já mám pořád dost práce na zbytku kostry. Zítřejší odpolední schůzka bude v muzeu, že ano?“

„Ano,“ zaznělo odněkud z publika.

„Tématem přednášky budou lebeční fraktury způsobené tupou silou a k demonstraci poslouží Mirandina sbírka.“

„No, tak ti tedy dáme čas do… řekněme čtyř hodin, Gideone. Stejně budeme všichni v Bendu, a tak se můžeme u tebe zastavit a podívat se, nakolik tvoje práce odpovídá fotografiím – a vzpomínkám

těch z nás, kteří pana Salishe pamatujeme. Takže nestranně oceníme výsledky rekonstrukce obličeje, provedené v rámci vědeckého šetření.“

Úsměv, kterým obšťastnil Gideona, byl něco mezi úsměvem mezi přáteli a žáby usmívající se na mouchu.

„To není fér, a ty to víš, Nellie,“ namítl Gideon. „Den na důkladnou práci nestačí. Zvláště ne, pokud budu muset zároveň vyučovat. Takhle tři nebo čtyři dny –“

Ozvalo se dobromyslné zasyčení.

„No tak, doktore, nedělej drahoty,“ zamumlal John. „Zkus to!“

Gideon si povzdechl. „Dobře,“ prohlásil, „pokusím se. Ale není to zkouška technologie. A znamená to, že budeme muset s rekonstrukcí začít zítra brzy ráno. Nejpozději v sedm.“

Pár studentů si vyměnilo pohledy, které naznačovaly mírný pokles nadšení.

„Mirando,“ řekl Gideon, „bude problém poskytnout mi materiál tak brzy?“

„Ne, obvykle bývám v muzeu v šest. To tam je největší klid. Zajdu k šerifovi, připravím ti tam místnost a zajistím, abys dostal kávu a koblihy.“

„Vážně bys to mohla udělat?“

„Jistě. Dluží mi to. A pak ti tam můžu zanést tu lebku.“ Leland s nespokojeným výrazem zamával na Gideona: „To znamená, že se nebudeš moci zúčastnit připravené ranní přednášky…“

„To asi nebudu. Jaké je téma?“

„Přednáším nejnovější vývoj analýzy zkamenělého trusu fosílií a jejich přínos soudní archeologii – s diapozitivy a prvotřídními materiály.“ Následovala téměř nepostřehnutelná pauza.

„Škoda, Lelande,“ řekl Gideon, „zdá se, že si to budu muset nechat ujít.“

10

„Mám těch kostí plnou hlavu,“ řekla Julie.

Gideon zívl a hodil další kamínek do potoka. „A kdo ne?“ Žbluňk.

Vstali brzy, aby mohli strávit trochu času spolu. Gideon se zaslíbil celodenní rekonstrukci a Julie plánovala pracovní návštěvu Lavalandova národního památníku, a tak se budou moci vidět zase až k večeru. Dali si rychlý šálek kávy a pak se procházeli po dřevěné stezce podél menšího z dvou potůčků, které protékaly srdcem rekreačního střediska a vedly do lesů na severu.

Byl to dobrý nápad. V předpovědi hlásili trvající horka (což Johna velmi potěšilo), rostoucí, ale stále ještě snesitelná teplota časně ráno jen zesilovala sladkou a ostrou vůni borovicového porostu, a tak byl každý nádech prosycen vůní připomínající skořici a vanilku, tolik odlišné od cedrového aroma z washingtonského pobřeží. Kráčeli tiše ruku v ruce a těšili se spolu z čerstvého rána ještě předtím, než se objevili lidé. Pod nohama měli pěticentimetrovou vrstvu borovicových jehliček, dlouhých, zlatých a pichlavých jako seno. Chůze po nich vydávala šustivý a jemný zvuk, který hladil uši. A když se ozvalo nečekané křupnutí, jak stoupli na větvičku, zasmáli se tomu.

Asi po půli kilometru se zastavili a usadili se na příjemném otevřeném místě, kde přes větve pronikaly sluneční paprsky a proud narážel na břeh. Pozorovali třpytící se vodu, seděli s rukama kolem kolen, žvýkali stébla divoké trávy a povídali si o nepodstatných věcech. Už dlouho nezažili tak krásné ráno.

„Ne,“ řekla Julie, „nemyslím to všeobecně. Myslím právě teď, konkrétně.“

„Máš plnou hlavu konkrétních kostí?“ zeptal se Gideon líně, stále zaujatý třpytem hladiny. Hodil do vody další kamínek.

Julie se zvedla a udělala dva kroky ke břehu. Podřepla si a s větvičkou v ruce jemně zkoumala kořeny mladé vrby sklánějící se nad potokem. Otočila se a pohlédla na něj přes rameno. „Gideone, myslím, že to jsou lidské ostatky.“

„Nepřeji si, abys…“

„Promiň, kremační pozůstatky. Pojď se podívat.“

Gideon se neochotně postavil, došel k ní a naklonil se nad ni s rukama zaklesnutýma o kolena.

„Ukaž!“

„Ale nejsou ty kusy nějak velké? To, co nám minule Nellie ukázal, bylo skoro jako prášek.“

„No, záleží na pohřebním ústavu. Někdy to, co zbude, rozdrtí na prach, někdy to jenom rozbijí kladivem a pak zůstanou takovéhle kousky.“

Zvedl jeden ze dvou úlomků. Kousek kosti pažní. „Ale ručím ti, že tyhle jsou větší než obvykle. Zdá se, že tu jsou jen tyhle dva kusy. Myslím, že někdo házel popel do proudu a tyhle náhodou upadly na břeh. Nezdá se, že by tady byly moc –“

„Gideone!“

Julie i nadále prohlížela nedaleké okolí a teď hleděla na malý spletenec obnažených kořenů, které vyrůstaly ze strany břehu čtyři až šest centimetrů nad vodou, asi metr od kostních ostatků.

Gideon okamžitě zjistil, co upoutalo její pozornost. Odložil ohořelý kousek a klekl si, aby se z větší blízkosti mohl podívat na cosi bílého a zrnitého, co se zachytilo mezi kořeny. Po pár vteřinách se posadil a zamyšleně se na ni podíval.

„Jasper?“ pronesla. „Vypadá to tak.“

Nebylo moc o čem pochybovat. To bílé byl zlomený, asi centimetr a půl široký kousek bílého polystyrénu, stejný druh, na jakém byly připevněny Jasperovy ostatky. Dalším důkazem byla smyčka z bílého drátu, vedoucí skrz polystyrén a zatočená na jednom konci. Právě za ni se kousek zachytil o kořeny.

„Museli to udělat za tmy,“ přemýšlel Gideon nahlas. „Po prohlídce muzea. Chtěli se toho rychle zbavit. Přišli sem, zničili podložku a naházeli všechno do proudu.“

„Nebo si to aspoň mysleli,“ doplnila Julie. „Snadno si mohli nevšimnout, že jim pár kousků upadlo.“

„Ano, ale…“

„Co?“

„Nepřipadá ti to jako podivné místo, kam se dá odhodit něco takového? Přímo do potoka? Chci říct – kdybych se toho chtěl zbavit rychle, asi bych to vyhodil z okénka auta cestou zpět z Bendu. Vždy po jednom kousku. Nikdo by je nikdy nenašel.“

„Většina lidí nejezdí do Bendu vlastními auty. Jezdí ve skupinách nebo autobusem. Nemohli by to provést, aniž by si toho někdo všiml.“

„Tak bych je zničil po návratu – stačilo by pár ran kladivem nebo kamenem – a spláchl je do záchodu. Čistě a rychle.“

„Spláchl bys polystyrén?“

„Dobře, ten bych rozdrolil a vyhodil do odpadků. Bez kostí a těchhle drátků – kdo by si ho spojoval s Jasperem? Nebo bych to zakopal, abych si byl jistý. Ale někde tam, v lesích. Určitě bych nic z toho nenechával na frekventované cestě, jako je tahle.“

„Souhlasím, je to divné.“

Přikývl a narovnal se. „Julie, radši bych měl jít. Musím být v Bendu v sedm. Povíš o tom Johnovi, až se vrátíme do střediska?“

„Samozřejmě.“ Vydali se na cestu zpět. „Co z toho vyvozuješ, Gideone?“

Zavrtěl hlavou. „Nevím.“

„Pořád si myslíš, že to byl jenom žert?“

Pohlédl na ni. „Ne,“ odpověděl. „Nemyslím si, že to byl žert.“

• • •

Miranda dodržela slovo. Když Gideon přišel v sedm ráno do justiční budovy v Bendu, zasedací místnost oblastních komisařů, která nikdy předtím jistě k podobnému účelu nesloužila, byla připravena a vybavená vším, co potřeboval. Na hlavním stole ležel veškerý materiál, který měl k použití: poněkud znepokojující tmavošedé protézy očí; modelovací hlínu terakotové barvy; asi dvacet centimetrů dlouhý špalík gumy; krabici kulatých párátek; krabici bavlny; tubu tmelu; speciální nůž; pár malých pravítek; několik jednoduchých modelovacích nástrojů (nejdůležitějším nástrojem budou prsty); hrubý smirkový papír a desky z Univerzity v Novém Mexiku nadepsané „Tabulky tloušťky obličejové tkáně amerických bělochů“. A krabici koblih a termosku s horkou kávou na dlouhém stolu u zdi. To ocenili zejména přicházející studenti. S očekávaným třicetistupňovým horkem byla klimatizace zapnuta na maximum, aby zabránila opadávání hlíny z lebky.

„Potřebuješ ještě něco?“ zeptala se Miranda.

„Ne, tohle je skvělé. Musela jsi sem přijít v pět…“

Miranda se chytla rukou za srdce. „Jsme zde, abychom sloužili.“

Přinesla lebku a čelist z místnosti, kde pracoval Nellie, a položila je na stůl. Gideon rychle vyplnil formulář o převzetí – Vydáno: Gideonu O1iverovi. Jak: osobně. Datum: 19. 6. 1991. Čas: 7.00 ráno.

„Tak se do toho můžeš pustit,“ řekla Miranda. „Kdybys něco potřeboval, budu přes chodbu.“

„Budeš s Nelliem pracovat na kostře?“

„Ano. Já, Nellie a doktor Tilton z patologie. Patologie to oficiálně předala mně, a tak je logické, abych tam byla.“

„Jistě.“

„A navíc, od Nellieho se máš vždycky čemu přiučit.“

„Taky pravda.“

„Měla jsem na vybranou mezi tímhle a analýzou fosilních výkalů. Chápeš.“

„Chápu,“ odpověděl. „Jasně.“

Když Miranda odešla a oni se nasytili kávou a koblihami, Gideon se pustil do práce. Přitom

studentům vysvětloval postup. Nejprve lebku pevně připevnil do umělohmotného svěráku. Pak vycpal křehké kůstky očních důlků a nosních dírek bavlnou a pokryl je ochrannou vrstvou hlíny. Tmel použil k přilepení párátek k povrchu dolních stoliček, aby udržel ústa lebky mírně otevřená. Bez toho by

měl výsledek nepřirozený zjev se stisknutými zuby. Pak připevnil čelist k lebce trochou hlíny, což bylo snadné, protože čelisti dosednou na místo pouze jediným možným způsobem. Vložit oči trvalo

déle; oční bulvy nevyplní důlky úplně a umístit je skutečně správně – ne příliš hluboko ani příliš mělce, ne příliš vysoko, ne příliš nízko – vyžadovalo velkou trpělivost.

Do osmi hodin měl tyto kroky za sebou. Lebka teď hleděla na Gideona znepokojivě velkýma vyvalenýma očima bez víček. Vysvětloval další postup.

„Za prvé – bez ohledu na to, co jste možná četli v populárně-naučné literatuře, neprovádíme rekonstrukci tváře vytvářením muskulatury vrstvu po vrstvě. Možná to tak ještě dělají Rusové, ale my jsme zaznamenali větší úspěch s pomocí příručky o průměrné tloušťce kůže.

Desky, které leží před vámi, ukazují průměrnou tloušťku měkké tkáně bílého muže vyměřené na 32 bodech na tváři. Já teď nařežu tuto gumu na stejně tolik částí, které budou odpovídat této tloušťce, a připevním je na konkrétní místa na lebce. To nám naznačí, jak silné je svalstvo v těchto bodech, a pak jen mezery vyplníme hlínou.“ Usmál se. „Je to hračka.“

„Něco jako piškvorky,“ podotkl někdo.

„Tak nějak,“ souhlasil Gideon.

Neřekl jim však, že tohle je ta snadnější část. Základní tvar obličeje, který po pospojování bodů dostanete, je relativně jednoduchý a dostatečně přesný. Problém však je, že nikdo nikdy nikoho nepoznal jen ze základního tvaru jeho tváře. Od stovek milionů jiných lidí vás neodlišuje tvar obličeje, ale uši a oči, rty a nos, váš pohled a jedinečné a nezaměnitelné držení hlavy, jak to říkal jeho učitel semináře.

A nikdo zatím nepřišel na to, jak určit tvar rtů nebo sklon očního víčka podle kostí pod nimi. O nezaměnitelném držení hlavy nemluvě.

Ale to mohlo počkat na později, až pochopí provedení první části. Nejprve změří a naporcuje gumu a jednotlivé kousky přilepí k lebce. Pak nařeže hlínu na proužky, sroluje je do „červů“, kterými proloží místa mezi gumovými body křížem krážem po tváři, až budou ty znepokojivé šedé oči vykukovat zpoza pevně držící mříže jako oči Muže se železnou maskou. Což jim mělo zabrat většinu dopoledne.

• • •

Osm studentů dávalo najevo živý zájem. Což Gideona přirozeně těšilo. Ale jejich časté otázky všechno zpomalovaly. Byla téměř jedna odpoledne, než vyplnil mezery mezi gumou, vytvořil jakousi

vaflovou mřížku a následně ji uhladil. Výsledek – jako vždycky v tomto stadiu – byl nemastný neslaný. Naprosto nevýrazný. V doslovném smyslu slova. Bez nosu, rtů, očních víček, obočí a uší „tvář“ skoro nic nepřipomínala.

Nad přinesenými pizzami jim Gideon vysvětlil, že pokud chtějí, aby to nějak začalo vypadat, musejí přestat být antropology a začít být umělci. Lebka jim sice poskytuje pár vodítek ohledně tvaru a velikosti nosu, ale jinak jim nemá nic víc co říct; podle vedení kostí se nedá určit, jak široká měl ústa nebo jak silné rty, jaký tvar měla víčka, nebo usoudit cokoli ohledně uší. Měli však k dispozici několik užitečných pravidel – obočí bývá tři až pět milimetrů nad očnicovými oblouky; uši posunuté dozadu o patnáct procent a jsou asi tak dlouhé jako nos; ústa stejně široká jako vzdálenost mezi špičáky atd.

Zbytek dne stráví jejich aplikací.

V malé občerstvovací místnosti u šerifa, dvacet metrů od místa, kde se hliněná tvář v Gideonových rukou pomalu měnila na cosi podobného člověku, pohlédl John Lau na hodinky. Nellie Hobert nepřišel včas na jejich schůzku. Nijak zvlášť ho to nepřekvapilo. Hobert, stejně jako Gideon Oliver, upadal do transu, když jste před něj položili kostru. Museli jste do něj tu a tam šťouchnout, abyste se ujistili, že ještě dýchá. Zamyšleně zkoumal displej za skleněnými dveřmi automatu na sladkosti a snažil se rozhodnout, jestli skutečně něco chce. Asi ano; do večeře zbývaly ještě skoro tři hodiny.

Náhle se za ním otevřely dveře místnosti.

„Zadržte, Johne!“ zvolal Nellie. „Odolejte pokušení!“ Přistoupil k automatu vedle něj a tiše si prohlížel nabídku. „Myslel jsem, že budou mít moji oblíbenou tyčinku Pay Day,“ zamumlal po pár vteřinách.

John ukázal: G 4.

Nellie se rozzářil, zalovil v kapse kraťasů, zatímco John zadal svůj výběr. O chvilku později vypadla ven Johnova tyčinka Tři mušketýři a po ní Pay Day.

„Oříšky jsou zdravé,“ vysvětlil Nellie. „Plné thiaminu a riboflavinu. Kvalitní zdroj proteinů.“

„Ano, ale je to neplnohodnotný protein,“ namítl John. Neměl v úmyslu vysvětlovat, co to znamená, ale slyšel, jak to říká jeho žena Marti, a vždy se vyplatilo ukázat vaše znalosti, když jste se setkali s vědeckými typy.

Ne že by s Nelliem bylo těžké vyjít. V mnoha ohledech Johnovi připomínal starší verzi Gideona. Trochu podrážděný, trochu staromódní, ale se smyslem pro humor, který nebyl nikdy příliš hluboko pod povrchem. A za všemi technickými řečmi se skrýval příjemný, neafektovaný člověk, který sám sebe nebral příliš vážně.

„V tom případě si dám pozor, abych si dal k večeři trochu mléka.“ Nellie odtáhl židli od malého stolu, posadil se, rozbalil sladkou tyčinku a s chutí kus odkousl. Vypadal jako pětiletý kluk s bradkou. Na košili měl obrázek se zvednutou pěstí a nápisem hlásajícím „Zastavte kontinentální proudění!“.

John se usmál. „Tak jak vám to jde?“

„Docela dobře, ale bohužel vám nemůžu říct nic definitivního.“ S nadějí pohlédl na velikou obálku, kterou měl John v podpaží. „To asi nejsou Chuckovy záznamy, nebo snad ano?“

John mu obálku podal. „Kopie pro vás, přímo z patologie.“

„Áách!“ Nellie odložil tyčinku na stůl, otřel si drobky z prstů a začal listovat deset let starými dokumenty. Zastavil se u toho, co John označil za zprávu od Salishova lékaře. Antropolog přejížděl po listu prstem a přitom vydával nosem hučivý zvuk. „Mmmmm… no, a sakra.“

„Problém?“ zeptal se John.

„Ne. Problém ne, ale ani žádná velká pomoc. Asi víte, že naše kostra má zahojenou zlomeninu ruky a na jedné noze artrózu. Ale tady o tom není ani zmínka.“

John se na něj zamračil. „Chcete říct, že to možná není Salishova kostra?“

„Proboha, to ne!“ odpověděl Nellie, „vůbec ne. Tu zlomeninu utrpěl asi před padesáti lety. Salish o

tom zřejmě svému lékaři nikdy neřekl – pokud si to sám vůbec pamatoval. A co se týče toho, že zde není známka o artróze, no, nebyla příliš silná, a je dost možné, že si na ni Salish svému doktorovi také nikdy nepostěžoval. Prostě ji považoval za další z těch otravných nepříjemných drobných bolestí, které všichni máme a na které si postupně zvykneme.“

Pokrčil rameny. „Chci jen říct, že nebude tak snadné, jak jsem si myslel – identifikovat ho s naprostou jistotou. Bylo by příjemné moci odložit i zbývající pochybnosti k ledu.“

Listoval zbytkem dokumentů. „A to ostatní nám taky moc nepomůže.“ Na listu se Salishovými fotografiemi se zarazil a pomalu zavrtěl hlavou. John znejistěl. „Je to on, na těch obrázcích, ne?“

Nellie zvedl hlavu. „Ano, jistě.“

„Jste si jistý?“

„Samozřejmě. Jsou to dobré snímky.“

„Co kdybychom je použili? Nemůžete udělat – jak se tomu říká – videoimpozici?“

„Videosuperimpozici. Použijete počítačový program, s jehož pomocí nasadíte tvář z fotografie na snímek lebky, a zjistíte tak, jestli pasuje.“

„No…“

„Někteří na to nadávají a někteří to chválí.“

Ukousl si další kousek tyčinky. „Já tomu zrovna neholduju. Není to možné zdaleka dokázat, Johne. Měl jste štěstí při pátrání po zmizelých stomatologických záznamech? Něco mi napovídá, že je budeme opravdu potřebovat.“

Doufejme, že ne, pomyslel si John. Lidem v Albuquerque se zatím ani nepodařilo zjistit, kdo byl Salishův zubař. „Pracujeme na tom. Nellie, máte ponětí o tom, kdo mohl vzít záznamy z desek?“

Nellie přestal žvýkat. „Nemůžu uvěřit, že by je někdo vzal. Asi je někdo zařadil jinam, to je všechno. Stává se to denně. Předpokládám, že po prohledání ostatních záznamů se na ně brzy přijde.“

Ale zatím se tak nestalo. John strávil ráno půl hodiny jenom tím, a teď prohledával celou skříň se záznamy policejní úředník. Skutečně narazili na několik špatně zařazených listů, avšak po stomatologické dokumentaci Chucka Salishe nebylo nikde ani stopy.

„Ale měli jste je, že ano?“ zeptal se John. „Vzpomínáte si, že jste je viděl?“

„Myslíte před deseti lety? Ano, jistě, měli jsme je. K ničemu nám sice tenkrát nebyly, protože ostatky, které jsme považovali za jeho, neměly žádné… Johne, vaše otázka, proč by někdo ty záznamy bral, naznačuje, že si myslíte, že je někdo vzal.“

„Ano, to si myslím.“ Po chvíli dodal: „Vy snad ne?“

Nellie na to neodpověděl. „A to naopak naznačuje, že si myslíte, že je vzal jeden z nás, viďte?“

„To by bylo velmi logické.“

„A to jeden z nás, kdo tady jsme nyní.“

„Tak nějak,“ řekl John opatrně. „Nellie, pokud mi můžete říct něco o tom prvním setkání, co by mohlo vnést trochu světla –“

„Jako například?“

„No, cokoli, co by –“

Nellie náhle vyskočil ze židle, udělal pár kroků, kolik mu malá místnost dovolovala, a zastavil se zády k němu s překříženýma rukama, čelem k automatu na Pepsi Colu. „Vy si myslíte, že chudáka Salishe zabil jeden z nás, že ano?“

Tentokrát se chtěl vyhnout odpovědi John, ale Nellie trval na svém. „Takže? Myslíte si to? Řekněte mi, zatraceně, co si myslíte!“

„V tomto okamžiku bych nechtěl činit předčasné závěry, pane.“

Při slově pane Nellie zvláštně zasténal. John si byl nepříjemně vědom toho, že se chová podrážděně k muži, jehož ředitel FBI nazval králem amerických antropologů, muži s neposkvrněnou reputací, který už asistoval Úřadu při řešení více vražd, než John stihne zvládnout za celou svou kariéru. Ale skutečně bylo něco ve vzduchu, jak Gideon poznamenal včera večer. Cítil to také. Něco tajil, to byla přesná slova. Zhluboka se nadechl. „Doktore Hoberte, myslím, že si necháváte něco pro sebe a –“

Podsaditý Nellie se v širokých kraťasech prudce otočil, připraven k hádce. „To jako já? Já?“

„– a myslím, že byste udělal nejlépe, kdybyste mi o tom teď všechno vyprávěl.“

„Tak tohle si myslíte?“

Král antropologů, nebo ne, takhle si Johna získat nemohl. „Ano, myslím,“ řekl rozzlobeně. „A vy byste to, sakra, měl vědět taky.“

Nellie se naježil. Na okamžik se zdálo, že se sebere a odejde. John si představil nepříjemné telefonáty s rozhořčeným Charliem Applewhitem, ale pak se ty modré oči zavřely. Nellie si stiskl kořen nosu á tvrdě si ho třel. Když zase oči otevřel, hněv byl pryč. Vrátil se a posadil se vedle Johna.

„Nějak v poslední době moc vybuchuju,“ řekl mírně. „Opravdu mě to moc mrzí. Tahle nepříjemná práce se Salishem…“

„To je v pořádku, chápu to.“

„Není důvod, proč byste se mě nemohl zeptat, na cokoli chcete. Aspoň to dopadne k uším odborníka. Kterého si navíc vážím.“ Měl unavený úsměv. „Ale ujišťuju vás, že před vámi nic neskrývám.“

John přikývl. „Fajn.“ Nebyl však vůbec přesvědčený. „Dovolte mi, abych se tedy zeptal na něco jiného. Slyšel jste, že někdo hodil Jasperovy ostatky do potoka?“

„Ano,“ odpověděl Nellie. „Je to strašné. A velmi podivné.“

John se málem rozesmál. Ten člověk s nadšením vymyslel, že Jasperovy kosti vystaví ve skleněné vitríně, aby se na ně mohl v příštích letech dívat celý svět, a teď se mu zdá podivné, že je někdo vyndal a hodil do pěkného, čistého, poklidného potoka. Byli to zvláštní lidé.

„Máte tušení, proč by to někdo dělal?“

Nellie bezmocně rozpřáhl ruce. „Nechápu to. Takový nepromyšlený–“

„Někdo přišel s tím, že Jasper byl možná zraněný, nebo už dokonce mrtvý, když se dostal do toho autobusu, a teď se chce ujistit, že se na něj nikdo nepodívá zblízka.“ Aspoň měl dojem, že tak to Julie myslela.

Nellie se krátce zasmál. „No, musím říct, že to je opravdu mimořádný nápad.“

„Viděli jste ho do toho autobusu skutečně nastupovat?“

„Ne. Odjel – myslím – asi v pět ráno.“

„Kdy jste ho naposledy viděl živého?“

„Předchozí večer. Večeřeli jsme spolu. My všichni, dohromady.“

„V kolik hodin jste se rozešli?“

„Nevím. Brzo. Tak v osm, v devět.“

„Víte to jistě?“

„Ne, ani trochu si nejsem jist. Bylo to před deseti lety. Johne, k čemu ty všechny hypotézy ohledně Alberta? Myslel jsem, že máte plné ruce práce se Salishem.“

„Vy si nemyslíte, že to spolu souvisí?“

Nellie pozvedl obočí. „Souvisí?“ Zdálo se, že ho ta myšlenka upřímně překvapila. „Myslíte jako–? Promiňte, ale asi mi tady něco uniklo.“

„To je v pořádku. Můžeme si o tom promluvit později, bude-li to potřeba.“ Bude to potřeba – pomyslel si.

„Dobře.“ Nellie se poplácal rukama po stehnech, postavil se a uchopil znovu záznamy. „Ve tři čtvrtě na čtyři. Chci se vrátit a zkontrolovat pár věcí, než se podívám, k čemu dospěl Gideon. Pokud ode mne ještě něco nechcete.“

John zavrtěl hlavou. „Uvidíme se tam.“

Nellie nebyl pryč ani půl minuty, když se objevil Leland.

„Řekli mi, že vás najdu tady,“ prohlásil a zavřel za sebou dveře. Podíval se Johnovi do očí, zkoumavě a trochu neklidně. „Chtěl jsem s vámi mluvit.“

„Chcete-li se domluvit na dalším pokeru, tak na to zapomeňte. Úplně mi to stačilo.“

Leland se strojeně usmál. „Pane Laue, je tu něco, co byste měl vědět. Zřejmě vám to nepoví nikdo jiný, tak jsem se rozhodl udělat to sám.“

John slyšel takovýhle úvod za svou kariéru mnohokrát, ale téměř nikdy to nakonec nebylo k ničemu. Většinou to vodu jen ještě víc zakalilo. Pokynul mu, aby se posadil na židli, na níž před chvílí seděl Nellie, ale Leland zavrtěl hlavou. Zdálo se, že chce jen rychle říct svoje a zmizet.

„Poslouchám vás,“ řekl John. Leland se chystal začít. Jeho oči za silnými staromódními brýlemi vypadaly jako namalované na hlavě panenky. Kulaté, ploché a nijaké.

