Thomas Enger

INSTINKT DRAVCE

Instinkt dravce – chování loveckých psů, jakmile zachytí stopu krve a dělají vše pro to, aby usmrtili svou kořist.

Prolog

Werner je mrtvý.

Umřel doopravdy, teď už to chápe.

Zvláštní, že teprve když stál u té malé čtyřhranné díry, dokázal to pochopit. Opravdu pochopit. Napřed se musel podívat na rakev, potom na lidi. Tmavé oblečení, chmurné oči.

Werner je pryč.

Navždy.

Kolem něho na zem dopadají lehké sněhové vločky. Některé se ocitnou ve vířící spirále, která, jak se zdá, nikdy neustane. Bílé vločky zapříčiní, že mu teče z očí, ale nevadí mu to. Takhle to možná vypadá, že pláče.

Otočí se k matce. Po tvářích jí stékají studené potůčky. Jen tam tak stojí a zírá na lesklou hnědou rakev. A vedle ní – muž, který si dnes ráno sotva zvládl uvázat kravatu, protože se mu hrozně třásly ruce. Ten, který potřeboval pomoct při holení a který před týdnem vyběhl ven jenom v tričku a spodkách, ačkoliv to bylo uprostřed dne a kolem nich se snášely velké bílé vločky. Ten, který bez ustání křičel a přitom hrabal, aby Wernera dostal z těžkého bílého nánosu.

Ale Wernerovy rty už zmodraly.

Dělávali to i dřív, Werner a on, v hromadách sněhu hloubili díry, mezi nimi tunely, kterými potom prolézali, ačkoliv věděli, že se strop může kdykoliv zbortit. A pak – ten pocit, když se v pořádku vynořili na světlo. Zahrávali si se smrtí a vítězili.

Alespoň zpravidla.

Jsou tady všichni. Wernerovi spolužáci, dokonce i někteří učitelé přišli na hřbitov. Jsou tady lidé, které nikdy neviděl. Přátelé rodiny. Přátelé přátel. Všichni jsou smutní. Nebo to možná i oni předstírají.

Pak jeho bratra spustí dolů do velké tmavé hlubiny. Zpívají téměř neslyšnými hlasy. Ale on nechce zpívat. Ani s nikým mluvit. Všichni se shromáždili ve velkém domě. On jenom jí a pije. Jako jediný z rodiny.

Teprve odpoledne se vplíží nahoru do svého pokojíku, do přehrávače vloží kazetu a klesne na postel. Hudba v něm obvykle navozuje dobrý pocit, ale ten se teď nedostavuje. A chvíli trvá, než pochopí proč.

Něco uvnitř je jiné.

Zvedne se z postele, přejde po místnosti sem a tam a přitom se snaží zjistit, co to je. A téměř se mu podlomí kolena, když mu dojde, že na zdi je obrázek, snímek Wernera, který na něho shlíží, fotka, která tam nikdy dřív nevisela, ale teď tam z nějakého důvodu visí.

Nikomu nepověděl, jak tam stál a civěl na sněhový strop, který se na jeho bratra zřítil. Jak dlouho vůbec nic nedělal, jenom zakoušel ten pocit, který jím cloumal. Byl pánem života a smrti. On jediný mohl udělat něco pro záchranu Wernera.

Mazánka.

Samozřejmě ví, kdo tam ten obrázek pověsil, pamatuje si jeho výkřiky, když doktoři oznámili, že už nemohou nic dělat. Nemůžete to vzdát, křičel, prosím, nemůžete to přece vzdát! A ten jeho pohled, když se toho dne vrátili z nemocnice domů, když v následujících dnech sedávali u stolu v obývacím pokoji a nepromluvili jediné slovo. Nebylo pochyb.

Protože neplakal?

Ne.

Protože se neomluvil.

Byl to jeho nápad. Jeho hra. A ví, že to nepomůže, když fotku sundá. Muž, který si říká otec, ji určitě pověsí zpátky, zas a zas. Takže nebude možné zapomenout.

Werner se vždy

cky při focení usmíval, ale ne na tomto snímku. Pouze hledí přímo do objektivu. Vlasy má sčesané na bok, že mu skoro zakrývají oči, ale ne natolik, aby v nich zhasly světlo. Jako by se ty přidušené výkřiky, které vydával pod bílými smrtonosnými nánosy, vrátily. Jako ozvěna.

Když se znovu posadí na postel, je už za oknem tma. Dávno přestalo sněžit. Ale i kdyby začalo sněžit v jeho pokoji, neviděl by nic jiného než světlo v očích svého bratra. Světlo, které nezmizí.