„Frieda a Chuck Salish… to spolu táhli.“

„Kdo je Frieda?“ zeptal se John po chvíli.

„Frieda Hobertová, Nellieho žena.“

„Co myslíte tím, že to ‚spolu táhli‘ – mohl byste to trochu upřesnit?“

„Myslím tím,“ řekl Leland suše, „že to spolu táhli. Významné pohledy, zvláštní mizení obou na dvacet minut, šeptání, kterého si nikdo jiný neměl všimnout. Co ještě jiného, to si mohu pouze domýšlet.“ Svěsil koutky. „Celá ta věc byla politováníhodná a odporná.“

„Věděl o tom Nellie?“

Leland zaváhal. „Tenkrát jsem si myslel, že byl tím jediným, kdo o tom nevěděl.“

„A teď?“

„Teď nevím. Je na vás, abyste to vyšetřili, pokud se vám to bude zdát nutné. Nechci tím říct,“ dodal opatrně, „že se ukáže nějaká souvislost s tím… s tím, co víme teď.“

„Řekněte mi, proč si myslíte, že by mi to nikdo jiný neřekl?“

„Pane Laue, musíte rozumět, Nellie Hobert je pro ty lidi bůh. Zbožňují ho.“

„A vy ne?“

Leland se začervenal; pod očima se mu udělaly kulaté růžové skvrny. „Odmítám vaše narážky.“

„Nechtěl jsem naznačit –“

„Nemám proti Nelliemu nic. Jeho pověst je, řekněme, možná trochu přikrášlená, ale to s tím nesouvisí. Deset let jsem o tom mlčel, tak jako všichni ostatní. A pokračoval bych v tom, kdybychom neobjevili Salishovo tělo. Za daných okolností si myslím, že byste tuto informaci měl mít.“

John v duchu připustil, že má pravdu. „Děkuji, doktore Roachi, podívám se na to. Možná od vás později budu potřebovat ještě nějaké informace.“

Leland si jej chvíli mlčky prohlížel. „Jak si přejete. Proti tomu nic nenamítám.“ Otočil se a odešel.

John zvedl dosud nedotčenou tyčinku Tři mušketýři a s chutí se do ní zakousl.

Skutečně zajímavé, pokud to tedy byla pravda. Mohlo to být to, co Nellie tajil? Možná ano. A pokud tomu tak bylo, co z toho vyplývalo? Že Nellie zabil Salishe? John se nedokázal přinutit, aby bral tuto myšlenku skutečně vážně. Kromě toho, že byl Nellie celostátně známým antropologem (ale nebyli jimi všichni?), bylo těžké představit si toho malého muže se vzezřením pohádkového skřítka, jak někoho vraždí v záchvatu zuřivé žárlivosti. V těchhle věcech si samozřejmě nikdy nemůžete být jistí, ale jestli Nellie Salishe zabil, proč by potom říkal Honeymanovi, že kostra patří Salishovi? Proč by to prostě nenechal být, aby si všichni mysleli, že zemřel v tom autobuse?

Na druhé straně (jak musel v zájmu spravedlnosti uznat) – nebylo možné, že se Nellie jen snažil být mazaný? Že cítil, že identita skeletu nakonec stejně vyjde najevo a on se mohl zbavit podezření tím, že na to upozornil jako první? To bylo určitě možné, ale –

„Jste ještě tady, Johne?“ Byl to zase Nellie, jehož hlava se objevila ve dveřích. „Co kdybychom se přidali k ostatním a šli se podívat, co vážený doktor Oliver vytvořil?“

S uspokojeným povzdechem Gideon dotvaroval vyvýšeninku, která tvořila střed spodního rtu. Všechno šlo dobře; rýsovala se z toho jedna z jeho lepších prací. Když došel k názoru, že je brzké odpoledne, otřel si prsty, protáhl ztuhlá ramena a zvedl hlavu, aby navrhl přestávku. K jeho překvapení se místnost začala naplňovat účastníky konference.

„Měli jste přece přijít nejdřív ve čtyři,“ podotkl udiveně.

„Je čtyři deset,“ řekl někdo. „Okamžik pravdy.“

Gideon odložil modelovací nástroj. „Ale já ještě nejsem hotov. Neudělal jsem krk, nemáme zadní část hlavy, barvu, ani –“

„Snažíš se vykroutit,“ řekl Nellie vesele. „No tak, Gideone, předveď to své veledílo!“

Ti, kteří věděli, jak Salish vypadal, se rozcházeli v názoru, zda se mu výsledek rekonstrukce podobá, či nikoli. Miranda tvrdila, že ano, obzvlášť v oblasti čelisti; Leland, Frieda Hobertová a Nellie prohlásili, že se mu nepodobá ani vzdáleně; a Les se nemohl rozhodnout. John, který viděl fotografie v záznamech, si také nebyl jistý – možná ano, možná ne.

„Není to ještě hotové,“ namítl Gideon nedůtklivě. Měl právo být v defenzívě. Strávil na tom celých devět hodin. Pracoval pečlivě a odvedl zatraceně dobrou práci. Ale prostě to ještě nebylo připraveno k předvedení, což jim znovu zopakoval.

Studenti, kteří s ním vydrželi celý den – šest z nich už odešlo – přispěchali na jeho podporu. Rekonstrukce není jako fotografie – vysvětlovali starším. Očekávat přesnou podobu je přece nerealistické. A navíc, neříkal doktor Oliver včera večer, že v daném časovém úseku práci není možné zvládnout? Copak nevidí, že to není hotové? Nemohou mu dát ještě trochu času?

„Nojo, nojo,“ řekl Nellie. „Nekromanti se dostali ke slovu. Asi bychom zítra měli dát šanci vědě.“

„Počkej, Nellie,“ podotkla Miranda, „myslím, že si Gideon vede moc dobře. Skutečně mi to začíná někoho připomínat. Byla by škoda to nedokončit. Jak dlouho ti to ještě potrvá, Gideone?“

„Dlouho ne. Hodinku, dvě. Tu obtížnější část už máme za sebou.“ Miranda se obrátila k Nelliemu.

„Ještě dvě hodiny.“ Studenti zatleskali.

„Doděláte to tedy dnes večer?“ zeptal se někdo.

Studenti zasténali. Měli za sebou dlouhý den a i z pouhého pozorování byli stejně unaveni jako Gideon. Obvykle si takovouto práci v laboratoři rozdělil na týden nebo i déle, pokaždé po pár hodinách.

„Ne,“ odpověděl, „myslím, že toho máme všichni dost. Máme-li pokračovat, bude lepší počkat do zítřka.“

Nellie se prstem poškrábal po bradce. „Já nevím,“ pronesl nejistě, „jsem si jist, že by John rád dostal závěrečnou zprávu co nejdříve.“

„Hodinka navíc přece nevadí,“ řekl John. Ukázal na lebku. „Je to opravdu zajímavé. Rád bych tu práci viděl hotovou.“

Nellie sklonil hlavu. „Vzdávám se. Dobrá, Gideone, je tvoje. Dokonči to zítra.“

„Dobře,“ přikývl Gideon. „Začneme dostatečně brzo –“

Julie, která přišla spolu s ostatními, ho rýpla loktem do boku. „A co projížďka na koni?“ řekla tiše. „A piknik? Slíbil jsi účast.“

„– áách, okamžitě po pikniku. Nejpozději v deset.“

11

Vraceli se na koních cestou, po níž přišli; po široké, zastíněné stezce z hlinopísčité půdy. Museli jet po dvojicích. Gideon jel pomalu vedle Julie, uvolněný a spokojený, naslouchal vrzání sedla pod ním, cítil pronikavou vůni koně a vychutnával si jeho pozvolný houpavý krok. Klusali podél Vlčího potoka, borovicovým lesem vonícím po skořici, střídajícím se s občasnými modříny, osikami a trsy nízkých křovisek. (Julie mu řekla jejich jména, což ocenil, ale okamžitě zapomněl.)

Už jí řekl, že snídaně v přírodě byla skvělým rozptýlením. Vejce, slaninu a připálené toasty (Leland prohlásil, že je spálili schválně, kvůli atmosféře), připravené na otevřeném ohni, a kávu vrzající mezi zuby podávali autenticky vypadající kovbojové; to vše na zastíněné pasece, kam už přes nejvyšší větve stromů pronikalo ranní slunce. Uvázaní koně hrabali kopyty a klidně se pásli na svěží trávě.

Všechno bylo cítit kouřem. Zdálo se, že Chuck Salish patří někam do neskutečného snu.

Gideon předpokládal, že přijde jen pár starších účastníků konference, avšak byli tam skoro všichni. Leland, jak s překvapením zjistil, byl zkušeným jezdcem, který si na rozdíl od ostatních vyžádal a také dostal místo obyčejného anglický typ – pohodlný a velký. Nechyběl ani Nellie („dejte mi to nejpomalejší a nejstarší zvíře, jaké máte, a největší a nejměkčí sedlo“), ani Les a Miranda. Dokonce

se k nim přidala i Callie, která se vrátila do střediska o půl sedmé ráno, po letu na otočku do Nevady. Chyběl jen méně odolný Harlow.

Zádrhel nastal pouze kvůli času. Vedoucí kovbojů, nakrátko ostříhaná dvacetiletá Tracy s chlapeckým obličejem a úzkými atletickými boky člověka žijícího jen pro koně, byla přesvědčená, že se mají vrátit do střediska v jedenáct. Když zjistila, že setkání začíná už v deset, navrhla, aby jeli zkratkou.

Po dvaceti minutách snadné jízdy se dostali k místu, kudy vedla zkratka. Cestou na snídani se širokým obloukem odchýlili od směru potoka, aby se vyhnuli krátké a špatně udržované stezce, která lemovala stoupající kamenitý svah podél vody. Ta je pro mnohem pokročilejší jezdce, vysvětlila jim Tracy, ale pustí-li se po ní, ušetří dobrou půlhodinu.

Než se vydali nahoru do svahu, zavelela ‚stát‘. „Není to doopravdy nebezpečné,“ poučovala je z koňského hřbetu. „Jen se to tak zdá, když na to nejste zvyklí. Nechte se vést svými koňmi. Vědí, že jedou domů, i to, jak se tam dostat. Pojďme. Jo,“ vzpomněla si ještě, když se znovu dala do pohybu, „a nedejte jim najevo, že jste nervózní.“

„Na to je trochu pozdě,“ podotkl Gideon polohlasně. Když vyjížděli, jeho kůň, mírná a dobromyslná hnědka jménem Rosebud se zastavila a oždibovala trávu podél cesty, kdykoli dostala chuť. Dvakrát zůstala stát a odpočívala, naprosto ignorujíc jeho popohánění. Julie, zkušená a sebevědomá jezdkyně, musela ze svého koně sesednout, aby mu pomohla dát ji opět do pohybu. „Je to jen tři sta kilo masa, které se snaží zjistit, co vlastně chceš,“ řekla mu. „Musíš jí dát najevo, kdo je tady šéf, to je všechno.“

„Neboj se,“ řekl Gideon, „ona už to ví.“

Stoupání teď trochu znesnadňovaly uvolněné kameny, po nichž koně několikrát uklouzli, což přinutilo některé méně zkušené jezdce včetně Gideona zadržet dech. Calliin kůň dělal problémy celou dobu. V jednu chvíli se tak prudce rozhoupal, že se Callie jen tak tak vyhnula těžkému poškrábání o kmen stromu. I když se na koni zjevně necítila pohodlně, jen se tomu zasmála, vypadala však v sedle ještě roztřeseněji a nejistěji než předtím.

Na vrcholku svahu si Tracy opět vyžádala jejich pozornost.

„Takže, přátelé, teď nás čeká složitější část.“

„Myslel jsem, že tohle byla ta složitější část,“ namítl Gideon. Julie se zasmála. „Uklidni se, jde ti to.“

„Máme před sebou,“ pokračovala Tracy ze sedla, „místo, kde se cesta tak trochu na pár metrů ztrácí, takže zbude jen nepříliš rovný kousek země široký asi metr, vedoucí podél skály, která vás jaksi

táhne k sobě –“

„Nádhera,“ zamumlal Gideon.

„Neboj se tolik,“ řekla Julie. „Vážně si to moc bereš, poznám to.“

„– ale dávám vám slovo, že to obtížně jenom vypadá, protože nejste kůň. Viděla jsem tudy projíždět

pětileté děti zcela bez problémů. Pojedeme-li po té římse jeden po druhém –“

„Římse?“ vydechl někdo.

„No, cestě,“ řekla Tracy. „Když pojedeme jeden po druhém a vy necháte ostatní na koních, poradíme si s tím – zavřete oči, jestli vám to vadí – a dostaneme se do střediska za méně než deset minut.“

Tracy šla první, zřejmě aby ukázala, že to lze, a pak se přidali ostatní, jeden po druhém. Stezka vedoucí asi patnáct metrů nad potokem nebyla ani tak římsou, jako jakýmsi výběžkem na nerovné stěně z ne moc pevného nafialovělého vulkanického štěrku. Kopyta koní opět podklouzávala na uvolněných kamenech, sám svah však nebyl příliš prudký, takže budil hrůzu jen v těch nejbázlivějších jezdcích. První desítka jej přešla snadno, další se ale k tomu neměli.

„No tak, lidi, do toho!“ zavelela Tracy z druhé strany. Ukázala na Callii. „Další prosím, paní.“

„Ach,“ zavrtěla Callie hlavou, „já nejsem… myslím, že ještě nejsem připravená. Můj kůň je pořád dost neklidný.“

Tracy pokrčila rameny a pokynula Gideonovi. „Tak vy, prosím.“

„No tak, Rosebud,“ pronesl a jemně ji pobídl podpatky. Hluboko v srdci doufal, že bude jeho nerozhodnou žádost ignorovat, ale ona s jakýmsi povzdechem opustila trs trávy, který zrovna okusovala, a vydala se poslušně vpřed. S potěšením narovnal záda a usadil se v sedle pevněji a sebevědoměji. Julie měla pravdu. Ovládat koně není zas tak těžké. Byla to koneckonců jen otázka dát zvířeti najevo, kdo je šéfem.

„Hodná holka,“ pochválil ji z pozice pána, když se vynořili ze stínu stromů na slunce a Rosebud svým pomalým tempem vstoupila na stezku. Naklonil se, aby poplácal její vlhký, svalnatý krk a udržel zvíře v chůzi. Nechtěl ji znovu přemlouvat, aby se pohnula, protože si nebyl jist, jak dlouho mu role šéfa vydrží.

Ve skupině, která za ním čekala na přechod, najednou nastal jakýsi zmatek. Jeden kůň si odfrkl, další zařehtal, někdo vykřikl „Pozor!“. Kopyta nervózně zahrabala. Ozývaly se varovné výkřiky. Gideon se v sedle otočil a spatřil, jak se na něj řítí Calliin kůň, prudce pohazující hlavou. Callie stála ztuhle v třmenech, tvář bílou a napjatou, a svírala otěže. „Stůj! Stůj!“ křičela na koně.

„Callie –“ vydechl.

Na nic jiného neměl čas. Podařilo se jí odvrátit koně od vnějšího okraje stezky, takže když prudce narazila do Gideona, byla na vnitřní straně, u skály. Rosebud, vytlačená ven, zařehtala a vykopla směrem ke druhému zvířeti, a zároveň se zoufale snažila udržet nohy na uvolněných kamenech. Gideon, kterému při nárazu vyletěly nohy z třmenů, se začínal nebezpečně svážet přes její levý bok. Podařilo se mu jednou rukou nějak zachytit sedla, ale nezabránilo mu to v dalším sklouzávání jakýmsi podivným, pomalým pohybem; pusou se přitom dotýkal hřívy koně. Zblízka hleděl do divokého hnědého oka vzdáleného jen pár centimetrů od jeho tváře, vyvaleného a ukazujícího bělmo. Pak se ve vzduchu převrátil a mimoděk ho napadlo, jestli v druhé ruce stále drží otěže.

Upadl na levý bok a rameno, na prachový fialový povrch svahu stezky a pak se kutálel dolů doslova střemhlav, viděl svoje nohy – někde ztratil jednu botu – jak přes něj přelétávají pod modrou oblohou. Když byl zase na zádech, klouzal stále níž hlavou napřed a prsty se snažil zachytit suché půdy. Ke svému zděšení padala ze svahu i Rosebud, doprovázená oblakem fialového prachu. Klouzala dolů po

zadku, v poloze jakoby vystřižené z nedělního dětského komiksu, jako sedící pes a zoufale kopala předníma nohama ve snaze se zastavit. Klesala však stále níž a zahrnovala ho kameny a prachem, a pak dopadla na něj svými třemi sty kilogramy a zcela mu zakryla výhled na slunce.

„Kde to jsem?“

„Člověk by řekl, že se tohle říká jenom v knihách,“ prohlásil vesele mužský hlas. „Ale oni nikdy nezklamou.“

Gideon zavřel oči ještě pevněji. Slunce mu ostře pálilo do víček. Na čele mu vyvstal pot. Ležel na zádech, na nepohodlném, tvrdém povrchu. Kdosi mu tlačil na žebra.

„Co se stalo?“ zeptal se. V ústech měl prach.

„Ano, to říkají taky. Když se nad tím zamyslíte, je fascinující, jak banální poznámky pronáší člověk v situacích jako –“

„Gideone, jsi v pořádku?“ uslyšel Juliin hlas, vystrašený, ale snažící se ovládat. „Upadl jsi.“

„Upa–?“

Náhle si vzpomněl. Pokusil se otevřít oči, ale oslepil ho příliv světla. Julie mu zastínila obličej rukou, takže je mohl znovu otevřít. Stále ležel na svahu, hlavou mírně z kopce. Nahoře na stezce spatřil lidi, kteří na něj nervózně hleděli. Nad ním se skláněli Julie a muž, v němž poznal Věrna Sauera, jednoho z mála členů ZASA, který nebyl profesionálním antropologem. Sauer byl lékař, koroner z Nevady.

Gideon si navlhčil rty a vyplivl hořký prach. „Jak dlouho jsem byl –“

„– v bezvědomí,“ dodal Sauer vesele. „Věděl jsem, že mě nezklamete.“

„Jen pár vteřin,“ odpověděla Julie úzkostlivě. „Jak se cítíš?“

„Dobře, řekl bych. Rád bych se postavil, je horko.“ Snažil se zvednout.

„No no, jen přijde k sobě, hned je jako na koni,“ pronesl Sauer a zatlačil ho zpět. „Omlouvám se, nebyla to zrovna nejlepší metafora,“ dodal s pousmáním a pokračoval v prohlídce. „Musíme se nejprve ujistit, že jste celý.“

Gideon zůstal ležet bez odporu a pocítil příliv nevolnosti. Julie ho vzala za ruku.

„Jsem v pořádku, vážně,“ ujistil ji slabě. „Je mi jen trochu špatně od žaludku, to je všechno.“ Stiskl jí ruku. „Kolik prstů ukazuju?“ zeptal se Sauer.

„Dva,“ odpověděl Gideon. Dole u potoka slyšel nervózní podupávání koně a hlas jednoho z kovbojů, kteří se ho snažili uklidnit. „A teď?“

„Tři. To je Rosebud, tam dole?“

„Ano, je v pořádku.“

„Ona na mě spadla?“

Sauer se zasmál. „Kdyby na vás přistála, už byste se na nic neptal. Ne, uhnul jste, ale zjevně jste se uhodil hlavou o pařez.“ Prohlížel ho dál, jemně pohyboval Gideonovými končetinami a položil mu pár otázek. Pak se narovnal. „Vypadá to, že bude žít,“ řekl Julii.

Vstát bylo snadnější, než čekal. Nevolnost byla nepříjemná, ale zdálo se, že neutrpěl nic horšího než pár škrábanců na zádech a na ramenou. Až teď začínaly pálit a měl pocit, že cítí i malé potůčky krve. Vzadu ho bolela hlava, ale zdálo se, že rozbitou ji nemá. Bude mít ale pořádnou bouli.

Sauer z něho oprášil kamínky. „Jste schopen jít? Jsme jen pár minut od střediska.“

„Jistě.“

„Dobře. Až tam dorazíme, chci, abyste se vykoupal, převlékl do pyžama a zalezl si do postele. Pak se na vás chci znovu podívat.“

„Verne, vážím si toho, ale jsem v pořádku. Doktora nepotřebuju.“

„Berte to sportovně, Olivere. Kdy budu mít zase šanci pracovat na živém těle?“

„Připravím vám ho,“ řekla Julie.

„Musím dodělat tu rekonstrukci,“ namítl Gideon. Sauer zavrtěl hlavou. „Dneska ne.“

„Ale –“

„Připravím vám ho,“ zopakovala Julie, tentokrát rozhodněji – pro Gideonovo dobro.

Byl příliš zesláblý, aby se hádal. S její pomocí vylezl zpět nahoru na cestu. Tracy, vyděšená a bledá, k nim přiběhla z davu lidí, kteří utěšovali hlasitě vzlykající Callii.

„Jste v pořádku?“

„Ano,“ odpověděl Gideon. „Jak je Callii, té druhé jezdkyni?“

„Myslím, že je v pořádku. Ona vůbec – vůbec nespadla. Ach, bože, já jsem věděla, že se nemáme vracet tudy!“

Tracy skoro plakala. „Měla jsem nechat všechny podepsat revers, než jsme se vydali na cestu. Já –“

„Nedělejte si s tím hlavu, Tracy,“ řekl Gideon. „Přece vás nikdo nechce žalovat.“

Sauer je přerušil. „Myslíte, že bychom se mohli vydat zpět? Tenhle člověk si nutně potřebuje lehnout.“

Tracy horlivě přikývla. „Samozřejmě. Hned teď. Pane,“ oslovila Gideona, „chcete jet znovu na koni, nebo půjdete raději pěšky?“

Gideonovi se podařilo pousmát. „Myslím,“ odpověděl, „že radši půjdu po svých.“

12

„Nenašel jsem nic znepokojivého,“ pronesl Sauer a posadil se. „Ale den dva bych na vašem místě zůstal v klidu. Dejte mi hned vědět, kdybyste měl nějaké problémy s viděním, nebo něco takového. Potřebujete něco na utišení bolesti?“

„Ne,“ odpověděl Gideon. „Ty škrábance jen trochu štípou, jinak nic.“ Zapnul si košili a opatrně si sáhl na bouli za levým uchem. „A hlava je taky v pořádku. Kdyby něco, vezmu si pár aspirinů.“

„Dobrý nápad. No, tak já půjdu.“ Zavřel tašku a postavil se. „Tyhle obvazy můžete už večer sundat. Mají jen vysušit krev, které by stejně nemělo být moc. A použijte náplast, budete-li mít pocit, že je to potřeba.“

„Děkuju, doktore,“ řekla Julie.

„Verne, díky moc,“ přidal se Gideon. Sauer se na ně usmál. „Věřte mi, potěšení je na mé straně. Pitvy jsou zábavné, ale stejně vás to po čase začne nudit.“

Když odcházel z chatky, minul se s přicházejícím Johnem Lauem. „Je naprosto v pořádku, nemusíte se ničeho bát,“ slyšel Gideon Sauerovu odpověď na Johnovu tichou otázku.

John vešel do ložnice. „Jak ti je, kovboji? Měl jsi problémy v sedle?“

„Vedl si skvěle,“ bránila ho Julie. „Nebyla to jeho chyba.“

„Tak,“ podotkl John. „Kolik lidí spadlo z koně?“ Gideon si povzdechl. „Nikdo, jen já.“

John se usadil do ratanového křesla, které právě opustil Sauer, a pohlédl na Gideona. „Takže jsme s rekonstrukcí skončili.“

„No, po pravdě řečeno, cítím se teď dobře a nechtěl bych to nechat být. Říkal jsem si, že bych mohl, ehm, zajít tam aspoň na hodinku…“

Odmlčel se, aby pustil ke slovu Julii, která měla v takovýchhle situacích tendenci k násilnému a despotickému mateřskému instinktu.

Překvapilo ho, že se vůbec nezvedla z křesla. „Podle mě je to dobrý nápad,“ řekla tiše. „Jestli se opravdu cítíš dostatečně dobře.“

Gideon zůstal beze slova.

I Johna to překvapilo. „Vážně?“

„Gideone, Johne, já myslím, že – necháte mě to dokončit, než po mně skočíte? Nejsem si jistá, že to byla nehoda.“ Mluvila rychle, aby jim zabránila skočit jí do řeči. „Byla jsem jen pár metrů od Callie, když se to stalo, a neviděla jsem, že by do ní někdo strčil nebo něco takového. Nikdo se ani nepohnul. Vyrazila najednou zničehonic a křičela. Myslím, že věděla moc dobře, co dělá. A taky, že – no, to je můj názor.“ Nadechla se a čekala na odezvu.

John se s překříženýma rukama opřel o židli a zhoupl se. „Mohl bych se na to poptat a zjistit, jestli to ostatní viděli stejně.“

Julie na něj zírala. „Chceš mi říct, že se o to se mnou nebudeš přít? Myslíš si, že bych mohla mít pravdu? To mě tedy šokuje. Gideone, tebe taky?“

„Promiň, ale nechápu to.“

„Co nechápeš?“

„Proč by mě Callie chtěla zabít?“

„Zabít tě?“ Ta představa ji zjevně rozrušila. Ani Gideonovi se to moc nelíbilo. „Kdo říkal něco o zabíjení? Myslím, že jen nechtěla, abys dokončil tu rekonstrukci, to je všechno.“

„Tím, že vyplaší mého koně? Celé je to divné. Jak mohla vědět, že bude mít šanci to udělat? Jak

mohla vědět jistě, že mě shodí? Jak mohla počítat s tím, že si ublížím? A kromě toho, Calliin kůň dělal problémy celou dobu. Nezdá se mi –“

„Dobrá, dobrá,“ reptala Julie, „chápu, že se ti to nezdá pravděpodobné.“

„A proč by mělo někomu záležet na tom, jestli to dokončím, nebo ne? Víš, že rekonstrukce není důležitá. Není tak průkazná. V tomto případě jsou mnohem důležitější stomatologické záznamy.“

„Jo, ale kde jsou?“ chytil se toho John. „Ta rekonstrukce se může ukázat jako nejlepší prostředek, jak potvrdit, že jde o Salishe.“

„Pak nám pomáhej bůh,“ pronesl Gideon. „Podívej, jsme si z pětadevadesáti procent jistí, že je to Salish. Co na tom, budeme-li mít nějaký další důkaz, nebo ne? Proč by na tom Callii nebo někomu jinému záleželo?“

„Mě napadá zatraceně dobrý důvod,“ podotkl John. Přední nohy jeho křesla dopadly s žuchnutím na zem. „Předpokládejme na okamžik, že Callie je nějak zapletena do Salishovy vraždy, oukej?“

„Oukej.“

„Oukej. Potom by jí na tom záleželo hodně. Protože jestli můžeme dokázat, že je to určitě Salish – se stoprocentní jistotou – FBI se na to vrhne po hlavě. Pokud ne, pokud by to jen mohl být Salish, pak by mi Applewhite mohl dát další den nebo dva, abych ještě něco zjistil. A to je všechno. Zase to bude Honeymanova věc.“

Gideon se zamračil. „Takže…“

„Takže kdybys někoho zabil, koho bys měl radši na své stopě? Farrella Honeymana, nebo FBI?“ Po chvilce ticha Gideon odpověděl: „Už chápu, o co ti jde.“

„Správně. Hele, nijak nesnižuju Farrella, chápeš.“

„Ale podívej, Johne, pořád to nesedí. Za prvé: rekonstrukce nikdy nemůže sloužit jako ‚důkaz‘, že někdo je někdo. Je to první krok k identifikaci, avšak ne poslední – což všichni tihle lidé zatraceně dobře vědí. Za druhé: k čemu by někomu bylo, kdyby mi zabránil to dokončit? Vždycky můžeš sehnat někoho jiného – skutečného odborníka – aby to dodělal později, kdybys chtěl.“

John si povzdechl. „Poslouchej, doktore, já nevím, co se sakra děje, o nic víc než ostatní. Nevím, jestli má Julie pravdu, nebo ne. Jen si myslím, že je dobrý nápad, abys to šel dokončit. Uvidíme, kam se s tím dostaneme.“

„O tom se s tebou nebudu hádat. Johne, mohl bys zajít do společenské místnosti a říct mým studentům, že začneme v justiční budově za půl hodiny?“

Gideon přehodil nohy pomalu a ztuhle přes okraj postele. Už mu nebylo tak špatně, bolest hlavy i žaludku ustoupila, ale nebylo pochyb o tom, že si pořádně natloukl. „Radši jim řekni za čtyřicet minut,“ opravil se. „Nehodlám zlomit rychlostní rekord.“

„Jestli ti to nevadí, doktore, dáme se do toho a necháme ostatní být. Můžeš jim vysvětlit, co jsi udělal, později. Jak dlouho si myslíš, že to bude trvat?“

„Slabé dvě hodinky, až s tím začnu.“

„Do jedné hodiny,“ spočítal John. „Podívej, měli bychom zavolat Nellieho a ostatní – ty, kteří znali Salishe – aby se pak na to přišli podívat. Rád bych viděl, co k tomu budou mít.“

„Gideone, víš jistě, že na to stačíš?“ zeptala se Julie zamračeně. „Možná to není tak dobrý nápad.“

„Jsem úplně v pořádku. Cítím se jako po pádu z koně, jinak nic.“

„No, ale nemůžeš jet do Bendu sám. A já tě tam nemůžu zavézt, protože jsem se nechala přemluvit, abych dnes odpoledne vedla výpravu do Metolius Springs.“

„Zavezu ho,“ nabídl se John. „Žádný problém.“

„A budeš tam s ním celou dobu?“ Už zase mluvila jako ta stará známá Julie.