Werner není mrtvý.

Neumřel doopravdy, teď už to chápe.

Ale příště, pomyslí si. Všechno bude jinak.

Září 2009

Neděle

KAPITOLA 1

Sklenice, kterou Ole Christian Sund odloží, tlumeně bouchne o stůl vedle nemocničního lůžka.

„Tak,“ řekne a usměje se na pacienta, který se dívá zvlhlýma strnulýma očima. Sund mu otře vodu stékající z ústních koutků, narazí jenom na odpor drsného strniště na špičce brady. Pokožka je jinak bledá, téměř průsvitná.

„Potřebujete ještě něco?“ houkne Sund.

Vrásky na mužově tváři se ani nehnou. Sund se s něhou dívá na pacienta, muže, který je u nich déle než půldruhého roku, ale nezdá se, že by si pro něho chtěla přijít smrt. Moc toho z něj nezůstalo, jen kosti a povadlá kůže, vlasy slézající z pokožky hlavy, skelný pohled, který málokdy směřuje jinam. Ani víčka nejsou to co dřív.

Vypadá jako tatínek, bleskne Sundovi hlavou. Stejně takhle ležel poslední roky svého života. Zřídkakdy se zdálo, že vnímá skutečný svět, ne jenom ten, který jeho oči nacházely na stropě nebo někde jinde v místnosti. Od jeho smrti uplynulo šest let, ale přesto je to, jako by to bylo včera.

Sund v tichosti odejde. Na chodbě narazí na jednoho pacienta s příbuzným, asi vnoučetem, jak trénují pomalou chůzi. Usměje se na ně a z kapsy saka vytáhne mobil, vidí, že je krátce po páté hodině. A bezprostředně ucítí záchvěv bezmoci.

Martine si brzy přijde vyzvednout Ulrika. Zanedlouho uběhne další týden, kdy nemůže být součástí synova života. V nejlepším případě se o něm možná dozví, pokud se bude Martine obtěžovat, aby reagovala na jeho esemesky.

Je si vědomý, že hrozně dotírá, ale to proto, že s Ulrikem nemůže být každý den a slyšet to z jeho úst, tak to alespoň musí slyšet z těch jejích. Jak se chlapečkovi daří, co se naučil. S kým si hrál nebo koho si přivedl domů. O tohle všechno přichází, protože se s Martine přestali mít rádi. Nebo spíš – protože ona přestala mít ráda jeho.

Přestože možná znovu našel lásku, nesnese pomyšlení, že jeho místo asi také zaujal nějaký nový muž, a ne jenom v Martinině posteli, ale i v Ulrikově životě. Že bude mít třeba rád ještě jednoho tatínka, zatímco ten pravý ho s sebou tahá do práce, když by měli trávit čas jenom spolu a něco příjemného podniknout.

Kdyby tak měl finance, aby si mohl dovolit říct ne, udělal by to. Naštěstí se mu podařilo najít plně nabitý elektrický invalidní vozík na čtvrtém oddělení, se kterým si Ulrik mohl hrát, musel však slíbit, že bude ohleduplný k pacientům. A taky to samozřejmě dodržel, je vždycky ukázněný. Moc rád dělá „brm, brm“ kolem dokola po chodbách. Bavil se tím i naposled, kdy ho Sund zahlédl.

Ale kam se klučina poděl?

Boty duní rytmicky o podlahu, jak Sund prohledává chodby a pokoje. V televizní místnosti vidí pouze Guttorma a pár dalších ve vášnivé debatě o volbě televizního kanálu. Sund prochází chodbou dál, ale nikde nevidí radostně povykujícího devítiletého chlapce na invalidním vozíku. Prohledá chodbu na jedné straně patra roztaženého do tvaru písmene H a to samé udělá i na opačné straně. A tam, konečně, chlapeček sedí před jedním z pokojů pro pacienty. Už nevypadá tak dětsky v chodbě, kde smrt číhá na každém rohu.

Sund se jako pokaždé v duchu usměje, když potajmu syna pozoruje. Hřeje ho hrdost. Ale na chlapci je něco zvláštního, jak tam tak nehnutě sedí na invalidním vozíku. Ruce má složené mezi stehny. Nohy překřížené. Pohupuje se dopředu a dozadu, očima přitom hledá něco na zemi v místech,

kde se odráží jenom chladné světlo zářivek ze stropu.

„Ahoj, Ulriku,“ řekne Sund a zastaví se. „Copak je? Děje se něco?“

Ulrik neodpoví, houpe se dál, dopředu a dozadu. Sund se sehne a pohladí ho po vlasech. Na okamžik se vyděsí, že mu některý z pacientů něco udělal, ale vzápětí tu myšlenku zažene. Stává se, že zlobí a občas jsou poněkud popudliví, ale nikdy by si svou zlost nevybíjeli na devítiletém chlapci. Vždyť ho milují.

„Synku,“ pokračuje Sund, „copak je?“

Neodpoví.

Sund vzhlédne, podívá se na jmenovku před pokojem. Vidí, že dveře jsou pootevřené.

„Byl jsi zase u Erny?“ zeptá se.

Chlapec se stále jenom pohupuje, dopředu a dozadu.

Něco viděl, usoudí Sund. Nebo slyšel.

Když se zvedne, zakřupe mu v kolenou, projde kolem invalidního vozíku a otevře dveře do malého úzkého pokoje. Erna Pedersenová sedí vzpřímeně jako obvykle. Ale to není zrovna ten důvod, proč se Sund prudce zastaví a couvne. To ta její tvář, která bývá obyčejně pobledlá a studená. Teď je zbarvená tmavými kalnými pramínky, které si z očí našly cestičky vrásčitou tváří. Stihne si všimnout, co skrývají zašpiněné brýle, než ho ovane pach smrti.

KAPITOLA 2

Henning Juul se vpodvečer choulí na studených prknech tribuny před klubem D?lenenga. Oblohu nad ním mraky zahalily do šedé a ve vrstvách neohroženě táhnou nad městem. Vítr, který ještě ten den v ulicích Osla vířil prach a odpadky, poněkud utichl, stále však v sobě nese náznak zlosti.

Henning tam vysedává tak často, jak jen to jde. Nehraje žádnou roli, jestli je mokro nebo teplo. Z nějakého důvodu se mu tam snáze přemýšlí, třebaže ho bolí pohled na chlapce a dívky, velké i malé, kteří dělají přesně to, co by jistě dělal i Jonas, kdyby žil. Jednomu chlapci ve věku osmi nebo devíti let přistane u nohou míč. Hned zase od jeho boty odskočí. Nějaký krátkovlasý blonďatý kluk s patkou přebere míč a utíká k brance.

„Ksakru, Adile. Je v té kouli proud nebo co?!“

Trenér oblečený do černého dresu zařve natolik hlasitě, až zrudne v obličeji.

„Musíš přece míč ztlumit!“

Hoch, který dal branku, proběhne kolem Adila a vyšle k němu vítězoslavný pohled.

„Dobře, Josteine. Zabodoval jsi.“

Trenér tleskne rukama. Hra se rozehraje nanovo. Henning sleduje Adilovy pohyby. Je v nich něco rezignovaného a nerozhodného. Jako by tam vlastně ani nechtěl být.

Henning toho chlapce vídal už dřív. Zpravidla samotného. Po tréninku ho nikdy nikdo nevyzvedává. Občas bývá ve společnosti chlapce z druhého týmu, ale jeho kamarád tam teď není. Zřejmě má v neděli večer něco jiného na práci. To máš v podstatě i ty sám, řekne si Henning v duchu, ale musel prostě na chvíli vyrazit ven, přijít na jiné myšlenky. Jenže ať už se jakkoliv snaží pročistit si hlavu, zanedlouho se otázky vynoří nanovo. Co věděl někdejší vymahač Tore Pulli o požáru, jehož následkem Jonas zemřel? A byla právě tohle příčina, proč musel zemřít i Pulli?

Henningovi začne ve vnitřní kapse vibrovat mobil. Vytáhne ho, zaúp

í. Podle jména, které se objevilo, je mu jasné, že se něco přihodilo a že zbytek večera bude mít nejspíš zkažený.

Přesto to zvedne.

„Ahoj, Henningu, to jsem já. Slyšel jsi, co se stalo?“

Henning oddálí telefon pár centimetrů od ucha. K?re Hjeltland vlastně ani nepotřebuje telefon, když mluví tak hlasitě. Je to ten nejhorlivější novinář, kterého Henning zná, neustále přichází na něco vysoce oktanového a jeho lehce komickému vzhledu nepřidává, že je stižen vznětlivou formou Tourettova syndromu. Zrovna dnes večer to působí, jako kdyby se jeho neuvědomělé nadávky dočasně vytratily, ale Henning ví, že redaktor zpravodajství pohazuje při mluvení zprudka hlavou. A pokračuje, než Henning stačí cokoliv říct.