„Nespustím ho z očí.“

„Cením si vašeho zájmu,“ podotkl Gideon, „ale vážně si myslíte, že budu v takovém nebezpečí, když budu pracovat u šerifa?“

„Člověk nikdy neví,“ uzavřel John a zvedl se. „Kdyby tě to příliš rozrušilo, mohl bys spadnout ze židle.“

Dokončit rekonstrukci bylo v zásadě otázkou kosmetickou, aby výsledek víc připomínal živou bytost a méně rekvizitu z filmového hororu. Vymodeloval a připevnil uši, nasadil na čelo obočí, a pak lebku zezadu a ze stran pokryl modelovací hlínou. Z další hmoty vytvořil krk a celé to připevnil na bustu z krejčovského obchodu, původně určenou pro vystavování košilí a kravat. Dodělal pár vrásek a váčků na kůži, a vytvořil tak muže krátce před šedesátkou. Hlínu nakonec uhladil smirkovým papírem, čímž získal zrnitý povrch připomínající kůži. Nanesl tenkou vrstvu líčidla a trochu zdravíčka, nasadil mu umělecky nařasenou košili a nešťastně mladistvou hnědou paruku, kterou Miranda zřejmě sehnala v levném výprodeji. Gideon použil vlastní hřeben, aby učesal několik neposlušných umělých vlasů, a poodstoupil. Byl s prací dostatečně spokojen. Ostatní však ne.

Přišli všichni kromě Harlowa, a jakmile si jeho výtvor prohlédli, vyjádřili tentýž názor. Tvrdili, že jim to částečně Salishe připomíná, ale částečně ne. A nemohli se přiklonit ani k jedné straně. Jinými slovy – rekonstrukce byla v zásadě k ničemu, s čímž musel Gideon souhlasit, když se sám podíval na Salishovu fotografii. Ať už byl důvod jakýkoli, výsledek se mu nepovedl, a on to ochotně připustil.

„No, to bych neřekl,“ prohlásil Nellie, velkorysý při svém malém vítězství. „S ohledem na známou omylnost procesu bych řekl, že sis vedl velice dobře.“

„Bern to jako kompliment,“ odpověděl Gideon. „Ale –“

Miranda, která pečlivě porovnávala Salishovy fotografie s výsledkem rekonstrukce, udiveně promluvila: „To jsem blázen! Nebo nejsem blázen?“

Leland našpulil rty. „Toť otázka hodná zvážení.“

Miranda si prohlížela výtvor s přimhouřenýma očima a tvarovala různé části obličeje rukama.

„Gideone, můžu na tom udělat pár změn?“

„Změn? Jistě, proč ne?“

Prohlížela si hliněnou hlavu mlčky a zamyšleně. „Nůžky!“ pronesla jako chirurg, který se chystá operovat. John jí je podal. Miranda sundala hlavě paruku, odstřihla kousek vepředu, dala ji zpět na holý skalp, znovu ji sundala a odstřihla ještě trochu nyní prořídlých vlasů. Ostatní ji pozorovali s pochybami a údivem.

Než ji zase nasadila zpět, přešla k druhé straně stolu a otočila výtvor tak, aby byl k ostatním zády.

„Myslím, že bude lepší, když to celé uvidíte až najednou.“ Našla tlustý černý zvýrazňovač a udělala na tvář několik teček.

Knír? Gideon se znovu podíval na Salishovy fotografie. Žádný knír neměl. Ani prořídlé vlasy.

„Co to dělá, doktore?“ zeptal se John.

Gideon pokrčil rameny. „Kdo ví?“ A přesto se tam nejasně a zamlženě rýsovala znepokojující a fantastická myšlenka. „Lelande, půjč mi brýle,“ řekla Miranda. „Prosím?“

„Natáhla ruku. No tak, Lelande, dej mi je!“

Neochotně poslechl. Bez silných obrouček byl překvapivě jiným člověkem. Křehkým a bezbranným, jako nějaké bázlivé noční zvířátko, které se nečekaně ocitlo v záři automobilových reflektorů.

Miranda nasadila brýle trpělivé hliněné tváři a ještě si ji chvíli prohlížela. „Gideone, bude ti vadit, když trochu zdeformuju nos?“

„Cože? Ach, ne, klidně deformuj.“ Gideon nejistě hleděl na to, co začínal v jejím výtvoru spatřovat. Jistě. I z tohohle úhlu se mu rýsoval povědomý tvar tlustých hnědých nožiček brýlí na širokých spáncích, mírně pokleslý jařmový oblouk dole na tváři… ale ne, to si určitě jen namlouval. Miranda jemně zatlačila prsty na hliněný nos, pak poodstoupila, aby lépe viděla výsledek, a soustředěně k sobě tiskla rty. Znovu upravila nos, ještě jednou vzala nůžky, odstřihla pár vlasů a upravila, co zbývalo.

Pak výtvor otočila k nim. „Musíte si představit šedivější vlasy.“ Víc neřekla a víc ani nebylo co dodat.

Gideonovi připadalo, že zvuk a pohyb ustaly tak náhle a dokonale, jako kdyby někdo stiskl tlačítko pause na videu. Dvě nebo tři vteřiny se místností vznášelo napjaté ticho, a pak ho Leland přerušil.

„Ach… dobrý bože!“ zašeptal a nervózně se otřásl. Callie sebou škubla a s vytřeštěnýma očima zírala na výsledek. Pohybovala rty, ale nic nebylo slyšet.

Nellie si vedle ní cosi mumlal sám pro sebe. Vypadal sklíčeně, jako kdyby se chystal omdlít. Rozvíral a svíral pěst.

Pouze jako vždy klidný Les se ovládal. „Co,“ zamumlal s mírně nedůvěřivým úsměvem, „je s tím obrazem?“ John, stojící stranou, vypadal, že netuší, co se děje, a samozřejmě to netušil. I Miranda vypadala ohromená svým vlastním výtvorem.

A tak se zdálo, že to bude muset být Gideon, kdo promluví. Mezi lopatkami mu proběhlo jemné mrazení, jako by se tam prošel pavouk. Odkašlal si.

„Je to Albert Evan Jasper,“ pronesl.

13

I když to vyslovil, neznamenalo to, že byl připraven tomu uvěřit. Ale čemu jinému by měl věřit? Podoba byla tak přesvědčivá, tak nezpochybnitelná, že by bylo absurdní, kdyby si namlouval, že to nemůže být Albert Jasper; ten přece zahynul při autobusové nehodě, a tak nemohl být pohřbený pod podlahou nevyužívané kůlny; jeho ostatky přece s absolutní jistotou identifikovalo několik odborníků a tým vážených antropologů – vlastně titíž lidé, kteří nyní hleděli s takovým úžasem na tu nezaměnitelnou tvář připomínající buldoka.

Jako míčky v losovacím osudí se v Gideonově mysli vynořovaly otázky, odpovědi a dohady, různě se přeskupovaly a zase se schovávaly. Významné pochybnosti, v nichž žili poslední pár dní – byl to, nebo

nebyl zvláštní agent Chuck Salish? Byl skutečně zavražděn během prvního setkání ZASA? Byli někteří členové ZASA skutečně zapleteni do jeho vraždy? – se staly najednou bezpředmětné.

Nebyl to Salish, byl to Jasper. Ano. Někdo ho zavraždil během toho setkání. Je jisté, že odtud neodjel živý autobusem ani nijak jinak. A jestli byli účastníci ZASA z Johnova hlediska logickými podezřelými již předtím, teď v tom byli až po uši. Koho jiného mohl podezírat?

Krátká výměna pohledů s Johnem mu naznačila, že myšlenky vysokého Havajčana se ubírají stejným směrem. Přestože měli všichni ve tvářích výraz údivu, jeden z antropologů stojících v polokruhu to zjevně předstíral. Jeden z nich – přinejmenším jeden – nebyl ani trochu překvapen, že Jasperův život ukončila garota, a ne dálniční nehoda. Nejpozorněji si Gideon prohlížel Callii, ale ta vypadala překvapena stejně upřímně jako všichni ostatní. Což ovšem, jak o tom přemýšlel, ještě nemuselo nic znamenat.

Nemusel to však být nikdo z přítomných, napadlo ho. Kde je Harlow Pollard? John kontaktoval všechny, nebo jim nechal vzkaz, aby sem přišli. Proč se Harlow neukázal? Harlow…

„To je absurdní,“ vyštěkl najednou Nellie a přerušil dlouhé ticho. Jeho tvář, před chvílí mrtvolně bledou, nyní zalila sytá červeň – od krku až nahoru – jako když naplníte pohár. „Nemůže to být Albert a všichni to zatraceně dobře víte!“ hleděl na ně vyzývavě.

Nezdálo se, že by s ním souhlasili, pomyslel si Gideon, a nebylo divu. I když se to mohlo zdát absurdní, nikdo nemohl skutečně pochybovat o tom, čí lebka ležela před nimi na stole.

Až na Nellieho. „Gideone – to má být – nějaký vtip…?“ Mluvil napůl rozzloben, napůl s nadějí.

„Není to vtip, Nellie.“

Ale svým způsobem to vtip byl. A na jeho úkor a mohl za to Jasper.

Gideon tu věc vyrobil a přitom Jaspera znal. Strávil dvanáct hodin sehnutý nad tou lebkou, zapamatoval si každou rýžku a nepravidelnost, prakticky všechno zpracoval správně – což bylo samo o sobě výkon – a přece to byla nakonec kolosální blamáž. Nedokázal poznat, o koho jde, a zřejmě by se tak nikdy nestalo, nebýt Mirandina bystrého oka. Avšak teď, jen po pár rychlých povrchových úpravách, mimo vši pochybnost na ně hleděl Jasper slepýma umělýma očima – nebo teď vypadaly o trošku víc pobaveně než předtím? Tahle situace by starého pána jistě pobavila.

„Ale jak jsme to mohli tak dokonale zvorat?“ pronesla Callie probouzející se z mrákot – skutečných, předstíraných? Kdo to mohl vědět? – „Byli jsme si tak jistí, že je to Jasper. Našli jsme zuby, vzpomínáte?“ řekla roztěkaně a pak otevřela doširoka oči a dodala pevným hlasem: „Měli jsme stomatologické záznamy. Nikdy o tom nebylo pochyb.“

„Samozřejmě že nebylo,“ přikývl Nellie podrážděně. „Měli jsme pravdu.“

„Já si to nemyslím, Nellie,“ namítl tiše Gideon. „Nechápu, jak jste mohli všichni udělat takovou chybu, ale není pochyb, že tohle je opravdu Jasperova lebka. Takové náhody se nedějí.“

Les se zasmál. „To je směšné. Člověk, který byl po celá léta v boxu, na něhož jsme se tak zbožně dívali v muzejní vitríně a kterého někdo z té vitríny ukradl, vůbec nebyl Jasper. Můžete tomu uvěřit?“

„To není směšné,“ vyštěkl Leland. „Je to naprosto příšerné. Musíme se pokusit najít v tom nějaký smysl.“

„Nepane,“ řekl Les. „Anopane.“

Leland se k němu obrátil a tváří mu cloumal vztek. „Ty – ty troubo! Nechápeš, co to znamená? Albert byl zavražděn! My – my –“

„Sakra, Albert nebyl zavražděn!“ přerušil ho rozrušeně Nellie. „Je mi jedno, jako kdo… tahle zasraná věc vypadá, ale Albert to není!“ Praštil do stolu pěstí tak silně, že se hliněná hlava otřásla a byla by spadla, kdyby ji John nezachytil.

Gideon na něj překvapeně pohlédl. Teatrálnost přece byla Calliin obor, ne Nellieho. Nellie byl sice občas trochu podrážděný, ale za celou dobu, co ho Gideon znal, ho poprvé slyšel použít sprosté slovo a zlostně na někoho křičet. Byla pravda, že Nellie byl bližší Jasperovi než všichni ostatní, takže dnešní nepříjemné události se ho musely hluboce dotknout, přesto však –

Leland polkl a zamrkal obnaženýma očima. „Promiň, doktore Hoberte,“ řekl strojeně, „ale odvažuji se nesouhlasit. A ještě něco…“ Na chvíli ucouvl před Nellieho zlostným pohledem, ale pak se vzchopil, přejel si jazykem po koutcích knírů a pokračoval: „Nemyslíš, že je nejvyšší čas, abychom to

– to absurdní tajemství, které jsme všichni tak věrně ochraňovali –“

„Ne, zatraceně, nedělej to!“ Žíly na spáncích se Nelliemu prudce zvětšily, což Gideon nikdy předtím neviděl. Jako kdyby si toho byl vědom, Nellie si je začal masírovat na každé straně jednou rukou a zhluboka vydechl. „Lelande, omlouvám se. Nemám právo křičet na tebe ani na nikoho jiného.

Podívejte se, tohle je snadné vyřešit. Zajdu na patologii a teď hned přinesu Albertovy záznamy. Všechno je uvnitř a jsem si jist, že vám to oživí paměť. Odvedli jsme dobrou práci, uvidíte; pečlivou a profesionální. Naše identifikace Alberta je nezvratná.“

„Tohle je taky nezvratné,“ namítl Les a ukázal na hliněný výtvor. „Když se na to teď dívám, dokonce vidím i ten cynický úsměšek, který si všichni tak dobře pamatujeme.“

Nellie se zmohl na křivý úsměv. „Uvidíte,“ zopakoval. „Počkejte tady, já budu hned zpátky. Je to za rohem, na Greenwood Avenue.“

„Myslím, že to nestíháme,“ namítla Miranda. „Harlowův kulatý stůl o odontologii začíná ve středisku ve tři a většina z nás přislíbila účast.“

„Kulatý stůl o odontologii?“ zopakovala Callie se smíchem. „V takové chvíli se máme starat o nějaký kulatý stůl?“

„Myslím, že ano,“ řekla Miranda prostě. „Hodně lidí si cestu sem zaplatilo. Dlužíme jim to.“

„Miranda má pravdu,“ podotkl Nellie. „Vraťte se všichni zpátky do střediska. Já dorazím později. Mám svůj vůz.“

„Půjdu na patologii s vámi,“ pronesl John první slova po delší chvíli. „Také bych ty záznamy rád viděl.“

Následovala krátká pauza. „Ale já je sem přinesu.“

„Já vím,“ řekl John mile, „ale stejně potřebuju mluvit s doktorem Tiltonem. Pojďte, zavezu vás.“ Nellie chtěl ještě něco namítnout, ale pak si to rozmyslel. „Děkuju, Johne.“

Když Nellie zamířil ke dveřím, John se obrátil ke Gideonovi. „Uvidíme se tam.“ Pak se k němu naklonil blíž: „Bude lepší, když s tou lebkou nenecháme nikoho o samotě.“

Gideon přikývl. „Samozřejmě.“

14

„Jaké tajemství?“ zeptala se Miranda, když si byla jistá, že za Nelliem a Johnem zapadly dveře.

„Ano, jaké?“ Gideon přikývl a pak se zarazil. Ve chvíli, kdy se Mirandina tvář odvrátila od dveří, si povšiml zvláštní výměny významných pohledů mezi ostatními. Opatrných? Provinilých? Skrývajících? Co se tam dělo? Co věděli, o čem Miranda – a John – neměli tušení? Proč Nellie tak na Lelanda vyjel? Jakou to mělo spojitost s Jasperem?

Gideon si najednou uvědomil nepříjemný a nevítaný pocit, že vlastně nikoho z těchto lidí dobře nezná; vlastně je nezná skoro vůbec. Setkával se s nimi sice po léta, ale kolik z toho, co si o nich myslel, byla pravda a kolik si toho přimyslel, aby to pasovalo do jeho představ? Přátelský, uvolněný Les se svým porschem s poznávací značkou DOKTOR KOSTRA; podivínský, suchý, neškodný Leland –

„Zapomeň na to, Mirando,“ řekla Callie, „nechceš to vědět.“

„Já že nechci znát tajemství? To musí být vtip. Gideone, chápeš to?“ Zavrtěl hlavou.

„Dobře. Aspoň se necítím tak mimo. Tak vyjde někdo s pravdou ven, nebo ne?“

„No, sakra –“ začal Les přátelsky.

Leland ho zarazil. „Proč se nezeptáš skvělého doktora Hoberta?“ obrátil se k Mirandě. „Když to celé tak prožívá.“

Les chvíli vypadal, že bude stejně pokračovat, ale pak pokrčil rameny a nechal to být. Podle jeho názoru Gideon věděl – nebo si myslel, že ví – že není oč se přít.

„Tak dobrá,“ přikývla Miranda, „bez urážky. Zeptám se Nellieho. A jestli chceme před kulatým stolem aspoň něco malého sníst, měli bychom si pospíšit. Leland a Callie jedou se mnou, Gideone. Ještě se vejdeš, jestli chceš.“

„Ne, díky, nějak si poradím. Kdybych se pár minut zdržel, řekni Harlowovi, ať začne beze mě.“

„Začít bez Velkého Detektiva?“ poznamenal Leland. „Nějak mi to připadá nemožné.“

Když si opět nasadil své brýle, stal se z něho zase ten starý Leland., Poté co ostatní odešli, Gideon nenápadně zadržel Lese: „Počkej minutku, chci lebku uklidit do místnosti s důkazy. Hned jsem zpátky.“

„Co je, Gide?“ zeptal se Les po jeho návratu. „Chceš se se mnou svézt?“

„V Rudém teroru? Vypadám jako blázen? Ne, chtěl jsem se tě na něco zeptat.“ Les přikývl. „Ano, to mi došlo.“

„Co se děje, Lesi? Co je to za velké tajemství?“

Les složil své hřmotné tělo do Gideonova křesla za pracovním stolem. „No, povím ti to,“ pronesl. „Co se mě týče, je to teď něco úplně jiného. Musíme vyložit karty na stůl.“

Na pár vteřin se soustředil na svoji gumičku na culíku, párkrát ji obtočil a utáhl. Gideon viděl, že si zároveň srovnává myšlenky.

„Jde o to,“ začal, „udělali jsme si z Jaspera srandu.“

„Cože?“

Les se usmál. „Pořádali jsme zábavný večírek, jaký býval ve Friar’s Clubu. Při večeři na Jasperovu počest se každý zvedl a pronesl pár chytrých slov, ty rádoby vtipné, krátké přípitky na jeho počest. Udělali jsme dokonce i takovou hloupou parodii – já jsem hrál Jaspera, jestli tomu můžeš uvěřit – a oni mi přinesli stehenní kost, v níž jsem brilantně rozpoznal pozůstatek zavražděné oběti, a nakonec se ukázalo, že to byl ostatek včerejšího jehněte k večeři.“ Rozesmál se. „Uhozené.“

„Jeho úsměv pomalu uvadal. Jak dobře jsi ho znal, Gide?“

„Moc ne.“ Bylo příliš pozdě na to, aby řekl Lesovi, že nemá rád, když ho někdo oslovuje „Gide“? Asi ano, když to tak nechal být téměř deset let.

„Tos měl štěstí. Kromě jiného ten člověk neměl moc rád vtipy na svůj účet, víš? Mělo nám dojít, že ten večírek nebyl zrovna nejlepší nápad.“

Les vzal do ruky kousek nepoužité modelovací hlíny a pomalu ho začal zpracovávat v dlani. Gideon si přitáhl židli a posadil se proti němu.

„Kromě toho si rád přihnul, a už když večeře začala, byl asi šestkrát opilejší, než si kdokoli z nás uvědomoval. Zpočátku měl výbornou náladu, protože si vychutnával ty nekonečné obdivné řeči. Takže tam jen tak seděl, díval se a poslouchal, ale pak začal být skutečně nepřátelský. Myslím skutečně nepřátelský. Potom začal brečet – vzlykal a teklo mu z nosu.“ Udělal grimasu. „Dokážeš si to představit? Albert Evan Jasper?“

„Zní to dost otřesně.“

„Ano.“

Les zmačkal kousek hlíny do kuličky a začal ji znovu hníst, tentokrát mezi dlaní a stolem.

„Samozřejmě, když se nad tím zamyslíš, všichni jsme měli tu noc v hlavě. No, kromě Harlowa – znáš Harlowa a jeho žaludek. Ale já vím, že jsem byl opilý. Myslím, že jsme si snažili dodat odvahy, víš? Z toho starého bastarda šel někdy pořádný strach.“

Odhodil hlínu na stůl. „A po pravdě řečeno, ty narážky nebyly tak přátelské, jak mohly být. Některé byly dost hrubé. Všichni šli na ostří nože. Jasper byl skvělý, o tom není pochyb. Byl dokonce dobrý učitel – sám jsem se od něj naučil víc než od kohokoli jiného – ale byl tak strašně… necitlivý, tak zákeřný, i vůči lidem, kteří uctívali zemi, po níž chodil. Říkám ti – znát ho znamenalo chtít mu dát pěstí.“

„Já vím,“ přikývl Gideon, „viděl jsem ho v akci.“

„No, a vyšlo to najevo. Když se věci daly do pohybu, uvolnilo se hodně emocí a Jasper se s tím

nemohl vyrovnat. Myslím, že se do něj předtím nikdy nikdo tolik nestrefoval. A nakonec vybuchl, chci říct, všechny nás seřval jako psy. A pak odešel.“ Pokrčil rameny. „Už jsem ho nikdy znovu neviděl.

Aspoň tedy já ne, ale někdo zjevně ano.“

„A to je ono?“ zeptal se Gideon. „Chápu, že to nebylo moc příjemné, ale k čemu ty drahoty?“

„Ne, to není ono. Chápeš, až dodneška, do doby před půlhodinou, jsme si všichni mysleli, že jsme zodpovědní za jeho smrt.“

„Za jeho smrt? Proč?“

„Vzpomeň si, Gide, až dosud jsme si mysleli, že byl v tom autobuse.“

„Ano, já vím. Ale proč –“

„No, on tam neměl být; ne původně. Měl odjet až den poté, jako všichni ostatní. Poprvé nás napadlo, že mohl být uvnitř, když se ráno neukázal na snídani. A když jsme ho šli hledat, zjistili jsme, že z jeho pokoje zmizely i jeho šaty.“

Gideon jej pozoroval, jak zvedl další kousek hlíny a začal ho zase válet.

„Došli jsme k názoru, že na nás musel být tak naštvaný, že odjel dřív se svým přítelem, jen aby se na nás už nemusel dívat. A pak jsme našli jeho ostatky – tedy to, co jsme za jeho ostatky považovali.

Můžeš si představit, jak jsme se všichni cítili.“

„S jakým přítelem? Myslíš Salishe?“

„Ano. Salish tím autobusem stejně plánoval odjet, pokud se dobře pamatuju – musel se vrátit do práce – a my jsme si mysleli, že se k němu Jasper prostě přidal, aniž by o tom někomu řekl.“

„Odhlásil se ze střediska?“

„To nebylo nutné. Bylo to jako teď; všechno se zaplatilo dopředu.“ Obtočil si proužek hlíny kolem zápěstí a stiskl konce. „Mizera!“ dodal tiše.

„Lesi, to vás přece nečiní zodpovědné za jeho smrt. Chápu, že z toho nemáte dobrý pocit, ale není to důvod k – no, ke spiknutí s cílem udržet to v tajnosti.“

„Hele, o tom mi povídej. Přesně to jsem říkal – chci říct – ten člověk byl plnoletý, rozhodoval se sám za sebe, že ano? Neměli jsme co skrývat – ale nikdo se mnou nesouhlasil. Myslím, že nikdo nechtěl otevřeně nesouhlasit s Nelliem.“

„Chceš říct, že Nellie naléhal, aby to zůstalo v tajnosti?“

„Naléhal? Ano, myslím, že by se to tak dalo říct. Je to zvláštní. Celé to byl jeho nápad a pak, později, zase on chtěl všechno tak zuřivě udržet v tajnosti.“

A chtěl to držet v tajnosti i dnes.

„Proč?“ zeptal se Gideon.

„Myslím, že došel k názoru, že to na nás na všechny vrhalo špatné světlo. Což je pravda. A kromě toho jsme se všichni cítili hrozně – že byl kvůli nám v tom autobuse. Chci říct, najednou ty mastné, ohořelé lidské ostatky ležely na stole přímo před námi. To není zrovna šťastný okamžik.“

„Ale teď víme, že to jeho ostatky nebyly a že Jasper v tom autobuse nezemřel. Proč by to Nellie stále tajil?“

„Myslím, že ten zbožný jedinec prostě rekonstrukci nevěří. Co se jeho týče, nic se nezměnilo.“

„Já nevím, Lesi, dává ti to smysl?“

„Hele, co ti na to mám říct?“ pohlédl na Gideona neklidně. „Podle mého názoru se chová divně od samého začátku. Všechno tohle tajnůstkaření – víš, že to není Nellieho styl. Nemohl jsem tomu uvěřit; ptal jsem se, kde je problém?“

„Lesi, snažíš se mi říct, že si myslíš, že Nellie měl“ – dalo mu práci to vyslovit –„něco společného s Jasperovou vraždou?“

Les nakrčil čelo, na němž se mu udělalo několik vrásek. „Sakra, to ne, copak jsem něco takového řekl?“ vypadal velmi podrážděně.