„Nějaká stará ženská byla zavražděna v domě s pečovatelskou službou kousek od ulice, na které bydlíš. Nemohl bys tam zajít? Dneska večer celkem naléhavě potřebuju lidi.“

Ty vždycky naléhavě potřebuješ lidi, zhodnotí Henning v duchu a přitom se koukne na hodinky. Vlastně měl v plánu, že půjde domů a zkusí se jednou prospat v kuse trochu déle než dvě hodiny. Zároveň však ví, že v redakci není momentálně mnoho lidí, kteří by byli schopni zpracovat článek o vraždě. Iver Gundersen je stále na nemocenské po výprasku, který dostal před několika týdny v Josefinině ulici, a v neděli večer jsou v redakci pravděpodobně nanejvýš dva lidé. Výkonný redaktor, který musí deseti prsty zpracovat veškeré dění ve světě, a sportovní redaktor, který má shrnout ještě jedno kolo fotbalové ligy.

Henning se zhluboka nadechne a podívá se na mraky, které zhoustly. Další vražda se vším, co to obnáší. Většinu času v práci, méně času na hledání toho nebo těch, kteří zapálili jeho byt.

Přesto s povzdechem odpoví: „Tak dobře.“

KAPITOLA 3

Strážník Bjarne Brogeland zaparkuje před vchodem domu s pečovatelskou službou a vystoupí do podzimního večera. Zabouchne dveře auta a rozhlédne se.

Úzká jednosměrná ulice se vine mezi tyčícími se budovami s tmavými okny, které dosahují k nebi nad Grünerl?kka. Asfalt se leskne v záři pouličních lamp. Ulice je uzavřena pro automobilovou dopravu, ale zvědavci pomalu přešlapují na chodnících.

Všude je to stejné. Lidé chtějí něco vidět, malý záblesk smrti, náznak zítřejších titulků. Aby se tak mohli vychloubat, že oni byli u toho, oni to viděli. Smrt ve vaku na mrtvoly. Smrt očima kriminalisty ohledávajícího místo činu, oděného do bílé kombinézy.

Bjarne nikdy nepochopil fascinaci kaluží krve a vrakem auta, potřebu způsobovat si traumata. Lidé si neuvědomují, že obraz znetvořeného lidského těla nebo pach z rozdrcené lebky jen tak nevymizí, když si člověk žije dál svůj život, vyrazí si do kina, kavárny, zpije se namol. Vzpomínky se mohou kdykoliv vynořit. A pokud se jednou pevně zaryly, mohou utkvívat na dlouho.

Otec Bjarnemu kdysi vyprávěl, že když v 60. letech pracoval na jednom výzkumném projektu v režii European Space Research Organisation v Ny-?lesundu, zabili samostřelným zařízením lední medvědici. Medvědice se nalákala na jídlo, a jakmile zvíře strčilo hlavu do dřevěné bedny s potravinami, spustil se mechanismus, který vypálil smrtelnou ránu z odjištěné velkorážní pušky. Bjarneho otec, inženýr, vyprávěl, že medvědice měla dvě malá medvíďata, která za mámou přiběhla a pobíhala kolem ní. A on nikdy nezapomněl na jejich nářek. „Znělo to přesně jako děti člověka, Bjarne. Klidně bys tak mohl naříkat třeba ty.“

Je to jenom něco málo přes půl hodiny, co Bjarnemu zavolali. Zrovna uložil svou pětiletou dcerku Alishu a posadil se na pohovku. Podrobnosti, které mu poskytli telefonicky, s ním otřásly. A ten pocit je tu zase, když se chystá vejít dovnitř. Vraždy starých paní jsou vždycky něčím zvláštní.

Bjarne zvedne oči k mrakům a povytáhne si klopy kabátu ke krku. Blíží se temnější a chladnější časy.

Vlevo od vstupních dveří visí cedule, která upozorňuje případné vetřelce na to, že okolí je monitorováno. Fajn, pomyslí si Bjarne. Možná bude vrah na záznamu. Otočí se, očima přelétne budovy na protější straně. Zatažené závěsy. Zavřené obchody a ztichlé kadeřnictví v úrovni ulice. Kavárna s názvem Sound of Mu působí také prázdně, přestože se zevnitř line tlumené světlo. Ale protože je neděle, velký den kávy a procházek po Grünerl?kka, mohl pachatele kdekdo zahlédnout v momentě, kdy proklouzl ven, pokud odešel hlavním vchodem.

Bjarne vejde do budovy, a dokud nevystoupí z výtahu ve třetím patře, nepotká jediného člověka. Před pokojem Erny Pedersenové se zastaví u červenobílé policejní pásky, navlékne si blankytně modré poddajné návleky na boty a přitom k němu dorazí hlasy a chrčení z rádia opodál.