Gideon ho za to měl ještě radši. „Ne, neřekl.“ Naklonil se k němu, s lokty opřenými o stůl. „Lesi, snažím se přijít na to, jak vůbec mohlo dojít k té chybné identifikaci.“

„Ty se na to snažíš přijít? Sakra, já jsem tam byl. Byl jsem součástí týmu – a teď ti tady říkám, že jsme postupovali správně. Do puntíku, člověče. Jenom nechápu –“

„Šlo v zásadě o identifikaci podle chrupu, že ano.“

„Jenom podle chrupu. Viděl jsi, co zbylo. Nebýt zubů, měli bychom štěstí, kdybychom mohli říct, že jde o dospělého muže. Ale my jsme měli polovinu čelisti se zuby a s dásní v dobrém stavu. Tak jsme dostali záznamy od Jasperova zubaře, porovnali je s tím, co jsme měli, a bylo to.“

„Kdo je porovnal? Harlow? To on dělal tu analýzu?“

„Ano. Jistě. On byl náš odontolog. Ale pracovali jsme jako tým. Podíleli se na tom všichni. Tak to má Nellie rád – hele, kde je vůbec Harlow? Neviděl jsem ho od chvíle, co se vrátil z Nevady.“

„Ani nikdo jiný, pokud vím.“ Chvíli si upřeně hleděli do očí. „Ne, zapomeň na to, Gide. Podvést nás nijak nemohl. Nemluvím o žádných falešných odontologických vzorcích. Bylo to naprosto jasné – jednoduché posmrtné porovnání chrupu. Jasperovy záznamy měly hodně plomb, které každý pozná, a

– jak se tomu říká – jeden nadpočetný zub, někde tady. Šlo jen o to je porovnat.“ Gideon se zamračil. Nadpočetný zub…

Byl si jist, že v čelisti nyní pokryté hlínou, odpočívající v dřevěné krabici v místnosti s důkazy, žádný nadpočetný zub nebyl; v čelisti, z níž se teprve před hodinou tak překvapivě stala Jasperova místo Salishova. Objevil se první záblesk světla, malý náznak, jak vůbec mohli udělat před deseti lety tak strašlivou chybu. A kromě toho, jestli měl pravdu, žádnou chybu vlastně neudělali.

Byli oklamáni, to je pravda. A to dokonale.

Les couvl. „No, nepřísahal bych na nadpočetný zub. Viděl jsem od té doby hodně lebek. Ale ať už tam bylo cokoli, nemusels být zrovna odontolog, abys poznal, že to souhlasí.“

„A ty osobně jsi porovnával záznamy s ostatky? Viděls, že souhlasí? Nespokojil ses pouze s Harlowovým slovem?“

„Samozřejmě jsem je porovnal. My všichni jsme to udělali.“ Naklonil hlavu a zatahal se za ušní lalůček: „No, aspoň si to myslím. Kdo si to dneska pamatuje? Ale podívej, ta čelist ležela celou dobu před námi. Kdokoli chtěl, mohl se kdykoli do záznamů podívat. Harlow nebo kdokoli jiný by musel být šílený, kdyby chtěl něco našvindlovat.“

Ne, pokud se to stalo tak, jak Gideon předpokládal. Už se mu rozjasňovalo, i když pořád měl ještě dost mlhavých míst, pár kousků skládačky, které neseděly. „Dovol mi ještě otázku, Lesi. Víš opravdu jistě, že ty záznamy patřily Jasperovi?“

„Co to je za otázku? Samozřejmě že ano. Zjistili jsme jméno jeho zubaře, Harlow ho požádal o záznamy – víš, jak to chodí – a ty přišly, tak jako záznamy všech ostatních. Kromě rentgenových snímků.“

Gideon přimhouřil oči. „A co se s nimi stalo?“

„Žádné nebyly. Jasper se rentgenu bál.“ Pousmál se. „Což je zvláštní. Expert číslo jedna na kosti v celé zemi –“

„Jak víš, že se ho bál?“

Les pokrčil rameny. Rozhovor ho začínal unavovat, přemýšlel, o čem to vůbec mluví. „Já nevím, nebylo to žádné tajemství.“

„Nikdy jsem o tom neslyšel.“

„No a co? Záleží na tom teď?“ Les si zívl a otřásl se jako medvěd. Pod kůží jeho velkého těla mu projela elektrizující vlna. Sundal si hliněný náramek a hodil ho na stůl. „Asi půjdu. Aha, mám to, vzpomněl jsem si. Řekl nám to Harlow, když kontaktoval toho zubaře. Od něho se dozvěděl, že se

Jasper k smrti bál rentgenu. Stačí? Spokojen?“

S potěšujícím cinknutím zapadl poslední kousek skládačky na místo. Gideon se opřel v křesle.

„Spokojen,“ odpověděl.

15

„Dobrý den, vítejte u McDonald’s. Přejete si, prosím?“

John vystrčil hlavu z okénka vozu, aby byl blíž mikrofonu. „Hamburger, velké hranolky a jahodový shake.“ Pak se zeptal přes rameno: „Doktore, opravdu nic nechceš?“

„Ne, díky.“ Gideonovi se dosud neuklidnil žaludek a horko mu také zrovna nepřidalo. Měl však žízeň.

„I když – možná si dám shake. Čokoládový.“

„A čokoládový shake,“ zakřičel John do mikrofonu. „Rozumím,“ ozvalo se z mikrofonu kovově, a o chvíli později: „Dělá to 3,54 dolaru. Zaplaťte u prvního okénka, prosím.“ John popojel a zaplatil.

„Děkujeme, u okénka číslo dvě počkejte na svoji objednávku,“ uslyšel tentokrát hlas živého člověka. John přejel k druhému okénku a čekal. „Takže to je to velké tajemství?“ obrátil se ke Gideonovi.

„Připíjeli na jeho počest ajasper si to špatně vysvětlil?“

„To tvrdí Les.“

„A v čem spočívá problém?“

Gideon mu řekl něco z toho, co slyšel od Lese.

John zavrtěl hlavou. „Sakra, nevím, co si z toho mám vybrat. Dvakrát jsem se na to Nellieho ptal a v obou případech mi řekl, že nemá ponětí, o čem to Leland mluvil.“ Otočil se a převzal objednané.

„Kdyby tak se mnou chtěl jednat na rovinu,“ procedil mezi zuby.

Když John zamířil na sever po dálnici číslo 20 směrem k Whitebark Lodge, Gideon se dál probíral starými záznamy Alberta Jaspera, jejichž kopie John pořídil na patologii.

Když ujeli pět šest kilometrů, John na něj pohlédl: „Co si o tom myslíš?“ Začínal být netrpělivý. Hamburger snědl na pár kousnutí; hranolky ujídal jeden po druhém ze sáčku ležícího vedle na sedadle.

„Povím ti to za chvilku,“ odpověděl Gideon. Na klíně měl dva formuláře mírně se lišící grafickou úpravou, na obou však byly stejné nákresy: sada třiceti dvou lidských zubů, „rozložených“ tak, aby

byl jejich povrch vidět ze všech stran. Na jednom listu bylo logo „Victor MacFadden, MUDr., 333 Montezuma Avenue, Santa Fe, New Mexico 87504“. Pod ním, v kolonce „jméno pacienta“, stálo:

„Jasper, Albert E.“ Nákres byl pomalován šipkami popisujícími různé zubní problémy a jejich léčbu; soudě podle nich strávil Jasper v zubařském křesle spoustu času, což Les také naznačil.

Mezi pravým dolním špičákem a prvním řezákem se tísnil zub navíc; zub, který do lidských úst nepatřil; ten označený Lesem jako nadpočetný.

Druhý formulář, jednodušší a na horším papíru, byl podepsán složitým podpisem Harlowa Pollarda a datovaný 13. června 1981. Byl to standardní odontologický posmrtný záznam a byl zjevně zpracován na základě nalezených ostatků hned po nehodě. Bylo pochopitelné, že byla zvýrazněna pouze část obsahující osmý zub v pravé polovině čelisti.

A tyto záznamy, jak mu Les nejednou zdůraznil, dokonale souhlasily se záznamy doktora MacFaddena: pět plomb, všechny na stejném zubu, jedna zlatá výplň, jedna chybějící stolička, jejíž místo již zarostlo… a jeden velmi neobvyklý nadbytečný zub mezi špičákem a řezákem.

„Povím ti, co Nellie řekl,“ prohodil John.

„Co řekl?“ zamumlal Gideon studující záznamy.

„Že jsi blázen,“ informoval ho John vesele. „Podíval se na MacFaddenovy záznamy, přesně ty, které teď leží před tebou, výskl si a prohlásil, že to jednou provždy dokazuje, že Jasper zemřel v tom autobuse.“

„Hmm?“ zamručel Gideon, aniž zvedl hlavu. „A jak si vysvětluje, že je výsledek rekonstrukce tolik podobný Jasperovi?“

„Můžu ho citovat.“ John vytáhl z kapsy od košile bloček, a zatímco dál řídil, jedním okem z něho předčítal. „‚Okultismus… zrakový klam… podprahové vnímání… podvod–‘“

Gideon se zasmál a vytáhl z otevřené přihrádky na přístrojové desce mléčný shake. „Mýlí se, Johne. Je sice velmi chytrý, ale když přijde na rekonstrukci, je jako slepý. Pravdou je, že Jasper nikdy do toho autobusu nenastoupil. Byl pohřben ve Whitebark Lodge, a to, co z něj zbylo, nyní leží v šerifově úřadu.“

„A co tyhle záznamy?“ zeptal se John. „Souhlasí, nebo ne? A tenhle poslal Jasperův zubař, že ano? Jak si ty vysvětluješ tohle?“

„Jsou falešné,“ odpověděl Gideon. „Nebo spíš jedny z nich. Ty posmrtné, které Harlow vyplnil po nehodě, jsou přesné. To ano. Popisují, jak vypadala spálená čelist nalezená v tom autobuse. Ale tyto“

– zvedl formulář s logem doktora MacFaddena –„jsou falešné. Nejsou to ve skutečnosti Jasperovy záznamy, Johne.“

„Počkej chvíli, doktore. Vidíš, že se s tebou nehádám, když přijde na kosti a podobné –“

„No, no,“ podotkl Gideon.

„– ale věz, že tohle už jsem prověřil, když jsem byl s Nelliem. Zavolal jsem do MacFaddenovy ordinace v Santa Fe. Ten člověk je skutečně zubař a stále ordinuje. AJasper byl jeho pacientem. Pamatuje si tu nehodu i to, že mu Pollard volal – a pamatuje si i to, že ty záznamy posílal. Takže –“

„Nepochybuji o tom, že je poslal. Ale tyhle to nejsou.“

„Nejsou…?“ John ukázal prstem na Jasperovo jméno pod MacFaddenovým logem. „O čem to, sakra, mluvíš?“

„Logo je skutečné,“ vysvětloval Gideon, „jen záznamy nepatří Jasperovi.“ John začínal mít zoufalý výraz. „Tak jsou to záznamy od MacFaddena, nebo nejsou?“

„Je to fotokopie, ne originál. Abych byl přesnější, je to fotokopie, kterou poslal MacFadden. Harlow udělal tu nejsnadnější věc na světě: kouzlo s nůžkami a lepidlem. Hele, na patologii mají spoustu zubařských formulářů, že ano. V tom autobusu bylo kolem třiceti lidí. A většina z nich vůbec nebyla k poznání. Ale přesto se podařilo zjistit většinu jmen podle rezervací lístků, ohořelých dokladů, telefonátů lidí, kteří očekávali něčí příjezd a tak dále.“

„Jasně. A –“

„A tým patologů se snažil ty hromady kostí a zubů porovnat se jmény, a tak Harlow kontaktoval všechny zubaře, kolik se mu podařilo. Chápeš?“ John netrpělivě zavrčel. „Jo, a dál?“

„A jeden z těch formulářů, který přišel, byl pro člověka, kterého nakonec identifikovali jako Jaspera – říkejme mu pan X. Harlow odstranil jméno pana X a jméno zubního lékaře pana X, vlepil logo MacFaddena, do kolonky pacient napsal Jasperovo jméno a celé to znovu okopíroval. Abrakadabra – a ze záznamů pana X jsou nyní záznamy Alberta E. Jaspera – a přirozeně souhlasí s diagramem zubů pana X, protože to jsou přece jeho zuby.“

John se to skepticky snažil vstřebat. „Za předpokladu, že se to skutečně stalo takhle.“

„Jsem si tím prakticky jist, Johne. A tak byl pan X mylně identifikován jako Jasper a otázka, co se stalo se skutečným Jasperem, tak nikdy nevyvstala. Nebylo také proč. A někomu tak prošla vražda; zdá se, že Harlowovi.“

John stále pochyboval. „Nevím, doktore. Jestli tenhle pan X nebyl Jasper, kdo to tedy byl? Odkud přišel? Kde ho Harlow objevil?“ Gestikuloval s hranolkem v ruce. „Z toho autobusu se přece podařilo identifikovat všechny, vzpomínáš? Nikdo nechyběl.“

„Ne tak úplně. Zkus hádat.“

„Co tím chceš říct – zkus hádat. Jak mám, sakra, něco takového vědět?“

„No tak, zkus to!“ pobízel ho Gideon, kterého debata začínala bavit. John si strčil hranolek do pusy a zavrtěl hlavou. „Jak mám, krucinál – ach, sakra. Salish?“

„To si myslím já. Měl rezervovaný lístek. A měl být to odpoledne zpátky v práci v Albuquerque, takže tu byly všechny důvody myslet si, že v tom autobuse byl.“

„Až na to, že ho nikdy neidentifikovali,“ přemýšlel John nahlas. „Ne s jistotou.“

„Přesně tak. Ale identifikovali Jaspera – podle osmi zubů a hrstky spálených kostí. Podívej, Johne, s tím, v jakém stavu ty kosti byly, by se Harlowovi podařilo ostatní klidně přesvědčit, že to jsou ostatky Čingischána – až na to, že by neměl dokonalé záznamy od zubaře, které by to potvrzovaly.“

John mechanicky přežvykoval a hleděl před sebe přímo přes přední sklo. „Takže v tom boxu byl celá ta léta Salish? I v muzejní vitríně?“

„Asi ano.“

John se náhle krátce zasmál. „Vím, že to není směšné, ale… můj bože!“

Pár kilometrů projeli mlčky. V dálce na východě se začínaly tvořit mraky nad Kaskádami; první mraky po několika dnech. Možná se konečně blíží úleva od toho hrozného horka, pomyslel si Gideon.

„Doktore,“ řekl John, „nechceš náhodou naznačit, že Harlow tu autobusovou nehodu zařídil, že ne? Protože to by –“

„Můj bože, to ne. Předpokládám, že zabil Jaspera během předchozí noci, někdy po večírku. A zřejmě ho i zakopal. Autobusová nehoda, k níž došlo následující den, byla pro něj zásahem Štěstěny. Spatřil v ní skvělý způsob, jak se jednou provždy zbavit Jaspera a přitom se vyhnout nepříjemným otázkám, a tak jí využil.“

Gideon upíjel svůj shake a přemýšlel: „Nebo to mohlo být naopak. Možná nejprve došlo k nehodě a pak se o ní dozvěděl Harlow a došlo mu, že tak má šanci Jaspera zlikvidovat –“

„Ale proč? Nevymyslels náhodou i motiv?“

„– aniž by se o tom kdo kdy dověděl, a tak šel do Jasperova pokoje –“

„Počkej, zadrž.“ Gideon čekal.

„Poslouchej,“ řekl John, „mluvíme tady o faktech, nebo si to zrovna teď vymýšlíš?“

„Myslíš, co bylo dřív, nehoda, nebo vražda? To si vymýšlím, co jiného.“

„Ne, to celé, tu záměnu zubních záznamů. Máš na to nějaké důkazy? Nebo je to jenom tvoje –“

„Nepotvrzená domněnka?“

„Ano, přesně, nepotvrzená domněnka.“

„No, víš –“

„Já to věděl.“

„Ale jisté okolnosti tomu nasvědčují.“

„Ach, skvělé, hned je mi líp.“

„Například by to vysvětlovalo, proč v kartotéce chybí Salishovy záznamy. Vzal je Harlow, zřejmě tenkrát, v roce 1981, aby je použil jako Jasperovy. A nemusel se obtěžovat tím, že by je měnil za jiné falešné dokumenty, protože až do včerejška se o Salishovy zuby nikdo nezajímal.“

„A proč se o ně nikdo nezajímal?“

„Protože ostatky, které nakonec označili za Salishovy, žádné zuby neměly.“

John se opět chvíli krmil. „Dobrá,“ řekl pomalu, „chápu, co tím chceš říct. Aspoň myslím.“

„Hele, existuje velmi jednoduchý způsob, jak to ověřit. Prostě požádáme doktora MacFaddena, aby poslal Jasperovy záznamy znovu. Uvidíme, jestli budou stejné jako ty, které máme – což nebudou – nebo jestli se budou shodovat s lebkou v šerifově úřadu – což budou.“ Zasmál se. „Aspoň myslím.“

John zavrčel. „Oukej, udělám to. Uvidíme, co z toho vyleze.“

„A ještě něco. Když se posílají zubařské záznamy, obvykle se přikládají i rentgenové snímky. Tady však žádné nejsou. Podle Lese je to kvůli tomu, že se Jasper rentgenu bál. Tak to tvrdil Harlow.“

John se na něj podíval. „A to nám má nějak pomoct?“

To by mohlo pomoci při dokazování, vysvětloval Gideon, že Harlow lhal. Gideon mu vyprávěl, jak se vysoký Casper Jasper uhodil o trčící baldachýn a jak ho jeho starostlivý otec okamžitě zavezl do nemocnice na rentgen. „Dává ti smysl, že muž, který měl panický strach z radiace, by jí neváhal vystavit svého syna?“

„Asi ne,“ připustil John. „Ale proč je to tak důležité?“

„Johne, když ofotíš rentgenové snímky na obyčejný papír, nebudou moc dobré, protože ztratí příliš odstínu. A tak dentisté používají speciální kopírku s průhledným filmem. To určitě udělal i MacFadden – a Harlowovi by dalo spoustu práce je věrně napodobit. To už nejsou jen snadné vystřihovánky a pouhá záměna jmen. A musel by navíc mít k takovému přístroji přístup – což bez cizího vědomí není zrovna snadné.“

John přikývl a konečně začínal rozumět. „Bylo jednodušší prohlásit, že žádné snímky neexistují, a vymyslet si pro to důvod.“

„Přesně tak. Vsadím se, že MacFadden ty snímky poslal a Harlow je vyhodil. Všechny lékařské zprávy dostával přímo on, takže kdo to mohl vědět? A byla jen nepatrná šance, že se o tom MacFadden někdy dozví.

Přečetl si v novinách, jako všichni ostatní, že Jaspera identifikovali podle zubů. A možná od Harlowa obdržel i zdvořilé a milé poděkování.“

„Ano, ale co zbytek záznamů? Je tady zpráva od doktora, něco od fyzioterapeuta. Jak mohl zfalšovat tohle všechno a doufat, že mu to projde? Hrozilo přece, že někde udělá chybu.“

„Nic jiného falšovat nemusel. Zbytek záznamů skutečně patří Jasperovi. Podívej.“

Listoval dokumenty, až našel třístránkovou zprávu od praktického lékaře, podepsanou rozmáchlým podpisem MUDr. Willa Stowera., „Posttraumatická osteoartróza v pravém prvním a druhém metatarsofalangeálním kloubu,“ předčítal. To je palec na noze a vedlejší prst. A tady: „fraktura levé loketní kosti, způsobená pádem v dětství.“

John zvolna přikývl. „Přesně jako ta kostra, kterou Nellie vykopal.“

„Jistě, protože skutečně patří Jasperovi. Ale v té době byla pohřbena pod podlahou kůlny, kde o ní

nikdo nevěděl – a ostatky, o nichž Harlow tvrdil, že patří Jasperovi, sestávaly pouze ze zubů a pár kousků kostí, které byly jinak neidentifikovatelné. I kdyby byl každý kloub v tom těle artritický, nikdo by se to nikdy nedověděl, takže žádné riziko nehrozilo. Harlow musel pouze zfalšovat zubní záznamy, což také udělal.“

„Což si myslíš ty.“

„Přesně tak.“

Sjeli z dálnice a zaparkovali před vchodem střediska. Vystoupit z auta i ve stínu stromů bylo jako vstoupit do tavicí pece. Gideon pohlédl na rezavějící kovový teploměr připevněný na zdi: osmatřicet stupňů, a zdálo se, že vlhkost je rovněž vysoká.

„Bože, to je ale výheň…“

„Jo,“ odpověděl John nepřítomně, „skvělé, že?“

Vydali se k hlavní budově. John měl zamyšlený výraz. „Harlow,“ vyštěkl, jako kdyby zkoušel, jak to jméno zní, „vypadá jako mírný, neškodný chlapík. Je dost těžké představit si ho jako vraha.“

Gideon přikývl. „Je to překvapení. Jestli chceš vědět, začínal jsem přemýšlet, jestli by Julie nemohla mít pravdu ohledně Callie.“

„Soustřeďme se ale na Harlowa. Tušíš, proč by mohl chtít Jaspera zabít?“ Pohlédl na smějícího se Gideona. „Řekl jsem snad něco směšného?“

„Johne, dovol mi ocitovat Lese Zenkoviche na adresu Alberta Jaspera: ‚Znát ho znamenalo chtít mu dát pěstí.‘ To platilo pro Harlowa, stejně jako pro všechny ostatní.“

„Proč? Co proti němu měli?“

„Nebyl to zkrátka ten nejmilejší člověk na světě. Podle toho, co o něm vím, byl výbušný, zákeřný, necitlivý, bezohledný…“

John netrpělivě mávl rukou. „Doktore, obvykle nezabíjíš lidi proto, že jsou bezohlední. Ani necitliví a zákeřní.“

„Ptal ses, co měli proti němu, a já se ti to snažím vysvětlit.“

„Dobře, promiň.“

„Snažím se ti to podat co nejlépe.“

„Jasně, pokračuj.“

„Chci říct – nečekej, že za tebe vyřeším celý případ.“ John zaskučel: „Budeš pokračovat?“

„Rád. Když mě necháš. Věc je v tom, že byli kdysi všichni jeho studenty –“

„Všichni? I Nellie?“

„Všichni. Nellie byl první. A podle těch hrůzostrašných historek, které jsem slyšel, si s ním všichni hodně užili. Pokud si dobře pamatuju, Harlowovi trvalo jedenáct nebo dvanáct let, než získal titul doktora. Jasper na něj kladl pořád další a další nároky. A tak to podle mě bylo i se všemi ostatními.“

„Ale nakonec přece titul získal?“

„To jo. Získal. Ale mezitím se mu rozpadlo manželství, a chápu, že za to Harlow vždycky vinil právě Jaspera. Svým tichým způsobem, samozřejmě. Myslím, že měl dvě děti, ale nikdy o nich nemluvil. Ani už se znovu neoženil, pokud vím.“

John o tom přemýšlel. „No, myslím, že odtud bychom docela dobře mohli začít.“ Stál s Gideonem u vchodu do hlavní budovy. „Tam bude ten kulatý stůl?“

„Ano, začal už před deseti minutami.“

„Tak se nenech zdržovat. Kdy bude konec?“

„V pět. Ale den za dnem se ty přednášky zkracují. Je to zákon přírody. Takže tak o půl páté.“

„To stačí. Stejně musím něco sepsat a Harlow do té doby vydrží.“

„To asi ano, když už vydržel deset let…“

„Jo.“ John vytáhl ze sáčku, který si přinesl z auta, poslední studený hranolek a vstrčil si ho do pusy.

„Ať se těší.“

Se staženými roletami bránícími přílivu slunce a klimatizací jedoucí naplno byl vzduch ve společenské místnosti příjemně chladný, avšak atmosféra plná žhavých hypotéz a dohadů. Nepříjemná zpráva o Jasperovi se rychle rozšířila a hlouček akademiků si otočil židle naproti sobě, aby se mohl lépe dohadovat, co to znamená.

Gideon došel až dopředu, kde sedělo sedm z devíti účastníků kulatého stolu věnovaného odontologii: Miranda, Les, Leland, Callie a tři další. Gideon, který se usadil na prázdnou židli vedle Lelanda, byl osmý. Čekalo se ještě na devátého, Harlowa, který měl zaujmout místo moderátora.

„Hááárlóówééé,“ zazpíval Les tiše s pohledem ke stropu, „kdéé jsííí?“

Leland podrážděně pohlédl na nástěnné hodiny a pak na Callii. „Jasně, kde je?“ Trvalo pár vteřin, než Callie zvedla pohled od svých zápisků. „Proč se ptáš mě?“

„No, vrátil se s tebou, ne?“

Odložila zápisník a soustředila se na to, aby vytáhla z úzkého kovového pouzdra cigaretu. „Odkud?“ zeptala se duchem nepřítomná.

Leland na ni pohlédl. „Odkud?“ Hleděli jeden na druhého zmateni tou podivnou konverzací.

„Z Nevady,“ řekl nakonec Leland. „Odkud asi?“

Callie natáhla z cigarety a pohlédla na něj přes oblak vypuštěného kouře. „Lelande, Harlow se mnou do Nevady nejel.“

„Samozřejmě že jel.“

„To říkáš mně?“ řekla trochu zvýšeným hlasem. „Povídám ti, že nejel! Necítil se dobře a nechtěl letět.“ Přestože potáhla z cigarety pouze dvakrát, rozzlobeně ji zamáčkla o plochý popelník. Z nosních dírek jí stoupal kouř. „Rok vše plánujeme, a on se toho nakonec nezúčastní. Jak hodlá dovést do konce reciproční kontrakty, když se nebude podílet na rozhodování při vývojovém procesu, to mi teda řekni.“

„To opravdu nevím.“

Leland měl zvyk prohlížet si lidi, jako kdyby měl na očích lorňon. Chvíli si takhle Callii prohlížel a pak znovu promluvil.

„No, a kde tedy je?“

Callie se vrátila pohledem ke svým poznámkám. Pak s povzdechem záznamník zavřela. „Lelande,“ procedila mezi zuby, „už jsem ti řekla –“

Gideon se zvedl a odešel z místnosti. Přešel přes trávník a most pro pěší vedoucí přes nádrž směrem k Harlowově chatce. V půli cesty zaváhal, rozmyslel se, a místo toho zamířil k Johnové chatičce.

„Harlow nepřišel na schůzku,“ oznámil mu. „Myslím, že bychom se měli podívat do jeho chatky.“ John mu přišel otevřít se zápisníkem v ruce a myšlenkami zjevně bůhvíkde. „Nevím, možná je –“

„Nikdo ho od úterka neviděl. Dva dny.“

„Myslel jsem si, že jel do – kam to bylo – Utahu, s Callii.“

„Do Nevady. Ale ona tvrdí, že s ní neodjel.“

„No, tak možná –“

Gideon vyhrkl: „Johne, mám pocit, že spáchal sebevraždu. Možná si uvědomil, že je po všem, když jsme našli tu kostru.“

John si ho prohlížel. „Takže je to jen další ‚pocit‘?“

„Ano. Asi ano. Říkám ti, vypadal absolutně příšerně, když jsme našli ten hrob. A celý se roztřásl, když jsme se rozhodli zavolat policii. Od té doby ho nikdo neviděl a – podívej, možná to příliš zveličuju, ale pojďme to hned prověřit. Ano?“

John na něho vážně pohlédl, odhodil zápisník na sofa a zavřel za sebou dveře. „Tak pojďme. Stavíme se na recepci pro jeho klíč. Jen pro případ, že bychom ho potřebovali.“

Většina chatek ve Whitebark Lodge stála na travnaté ploše u velké nádrže, ale několik dalších lemovalo pár desítek metrů stezky pro jízdu koňmo, skrz řídký lesík a pak zase po slunečné straně vedle potoka. Harlowova chatka byla v této řadě poslední, stála úplně osamocená na travnatém

břehu potoka, nejbližší soused byl vzdálen dobrých dvacet metrů, naproti ní nic než háj.