Než vstoupí dovnitř, zhluboka se nadechne. Jako vždy doufá, že k němu budou promlouvat zdi, že ta nepřehledná krajina, kterou před sebou uvidí, ho navede na cesty, po kterých bude moct kráčet. A je si jistý, že se na oběť nepůjde okamžitě podívat, že se místo toho bude soustředit na ostatní detaily v místnosti. Bude také ignorovat pachy tak dlouho, jak to půjde, ale je těžké nevnímat odér smrti. Často se budí uprostřed noci s předtuchou, že je obklopený právě tímto pachem.

Když vejde do místnosti, kývne na kriminalistickou techničku Ann-Mari Saru. Sedí v podřepu u nohou mrtvé ženy s tváří ukrytou za fotoaparátem. Oddálí foťák od oka, opětuje kývnutí.

Nějakou dobu trvalo, než se Bjarne naučil vážit si Ann-Mari Sary. Vzrůstem malá, neměří víc než 158 centimetrů. Nakrátko ostříhaná, vlasy neupravené. Nikdy se nemaluje. Nevzpomíná si, že by ji byť jedinkrát viděl se usmát, a všiml si, že ani příliš nedbá na osobní hygienu. Také je imunní vůči všem pokusům o flirt nebo společenskou konverzaci. Na otázky, které nesouvisejí s prací, prakticky nikdy neodpovídá.

Patří však nepochybně mezi nejšikovnější techniky, které Bjarne zná. Vždy důkladná, vždy bdělá. Vždy se chová s úctou. Nikdy ji neviděl přežvykovat ani neslyšel, že by se snažila uvolnit napjatou atmosféru na místě činu nějakými lehkomyslnými poznámkami o vzhledu nebo životě oběti. Je tím nejoddanějším pracantem, jakého Bjarne potkal, a má také rozvinutou schopnost uvažovat jako zločinci, vžít se do toho, co se mohlo stát. Kdyby nebyla tolik dobrá v prozkoumávání místa činu, rád by ji viděl jako součást vyšetřovacího týmu.

Teď se zvedne, opětovně přiblíží fotoaparát k obličeji a cvakne. Pak ukáže na bibli, která leží na zemi.

„Pravděpodobně nejprve použil tohle,“ pronese. „Aby jí zarazil –“

Bjarne zvedne ruku, aby přestala.

„Ještě jsem se na tu bibli pořádně nepodívala,“ pokračuje Sara. „Ale vypadá to, že je v ní třináct zářezů.“

Třináct zářezů, zamumlá si Bjarne pro sebe. Pachatel musel běsnit. A zamyslí se nad tím, že právě tahle kniha je zodpovědná za smrt mnoha lidí, ale ne v takovémto stylu.

Pokoj vypadá přesně tak, jak si ho představoval. Malý, úzký, studený. Zastlaná postel, nevýrazné žluté závěsy. Podlaha s puklinami, bezduchý nábytek. Na stole jsou květiny. Uvadlé. Televizní magazín s červeným kroužkem u jednoho z programů, s křížkem nad druhým. Červená klubíčka. Pletací jehlice, některé velké, jiné malé. Sklenička na pálenku, nepoužitá. Na nočním stolku sklenice s vodou.

Bjarnemu to připomíná vězeňskou celu. A cítí, že se bojí zestárnout. Nechat si svůj život vměstnat do devíti metrů čtverečních.

Nad obětí se vznáší cosi dobromyslného, jak tam tak sedí. Pod sebou má polštář, Bjarne si sotva všimne potisku se žlutými a zelenými květinami. V klíně po pravé straně leží začátek ponožky. Malé, červené.

Bjarne se k ní nakloní. A přestože se na ten pohled připravil, stejně cítí bodání v hlavě. Ze zadní strany ušpiněných skel brýlí proudí červené brázdy krve, které se rozšiřují do třiaosmdesátiletého vrásčitého obličeje jako větve stromu. A tam, kde by měly být zorničky, vidí něco světlého, co se leskne a nepatrně vyčuhuje.

Pletací jehlice Erny Pedersenové.

„Viděl jsi stopy na krku?“

Bjarne se znovu nakloní blíž a tužkou, kterou vytáhl z kapsy, odhrne pramen vlasů.

„To si děláš srandu,“ vyhrkne.

Sara dotčeně zvedne obočí.

„Protože tady není víc krve než tahle, nejspíš jí přestalo bít srdce ještě předtím, než jí zarazil jehlice do očí.“

„Takže ji nejprve škrtil,“ podotkne Bjarne.

Sara přikývne.

„Ale je tady pár dalších zajímavých věcí.“

Bjarne se k ní otočí.

„Myslím, že nám chybí zbraň,“ dodá Sara.

„Jak to?“

„Není možné někomu do očních důlků úplně zarazit pletací jehlice pouze za pomoci knihy. V tom ti překáží nos a taky čelo. Musel použít ještě něco dalšího. Něco jiného. Podívej, tady.“

Bjarne sleduje Sařin ukazováček, který se zastaví u tmavě hnědého pleteného svetru oběti. Na ramenou je usazená slabá vrstva bílého prášku.

„Ještě nevím, co to je, ale jsem si docela jistá, že pletací jehlice udělaly zářezy do toho, co použil k tomu, aby jí ty jehlice zarazil dovnitř úplně.“

„Prošly lebkou zcela?“

„Ne, kousek k tomu chybí,“ řekne a ťukne se klouby prstů do hlavy. „Lebeční kost je silná. A je silnější s věkem, zvláště u žen. Ale vypadá to, že to zkusil.“

Bjarne se zašklebí.

„Je tu ještě něco dalšího, co bych měl vědět?“

„Ano.“

Protáhne se kolem něho a zamíří ke stěně vedle komody. Ukáže na nějaký zarámovaný obrázek ležící na zemi. Sklo je rozbité. Velká prasklina dělá fotku nezřetelnou, ale Bjarne i tak vidí zdánlivě veselou a spokojenou čtyřčlennou rodinu.

Zajímá se, kdo to je.

„Nevím,“ odpoví Sara. „Ale vsadím se, že jde o syna nebo dceru oběti s rodinou. Spíš mě víc zajímá, proč obrázek leží na zemi a z jakého důvodu je háček na zdi ohnutý.“

Bjarne zvedne oči.

„Když se tady jinak koukneš na podlahu, vidíš, že je poměrně čistá. Skoro se v ní zrcadlíš.“

„Takže obrázek někdo strhl,“ dedukuje Bjarne. „Možná dokonce dneska večer.“

Sara přikývne.

„Otázka, nad kterou bych se trochu pozastavila, kdybych byla tebou, je proč.“

KAPITOLA 4

Přesun z D?lenenga do Grünerhjemmet, domu s pečovatelskou službou v nejspodnější části Markveien, netrvá déle než deset minut. Je to červená cihlová budova, která nepozorovaně zapadá do zástavby v Grünerl?kka. Jenom pár jedinců, kteří tudy projdou, si uvědomí, že spousta lidí potřebujících péči bydlí právě tady. Výjimkou je 17. květen, kdy se uprostřed silnice zastaví průvod dětí, aby zazpívaly norskou hymnu Ano, milujeme tuto zemi, nebo když tam jede sanitka či pohřební vůz.

Před vchodem se shromáždila malá skupinka, poddruh Homo sapiens, který Henning dokáže rozeznat kdykoliv a kdekoliv. A trvá pouhý okamžik, než ji zahlédne uprostřed hloučku novinářů.

Nora.

Žena, kterou miloval celou svou bytostí. Žena, kterou nedokázal milovat tak, jak by měla být milována. Žena, která byla tehdy, kdy u něj doma hořelo, nemocná a která si nikdy nedokázala odpustit, že Henninga požádala, aby se o Jonase postaral, přestože ho zrovna tento večer neměl mít v péči. Ta, která o něco později, když ji potřeboval nejvíc, dotáhla jejich rozvod do konce.

Tvrdit, že je mu přítomnost Nory po jeho návratu do práce nepříjemná, by bylo příliš slabé. Jedna věc je jejich společná minulost jako rodičů a fakt, že jsou novináři v konkurenčních médiích. Něco úplně jiného je pak skutečnost, že Nora chodí s Henningovým nejbližším spolupracovníkem z 123nyheter, Iverem Gundersenem.

Nora zvedne ruku a váhavými kroky k němu přichází, zastaví se metr od něj a pozdraví ho. Henning přikývne a usměje se, okamžitě ucítí, jak se kolem nich utvoří jakési vakuum, v němž vítr, vzduch, budova – svět – přestávají existovat.

„Jak se ti vede?“ zeptá se ho.

Henning svěsí hlavu k ramenům, nejprve na jednu stranu, pak na druhou.

„Ujde to,“ odpoví.

Nesetkal se s Norou tváří v tvář od uzavření případu Tore Pulliho, ale přišel mu od ní před několika dny e-mail jako reakce na článek, který napsal o tom, jak a proč byl Pulli zavražděn. Nebyl to nijak dlouhý mail, pouhé dvě věty, ale dlouho na ně potom myslel.