„To si teda našel pěkně vzdálené místečko,“ poznamenal John, když se blížili.

„Proto jsme hráli poker tam, pamatuješ?“

„Jak bych mohl zapomenout.“ Jako kdyby se domluvili, zastavili se, než vstoupili na verandu. Za zády jim spokojeně bublal potůček, proudící přes kameny a štěrk, a z lesíka na opačné straně se ozývalo rozmanité trylkování ptáků. Samotná chatka však vypadala velmi zchátrale. Od špinavých oken se odráželo slunce. Na klice dveří visel nápis „Prosím, nerušit!“, notně potřísněný mušinci.

„Copak čekal, že ho někdo bude rušit?“ prohodil John. „Vždyť tady není žádná pokojová služba.“ Gideon ukázal na hromádku prádla na hromádce dřeva. „Včera měnili ručníky a povlečení.“

„To je pravda. Až na to, že tady asi neuspěli.“ Zhluboka vydechl. „No, asi bychom se měli podívat dovnitř.“

Vstoupili na verandu a John zabušil na dveře: „Harlowe! Hej, Harlowe!“ Jejich kroky, bouchání a Johnův hlas se zdály být nepřirozeně hlasité. Zevnitř se však neozvalo nic. Ostatně nic ani nečekali. Kdyby Harlow skutečně na Johnovo volání odpověděl, Gideon by uskočil leknutím.

John to zkusil znovu: „Harlowe, jsi tam?“

Gideon neklidně přešel k přednímu oknu vedle dveří a dal ruku na zaprášené sklo, aby si zastínil oči před prudkou sluneční září. Vylekal spící mouchu, která silně zabzučela a kamsi zmizela. Pohled do místnosti Gideonovi znesnadňoval truhlík s uschlými květinami, stojící z druhé strany okna přesně v úrovni očí. Ať už měly kdysi jakoukoli barvu, po letech na prudkém horském sluníčku byly už jen mrtvolně bílé. Zdálo se, že se po jediném doteku rozpadnou v prach.

Snažil se natočit hlavu tak, aby viděl přes ně.

„Vidíš něco?“ zeptal se John.

„Ne… ach bože, ano!“

Beze slova odstoupil, aby se mohl podívat i John. Agent FBI se dlouho díval dovnitř s pevně stisknutými rty.

„No, něco ti povím,“ procedil. „Je zatraceně jisté, že sebevraždu nespáchal.“

16

Chatky byly vybaveny křesly z hnědého ratanu s bílým polstrováním a relativně vysokými a širokými opěradly. Na jednom z těchto starých, avšak stále zachovalých kusů, asi pět metrů od okna a v plné sluneční záři, seděl Harlow Pollard s rozhozenýma rukama, hlavou zvrácenou dozadu na stranu, zavřenýma očima a doširoka otevřenou pusou.

Gideon si už dávno povšiml, že krátce po smrti vypadali lidé menší než zaživa; jakoby scvrknutí a méně hmotní. „Jako kdyby z nich někdo vypustil vzduch,“ poznamenal kdosi dávno. Ale v Harlowově případě byl opak pravdou. Končetiny měl rozhozené tak, jak to nikdy zaživa nedělal: nohy rozkročené, chodidla natažená, paty na borovicové podlaze, hnědou botu napůl zutou. Jednu ruku měl na klíně dlaní vzhůru; druhá visela volně přes rukojeť křesla a zkroucené prsty téměř spočívaly na zemi.

Gideon instinktivně uhnul pohledem od zkrvavené hlavy, ale i po krátkém pohledu přes nemyté okno a zábranu z uschlých květin byla příčina smrti nepochybná. Někdo mu obrovskou silou rozbil lebku. Chyběla mu totiž celá pravá část hlavy. Tam, kde bývala, zbyla nyní proláklina ve tvaru misky, vedoucí téměř k obočí a obracející žaludek.

„Ne,“ řekl Gideon stručně, „nespáchal sebevraždu.“

„Pojďme se podívat,“ navrhl John a otočil klíčem v zámku. „Ničeho se nedotýkej, doktore. Zvláště ne těla.“

„Neboj se,“ odpověděl Gideon bez dechu.

Obrnil se, když se dveře doširoka otevřely. Jestli tam Harlow skutečně ležel od úterního rána – přes padesát hodin ve skoro čtyřicetistupňovém horku – proces rozkladu bude velmi pokročilý. Překročili práh.

Uvnitř bzučelo hejno much, jejichž zářivě modrá tělíčka se leskla ve slunečním světle. Když byl malý, říkal jim modřenky a pro zábavu je chytal do ruky a pak zase pouštěl. Teď však věděl, že se jmenují masařky a do ruky už je dávno nechytal. Zachvěl se, když je od sebe odháněl.

„Je tady zbraň,“ pronesl John věcně. Ukázal na těžkou nohu stolu ležící na zemi pár metrů od křesla. Gideon měl v chatce podobnou, opřenou o krb a sloužící jako pohrabáč. Tahle, stejně jako ta jeho, byla na obou koncích od popela. Na jednom konci však byly nechutné šmouhy, které zanechávaly jen málo pochybností o tom, k čemu byla použita.

„Hmm,“ procedil Gideon. Pořád si ještě nedovolil pohlédnout na mrtvolu přímo, ale opatrně se nadechl, když se blížili ke křeslu. Necítil nic než obecnou zatuchlost. A slabý nádech insekticidu, téměř nepostřehnutelný, který už dávno nezabíral, soudě podle much.

„Není mrtvý dva dny,“ pronesl Gideon.

„Jak to víš?“

„Kdyby tady to tělo leželo dva dny, poznal bys to.“

„Aha… zápach. To je pravda.“

John se naklonil nad mrtvé tělo, pozorně si prohlížel rozbitou hlavu a širokými zády blokoval Gideonovi výhled. „I když krev je už hodně zaschlá,“ poznamenal. „A už je tady pár vajíček.

Neznamená to, že už je mrtvý delší dobu?“

„Jsou to skutečně teprve vajíčka, nebo už larvy?“

„Jak to mám, sakra, vědět?“ Podíval se z ještě větší blízkosti a jeho tvář se ocitla tak blízko Harlowovy, jak by se Gideon nikdy neodvážil. „Malé šedé potvůrky. Nemají žádné nožičky. Říká ti to něco?“

„Těžko říct.“

John se podrážděně otočil. „Tak podíváš se na to, nebo ne?“ Gideon si povzdechl. „Ano, podívám.“ Vydal se k němu, ale dával si načas.

„Bože,“ ulevil si John, „ty jsi ten nejháklivější člověk, jakého znám. Jak vůbec můžeš pracovat v tomhle oboru?“

„Právě jsem myslel na totéž. Pokud si vzpomínám, můžeš za to tak trochu ty. A tohle jsou vajíčka,“ podotkl, když se konečně odhodlal podívat, i když ne úplně zaostřeně – což byla schopnost, kterou si zdokonalil od chvíle, kdy začal pomáhat při řešení vražd. „Ještě se nevylíhla.“

„Což znamená co?“

„Johne, jsem odborník na kosti, ne na broučky. Neměl bys raději zavolat patology?“

„Jo… ale spíš ty. Nechci se tady dotýkat telefonu. Takže bys měl jít do své chatky a zavolat Honeymanovi. Ale nejdřív mi řekni svůj názor na ty brouky.“

„Nejsem si jist, jak dlouho těmhle zvířátkům trvá, než se vylíhnou. Myslím, že asi tak den. Kdyby to byla pravda, byl by mrtvý méně než čtyřiadvacet hodin.“

„Hmm.“ John v dřepu zkusmo strčil prstem do volně visící ruky. Zhoupla se tam a nazpátek. „Možná o dost méně,“ podotkl znalecky. „Ještě se u něho neprojevila posmrtná ztuhlost.“

John se v soudní antropologii zrovna nevyznal, ale nikdy to nepřestal zkoušet. Naneštěstí se mu správné závěry podařilo dělat jen zřídka.

„To ještě nemusí nic znamenat,“ poučil ho Gideon. „Myslím, že už ji má za sebou.“

„Za méně než den? Jak by sakra –“

„Je horko, Johne. V takovém počasí jsou všechny degenerativní změny urychlené. A kromě toho, podívej se na jeho ruku.“

Ukázal na Harlowovu visící končetinu zalitou fialovou barvou, připomínající velkou modřinu pokročilého stadia. Liver mortis, pomalé posmrtné usazování krve způsobené zemskou přitažlivostí.

„To muselo trvat nejméně osm nebo deset hodin.“

John přikývl a narovnal se. Prohlížel si tělo s rukama v bok. „Páni, tak tomu se říká pořádné zranění hlavy. Tři jednotlivé údery. Podívej: můžeš jasně vidět tři zářezy. Jeden, dva, tři.“ Gideon stál asi metr stranou a prohlížel si své boty. „Asi půjdu zavolat Farrellovi.“

„Správně.“ Zamířili ke dveřím.

„Takže je mrtvý nejméně osm a maximálně dvacet čtyři hodin. Tak jsi to říkal?“

„Přibližně,“ odpověděl Gideon stísněně. „Ale počkej, až co řekne patolog.“

„Zřejmě ho zabili mezi včerejším – středečním – odpolednem a dnešním časným ránem.“

„Myslím.“

„Kde tedy byl od úterního rána do středy? Nikdo ho celou tu dobu neviděl.“

„Podle Callie mu bylo špatně.“

„A je to pravda?“ John zamířil do kuchyně. Strčil kuličkové pero za rukojeť lednice a doširoka ji otevřel. Totéž udělal se dvěma skříňkami spíže. Nikde žádné jídlo, v dřezu ani na odkapávači žádné nádobí, v odpadkovém koši bez víka žádné zbytky. Zdálo se, že v chatce opravdu není nic k jídlu.

„Bylo mu tak špatně, že se ani nezašel ven najíst? Celý den?“ Gideon pokrčil rameny. „Možná venku byl, ale nikdo ho neviděl.“

„To jistě.“

„Co si o tom myslíš?“

„Myslím, že je na tom něco divného, doktore. Kdyby mu bylo tak zle, neseděl by v křesle v obleku a botách.“ Ukázal hlavou k otevřeným dveřím ložnice. „A neměl by dokonale ustlanou postel.“

Gideon přikývl. „Máš pravdu. To je opravdu divné.“ John si občas špatně vyložil antropologické ukazatele, ale nikdy mu neunikly některé věci, kterých si zase nevšiml Gideon.

Johnův pohled teď upoutalo něco jiného. „A co je, sakra, tohle?“ Gideon se pohledem obrátil tam, kam John ukazoval. Vzadu, na malém stolku u dveří, v mezeře mezi okrajem desky stolu a zdí, ležel asi třicet centimetrů dlouhý a dva centimetry široký lepenkový pruh se zoubkovanými okraji a malou spirálou. Z vnější strany spirály byla šedá lepenka poskvrněná od lepidla, druhá strana byla zářivě žlutá s nápisy tištěnými v modré a červené: „Pevnější, silnější, kvalitnější“… „7,5 m2 (30 cm x 83,3 m)“… „Snadné použití, zde zatáhněte.“

Naklonili se nad to, aniž by se něčeho dotkli. „Odtržený pruh z obalu potravinářské fólie,“ poznamenal Gideon.

„Jo,“ odpověděl John zamyšleně. „Zajímavé!“

Gideon zvedl hlavu. Co ho to chytlo? „Co je zajímavé?“

„No, za prvé – připadá ti Harlow jako člověk, který by rozdělal krabici a odhodil jen tak kus obalu na stůl? Trochu se tady rozhlédni.“

John měl samozřejmě pravdu; Harlow byl velmi pořádný člověk. Kromě nohy stolu – a samotného Harlowa – nebylo nic v nepořádku, nic mimo své místo. Dokonce i odpadkový koš na papíry v

obývacím pokoji byl prázdný.

„A další věc,“ pokračoval John, „co by dělal člověk, který nemá vůbec žádné jídlo, s potravinářskou fólií?“ A po chvíli dodal: „A kde ta fólie vůbec je?“

„To nevím. Ale co na tom záleží? Co ty víš, třeba to tu leží celé měsíce. Whitebark Lodge není zrovna nejlépe udržované místo.“

„Hm.“

„Johne, má to nějaký význam, který mi uniká?“

„Já nevím, doktore. Ale nějak se mi to celé nezdá.“

Gideon se narovnal a zatočila se mu hlava. Příliš dlouho stál sehnutý. Najednou se cítil prázdně, vyčerpaně a až příliš si uvědomoval Harlowa za zády, jeho vydlabanou lebku, doširoka otevřená ústa a tu ohavnou skvrnu. Unaveně se vydal ke dveřím. „Raději zavolám Farrellovi,“ uzavřel.

Jakmile vše oznámili Honeymanovi, Gideon udělal to, co zamýšlel od prvního okamžiku uprostřed té krvavé hrůzy v Harlowově chatce. Vlezl si pod horkou sprchu, už podruhé v tento den, a celý se pořádně vydrbal – kromě poškrábaných ramen. Naléhavá potřeba se umýt ho přepadla vždy, kdykoli ho práce odvedla od suchých hnědavých kostí kamkoli do blízkosti nechutných tělesných ostatků, s nimiž se na soudní patologii setkával až příliš často. Antropologové jim mezi sebou v okamžicích morbidního, avšak rozum zachraňujícího žertování přezdívali „mazlavky“ nebo taky „křupavky“, záleželo na tom, v jakém stavu byly nalezeny.

Na Harlowa zcela jistě seděla kategorie mazlavek, nebyl to však zdaleka nejhorší případ, jaký kdy Gideon viděl. Měl ale neobvykle silnou potřebu se očistit, jako by ho svrbělo celé tělo. Kdyby mohl, použil by na sebe smirkový papír, a to se přitom mrtvého ani nedotkl. Vyšel ze sprchy a vytřel se ručníkem dosucha. Už se cítil o něco lépe. Pak se již podruhé ten den převlékl, neochotný vzít si na sebe to, co měl předtím. Lehce se otřásl, když se chladivá látka nové košile dotkla jeho těla, a zmírnil klimatizaci. Nezpůsobila to jen fyzická odpornost scény, co ho tak dostalo, říkal si, i když to samo o sobě by stačilo. Ale tentokrát toho bylo víc. To zmasakrované tělo nepatřilo někomu cizímu, ale člověku, s nímž večeříval, s nímž se smál a hrával poker. Pravda, Harlow nebyl zrovna jeho oblíbenec. Ale ještě nedávno by ho označil za starého přítele. Dnes se samozřejmě věci změnily. Před méně než dvěma hodinami se z morouse Harlowa stal nejprve úskočný a prohnaný vrah – a nakonec oběť vraždy, což s sebou neslo další, téměř stejně znepokojující myšlenku. Ať už ho zabil kdokoli, byl jistě také starý přítel, nebo aspoň starý známý. Nebylo pochyb, že Harlowova vražda souvisela s Jasperovou, a seznam podezřelých v Jasperově případu byl dostatečně malý a přesně definovaný.

A pořád se zmenšoval. Byla tu Callie, Leland, Les, Miranda, Nellie. A to je vlastně všechno; ti, co byli ve Whitebark Lodge, když byl Jasper zavražděn, a kteří tady byli i teď. Nikdo jiný tato určující kritéria nesplňoval. Bylo zřejmé, že jeden z nich se nějak s Harlowem podílel na Jasperově smrti a

následném zahlazování důkazů. A když si uvědomil, že Harlow ztrácí půdu pod nohama, zabil ho dřív, než stihl něco prozradit. To byl momentálně nejlepší odhad situace.

Callie. Leland. Les. Miranda. Nellie.

Někteří se mu zdáli pravděpodobnější. Miranda, což ho těšilo, patřila mezi ty nejméně podezřelé.

Nebýt jí, pořád by žili v iluzi, že uškrceným mužem byl Chuck Salish. A i kdyby nakonec zjistili, že nebyl – což by zřejmě netrvalo dlouho – ta ohromující myšlenka, že to je Jasper, by nikdy nikoho nenapadla. Bez Mirandy by kostra zůstala neidentifikovatelným objektem, a to by byl konec příběhu. Nikdo by nepokládal nepříjemné otázky o Jasperovi ani o ničem jiném.

A Callie byla zřejmě také mimo podezření, když vzal v úvahu svůj vlastní odhad času Harlowovy smrti, pokud ovšem byl správný. Bez ohledu na to, co Julie viděla nebo neviděla během projížďky, Callie odletěla do Nevady v úterý, plný den předtím, než byl Harlow zavražděn. A vrátila se až dnes ráno, dlouho poté, co se to stalo. Nebo to mohla všechno naplánovat předem, nepozorovaně se vrátit ve středu, zabít Harlowa, odletět zpět do Nevady a pak se sem zase ve čtvrtek ráno vrátit…? Ne, to bylo příliš přitažené za vlasy. Lidé možná dělají takové věci v románech, ale nikdy nezažil, že by se tak choval skutečný vrah.

Takže zbývali Les, Leland… a Nellie. Proti své vůli se přitom stále vracel k Nelliemu. Nellie, který naléhal, aby všichni pomlčeli o tom nešťastném přípitku; Nellie, který vedl tým antropologů po té nehodě a podepsal i závěrečnou zprávu; Nellie, který tak rychle přišel s vysvětlením, na němž trval, že kostra patří Salishovi, a ne Jasperovi; Nellie, který dokonce i teď trval na tom, že Jasper zahynul při bouračce; Nellie –

Pohodil podrážděně hlavou, rozzlobený sám na sebe. Nellie Hobert škrtící Alberta Jaspera? A mlátící Harlowa po hlavě nohou od stolu, a to hned třikrát? Ne, to si zkrátka nedovedl představit. Prostě se tomu nedalo věřit. Nesedělo to ani na jednoho, ale zvláště ne na Nellieho. Pravda, byl v poslední době trošku nervózní, ale kdo ho za to mohl odsuzovat? Byl zvyklý, že se kolem něj stále motala ta obdivuhodná Frieda, ochraňovala ho, zvedala mu límec, zastrkávala mu kapesník, kdykoli odněkud vyčuhoval, podávala mu jeho klíče nebo peníze, když je někde roztržitě odložil…

Počkat. Ruka česající jeho vlhké vlasy před zrcadlem se zarazila. A co Frieda? Byla taky na té první schůzce, že ano. Leland Johnovi tvrdil, že měla něco se Salishem. Je možné, že to Jasper zjistil a ona ho zabila jen proto, aby o tom neřekl nic Nelliemu? Chvíli o tom vážně uvažoval. Ale i kdyby si to dokázal představit, jak by do toho zapadal Harlow? Proč zabili jeho? Proč by zfalšoval – což jistě udělal on – ty zubní záznamy, aby Salishe mylně identifikovali jako Jaspera?

„Ahoj,“ řekla Julie. „To jsem ale krásný,“ poznamenala štiplavě na adresu jeho postoje.

Byl tak ponořen do svých myšlenek, že si jejího příchodu do chatky ani nevšiml. Přistihla ho, jak stojí před zrcadlem v ložnici a bez hnutí si sám sebe prohlíží.

Otočil se a usmál se na ni. Jako vždy, když přišla z venku, něco z toho přinesla s sebou; jakousi nepopsatelnou svěžest, na kůži, ve vlasech… vůni lesa. Zlepšila se mu nálada.

„Už jsem ti někdy řekl, že vypadáš báječně?“ zeptal se.

Usmála se. „Jen když se necháš unést na křídlech vášně.“ Postavila se za něj a opatrně ho objala, dávala pozor na škrábance, a natáhla se, aby ho políbila zezadu na krk. „Cítíš se dobře?“

Natáhl ruku a přitáhl si její hlavu blíž. „Miluju tě.“

„Mmm,“ pronesla, chvíli se k němu ještě tulila, pak ho naposledy objala, svezla se do křesla a skopla boty.

„Takže,“ řekla, „jak to šlo dnes odpoledne? Stalo se tu něco zajímavého?“

17

„A to je asi tak všechno,“ shrnul Gideon svůj výklad. Stáli na lávce nad nádrží, lokty opřeni o zábradlí. Po třech parných dnech se na západě utvořila vrstva tmavých mraků, která zastínila odpolední slunce a přinesla s sebou vlhký vánek. Teplota klesla o pár stupňů na téměř snesitelnou

úroveň. Pomalu se procházeli po areálu střediska a on jí přitom vyprávěl, co objevili. Nakonec stanuli na lávce, kde jí vše dopověděl.

Julie během jeho přednášky většinou mlčela, občas se něco zeptala, párkrát vydechla hrůzou či zavrtěla hlavou. Zase se dali do pohybu. Na konci lávky stála stará dřevěná cedule s nápisem

„Maximum 3 denně“. Tři co? napadlo Gideona. Nádrž nebyla hluboká a nezdálo se, že by se uvnitř něco hýbalo.

„Takže ta lebka je Jasperova,“ pronesla Julie. Žvýkala stéblo trávy, které předtím kdesi utrhla. „To vysvětluje pár věcí, ne?“

Pohlédl na ni překvapeně. „Mně tedy ne.“

„No, vysvětluje to, proč někdo vzal ty ostatky z vitríny a zničil je. Někdo se bál, že si můžete všimnout, že nepatřily Jasperovi.“

„Ano, to je zřejmě pravda.“

Osud těch spálených zbytků kostí u něj to odpoledne jaksi ztratil prioritu. Úplně na ně zapomněl.

„A vysvětluje to, proč tě Callie shodila z koně.“

„Vážně?“

Julie se zarazila. „Samozřejmě, copak to nevidíš? Je to tak, jak jsem říkala, nebo by to tak aspoň mohlo být. Chtěla ti zabránit v dokončení rekonstrukce. Bála se, že přijdeš na to, že jde o Jaspera, což se také stalo. Gideone, říkám ti –“

„Julie, tohle už jsme přece probrali. Kdybych to nedodělal já, udělal by to někdo jiný, takže –“

„Jenže oni by to prostě neudělali, nechali by to být; k tomu právě mířím. Vysvětlil jsi jim – před mnoha svědky – proč vlastně nebyl důvod dělat rekonstrukci té lebky: jestli to byl Salish, existoval lepší způsob, jak to dokázat, a jestli ne, pak to stejně nebylo komu ukázat. Jediným důvodem, proč tys to dělal, bylo předvést technologii.“

„No, ano –“

„Takže kdybys to nedokončil, kdyby se jí podařilo vyřídit tě aspoň na jedno jediné odpoledne, znamenalo by to konec. Lebka by se vrátila k Nelliemu na analýzu a skončila by někde v boxu nebo kde se vlastně ty neidentifikované kosti skladují. Nebyl by žádný důvod provádět rekonstrukci. A už vůbec žádný důvod myslet si, že by to mohl být Jasper.“

Již podruhé obešli nádrž a zamířili nazpět ke své chatce. „Co si o tom myslíš?“ zeptala se.

„No –“

„Vlastně,“ pokračovala vzrušeně, „se ze stejného důvodu mohla chtít zbavit Harlowa – aby mu zabránila prozradit, čí kostra to je. Do Jasperovy vraždy mohli být zapleteni oba dva. Jí ale mohlo dojít, že Harlow ztrácí nervy. Nakonec tobě to došlo.“

„Víš,“ řekl Gideon, „že ten tvůj výklad docela začíná dávat smysl?“

„Díky. Už bylo na čase.“

„Až na to, že…“

Povzdechla si. „Já to věděla.“

„Až na to, že Callie nemohla mít nic společného s vraždou Harlowa. Byla odtud šest set kilometrů daleko.“

„Ach,“ odhodila rozžvýkané stéblo. „A víš to určitě?“

„To tedy vím. Pokud jsem neurčil špatně dobu, kdy byl Harlow zabit.“

„Ach,“ zopakovala. „A co když odjezd jen předstírala? Nebo že se tajně vplížila zpátky, nebo – ne, asi ne.“

„O tom vážně pochybuju. Ale bude snadné to prověřit.“

Julie pokrčila rameny a usmála se. „Stejně to ale byla dost dobrá teorie, nemyslíš? Chci říct – až na ten drobný detail.“

„Je to skvělá teorie, Julie.“

Na verandě chatky ho zastavila. „Gideone, můžu se tě na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Jestliže ta rekonstrukce, kterou jsi udělal, byla tak skvělá –“

„Což byla, ale jen díky té lebce; pro změnu totiž nechyběly žádné významné součásti.“ Usmál se. „Ne že bych od lebky Alberta Evana Jaspera očekával něco jiného.“

„A pokud vy všichni jste školení profesionální antropologové –“

„Což jsme, máme na to papíry.“

„Tak jak je možné, že nikdo z takových odborníků nepoznal, že jde o Jaspera, dokud se do toho nevložila Miranda?“

Zasmál se. „Narážíš na problém s rekonstrukcí. Právě to přece tolik trápí Nellieho. Bez ohledu na to, s jak skvělým materiálem pracuješ, ostatní se zakládá pouze na spoustě dohadů, což je ten největší

problém.“

„Teď ti asi nerozumím. Co myslíš tím největším problémem?“

„Podívej se na to takhle. Zapomeň na rekonstrukci. Myslíš si, že bys mě poznala na ulici, kdybych si změnil jen pár nepodstatných detailů na měkké tkáni obličeje?“

„Jakých detailů?“

„No… měl bych jiný nos, jiná ústa, jiné vlasy, jiné obočí, uši, oči –“

„Ale to nejsou nepodstatné detaily. To je vše, co tvoří tebe.“

„Přesně tak. No a já jsem se ve většině z nich spletl, což se obvykle stává – podle lebky je nemáš jak určit – ale Miranda byla dost bystrá, aby si všimla podobnosti základního tvaru tváře. Změnila jen pár těchhle detailů a Albert Evan Jasper znovu vykoukl na svět.“

„Hm, to je působivé. Ale myslím, že začínám chápat Nellieho stanovisko.“

Uvnitř chatky zazvonil telefon. „Já to vezmu,“ řekla Julie. „Neseš to hrdinsky, ale vidím, že jsi ještě rozbolavělý.“ Rychle vyběhla tři schůdky.

„To je spěchu,“ zavolal za ní Gideon. Ale měla pravdu. Byl rád, že ji nechal zvednout telefon.

Volal John. Ohledání místa činu již skončilo a tělo právě putovalo do márnice. Doktor Tilton, zástupce hlavního patologa, již udělal předběžné závěry. Půjde s nimi John na skleničku, aby si o tom promluvili?

„Zajímavý případ, co?“ řekl doktor Tilton. Z levého koutku úst si vytáhl párátko, přesunul ho do pravého, zakroutil jím, jako kdyby ho tam chtěl pevně usadit, a s hlasitým povzdechem se zavrtěl na dřevěném zahradním sedátku. „Bože na nebi.“

Soudní patologové byli podle Gideonovy zkušenosti velmi temperamentní a ani zástupce hlavního patologa v Deschuteském okrese Floyd Tilton nebyl výjimkou. Potící se muž s již počínající pleší a beznadějně řídkou bradkou, která nedokázala zakrýt zcela vpadlou bradu, neustále něco vykládal, s udivující schopností přitom žvýkal, cucal párátko a jedl popcorn; to vše, aniž by jeho řeč nějak utrpěla.