Zatraceně dobrý článek, Henningu. Jsi pořád nejlepší.

Líbám tě,

Nora

Měl samozřejmě odepsat a poděkovat, ale nepřiměl se k tomu. Rozhodně jí však měl poděkovat za to, co podnikla před více než týdnem, kdy ležel omráčený v hrobě a byl na cestě do věčných lovišť. Právě Nora pochopila, že je něco špatně, když u něho doma zvonila a on se neozýval. To ona kontaktovala Bjarneho Brogelanda, který rozhýbal celou akci tak, že Henninga nakonec našli a zachránili.

Ale ani za to nedokázal poděkovat.

A nebude to o nic snazší už jen kvůli tomu, že její hlas zní jemněji než předtím a on v něm slyší to upřímné znepokojení.

„Pořád mě trochu pobolívá hlava, ale je to dobrý,“ dodá. „Jak se daří Iverovi?“

Nora napodobí Henningovy pohyby rameny.

„Mám tě pozdravovat,“ řekne jen.

„Je už doma?“

„Hm,“ hlesne a přikývne. „Leží v posteli a k smrti se nudí.“

Nořina pleť je pořád stejně hladká. Vlasy, tmavé a dlouhé po ramena, se jí vlní po tmavě modrém kabátku, který na ní Henning už někdy v minulosti viděl. Dokonce si pamatuje kde. Mezi Gjendesheimem a Memurubu, když procházeli Bessegen v den, který začal jako léto, ale skončil nefalšovanou zimou. Vítr, který k nim nyní vane, přináší příslib něčeho podobného.

„Co se tady přihodilo?“ vyzvídá.

Nora se otočí k červené cihlové zdi. Pokrčí rameny.

„Ještě jsme se toho moc nedozvěděli, jen tolik, že obětí je nějaká stará paní.“

Několik metrů opodál jeden z novinářů vybuchne smíchy. Henning k němu vyšle dlouhý pohled.

„Nikdo nic neříkal?“

Nora zakroutí hlavou.

„Myslím, že zítra kolem poledne bude asi nějaká tiskovka,“ pronese s povzdechem.

„To asi bude.“

Jenže tiskové konference jsou veřejnou záležitostí a zítřek je příliš daleko. Proto Henning vytáhne mobil a odešle Bjarnemu Brogelandovi textovou zprávu, v níž se ptá, jestli by nemohli prohodit pár slov o tom, co se stalo. Odpověď přijde o pár minut později:

Lítám v jednom kole. Ozvu se, až budu mít chvilku.

No jistě, řekne si Henning. Jinými slovy není nic, čeho by se dalo chytit.

Rozhlédne se kolem. Čas běží. Papírové noviny budou mít brzy uzávěrku, což znamená, že výkonní redaktoři se již všude dožadují článků. Ale dnes večer se reportérům v terénu podaří získat jen omezené informace. Vyšetřovací práce se sotva rozběhla. Nikdo neví, kdo je obětí ani co se jí stalo. Bude tedy ještě možné ukořistit nějakou novinku zítra. Teď potřebuje pouze jednu či dvě podrobnosti, které zatím nikdo nezná.

Henning se prostřednictvím telefonu rychle podívá na internetové konkurenty a vidí, že žádný z nich nepřinesl nic jiného než to, co se už ví. Je mu jasné, že ho do pečovatelského domu takhle pozdě v noci nepustí, možná ani zítra ne. Ohled na pacienty a vyšetřování má přednost. Postávat tady a přihlížet, jak policisté v uniformách vcházejí dovnitř a ven, je promrhaný čas.

Ale zrovna tohle ho přivede na jednu myšlenku. Co zaměstnanci? Návštěvníci? Kudy asi vycházejí oni?

Henning zachytí Nořin pohled a naznačí jí, že půjde.

Ale nemá v plánu jít domů.

KAPITOLA 5

Ošetřovatel v bílých kalhotách a košili sedí na židli před televizní místností a drápe si nehty. Jediným trhnutím se zbaví záděry, která přistane na zemi. Potom rychle vstane, jako kdyby ho začala znenadání pálit židle.

Bjarne Brogeland se před ním zastaví.

„Ole Christian Sund?“

Muž přikývne a přejede si pravou rukou dolů po šíji. Ole Christian Sund má neupravený plavý vous kolem úst v jinak poďobaném obličeji. Obočí je srostlé. Hubené paže vyčuhují ze vzdušných rukávů.