V baru si vzali své nápoje – Gideon skotskou se sodou, John pivo a Tilton colu s rumem – a vynesli je ven na zastíněné místo na kraji trávníku, nedaleko rezavějící dětské prolézačky, kterou zjevně nikdo dobrých deset let nepoužíval.

„Řeknu vám,“ začal Tilton, „když jsem se doslechl, že máme mrtvého v jakési odlehlé chatce v tomhle horku, čekal jsem to nejhorší. Každý si sice po čase zvykne na pohled na rozkládající se těla –“

„Až na něho,“ poznamenal John a ukázal prstem na Gideona.

„– ale nikdo si nezvykne na ten strašný zápach. Bože na nebi, tak jsem se na to vyzbrojil.“

Z kapsy propocené kostkované košile povytáhl igelitový sáček. Levandulový olej, rozpoznal Gideon. A gázové špunty, které se v něm navlhčí a pak se vloží do nosu. Dělalo to hodně odborníků, zatímco jiní dávali přednost parfému nebo silným doutníkům. Avšak většina, stejně jako Gideon, zastávala názor, že stejně nic z toho příliš nepomáhá.

„Ale ukázalo se,“ pokračoval Tilton a sáhl do papírového sáčku s popcornem, který si přinesl z baru – že by žvýkal popcorn a žvýkačku na různých stranách úst, nebo že by strčil druhé do pusy, zatímco ještě zpracovával to první? – „že proces rozkladu sotva začal. Uf. Díky bohu za malé službičky. Co ode mne tedy chcete slyšet, pánové?“ Pozvedl sklenku ke Gideonovi. „Jsem vám k službám.“

„Příčina smrti?“ zeptal se John.

„Zranění způsobené tupým předmětem, patrně nohou stolu. Rány byly vedeny zezadu, oběť v té době seděla. Údery byly tři nebo čtyři a každý dostatečně silný na to, aby způsobil smrt.“

John přikývl. „Můžete odhadnout přibližnou dobu smrti?“

„Ach, doba smrti; to je oblíbená otázka každého policisty. Ještě nás čekají laboratorní testy, je však nanejvýš pravděpodobné, že k tomu došlo během včerejška.“

„Nemohl byste být konkrétnější?“

Tilton zavřel jedno oko a druhým zašilhal po Johnovi. Pohrával si s párátkem, které si opět přehazoval mezi zuby.

„Maximálně před čtyřiadvaceti hodinami; minimálně před osmnácti. Počítáno od dnešní šestnácté hodiny.“

„Takže mezi včerejší šestnáctou a dvaadvacátou hodinou,“ shrnul John. Jak říkal Gideon, avšak s takovým upřesněním, až ho to překvapilo. Určení doby smrti bylo vždy záludným úkolem, obzvláště její spodní hranice, a většina patologů by se asi neodvážila omezit na šestihodinový rozsah.

„Jak je možné určit to s takovou přesností?“ zeptal se.

Bylo vidět, že Tiltona tahle otázka potěšila. „Většinou to možné není,“ řekl srdečně, „ale je zde ještě pár věcí, které ukazují, že k vraždě došlo před minimálně osmnácti a maximálně čtyřiadvaceti hodinami.“ Spokojeně se usmál. „Mezi námi, devatenácti až čtyřiadvaceti hodinami, ale nechci vypadat domýšlivě.“

Za prvé, vysvětloval Tilton, je třeba vzít v úvahu posmrtnou ztuhlost, nebo přesněji její pominutí. Je to sice velmi nespolehlivý indikátor, ale jistě stačí k vyslovení závěru, že Harlow byl mrtvý nejméně

dvanáct hodin. Takže nejpozději mohl být zabit ve čtyři hodiny ráno. Druhý limit naznačuje minimální postup rozkladu; tělo ještě nebylo nafouklé, břicho dosud neztratilo barvu; mělo jenom trochu modrozeleného mramorování v levé spodní části. Za normálních okolností by to znamenalo, že k

smrti došlo před méně než šestatřiceti hodinami. Vezmeme-li v úvahu horko, je rozumné uvažovat asi o třiceti hodinách. V tom se s ním jistě shodnou. Přikývli.

„Takže,“ vykládal dál Tilton, „to máme mezi dvanácti a třiceti hodinami. Stíháte mě sledovat? Potvrzují to i oční změny – pokročilé zakalení rohovky, avšak ještě ne celková neprůhlednost. Můžeme to tedy ještě víc zpřesnit. Vezměme v úvahu…“ odmlčel se. „… přítomnost hmyzu.“

To měli soudní patologové také společné. Všichni do jednoho rádi poučovali, když měli ochotné publikum. Zřejmě to způsobovala skutečnost, že se dychtiví posluchači vyskytovali zřídka. Například Julie, přestože ji pozvali, věděla dost na to, aby účast odřekla, a šla raději na sklenku vína s někým jiným.

„Všimli jste si vajíček členovců v nosních dírkách, v ústech a v otevřené ráně?“ ptal se Tilton. Gideon přikývl a snažil se neotřást. Začínal nabývat pocitu, že měl raději jít s Julií.

„Jistě,“ řekl John, „všimli.“ Hrábl do Tiltonova popcornu.

„No,“ pokračoval Tilton, „jistě jste zaznamenali vývojové stadium těchto členovců –“

„Vajíčka,“ přikývl John znalecky, „ještě ne larvy.“

„Správně. Moucha-masařka, Calliphora vicina, a podle mě je jisté, že byly nakladeny zhruba v době, kdy zemřel, protože v takovémhle počasí a s tím pěkným šťavnatým zraněním ho mouchy určitě našly a začaly klást už asi po pěti minutách. Jasné?“

John a Gideon přikývli.

Tilton rovněž pokýval hlavou. „Takže co z toho vyplývá? Hm?“ Se zářícíma očima na ně vesele pohlédl, dál kroutil párátkem a energicky přežvykoval. Žvýkal žvýkačku v přední části úst, povšiml si Gideon, jako křeček ji přemisťoval rychlými pohyby rtů. Jak to dělal? Měl popcorn na stoličkách, zatímco žvýkal řezáky?

„Vyplývá z toho,“ pokračoval, jak Gideon předpokládal, „že ti drobečkové byli nakladeni během posledních čtyřiadvaceti hodin, protože tak dlouho trvá vaječné stadium, což dobu ještě více vymezí. Takže: můžeme od toho odečíst dvanáct hodin, protože už víme, že byl zavražděn před více než dvanácti hodinami, což znamená před dnešní čtvrtou hodinou ranní –“

„Skutečně?“ řekl John.

„Ztuhlost,“ připomněl Tilton, „přece už povolila.“

„Aha, zapomněl jsem.“

„A stejně tak můžeme vyloučit možnost, že by byla vajíčka nakladena po, ehm, řekněme deváté hodině včera večer –“

„Jak to?“ zajímalo Gideona.

„Protože v chatce bylo zhasnuto a zhruba v této době se stmívá. A mouchy nekladou vajíčka za tmy. Za tmy nedělají vůbec nic.“

„Vážně?“ podotkl Gideon.

Tilton se zasmál. „Slyšel jste někdy bzučet mouchu v tmavém pokoji?“

„Asi ne.“

„Určitě ne,“ řekl Tilton. „Takže je to jasné, přátelé. K smrti došlo nejdříve v šestnáct hodin včera odpoledne a nejpozději v jednadvacet hodin večer, před devatenácti až čtyřiadvaceti hodinami.“ Spokojeně se na ně zazubil a otřel si čelo zmuchlaným kapesníkem. „Uff, bože na nebi. Není věda nádherná?“

„Nakolik jste si tím vším jistý?“ zajímalo Johna. Byla to jedna z jeho častých otázek.

„Asi takhle. Na žebříčku od jedné do deseti jsme asi na čtyřicítce, jasné? Chci říct možná – možná – jsem vedle o tři nebo čtyři hodiny na spodní hraně, ale to je vše. A myslím si, že vedle nejsem.“

John naklonil láhev a zamyšleně upil piva. „Můžeš škrtnout Callii,“ řekl Gideonovi.

„V případě, že do Nevady skutečně odjela,“ podotkl Gideon. Řekl jim o svém rozhovoru s Julií a zmínil se o možnosti, že Callie výlet jenom předstírala.

John byl vnímavější, než očekával. „To je možné,“ poznamenal zamyšleně, „mohla to jen hrát. Julian Minor ze Seattlu mi to prověří. Má takové záhady velmi rád. Je-li na tom něco pravdy, určitě na to přijde.“

Gideon souhlasil. Julian Minor byl další zvláštní agent, který s Johnem často spolupracoval. Rezervovaný, systematický černoch, asi padesátiletý, který hovořil jako příručka pro sekretářky z roku 1910, („V současné době…“ „S pozdějším datem…“ „S ohledem na vaši žádost…“) byl expert na odkrývání skutečnosti a poukazování na rozporuplné okolnosti. A přitom vše zvládal od svého stolu na sedmém poschodí budovy FBI v centru Seattlu.

Tilton netrpělivě naslouchal jejich rozhovoru. „Kdo je Callie? Jedna z vaší skupiny antropologů?“

„Ano,“ odpověděl Gideon, „jedna z těch, která byla přítomna v době obou vražd.“

„Ne, oh oh, zapomeňte na to. Jestli tohle udělal soudní antropolog, sním svůj klobouk! Kožešinový klobouk s klapkami na uši, který nosím, když sněží.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Gideon.

„No, ten způsob,“ pronesl, jako kdyby to bylo zcela zřejmé. „Chci říct, podívejte – vražda tupým předmětem,“ opovržlivě přežvykoval párátko, „copak takhle zabíjí odborník na antropologii?“

„Příliš hrubé?“ zeptal se Gideon.

„Příliš fyzické, příliš riskantní, příliš velká pravděpodobnost, že ho někdo přistihne. A ta spousta krve. Hrůza!“ zavrtěl hlavou. „Ne pane, tihle lidé jsou vyškoleni, jako vy a já. Vědí věci, které běžný vrah nezná.“ Předklonil se a převracel žvýkačku mezi předními zuby. „S tím, co sám vím, bych mohl přijít na nejméně pět způsobů, jak spáchat naprosto dokonalou vraždu, kdybych chtěl.

Neodhalitelnou. A vy snad ne? Neříkejte, že jste o tom nikdy nepřemýšlel.“

„Ne,“ odpověděl Gideon po pravdě, „ale chápu, k čemu směřujete. Kdybych si chtěl pomoci vraždou, určitě bych nikoho neumlátil nohou od stolu a nenechal ho sedět v křesle, čekajícího, až ho někdo objeví. I s tou nohou od stolu.“

„Buďte si jistý, že byste to neudělal. A stejně tak nikdo z těch ostatních.“ Tilton znovu zakroutil párátkem, setřásl drobky popcornu z břicha a postavil se. „No, pánové, musím vás opustit. Johne, do

zítřka odpoledne vám připravím zprávu.“

„Fajn, děkuju, doktore Tiltone, ozvu se vám.“

John sledoval, jak odchází. „Doktore, co říkáš tomu, že je to provedeno příliš hrubě?“

„Myslím, že na tom něco je.“

„No, já ne.“ Postavil se, zívl a protáhl se. „Pokud vím, chytří lidé občas dělají ty nejhloupější chyby.“

„Tos trefil do černého,“ podotkl Gideon s úsměvem, „bože na nebi.“

18

„Ne, naposledy jsem Harlowa viděla asi… no…“ Callie vystrčila dlouhou bradu dopředu a vyfoukla ke stropu velký oblak kouře. „… krátce po poledni. Asi ve čtvrt na jednu.“

„V úterý?“ ujistil se John.

„V úterý. U něj v chatce.“

„Mohla byste mi říct, o čem jste mluvili?“

„Mohla. Probírali jsme, proč se mnou nechce letět zpátky na to důležité setkání.“

„A jaké měl důvody?“

Pohlédla na své ruce a přejížděla si palcem po nalakovaných nehtech. „Říkal, že se vůbec necítí dobře.“

„Co mu bylo?“

„To co vždycky. Žaludek.“

Ten člověk byl právě zavražděn, říkal si John, a ona se zlobí, že s ní nejel na schůzku.

„Zdál se vám hodně nemocný?“

„Myslíte všeobecně, nebo zrovna v to úterní odpoledne?“

„Oboje.“

„Ne a ne.“

John neměl rád, když se dotazovaní chovali příliš mile. Vedlo to k nedorozuměním. „Mohla byste to vysvětlit, prosím?“

„Upřímně řečeno, podle mě mu největší žaludeční problémy způsobovaly ty věčné starosti, že je nemocný. A přitom neměl nic horšího než periodickou všeobecnou gastritidu.“

Johnovi se to zdálo dostatečné. „Chcete říct, že kdyby chtěl, mohl na tu schůzku jet?“

„Kdyby chtěl,“ přikývla.

„A proč by nechtěl?“

Vypoulila horní ret, jak po něm přejížděla jazykem uvnitř úst. „Nerada mluvím špatně o mrtvých.“

„Oh,“ poznamenal John. Během své kariéry tohle slyšel mnohokrát. V devíti případech z deseti potom následovalo „ale“.

„Ale myslím, že nebylo žádným tajemstvím, že Harlow byl zcela vyčerpaný. Počítal roky do důchodu a o nic jiného se už nestaral. Po pravdě řečeno, to já jsem trvala na tom, aby se té schůzky zúčastnil. Doufala jsem, že v něm vyvolám trochu zájmu o vzdělávací proces – víte – že se spojí účel se zdrojem osobní obnovy. Ale samozřejmě ten zájem mohl vycházet jen z něho samotného.“

„Ano, to chápu,“ poznamenal John. „Byly letenky nevratné?“

„Cože?“

„Ty letenky do Nevady a zpět – byly nevratné?“

„No, já nevím – ano, myslím, že byly. Alespoň ty moje. A jeho letenky zařizovala stejná sekretářka.“

„Kdo to platil, škola?“

„Samozřejmě že ano.“ Záblesk defenzívnosti. „Šlo přece o zájem univerzity?“

„Ptám se proto, že –“

„Chápu, proč se ptáte. A máte pravdu. Harlow nebyl ten typ člověka, který by zahodil několik set dolarů – ať už svých, nebo školních – protože zrovna neměl náladu schůzky se zúčastnit.“

Nejistě si uhladila vlasy. „Je samozřejmě možné, že se pletu.“

„V čem?“

„Že jen předstíral. Možná mu bylo hůř, než jsem si myslela.“

„Ale takový dojem na vás nedělal?“

„Abych byla úplně upřímná, ne,“ odpověděla zamračeně. „Ale vypadal…“ John čekal.

„… ustaraně…, vyplašeně…, jako kdyby cítil, co se mu stane. Ale nic neřekl.“ Zamyšleně natáhla z cigarety a hleděla z okna Johnovi přes rameno na jemný šedý déšť, který v noci konečně prolomil vlnu vedra a po celý den bičoval trávníky Whitebark Lodge. „Bože, možná kdybych byla vnímavější, kdybych se do něj dovedla lépe vcítit a nestarala se jen o svoje zájmy, mohla jsem udělat něco, abych tomu zabránila.“

Její tmavé oči, napjaté a rozzářené, se zastavily na Johnové tváři. „Záleželo mi na něm, víte, Johne? Měli jsme sice profesionální neshody, ale záleželo mi na něm jako na člověku.“

Dámo, jsi falešná, pomyslel si. Falešná jako pětník. Harlow ti lezl na nervy a nic by tě nepotěšilo víc, než to, že ti navždy zmizí z očí.

Opřel se a prohlížel si ji. Ale ať už ji to potěšilo, nebo ne, ona ho nezavraždila. To byla jedna z věcí, které už Julian Minor od svého stolu v Seattlu zjistil.

Úředník z půjčovny aut na letišti Bend-Redmond telefonicky potvrdil, že se tam Callie ve 2.10 v úterý odpoledne objevila ve svém Dodgi Colt, půl hodiny poseděla v letištní kavárně, popíjela kávu a pracovala na přenosném počítači, a pak nastoupila do letadla směr Portland. Rezervoval jí další auto, které na ni čekalo, když ve čtvrtek v šest hodin ráno vystoupila z prvního letadla z Portlandu. A navíc si sám pamatoval, že ji opravdu viděl vystupovat. Koneckonců to bylo velmi malé letiště.

A kromě toho měli potvrzenu její přítomnost v Carson City ve středu v pět hodin odpoledne. Pokud neletěla soukromým letadlem, neexistovala možnost, že se mohla vrátit do Whitebark Lodge ještě před vypršením Tiltonova časového určení smrti oběti, tedy před devátou hodinou večer. A žádný soukromý let Julian neobjevil.

Ať už Julie viděla nebo neviděla během jízdy na koni cokoli – a John krátkými rozhovory s několika lidmi, kteří byli projížďce přítomni, nenašel nic, co by její tvrzení podporovalo – v době Harlowovy vraždy byla Callie několik set kilometrů daleko.

Takže ještě jednou: Callii může škrtnout.

„Máte tušení, kde byl mezi okamžikem, kdy jste ho viděla naposledy, a středou večer?“ zeptal se.

„Ne, nemám. A proč zrovna středou večer? V tu dobu ho zabili?“

John přikývl. „Mezi čtvrtou a devátou večerní.“ Callie se náhle otřásla. „Je pravda, že mu rozdrtili lebku?“

Byla to pravda, potvrdil jí John a zeptal se jí, zda tuší, co by mohlo být motivem tak hrozného činu.

Zhluboka natáhla kouř z cigarety. „Musí to mít něco společného s tou podivnou smrtí Jaspera – s Jasperovou vraždou.“

To byla také pravda. „Povězte mi něco o Jasperovi.“

„O Jasperovi?“ Stiskla rty, až zbyla jen úzká čárka. „Jasper byl pořádný hajzl.“

Nejen hajzl, povšiml si John, ale pořádný hajzl; přičemž na slově pořádný byl patřičný důraz.

No, Callie měla dobrý důvod nenávidět ho. Podle toho, co říkal Gideon, jí Jasper důkladně otrávil

sladký studentský život. Její doktorandskou disertaci tak dlouho cupoval na kousky, nutil ji probírat se nekonečnými tabulkami dat pořád dokola, až toho frustrovaně po čtyřech letech nechala a přešla do Nevady. Tam – pod vedením méně náročného Harlowa – získala titul za rok a půl.

„Dostatečný hajzl na to, aby ho chtěl jeden z jeho šesti bývalých studentů zabít?“ zeptal se jí.

„Albert Jasper byl příšerný,“ odpověděla. „Cynický, nevybíravý, necitlivý, paternalistický. V nejhorším smyslu toho slova…“ John si pomyslel, že už jí došla slova, ale ona se jen odmlčela, aby se nadechla. „Arogantní, sebestředný, hrubý… zkrátka příšerný člověk. A pokud vám nestačí moje slovo, ostatní vám poví totéž.“

Přesně to mu zatím řekli. „A přece jste mu uspořádali velikou slávu, když šel do důchodu.“

„Vymyslel to Nellie. On to celé zorganizoval a myslím, že většina z nás tam přišla, aby potěšila jeho. Ne Jaspera. A abych řekla pravdu, mně lichotilo, že mě pozvali. Nebyla jsem tenkrát žádná velká ryba. Ale líbila se mi myšlenka konference soudních antropologů. Nápad uspořádat večírek na rozloučenou se zrodil v Nellieho hlavě; nikdo jiný s tím nepřišel.“

„A přesto jste se všichni zúčastnili.“ Callie se krátce zasmála. „Velká chyba.“ Zvláště pro Jaspera, pomyslel si John.

Callie se napřímila. „Je to všechno? Právě teď začíná přednáška, které bych se ráda zúčastnila.“

„Už jen jednu věc,“ řekl John. „Chtěl bych, abyste se podívala na tohle.“ Vytáhl z desek, které měl v podpaží, list papíru a podal jí ho. Byla to kopie telefonního účtu Alberta Jaspera z června 1981 – další výsledek práce Juliana Minora – kterou před pár hodinami obdržel telefaxem.

„Podívejte se na zakroužkované číslo. Telefonát do Nevady.“ Pohlédla na to. „A?“

„Znáte to číslo?“

„No, je to číslo univerzity –“

„To vím, ale ta linka už se nepoužívá a zatím mi nikdo nebyl schopen říct, komu patřila. Vy ji neznáte?“

„Ne. I když, počkejte, ano. Je to stará linka oddělení antropologie. Nepoužíváme ji od roku 1989.“

„Takže to byl telefonát na vaše oddělení?“

„Na sekretářku. Měli jsme tenkrát jenom šest nebo sedm kabinetů a sekretářka se starala o všechny hovory.“

„Telefonát se uskutečnil jen dva týdny před konferencí – dva týdny před Jasperovou smrtí. Nevíte náhodou, čeho se týkal?“

„Ne.“

„Nevolal vám?“

Zasmála se. „Mně by Jasper nevolal.“

„Dobrá. Ale komu tedy volal?“

„No, možná Harlowovi, totiž myslím, že nikoho jiného tam neznal. Ostatní už byli jen z oboru kultury, lingvistiky nebo archeologie. Ale to jen hádám.“

„Proč by volal zrovna Harlowovi?“

„Nemám tušení. Neměli žádné blízké kontakty, takže je to pro mě vlastně tak trochu překvapení.“ John vzhlédl, když se ve dveřích objevila něčí hlava.

„Paní ředitelka říkala, že jste mě chtěl vidět.“ Byl to jeden ze zaměstnanců střediska, ospale vypadající teenager se špatnou pletí a dlouhými provázkovitými blonďatými vlasy pod čepicí otočenou kšiltem dozadu. Nesměle vstoupil dovnitř.

„Díky, hned se ti budu věnovat.“

„Můžu přijít později.“

„Ne, právě odcházím,“ zavolala ho Callie. Típla cigaretu a postavila se. „Myslím si, že bych o tom telefonátu věděla, kdyby šlo o něco významného,“ řekla Johnovi. „Ale zřejmě to nic důležitého nebylo.“

Možná že ne, pomyslel si John, ale byl to jediný telefonát na Jasperově účtu někomu z lidí, jimiž se John nyní zabýval. A mluvili spolu třicet devět minut. To byla na meziměstský hovor velmi dlouhá doba. Zvláště pro lidi, kteří neměli žádné blízké kontakty.

John zrovna vytáhl svůj malý poznámkový blok, když se chlapec nervózně usadil na Calliino místo.

„Jak se jmenuješ?“

„Vinnie.“

John zvedl hlavu.

„Stoller.“

John si to poznamenal. „To tys ve středu vyměňoval povlečení a ručníky?“

„Ne všechny. Jen v chatce číslo 18.“

V Harlowově chatce. „Pamatuješ si, kolik bylo hodin?“

„Asi 16.57.“

John odložil notes. „Asi 16.57?“

„Pamatuju si to, protože to byla poslední práce a v pět mi začínala pauza na večeři.“ John si zapsal 16.57. „Pověz mi, co přesně jsi viděl v té chatce, co přesně jsi dělal?“

Chlapec pokrčil rameny. „Nedělal jsem nic. Na dveřích byl nápis Nerušit, a tak jsem všechno nechal na hromadě dříví na verandě.“ Nervózně si pohrával s rukama. Už to byly ruce muže; vyspělé, vypracované, se silnými zápěstími.

„Neměl jsi náhradní klíč?“

„Jistěže měl. Ale my nemůžeme dovnitř, když je tam ten nápis. A tak jsem šel pryč. To je všechno.“

„Neklepal jsi?“

„Jo. Myslím, že jo.“

„A?“

„Už jsem vám řekl. Nic.“

„Nepodíval ses dovnitř oknem?“

„K ničemu by to nebylo. Říkám vám, že jsem nic neviděl. Můžu už jít? Musím se vrátit k práci.“

„Jistě. Děkuju za pomoc, Vinnie.“

Vinnie si přejel jazykem rty, když se postavil. „Byl ten, no, člověk už… jaksi… mrtvý, když jsem tam přišel?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl John.

A to byla také jediná konkrétní věc, kterou se během čtyř hodin výslechů dozvěděl: nápis Nerušit někdo pověsil na kliku ve středu nejpozději v 16.57. Za předpokladu, že ho tam umístil vrah, aby oddálil objevení zločinu, to znamenalo, že Harlow byl zabit předtím. A pokud se to mohlo stát nejdříve v 16 hodin – čímž si byl Tilton naprosto jist – muselo k vraždě dojít po šestnácté a před sedmnáctou hodinou.

Zvedl skleněné těžítko, které stálo na stole jako dekorace. Uvnitř byla miniaturní pouštní scéna s kaktusy, maličká vybledlá lebka býčka a tyčkový plot. Zatřásl tím a místo obvyklé sněhové bouře začala lítat zrnka písku – pouštní bouře. Jako vystřižené z westernu.

Držel těžítko v dlani a pozoroval usazující se částečky. Jediná věc, které neměl nedostatek, byly motivy k Jasperově vraždě. Callie nebyla jediná. Jak mu Gideon vyprávěl, podobné příběhy mu předkládali všichni. Jasper řekl Lesi Zenkovichovi na rovinu po třech letech postgraduální práce, že nemá mozek na to, aby mohl být antropologem, a že by se měl poohlédnout po místě vyžadujícím menší intelektuální nároky. Stejně jako Callie Les přešel jinam a v Indianě pak svůj doktorát získal velmi snadno.

Mirandě Glassové řekl Jasper skoro totéž také po téměř třech letech pod jeho dohledem, ona však ztratila odvahu a raději se představy, že doktorát někdy získá, vzdala. Stala se známou mezi muzejními experty, avšak vzhledem k tomu, že měla pouze magisterský titul, byla považována za

nedovzdělanou.

Leland Roach měl problém trochu jiného druhu. Přestože si i on s Jasperem užil své, vydržel, a podařilo se mu získat diplom, aniž by musel někam odcházet, a zvládl to docela rychle. Přesto nebyl celých pět let schopen získat jmenování na uspokojivé akademické místo. Pak se dozvěděl, že za to může Jasper, který ho všude za jeho zády pomlouval – zdánlivě souhlasil, že mu poskytne doporučení, kdykoli o ně Leland požádá, a pak odsoudil jeho schopnosti, vědomosti, osobnost a nejméně v jednom případě i jeho smysl pro humor. Když Leland vyřadil Jaspera ze svého doporučujícího seznamu, velmi rychle získal místo asistujícího profesora na univerzitě v San Diegu a nakonec přešel na prestižní Technologický institut v Coloradu.

Všechny tyhle historky, upozornil Gideon Johna, by měli brát s rezervou. Koneckonců jejich zdrojem byly samotné poškozené strany a ty příběhy se vyprávěly po celá ta léta během nočních posezení na všech možných konferencích. Avšak ať už byly přesné, či nikoli, nebylo pochyb, že Alberta Evana Jaspera nikdo příliš neoplakával.

Jedině Nellie Hobert, Jasperův první student, prošel vzdělávacím procesem, aniž by byl jeho obdiv k Velkému Antropologovi narušen. Možná to bylo tím, že byl Jasper v těch dnech laskavější, nebo tím, že byl Nellie zároveň prvním i nejlepším. Ať tak, nebo tak, Nellie se nikdy, aspoň pokud Gideon věděl, o starém muži špatně nevyjadřoval.

Ale na druhé straně právě Nellie měl ty nejlepší důvody, aby si přál jeho smrt. Ne z pomsty nebo hořkosti, kterým John na svém žebříčku vražedných motivů stejně nikdy nepřikládal příliš velký význam, ale kvůli osobním ambicím, což bylo mnohem pravděpodobnější. Protože až po Jasperově smrti Nellieho vlastní kariéra rozkvetla. Nahradil svého učitele, jak všichni předpokládali, v pozici zasloužilého profesora biologie, člověka na Severní univerzitě Nového Mexika i prezidenta Celostátní společnosti soudních antropologů a stal se největším expertem ve svém oboru.

Takže se nikdo z nich nedal vyloučit. Aspoň co se týkalo motivu. A při zběžném pohledu.

Ještě jednou převrátil těžítko a pak ho postavil na stůl. Jediný světlý bod na tom všem bylo přesné určení doby smrti; jediná hodina mezi čtvrtou a pátou ve středu odpoledne. Stačí prověřit, kde se v té době kdo nacházel, což by mělo věci vysvětlit a urychlit.

A zejména urychlení bylo potřeba. Applewhite mu dal čas do pondělka, ještě tři dny, kdy mohl pomáhat Honeymanovi. Potom bude případ vrácen Úřadu šerifa v Deschuteském okrese. John případ za tři dny rozřešit nemohl, ale bylo by pěkné poskytnout Farrellovi nějaké konkrétnější závěry, na které by měl ještě další týden, než se jeho seržant detektiv vrátí zpátky.

Postavil se, zívl a zasunul papíry zpět do desek. Znovu mu padl zrak na Jasperův telefonní účet. Ten nevysvětlený telefonát Harlowovi byl také zajímavý, spojení mezi dvěma muži, zavražděnými s odstupem deseti let. Musel zavolat Julianu Minorovi, sdělit mu, co mu o tom řekla Callie, a nechat to prověřit. Ten člověk byl opravdu skvělý. Vždycky přišel s něčím novým.

Paní Gelbertová, ředitelka střediska, zaklepala na dveře. „Pane Laue, máte telefon. Gideon Oliver. Můžete si to vzít vpředu.“

19

„Ahoj doktore, máš něco nového?“ Než vzal John na druhém konci telefon, Gideon držel sluchátko mezi krkem a ramenem a přitom si naléval kávu. Pak vzal telefon zpět do ruky.

„Potvrdilo se to, Johne. Je to Jasper. Takže tentokrát bez překvapení.“

Poslední dvě hodiny strávil v malé konferenční místnosti justiční budovy, otíral hlínu z Jasperovy lebky, porovnával zuby s nově obdrženými záznamy (a rentgeny) od doktora MacFaddena a prohlížel celou kostru ještě jednou.

„To je dobře,“ řekl John. „Už jsem měl těch překvapení dost.“

„A Nellieho zpráva je v pořádku, jak jsem očekával. Se vším v ní souhlasím.“

„To rád slyším. Ale přesto bych ocenil, kdybys udělal ještě svoji.“

„Proč? Napsal bych tam úplně totéž co on.“

„Ano. Ale stejně bychom ji radši měli mít. Chci říct – co když nakonec Honeyman obviní zrovna jeho? Má pak používat jeho vlastní zprávu jako důkaz? Zavolá ho jako odborného svědka, aby popsal zlomené kosti? To by asi nešlo.“

„Dobrá,“ podvolil se Gideon. Znamenalo to vzít znovu kostru od šerifa z označených papírových sáčků, kosti ještě jednou rozložit na stůl a znovu vše vyhodnotit. „Postarám se o to. Jen škoda, žes mi to neřekl dřív.“

„Lituju, že mě to dřív nenapadlo. Díky doktore. Uvidíme se později.“

Když si Gideon přinesl první várku sáčků zpátky do konferenční místnosti, našel Nellieho, jak sedí u stolu oblečen relativně konzervativně – v dlouhých kalhotách a červeném triku, na němž byl pouze nápis „Vpřed, mustangové!“ – a vypadal značně zdrceně.

„Byl jsem se projet v dešti, abych si srovnal myšlenky,“ začal, „a rozhodl jsem se tu zastavit. Říkal jsem si, že bych tě tu mohl zastihnout při práci s kostmi.“ Gideon cítil, jak se červená. Rozuměl moc dobře, proč John chtěl, aby analýzu skeletu dokončil on, a ne Nellie, ale přesto se kvůli tomu pořád cítil špatně. Plánoval, že cestou zpět do střediska vymyslí, jak to staršímu muži nějak taktně oznámí, ale Nellie ho postavil před hotovou věc.

„Ehm, Nellie, totiž… důvod, proč to dělám zrovna já – no, určitě víš, že to není otázkou důvěry nebo – nebo kompetencí. Chci říct není pochyb o tom, že –“

Nellie milosrdně ukončil jeho koktání mávnutím ruky. „Nedělej si s tím hlavu. Samozřejmě to chápu. Jsem potenciální podezřelý; jak bych mohl mít něco společného s vyšetřováním? Naprosto s tím souhlasím.“

Gideona potěšilo, že to Nellie zjevně myslí vážně. „Díky, Nellie.“

„Vážně je to v pořádku. Vůbec se s tím nezatěžuj.“ Povzdechl si, když pohlédl na sáčky v Gideonových rukou. „Je to Albert?“

„Ano.“ Gideon je vyložil na stůl a pak zvedl hlavu. „Chceš říct, že už souhlasíš s hypotézou, že je to on?“

Nellie měl neobvykle sklíčený výraz. „Ano, jistě, měl jsi pravdu, samozřejmě. Všichni jste ji měli. Jen mi chvíli trvalo, než jsem si to připustil. Někdy bývám,“ řekl suše, „trochu tvrdohlavý. Nebo řekněme zabedněný. Prostě jsem se nemohl srovnat s tím, že bych udělal tak kolosální chybu.“

Gideon pocítil větší úlevu, než dal najevo. Nellie mu připadal víc než zabedněný. Vypadal, že má utkvělou představu, kterou hájí téměř fanaticky.

„To je vše, co jsem ti přišel říct,“ řekl Nellie. „Chtěl jsem se omluvit, že jsem byl tak umíněný.“

„Nemáš se zač omlouvat.“

„Předpokládám, že jeho totožnost je již definitivně potvrzena.“ Gideon přikývl.

„To je ohromující,“ pronesl Nellie a zavrtěl hlavou. „Pořád nemůžu pochopit, jak to, že jsme se tak kardinálně spletli. Ty ano? Jakoby“– zvedl jedno husté obočí – „nebo se ví, jak se to stalo?“

„No, myslím, že ano –“

Nellie ho zarazil. „Ale ty mi to nesmíš říct. Samozřejmě že ne. Ale pověz mi aspoň tohle: byla to naše chyba, nebo nás někdo obalamutil?“

„Někdo vás obalamutil.“

Nellie pleskl rukou o stůl. „To jsem si myslel! Trochu se mi ulevilo, jestli to chceš vědět. Ale kdo? Víš to? Víš, jestli s tím nějak souvisí smrt chudáka Harlowa? Souvisí, že ano?“ Opět Gideona gestem zarazil, než něco stihl odpovědět. „Ne, tlačím tě do nelehké pozice. Zapomeň na to. Počkám si na výsledek, jako všichni ostatní.“

Postavil se. „Podívej, řekl jsem všechno, co jsem měl na srdci, a chci ti poděkovat, že k tomu přistupuješ tak decentně. Nezlobil bych se, kdybys mě obvinil z něčeho horšího než z nedbalosti.“

Gideon se moc decentně necítil. A i když Nellieho z ničeho neobviňoval a nikdy ho z ničeho skutečně nepodezříval, stále tu byly nezodpovězené otázky, určité množství pochyb a nejistoty.

„Můžu se tě na něco zeptat, Nellie?“

Nellie se na něj přátelsky podíval. „Samozřejmě.“

„Proč jsi dělal kolem toho přípitku takové tajnosti?“

„Zjevně už to žádné tajemství není. Zdá se, že si o tom cvrlikají už i vrabci na střeše.“

„Ale proč ses celá ta léta snažil, aby se o tom nikdo nedověděl? Proč jsi včera tak rázně umlčel Lelanda?“

„Musíš pochopit, že až do včerejška jsme si mysleli, že jsme zavinili jeho smrt. Že nastoupil do toho autobusu, protože jsme ho k tomu dohnali. Byli jsme – styděli jsme se sami za sebe. Tak jsme si o tom promluvili a shodli se, že bude lepší, když o tom pomlčíme. A dodrželi jsme to. Možná je to dětinské, ale my jsme to tak cítili.“

Gideon zavrtěl hlavou. „Nellie, je mi líto, ale nějak se mi to nezdá. Chápu, proč se s tím skrývali ostatní, ale tobě se to, zkrátka, nepodobá. Myslím tobě osobně. Není to tvůj styl.“

„To bych asi měl brát jako kompliment,“ řekl Nellie mrzutě. „No, kruci, máš pravdu, můj styl to není.“ Znovu se svezl na křeslo. Vytáhl z kapsy dýmku a tabák, ale když je vzal do ruky, jako by na ně zase zapomněl. „Chceš tedy vědět, co za tím skutečně bylo? Není to nic složitého.“ Pohlédl na Gideona s přimhouřenýma očima. „Ty víš, co se při tom přípitku stalo, předpokládám.“

„Vím, že se to nějak vymklo z rukou, že se Jasper urazil –“

„Ano. Právě. To je ono. Jasper se urazil.“

Začal si systematicky nacpávat dýmku tabákem. „Nikdo nemohl Alberta považovat za vzorného člověka, Gideone. Vím, jak mu ostatní přezdívali – otrokář, dráb – a je na tom i něco pravdy. Ale víš, nač si všichni stěžují, aniž by si toho byli pořádně vědomi? Na jeho měřítka. Neúměrně vysoká, pravda; nekompromisní, pravda – ale když jsi je dokázal splnit, když jsi byl tak dobrý, ten člověk z tebe udělal skutečného odborníka. Všechno, co o téhle profesi vím, mám od něj. Bez něj by ani žádná profese nebyla. Udělal z ní vědu, Gideone.“ Škrtl sirkou a přiložil ji k ústí dýmky. Plamínek se mírně třásl.

„To všechno vím –“ začal Gideon, avšak Nellie, který právě vdechoval kouř, zavrtěl hlavou: bylo toho víc.

Sfoukl sirku a vyfoukl první voňavý obláček kouře. „Všichni tomu muži vděčíme za mnohé. Já mnohem víc než ostatní. A po pravdě řečeno, nemohl jsem snést – pořád nemůžu – představu, že jeho poslední okamžiky byly tak – tak odporné. Opíjející a chvástající se hrubián… přesto jsem cítil, že mu dlužím ochranu jeho památky.“

„Jeho památky,“ zopakoval Gideon.

„Ano. A tak jsem – no, zkrátka jsem svou vůli vnutil všem ostatním. Přiměl jsem je slíbit, že si tu poslední nechutnou scénu nechají sami pro sebe. A oni, ty dobré duše, které v sobě skrývají, mi vyhověli.“ Zaváhal a nešťastně pohlédl na svá chlupatá kolena. „A to je všechno. Doufám, že mi veříš.“

„Věřím,“ přikývl Gideon. Loajalita. Věrnost. Závazek. To už se podobalo skutečnému Nelliemu Hobertovi, ano, který byl jen trochu mimo sebe. Nellie se na něj smutně usmál. „Asi to bylo dost hloupé, co?“

„To teda bylo.“

„No, víš, co se říká: ‚Mit der Dumntheit k?mpfen Götter selbst vergebens‘.“ Gideon toho se svou základní znalostí němčiny a Nellieho špatným přízvukem moc nepochopil. „‚Mit der…‘?“

„‚I samotní bohové těžce bojují s hloupostí.‘ Jsou to Schillerova slova.“

„Ach,“ podotkl Gideon. Schiller nebyl jediný. Říkal to i John Lau: Chytří lidé občas dělají ty nejhloupější chyby.

V pět hodin téhož odpoledne svolala Miranda zvláštní schůzku zakládajících členů ZASA, aby se poradili o nečekaném problému: dodavatelské oddělení Whitebark Lodge, které neobdrželo jiné instrukce, začalo chystat tradiční vzpomínkovou večeři na Alberta Evana Jaspera. Protože už ustal déšť, začali připravovat oheň k vaření pod širým nebem a rovněž slavnostní tabuli. Avšak poté, co se dověděli o nedávných tragických událostech, které potkaly ZASA, si dodavatel přál vědět, jestli by oslava neměla být zrušena.

„Řekla bych, že ano,“ podotkla Callie s pohrdavým úsměvem. „Teď je sotva čas na oslavné přípitky.“

„Problém jsou kotlety,“ připomněla jí jemně Miranda, „ne přípitek.“

„To je jedno. Čím déle budeme odkládat vyrovnání se s traumatem a depresemi, vyvolanými tím, co se stalo, tím déle bude trvat, než budeme moci konstruktivně pokračovat v našich životech. Vlastně mě napadlo, že bychom ten večer mohli věnovat pracovnímu setkání zaměřenému na sdílený smutek pro ty, kteří by měli zájem.“

„Nevím, jestli bych zacházel tak daleko,“ podotkl Leland, „ale určitě není čas na bienální piknik. Určitě by se to nehodilo.“ Přiblížil se tak souhlasu s Callii nejvíce za celou tu dobu, co Gideon nebo kdokoli jiný pamatovali.

„No, ale tím nám vzniká malý problém,“ podotkla Miranda. Leland na ni pohlédl přes svůj pomyslný lorňon. „Jaký problém?“

„Oni už nakoupili a přivezli potraviny. Čtyřicet pět kotlet, deset kuřat, víno, pivo, také dřevěné uhlí, umělohmotné talíře a příbory. Dohromady to dělá 432 dolarů. Ty budeme v každém případě muset zaplatit.“

„Och,“ pronesl Leland po chvíli. „To je jiná.“ Chvíli o tom uvažoval. „No, možná bychom to mohli pojmout jako vzpomínkovou slavnost – za Harlowa i Alberta. To by bylo mnohem vhodnější. Vlastně bychom tomu v budoucnosti mohli nadále říkat Jasperova-Pollardova vzpomínková večeře.“

„Hele, s tím tempem, jakým vymíráme, bychom tomu mohli prostě říkat všeobecný smuteční piknik,“ navrhl Les.

Callie na něj hodila nevraživý pohled. „Jeden z nás byl zavražděn. Dva, když počítáš Jaspera. Vrah nebo vrazi jsou stále na svobodě a téměř jistě se toho zúčastní. Napadlo tě to? Myslím, že za těchto okolností je odporné o tom vůbec uvažovat.“

„Ano. Také si to myslím,“ vložil se do debaty Nellie. „Jestli je problémem jenom jídlo, tak si ho přece můžeme nechat naservírovat do jídelny jako každý večer.“

„Předat čtyřicet pět kotlet zaměstnancům kuchyně?“ zvolala Miranda. „Stejným lidem, kteří měli na svědomí Rhodeskou sekanou, místo toho, abychom si je připravili na otevřeném ohni? Jste si skutečně jistí, že to opravdu chcete?“

„Co kdybychom si to tedy dali venku, když už začaly přípravy,“ navrhl Gideon. „Nemusíme z toho dělat žádnou velkou slavnost. Nikde není psáno, že tomu musíme říkat piknik nebo vzpomínková či smuteční slavnost nebo tak podobně.“

„Fajn,“ souhlasila Miranda. „Skvělý nápad. Zařídím to.“

„Prostě večeře pod širým nebem,“ podotkl Leland. „Připadá mi to jako docela rozumný kompromis.“ Ostatní souhlasili a záležitost tím byla uzavřena.

„No, přijdu tam,“ řekl Nellie Gideonovi, když se zvedali k odchodu, „ale nemůžu říct, že se na to těším. Obávám se, že tam bude panovat pochmurná nálada.“

20

Ale Nellieho odhad se ukázal být špatným. Úroveň všeobecného veselí samozřejmě nedosahovala předchozích let, avšak když se lidé v sedm hodin začali scházet u ohně nedaleko travnatých kurtů, ve vzduchu byl nepopiratelný živý zájem. Ani nedobrovolná přítomnost Farrella Honeymana, který se přišel poradit s Johnem, a oni ho nakonec přesvědčili, aby zůstal i na večeři, nedokázala dobrou náladu pokazit. Oči zejména mladých účastníků se znovu a znovu vracely k tvářím zakládajících členů, ani ne tak s nepříjemným podezřením, jako s čirou zvědavostí a zájmem.

Julie, John a Gideon pozorovali scénu ze strany, z malého kopečku blízko tenisových kurtů. Fronta před barbecue, do níž se zařadil i Honeyman, už se zkracovala, jak lidé dostávali své kotlety a usazovali se na místa.

„Ber to z té světlé stránky,“ řekla Julie. „Nebudeš mít žádný problém při registraci na konferenci v roce 1993.“

Gideon se usmál. „Neměli bychom začít prodávat plavky a košile s nápisem ‚Přežil jsem 1991‘? Mohli bychom na tom zbohatnout.“

Obrátil se k Johnovi, který měl ponurý výraz. „Žádný pokrok?“ John zavrtěl hlavou a usrkl piva z láhve.

„A co otisky prstů?“

„Co z nich můžeme zjistit? Na zbrani žádné nebyly a najít otisky na čemkoli jiném nic nedokáže. V pondělí večer tam přece všichni byli hrát poker.“

„Všichni kromě Friedy,“ řekla Julie.

„Špatně,“ namítl John. „Přišla asi ve dvě ráno odvést odtamtud Nellieho, takže má vysvětlení, proč by tam mohly být i její otisky. Ale přece jen je tu něco nového: ještě víc jsme zpřesnili dobu smrti.

Vypadá to, že to Harlow koupil někdy mezi čtvrtou a pátou ve středu odpoledne.“

„Jak jste na to přišli?“ zeptal se Gideon.

„Podle jednoho ze zaměstnanců, chlapce, který tam přinesl ručníky,“ pokynul láhví k vysokému hubenému klukovi v čepici s kšiltem otočeným dozadu, který obsluhoval při barbecue a právě v tomto momentě podával kotletu Honeymanovi. „Ten. Byl tam pár minut před pátou, a to už visel na dveřích nápis Nerušit. Podle mě to znamená, že už byl Harlow mrtvý, nemyslíš? Proč by tam Harlow ten nápis dával? Nevěděl, že někdo přijde s ručníky.“

Gideon přikývl. „Pravda.“

„A ten chlapec,“ zajímalo Julii, „nic neviděl?“

„Ne, jen ten nápis. Přes okno nic nezahlédl. Pojďte, kotlety začínají docházet.“

Přišli ke kamennému ohništi a vzali si z vedlejšího stolu umělohmotné talíře a příbory.

„Jak to, že oknem nic neviděl?“ zeptal se Gideon. „Já jsem přece přes ně viděl.“

„Ve výhledu bránily květiny. Dovnitř bylo vidět jen ztěžka.“

„Ale já jsem se podíval a Harlowa jsem viděl.“ John pokrčil rameny, zatímco přebíral maso. „Asi se nedíval tak usilovně jako ty.“

„Přesně tak to řekl? Že nic neviděl?“

„Podívej,“ řekl John tišeji, když se přibližovali k chlapci. „To je on, víš? Není zrovna upovídaný. Ale zkus se ho zeptat, když tě to tak trápí.“

„Netrápí. Jen jsem se ptal.“

John došel k chlapci, který stál s kuchyňskými kleštičkami v ruce poté, co právě obsloužil Julii. „Jak se máš, Vinnie? Vzal bych si tady ten, na straně.“

„Je pěkně propečený.“

„Skvělé. Tak to mám rád,“ natáhl talíř. „Můj kolega se tě chce na něco zeptat.“

Gideon by se ho skutečně rád zeptal na to, proč teď tolik kluků nosí kšiltovky obráceně, což byla móda, která ho udivovala od chvíle, kdy to uviděl poprvé. Místo toho však řekl: „Slyšel jsem, žes nesl prádlo do chatky číslo 18.“

Chlapec na něj podezřívavě pohlédl.

„A žes říkal, že přes okno nebylo nic vidět.“

„To je pravda. Dáte si kotletu? Já si nemám povídat se zákazníky.“

Gideon mu podal talíř a Vinnie na něj položil velikou kotletu. „Cos myslel tím, žes nic neviděl? Musels vidět aspoň něco.“

„Už jsem mu to řekl,“ prohlásil Vinnie a ukázal na Johna. „Nedíval jsem se, protože by to bylo k ničemu.“

„Jak k ničemu?“

„Protože,“ odsekl Vinnie a ukázal tak netrpělivost dospívajícího s pomalými dospělými, „byly spuštěné rolety. Už jsem mu to řekl.“

Následovala chvilka napjatého ticha, než John promluvil: „Myslím, že tenhle podstatný detail jsi vynechal.“

„No, byly stažené,“ opakoval Vinnie mrzutě.

„Víš určitě,“ zeptal se Gideon, „že byly až dolů?“

„Sakra, poznám přece rolety.“

„Úplně dolů?“ vyzvídal John.

„Jo, úplně dolů. A teď se musím vrátit k práci. Mám tady další lidi.“

„K čemu ten rozruch?“ ptala se Julie, když hledali místo k sezení. „Proč je tak důležité, že byly zatažené rolety?“

„Protože,“ vysvětloval John mířící k lavičce, „byly vytažené, když jsme ho našli. A jestli byl skutečně mrtvý už v době, kdy tam přišel Vinnie, znamená to, že se tam někdo musel vrátit – předtím, než jsme ho našli my – a vytáhl je. Souhlasíš se mnou, doktore?“

„Hm.“

„Ach,“ podotkla Julie a zlehka si kousala ret. „Ale to přece nedává smysl. Chcete říct, že někdo chtěl, aby se to tělo našlo?“

„Vypadá to tak,“ přikývl John. „Proč pak ale neodstranil i nápis Nerušit?“

„Dostalas mě.“

„A proč by vrah vůbec chtěl, aby se tělo našlo? Nebylo by pro něj nejlepší odložit nález na co nejpozději? Není s postupujícím časem stále těžší rozšifrovat ta odporná patologická vodítka?“

„Jo. To ano,“ odpověděl John zamyšleně. „Ale možná to nebyl vrah. Možná – možná co?“ John a Julie na sebe pohlédli a zavrtěli hlavou. „Gideone, jsi nějak divně zticha.“

Gideonova mysl právě uháněla po úplně jiné koleji, která se mu najednou zjevila před očima. „Jen mě napadlo…,“ zamumlal.

„Co když ty rolety ve skutečnosti neměly zabránit tomu, aby někdo viděl dovnitř. Co když… já

nevím… ještě jsem to úplně nepromýšlel…“

„Hej vy tři,“ zavolala na ně Miranda stojící o pár metrů dál. „Můžete si sednout sem k nám, jestli vám nevadí stýkat se se známými podezřelými.“

A skutečně. Byli tam všichni, srovnaní u jednoho stolu: Miranda, Callie, Les, Leland, Nellie a Frieda.

„Díky,“ řekl John, „ale já musím ještě probrat pár věcí. Dejte se do jídla.“ Zamířil k vedlejšímu stolu, kde seděl Farrell.

Callie se odsunula, aby se Julie mohla vtěsnat vedle ní. Gideon si sedl na roh vedle Julie, po její pravici, vedle Lelanda. Frieda a Nellie seděli naproti němu a Les a Miranda na zbývající straně stolu.

„Byli jsme svedeni na stejnou cestu,“ zadeklamoval Leland, „nezlomitelnou kontrolou svých vůdců.“ Pohlédl kysele na Callii. „Nyní těžce pracujeme ve snaze poskytnout jeden druhému láskyplné a vyživující prostředí, v němž můžeme v mysli i těle iniciovat uzdravující proces.“ Něco v jeho hlase naznačovalo, že sklenka bílého vína u jeho lokte není jeho první.

Callie na něj vrhla nevraživý pohled. „Mohli bychom dostat ten bramborový salát, prosím?“

Julie se zařízla do své kotlety, pak se zarazila a dotkla Gideonovy ruky. „Je všechno v pořádku?“ zeptala se tiše.

„Co? Ano. Fajn. Jen jsem přemýšlel.“ Ukrojil si kousek masa a začal ho přežvykovat.

Rolety. Rolety. Stažené krátce po Harlowově smrti a opět vytažené, když s Johnem našli tělo. Vytažené úplně nahoru, takže dovnitř mohlo proudit slunce…

Julie mu podala velkou modrou misku s bramborovým salátem.

„Díky,“ řekl Gideon duchem nepřítomen a položil ji na stůl, aniž by si nabral na svůj talíř.

Rolety – ano, jistě. Ty rolety je mohly všechny oklamat; obzvlášť s pomocí klimatizace. Ale co ta vajíčka masařek? Ta se přece nedala zfalšovat. Nebylo možné –

„Hele, jestli nebudeš jíst, tak to přikryj, ano?“ zavolal na něj Les z druhé strany stolu. „Nebo se do toho pustí mouchy.“

„Ach – jistě,“ řekl Gideon. Mechanicky začal misku potahovat potravinářskou fólií, která zakrývala polovinu misky až k jejímu okraji.

A pak najednou vyskočil a málem převrhl lavičku i s Lelandem. „Fólie!“ vykřikl.

Tváře u nedalekých stolů i u jeho vlastního se na něj otočily se znepokojeným a udiveným výrazem.

„Co to řekl?“ ptala se Frieda.

„Myslím,“ odpověděla jí suše Miranda, „že řekl ‚fólie‘, ale možná se pletu.“

Gideon hleděl na Callii a Callie zírala upřeně na něj se ztuhlou a rozlícenou tváří a sevřenými nosními dírkami. Na vteřinu se setkali pohledem a pak se Callie postavila také.

„Ach ne,“ vykřikla, „ne ne ne!“ Zatímco se zvedala, prohledávala svou kabelku. Pak vytáhla ruku, v níž svírala malou čtvercovou ruční zbraň z lesklého černého kovu.

„Tohle ne,“ pronesla divoce, ale ne tak divoce, aby zapomněla odjistit pojistku. „Tohle neunesu.“ Náhodně přejela ústím pistole po přítomných. Lidé reagovali snahou uhnout. Leland vypískl, buď vzteky, nebo strachy.

Callie zamumlala něco nesrozumitelného. Pozvedla pistoli o pár centimetrů, hladce a s chvěním, jako hlava hada mířícího na svou oběť.

Můj bože, pomyslil si Gideon, ona se zabije. Přímo tady.

„Callie, to je špatný nápad,“ řekl klidně. Klidný se však necítil. Ve spáncích mu pulzovala krev.

„Tohle se dá vyřešit, věř mi. Jenom odlož –“

„Drž hubu, do prdele!“ zakřičela. Křečovitě škubla pistolí směrem k němu. Gideon, který neucukl předtím, ucukl teď.

Bože, to mě chce zastřelit, napadlo ho a měl sucho v ústech. Necelý metr od něj se chvělo ústí pistole mířící na jeho krk a hruď. Horečně přemýšlel, co by měl říct nebo udělat.

„Callie, podívej –“

„Ty hajzle,“ ulevila si. Natáhla ruku s pistolí blíž k němu. Ruka se jí sice třásla, přesto však mířila přímo na jeho levé oko. Chystal se jí skočit po ruce. Musí to udělat teď. Zbraň byla metr od něj.

Přikrčil se, jak se mu stáhly žaludeční svaly. Teď –

Julie, sedící po pravé straně Callie, ji bez jakéhokoli varování přesným a prudkým pohybem chytila za předloktí. Callie rozevřela dlaň, ruka jí klesla, až uhodila o stůl, a pak zase vyletěla nahoru. Pistole jí visela za spoušť na ukazováčku. Se zamručením se pokusila znovu nad zbraní nabýt kontrolu, ale to už se Gideon, v letu odhazuje talíře a sklenice, střemhlav vrhal přes stůl s nataženýma rukama.

Skočil po pistoli, zachytil ji v letu jako mosazný kruh na pouti a okamžitě ji odhodil. Druhou rukou zasáhl Callii do hrudníku, až se skácela jako kuželka, jednou nohou zachycená o lavičku. John v úžasné rychlosti, kterou často Gideona tak fascinoval, byl u ní v témže okamžiku, kdy dopadla do trávy, a hrubě ji zvedal na nohy.

„Co se to tady sakra děje,“ držel ji pevně za loket. Zvedl pistoli, kterou však nedržel jako zbraň, ale spíš jako balíček nebo knihu v druhé ruce.

Callie s rozmazanou rtěnkou a s popelavou tváří, v níž jí škubaly svaly, na něj vrhala nenávistné pohledy. Mlčela.

U stolu se objevil Honeyman, téměř bez sebe, a také mu ve tváři cukalo. „Co je? Co se děje? Co se to tady, proboha, stalo?“

„Nadporučíku, měl byste vzít doktorku Dufferovou do vazby!“ řekl John ostře.

„Proč?“ zeptal se roztřesený Honeyman. „Z čeho ji mám obvinit? Co se sakra stalo?“

„Krucinál, skryté nošení zbraně s úmyslem způsobit někomu ublížení na těle, nevím; vy už na něco

přijdete.“ Předal zbraň Honeymanovi, který vypadal, jako by to byla poslední věc na světě, s níž by chtěl mít něco společného, ale přesto si ji vzal.

„A prohledejte jí tašku,“ řekl John. „Mohla by tam mít ještě jednu.“

„Ale co se, proboha, stalo?“ ptal se Honeyman. „Co to má všechno znamenat? Já jsem jen viděl – ani vlastně nevím, co jsem viděl. O co jde?“

„Prostě to udělejte, Farrelle, ano? Důvěřujte mi. Vysvětlím vám to později.“ Pohlédl na Gideona. „Až já sám budu vědět, co se stalo,“ dodal šeptem.

Když začal tvrdohlavý, ale nakonec spolupracující Honeyman, před ztichlým a stále rostoucím davem seznamovat Callii s jejími právy, John pokynul bradou směrem k trávníku, dál od ostatních. „Pojďme někam, kde si můžeme v klidu promluvit. Třeba do mé chatky.“

Gideon a Julie ho následovali. Gideon si cestou otíral z rukávu bramborový salát. Chytil Julii za ruku. Podívala se na něj.

„Díky,“ řekl.

Usmála se a vzrušeně se začervenala. „Už si nikdy nebudu stěžovat na hodiny sebeovládání. Ještě teď mám srdce v krku.“

John se usmál. „Vedla sis dobře, Julie.“

„Všichni jsme si vedli dobře,“ odpověděla ulehčeně.

Po zbytek cesty do chatky už nikdo nepromluvil. Pak za nimi John zavřel dveře a několik vteřin si prohlížel Gideona s rukama v bok a nakloněnou hlavou.

„Tak co je s tou fólií?“ zeptal se.

21

Potravinářská fólie, vysvětloval Gideon, byla chybějícím kouskem skládačky. Klíčem však byly rolety, nejprve vytažené a potom stažené, a čtyřiadvacetihodinová doba, kdy Harlow všem zmizel z dohledu. A také slabý zápach insekticidu v jeho chatce.

„Jaký zápach insekticidu?“ zeptal se John.

„No, nenamáhal jsem se o tom zmiňovat,“ odpověděl Gideon. „Myslel jsem si, že to není důležité.“ John se naklonil blíž. „Myslel sis–!“

Prudce se opřel o křeslo a mávl rukou. „Ach, co na tom, stejně by mi to nic neřeklo. Ani teďmi to nic neříká. Co s tím vším mají společného insekticidy?“

„Mouchy,“ vysvětloval Gideon. „Musela zabránit jejich prvnímu útoku.“

John se zjevně snažil všechno pochopit. „Doktore, chceš nám naznačit, že se Tilton mýlil – že ty sám ses mýlil – že Harlow nebyl zavražděn, kdys myslel, když byla Callie v Utahu?“

„V Nevadě,“ opravil ho Gideon. „Ano, máš pravdu. Zabila ho, ještě než nastoupila do letadla. Byl zavražděn v úterý, ne ve středu. Zfalšovala čas smrti. A musím podotknout, že naprosto dokonale.“

„Zfalšovala čas smrti,“ opakoval John toporně. „Naprosto dokonale,“ povzdechl si. „Nemůžu se dočkat, až bude Applewhite tato slova číst v mé zprávě.“

„No, bylo to dokonalé. Povím vám, jak si myslím, že se vše stalo, jak to podle mě provedla, a uvidíme, jestli vám to bude dávat smysl.“

„Bude se mluvit i o masařkách?“ zeptala se Julie. „Ano, bude.“

Podala si sendvič. „Tak to bych to radši měla dojíst. Mám silné podezření, že na to pak už nebudu mít chuť.“

Seděli u stolu v Johnové maličké jídelně, přesné kopii Juliiny a Gideonovy. Před sebou měli malé, avšak vítané zásoby z obou jejich ledniček, křupky, mléko, boloňský salám, bílý chléb a šest plechovek zázvorového piva. Původně si chtěli dojít pro téměř nedotčené kotlety k ohni, kde nyní pokračoval piknik s ještě lepší náladou než předtím, pak ale usoudili, že bude lepší, zůstanou-li chvíli stranou. A kromě toho měl John dojem, že Gideonův skok střemhlav přes stůl možná shodil jejich talíře s jídlem na zem, o čemž také svědčil stav jeho košile.

„Za prvé,“ začal Gideon. „Callie podle mě usoudila, že Harlow musí zmizet, jakmile viděla, jak byl otřesený, když jsme našli tu kostru. A my víme, že Harlow měl dobrý důvod být otřesený; to on zfalšoval stomatologické záznamy, aby zakryl Jasperovu vraždu. Podle mě je velmi pravděpodobné, že do toho byla Callie zapletena také a že se zbavila Harlowa, než se mohl úplně sesypat a všechno případně vyzradit.“

„Ehm,“ podotkla Julie. Pohlédli na ni.

„Myslím, že jsem vyjádřila tuto hypotézu již včera, a jistá nepochybná autorita mi sdělila, že to je vyloučené.“

„No, taky bylo. Včera to nedávalo žádný smysl. Dneska dává.“

„Včera to byl můj nápad. Dneska je to tvůj.“

Zasmál se. „Dobře. Zásluha je tvoje. Oficiálně prohlašuji, že to byla Julie, kdo první ukázal na Callii, pár hodin po Harlowově objevení.“

„Julie ukázala na Callii před Harlowovým objevením,“ zdůraznila. „Věděla jsem, že bylo něco divného na té věci s koněm, ne? I když výše zmíněná autorita i toto prohlásila za nemožné.“

„To je pravda, zapomněl jsem. Mělas pravdu, Julie. Měli jsme tomu věnovat víc pozornosti.“ Vážně přikývla. „Děkuju ti.“

„Ale musíš uznat, že v té době to skutečně bylo zcela nepodložené.“

„Jistě. To lze snadno říct –“

„Podívejte, přátelé,“ přerušil je John. „Ale nemohli bychom se dohodnout, kdo na co přišel, až později? Musím zajet do Bendu a vysvětlit Farrellovi, co se to stalo, a přitom to ještě pořád nevím sám.“ Pohlédl na Gideona: „Doktore, prosím.“

Gideon pomalu ujídal tence ukrojený salám a měkký bílý chleba, zatímco si srovnával myšlenky.

„Dobře. Podívejte. Nevím, jestli to všechno plánovala předem, nebo na to přišla poté, co ho zabila, ale myslím, že vím, jak to dokázala.“

Ani on sám, vysvětloval dál, ještě neměl všechno přesně srovnané. Skutečně projevila neobvyklou bystrost, s níž vymyslela prakticky bezchybný plán. Za prvé si uvědomila, že nejlepší bude zařídit to tak, aby se zdálo naprosto jisté, že byla v době Harlowovy vraždy stovky kilometrů daleko, na předem domluvené schůzce. „Určitě zařídila, aby ji v Nevadě i v letadlech viděla spousta lidí,“ podotkl Gideon, „a na letišti taky.“

„Ano,“ připustil John. „Vidělo ji hodně lidí. Podívej, doktore, potřebuju vědět, jak to udělala. Jak mohla přelstít odborníka, jako je Tilton? Tvrdíš tady, že se spletl o dvacet čtyři hodin. Jak je to vůbec možné?“

„Oklamala i mě, Johne.“

„No, ano, to jsem nechtěl zmiňovat.“

Gideon vstal a došel do mrazáku pro kousek ledu do svého piva. „Pojďme si projít základní věci,“ navrhl.

Nejzákladnějším předpokladem soudní patologie je, že proces rozkladu začne v okamžiku smrti a postupuje dostatečně pravidelným a odhadnutelným tempem, dokud není rozklad dokončen. Druhým základním předpokladem je, že tento postup může změnit–

„Kdy ses naučil všechny tyhle znalosti o soudní patologii?“ zeptal se John podrážděně. „Kdykoli se ocitneš u čerstvé mrtvoly, slyším jen, že to není tvůj obor.“

„On se vyzná jenom v základních předpokladech,“ pronesla Julie věcně. „Myslí si, že tak mají mluvit profesoři. Přiznej to, Gideone.“

„Dobrá,“ přikývl Gideon s úsměvem, „ale to, co jsem chtěl říct, je stejně pravda. Rozklad může ovlivnit spousta věcí, a na prvním místě teplota. Čím je tepleji, tím rychleji postupuje; čím chladněji, tím postupuje pomaleji. Proto se dávají věci do ledničky, samozřejmě.“

Právě této zásady Callie využila. Stáhla rolety nejen proto, aby odradila zvědavce, ale – což bylo důležitější – aby odstínila to prudké slunce. Stáhla je, jakmile ho zabila. Bezpochyby také pustila klimatizaci na nejvyšší stupeň. Pak pověsila na kliku cedulku Nerušit, aby odehnala nechtěné návštěvníky. A potom odletěla do Nevady.

„A když se vrátila ve čtvrtek ráno, šla do jeho chatky, rolety vytáhla a klimatizaci vypnula. A potom šla na projížďku.“

John stočil kousek salámu a polovinu ukousl. „Takže se dovnitř dostalo horko a slunce pražilo přímo na něj. Tilton přirozeně vycházel z předpokladu, že tomu tak bylo po celou dobu, že tělo bylo v tom horku od okamžiku vraždy.“

„Správně. Všichni jsme z toho vycházeli. Ale bylo tomu tak jen asi deset hodin. Po zbytek času, dalších asi čtyřicet hodin, bylo tělo vystaveno chlazení, abych tak řekl. Všechny ty změny, o nichž Tilton mluvil – nadýmání, ztráta barvy a všechno ostatní – byly v té době zpomaleny.“

Naklonil se nad umyvadlo, usrkl piva a nakrčil nos, jak mu do něj vnikly bublinky. „Takže Tilton samozřejmě odhadl, že smrt nastala před více než deseti hodinami, ale před mnohem méně než padesáti, jak tomu skutečně bylo. Říkal před devatenácti až čtyřiadvaceti hodinami, vzpomínáte? Mezi čtvrtou a desátou večer ve středu.“

„Což je doba, během níž byla Callie prokazatelně na schůzce v Carson City,“ dodala Julie zamyšleně. Přejížděla prstem po plechovce svého piva. „Ale kde máš tu potravinářskou fólii?“

„Ach, to bylo ještě mazanější. Můžeš zpomalit vnitřní změny na těle tím, že zmenšíš horko, ale dost dobře nemůžeš nic udělat – ani s pomocí klimatizace – s mouchami. A nebylo pochyb, že ty Harlowa rychle objeví.“

„Asi za pět minut, jak říkal Tilton,“ připomněl John.

„Přesně tak. A kdyby se našly larvy v dvou či třídenním stadiu vývoje, a ne vajíčka z prvního dne, všechno by se prozradilo. A tak –“

„Musím tohle opravdu poslouchat?“ podotkla Julie nervózně. Přestala jíst, ale neodešla.

„Není to tak hrozné. Zabalila ho – zřejmě i s křeslem – do fólie, ještě než odešla, aby k němu mouchy nemohly. Když se za dva dny vrátila, aby vypnula klimatizaci, fólii sundala a mouchy se okamžitě pustily do díla. Výsledek – když jsme ho o deset hodin později našli, objevili jsme jednodenní vajíčka.“

„Uf,“ pronesla Julie soucitně.

„Tušil jsem, že je něco na té pásce od fólie divného. Jen jsem nevěděl co,“ řekl John s lítostí v hlase.

„Musela vzít tu krabici s sebou, ale na pásku zapomněla. Zapadla totiž do mezery mezi stolem a zdí, vzpomínáš? Snadno ji přehlédla.“ Dojedl zbytek srolovaného salámu a otřel si prsty. „Hele, a co ten zápach po insekticidech? Cos tím myslel?“

„No, řekl bych, že musela utíkat do obchodu v Camp Shermanu koupit tu fólii. To je dobrých dvacet minut tam a zpátky, a ona věděla, že mouchy v té době už zřejmě začnou klást. Takže musela usmrtit první várku. Zřejmě v obchodě kromě fólie přibrala i sprej.“

„Jo, to je možné. Zajdu se tam zeptat, jestli si ji někdo nepamatuje.“

„Neznamenalo by to, že to neplánovala předem?“ podotkla Julie. „Kdyby věděla, že to bude potřeba, vzala by si to s sebou, už když šla za Harlowem. A pak by ten insekticid vůbec nepotřebovala.“

„Myslíš jako, že by za ním přišla rovnou s krabicí fólie, s níž by se ho chystala utěsnit?“ řekl Gideon.

„Přímo před jeho očima?“

„Ano. Proč ne? Normální lidi hned nenapadne, že budou zavražděni, protože za nimi někdo přichází s potravinářskou fólií.“

Gideon se usmál. „Máš pravdu. Normální lidi ne.“

„Fíha,“ pronesl John. Dopil pivo a zmačkal plechovku. „No, asi to půjdu sdělit Farrellovi a podíváme se, jaký případ z toho můžeme udělat.“

„Počkej chvíli, Johne.“ Gideon se vrátil ke stolu a posadil se. „Jaký případ z toho můžete udělat? Podívej, předpokládáme, že Callie zabila Harlowa, aby mu zabránila promluvit o Jasperově vraždě, jasné? Ale jaký máme důkaz, který by ji spojoval i s vraždou Jasperovou? Nemáme žádný důvěryhodný motiv, ani nic jiného. Nic víc, než co máme na všechny ostatní. A proto ani nemáme důkaz, že Harlowa skutečně zabila Callie. Stejně tak to mohl udělat kdokoli z nich.“

„Vytáhla na tebe před hodinou zbraň,“ připomněla Julie. „Na tom se přece dá stavět. A celá ta věc – rolety, fólie, všechno – se točí kolem zfalšování doby smrti. Callie je jediný člověk, který z toho mohl těžit.“

Gideon pohlédl na Johna. „Myslíš, že to stačí? I u soudu?“

„Kdo ví, co bude stačit u soudu. To už je Farrellův problém. Nebo spíš úřadu žalobce. Ale myslím, že si vedeme dobře. Vyšetřování postupuje. A kromě toho vlastně jeden motiv máme. K zabití Jaspera, myslím.“

Detektivní talent Juliana Minora se opět vyplatil, řekl jim John. Minor vystopoval Marii Tustinovou, starou sekretářku z katedry antropologie z nevadské univerzity, která si velmi dobře pamatovala Jasperův tajemný telefonát. Jasper ho žádal, aby mu Harlow zaslal kopii Calliiných poznámek – záznamů o vyměřovacích datech a statistiku k disertačnímu projektu, který začala ještě pod Jasperem a dokončila pod Harlowem. Harlow požádal paní Tustinovou, aby tu kopii našla a zaslala mu ji, a ona to udělala. Avšak pamatovala si, že tomu Callie kladla neobvyklý odpor v neúspěšné snaze zabránit jí ve splnění tohoto úkolu.

A proč, ptal se jí Minor, se Callie takhle chovala? V reakci na to se paní Tustinová žoviálně rozesmála. Prý nebylo žádným tajemstvím, že Harlow Pollard nebyl z těch nejpřesnějších nebo nejzaujatějších vedoucích disertačních prací. Studenti, kteří měli štěstí na jeho vedení, mohli jít svou vlastní cestou, aniž by jim do všeho mluvil. A jak se tenkrát hodně povídalo – paní Tustinová nemůže říct, jestli je to pravda, nebo ne – Callie Dufferová této okolnosti využila víc než ostatní a počínala si v nakládání se statistikami velmi volně. Chtěla tím paní Tustinová říct, že Callie svou disertaci zfalšovala? ptal se. Místo odpovědi diskrétně zakašlala. Co se týče toho, těžko mohla soudit. Pouze mu sdělovala, co se běžně povídalo.

„Takže – jaký je tvůj závěr, doktore?“

„Zajímavé,“ řekl Gideon. „Myslíš si, že Jasper předpokládal, že Callie opravdu výsledky zfalšovala? Možná si ty poznámky prohlédl, uspokojilo ho, že ji prokoukl, a pak jí to otevřeně řekl ve Whitebark Lodge?“

„Mohlo to tak být. Poznámky zmizely, stejně jako jeho šaty a všechno ostatní. Všichni se shodli na tom, že zřejmě uhořely v tom autobuse. Ale on do něj samozřejmě nikdy nenastoupil, že ano.“

„Chceš říct, že ho kvůli tomu zabila?“ zeptala se Julie. „Proč? Vždyť už titul měla. Jasper jí ho nemohl sebrat, nebo ano?“

„Možná ne,“ odpověděl Gideon, „ale byla teprve na začátku kariéry. Měla novou pozici mimořádné profesorky na univerzitě v Nevadě. Její disertace byla otištěna jako podnětná monografie. Kdyby s tím Jasper vyšel na veřejnost – a on byl ten typ, který by to určitě udělal – zničilo by ji to hned na začátku. Žádná slušná univerzita by ji nevzala.“

„Jasně. To chápu. Ale proč by se do toho zaplétal Harlow? On už přece měl své jisté. Trocha nepozornosti by ho přece nestála kariéru.“

„Víš,“ řekl Gideon, „podle mě Harlow neměl nic společného s Jasperovou vraždou, Callie za ním přišla až pak a přiměla ho, aby zfalšoval zubní záznamy.“

„A proč by s tím vůbec měl souhlasit?“

„Mohla ho snadno přitlačit ke zdi následující ráno, když slyšeli o autobusové nehodě, a říct mu:

‚Hele, trochu jsem do něj strčila, on se praštil do hlavy a umřel. Teď mi pomoz, zachránila jsem i tvou reputaci – měl jsi na mou disertaci dohlížet. A stejně je mrtvý, nebo ne? Tak jaký je v tom rozdíl?‘“

„Jo, mohlo se to takhle stát,“ přikývl John. „Vlastně vůbec nemusela chtít Jaspera zabít. Možná za ním zašla po přípitku, aby se ho naposledy pokusila přemluvit k mlčení; požádat ho o smilování.“

„Jaspera?“ podotkl Gideon, „to si uměla vybrat!“

„Právě to mám na mysli. A možná prostě jen nad sebou ztratila kontrolu a vrazila do něj, nebo tak něco. Možná také upadl; podle toho, co všichni tvrdí, byl přece pořádně opilý. Říkals, že ty pukliny na lebce mohl způsobit pád, nebo ne? Nemuselo to být záměrné.“

Gideon přikývl. „Ale škrcení už bylo.“

„Ano, škrcení bylo. A také to, co se stalo Harlowovi.“ John se vzpřímil: „Mnohokrát dík, doktore. Zajedu do Bendu a podíváme se, co s tím zmůžeme.“

Gideon se také zvedl. „Johne, ta věc s jejím motivem, ta disertace… zní to dobře, ale víš, v tomhle okamžiku je to jen –“

„Nepotvrzená domněnka.“

Gideon se pousmál. „Ano. Možná dokonce neprověřitelná, když ty poznámky zmizely.“

John mu úsměv vrátil a kolem očí se mu utvořily maličké vrásky. „No, vlastně, ten skvělý Julian vypátral jednu maličkost, která by mohla pomoct. Kopii její disertace v archívu knihovny – se 125stránkovou přílohou plnou statistik. Malým písmem. Doufal jsem, že bych mohl přesvědčit nějakého důvěryhodného antropologa dbalého zájmu veřejnosti, aby, ehm, to… jaksi… během příštích týdnů prošel a podíval se, jestli na něco nenarazí. Víš, jako podívat se, jestli ty statistiky korespondují s jejími závěry a tak.“

„Nenávidím statistiky.“

„Skutečně by mi to moc pomohlo. Mohlo by to osvětlit celý případ, doktore.“

Gideon se podvolil. „Jak dlouhá je ta disertace?“

„Dlouhá.“

„A o čem je?“

„Dobrá otázka.“ John vytáhl zápisník z kapsy od košile, otevřel ho a podal Gideonovi. „Tady je název.“

Stálo tam pečlivě napsáno velkými písmeny: „Cefalometrický sexuální dimorfismus u čtyř příbuzných populací (N = 572): Multifaktoriální studie za použití rozlišující funkční analýzy“.

Gideon se svezl zpátky do křesla se sebelítostným zasténáním. „Bože na nebi!“

Když se vraceli do své chatky, byla už tma. Blížila se další bouřka; cítili ji v těžkém vlhkém vzduchu a občas viděli i krátké záblesky na severozápadě, zřejmě tam na opuštěných nánosech lávy v McKenzie Pass. Bylo to ještě daleko. Dunění hromu se ozývalo jako slabá ozvěna a dosahovalo k jejich uším až několik dlouhých vteřin poté, co se objevil blesk.

Stáli na verandě a pozorovali vzdálené představení. Gideon objímal Julii kolem ramen, její hlava spočívala na jeho rameni, ruku měla zaklesnutou o zadní kapsu jeho kalhot. Po levé straně dosud přes stromy viděli mihotání ohně a slyšeli tlumenou konverzaci a smích. Pár nezničitelných jedinců stále sedělo na pikniku a možná nechtělo odejít dřív, než si budou jisti, že už se opravdu staly všechny podivné věci, které se měly stát.

„Gideone?“

„Hm?“

„Opravdu tady musíš zůstat zítra celý den?“

Naklonil hlavu, pohlédl na ni a usmál se: „Už máš dost odpočinku a relaxace?“

„Nevím, jestli unesu ještě víc. Nebylo by pěkné vrátit se zítra ráno domů?“

„Hm…“

„Znamená to ano?“

„Ano.“

Objala ho. „Vstaneme brzo, abychom mohli jet už dopoledne. Co takhle v osm?“

„A co v sedm?“ navrhl Gideon.

22

Do rána se obloha nad Kaskádami vyjasnila, ale v době, kdy přejeli Columbii a vjeli do Washingtonu, zase začínalo pršet. Nebyla bouřka jako předchozí noc, ale běžný chladný šedozelený déšť pobřežních nížin. Líbil se i Gideonovi. Slunce i horka měl na nějakou dobu dost.

A v tomhle počasí navíc nelítají masařky.

„Jak se mohla do letadla dostat se zbraní?“ zeptala se Julie náhle.

„Mluvil jsem s Johnem, než jsme odjeli. Zřejmě ji v tom letadle neměla. Povolení na ni vlastnila už dlouho, a když přijížděla na konferenci, pistoli ukryla v autě. Tak to aspoň tvrdí ona a John jí věří.“

„Takže ona už s policií komunikuje?“

„Ne. To je jediné, k čemu se přiznala. Čeká na svého právníka, než řekne cokoli jiného.“

„Nebo na spisovatele pravdivých kriminálních příběhů. Tohle vydá na pěknou knihu.“

Gideon se zasmál. „To je možné. Poslouchej, mám na tebe otázku; vlastně dvě. Pořád nechápu, proč Callie – nebo kdo ví, možná to byl i Harlow – ukradla ty ohořelé kosti z Mirandiny vitríny. K čemu to podle tebe bylo?“

„Zjevně k tomu, aby vám zabránili zjistit, že nepatří Jasperovi.“

„Julie, nebyla sebemenší šance, že by se něco zjistilo jen z toho, že by je viděli ve vitríně. To věděli.“

„Nemyslím jenom tebe. Myslím vás všechny. Postav se na Calliino a Harlowovo místo. Jak by ses cítil s vědomím, že ty zrádné kosti jsou vystaveny pohledu čtyřiceti profesionálních antropologů – lidí, jako jsi ty a Nellie –“

„Díky.“

„Neměl bys strach, že jsi možná zapomněl na něco, čeho by si někdo mohl všimnout, na něco, na co jsi ani nepomyslel? Bylo lepší takhle neriskovat.“

„Víš co? Zase máš pravdu.“

„No, nemusíš být tak překvapený. Máš ještě nějakou otázku?“

Gideon přibrzdil a nechal okolo profrčet náklaďák, který zvířil štěrk a prach. „Tahle je, myslím, těžší: řekněme, že ty kosti ukradla Callie. Ale proč by je házela do toho potoka hned vedle cesty pro pěší? Mohla se jich přece zbavit jinde, kde by je nikdo nikdy nenašel.“

„Myslíš, proč je nerozdrtila a nespláchla?“

„Přesně tak.“

„Myslím, že znám odpověď i na tohle.“ Pohlédl na ni. „Vážně?“

„Jistě. Byla to pojistka pro případ, že by byl někdo schopen dojít po stopách až k ní. Zvolila místo, kam mohla lidi později zavést a říct: ‚Nechápete? Jediný důvod, proč jsem ho vzala z toho muzea, byl náležitě ho pohřbít – tady venku, kde se mu tak líbilo, v bublajícím potůčku mezi vonícími borovicemi… a podívejte se, tady pár kousků se náhodou zachytilo o kořeny, což moje tvrzení dosvědčuje.‘“

Souhlasně přikývl. „Mohlo by to tak být. To mě nikdy nenapadlo.“

„Ale všiml sis, že ani jeden zub – jediná součást, která mohla dokázat, že to není ten, kdo to má být – se o kořeny nezachytil? Že nebyly nikde k nalezení?“

Usmál se a zavrtěl hlavou. „Bývalas takový milý nepodezřívavý typ. Kdy tvůj mozek začal pracovat takhle?“

„No, až když jsem tě poznala. To je jisté.“

Těsně před Port Angeles vybrali širokou zatáčku, která otevírala fascinující pohled na Olympijský poloostrov vzhlížející na široké, hustě zalesněné údolí řeky Elwhi, až k souvisle zelené zdi Klahane Ridge v národním parku; Juliině rajónu.

„Není pěkné být zase doma?“ povzdechla si. „Můj bože, to byl ale týden. ZASA na něj nikdy nezapomene.“

„To asi ne. Ale je na tom i něco dobrého. Teda kromě toho zvýšeného zájmu o další konferenci v třiadevadesátém.“

„A to je co?“

Usmál se. „Myslím, že nebudou mít problém vybrat ten nejdivočejší a nejpodivnější případ posledních deseti let.“