„Jak je vašemu synovi?“ zeptá se Brogeland a najde si židli, naznačí Sundovi, aby se i on posadil.

„Nevím,“ odpoví pomocný ošetřovatel a sklopí zrak. „Je teď u maminky a ona nereaguje na moje esemesky. Ale určitě se tam má dobře.“

„Ano, to jsou ty maminky,“ podotkne Bjarne a chápavě se usměje. „Předpokládám, že vám nabídli krizovou pomoc?“

Bjarne vytáhne poznámkový blok a propisku.

„Nabídli. Ale Martine je psycholožka a nikdo Ulrika nezná lépe než ona, takže –“

„Rozumím,“ odpoví Bjarne. „Ale potřebujeme s ním mluvit co nejrychleji, jak to bude možné. Mohl vidět něco důležitého.“

Sund pomalu přikývne a rukou si prohrábne dlouhou světlou ofinu.

„Nikdy předtím jsem ho takového neviděl,“ prohlásí tiše. „Bylo to, jako kdyby vstoupil do jiného světa.“

„Jak to myslíte?“

„No, jenom tam tak seděl. Pohupoval se dopředu a dozadu s matným a nepřítomným pohledem.“

Sundovi se ve tváři objeví smutný a ustaraný výraz.

„Pověděl vám něco?“

„Hned ne. Ale potom, když jsem vyšel z pokoje Erny Pedersenové, mumlal něco o zlomcích.“

„O zlomcích?“

„Ano. Stále to opakoval, pořád dokola. Zlomky, zlomky, zlomky.“

Bjarne si ta slova poznamená velkými písmeny.

„V poslední době byl velmi zabraný do úkolů z matematiky, takže to možná nějak souvisí s tímhle. Nevím.“

„Kolik je mu let?“

„Je mu devět.“

Bjarne přikývne.

„Nebudu vás tady už déle zdržovat,“ pokračuje. „Nenapadá vás, kdo to mohl udělat?“

Sund ztěžka vydechne vzduch z plic.

„Ne.“

„Nevíte o někom, kdo s ní měl špatné vztahy?“

Sund se zamyslí.

„Myslím, že ne.“

„Nedocházelo tu poslední dobou k nějakým neshodám? Nebyl na ni někdo nazlobený nebo naštvaný?“

Sund se pokouší zapátrat v paměti.

„Stává se, že se někteří pacienti poněkud rozčílí a že tady občas dochází k výměně názorů. Ale moc si nedovedu představit, že by někdo něco takového udělal Erně Pedersenové. Byla velmi nenápadná, docela neduživá a taky křehká. Kdyby neumřela… takhle, stejně by brzy umřela i tak.“

Bjarne se propiskou podrbe na hlavě. Rychlými kroky je míjí nějaká ošetřovatelka. Sund vytáhne mobil a aktivuje displej. Záhy ho zase odloží.

„Nevšiml jste si, jestli v jejím pokoji dnes někdo nebyl?“

Sund si poposedne na židli.

„Dnes večer jsem pracoval převážně na opačném konci chodby. Momentálně tu máme hodně nemocných.“

Bjarne přikývne.

„Podle dnešního výpisu návštěv tu dnes žádnou neměla. Nevíte, jak to bývalo jindy? Chodíval za ní někdo?“

„Tak to se spíš musíte zeptat Daniela. Daniela Nielsena. On je její osobní pečovatel. Ale po pravdě, nemyslím si, že by se u ní nějak moc trhly dveře.“

Bjarne si poznamená Nielsenovo jméno a písmena si zakroužkuje.

„Nevíte o nikom z blízké rodiny, kdo by sem jednou za čas zašel?“

„V tomhle případě to určitě nebývalo moc často. Ani nevím, jak její syn vypadá.“

„Tak ona má syna?“

Sund přikývne.

Bjarne si do poznámkového bloku napíše: „Synova rodina na rozbitém obrázku?“

„A ta kamera u vchodu v přízemí,“ pokračuje, „nevíte, jestli se to nahrává?“

Sund zakroutí hlavou.

„Ta je tam proto, abychom viděli, kdo zvoní mimo běžnou otevírací dobu.“

„Takže lidé sem mohou chodit, jak chtějí?“

„To mohou.“

Bjarne opakovaně přikývne.

„Nestalo se tady dneska něco zvláštního? Něco, co by se vymykalo běžnému chodu?“

Sund se na okamžik zamyslí.

„Někdy kolem poledne sem přišlo zahrát a zazpívat Dobrovolnické sdružení.“

„Ano?“

„Bývají tady každý druhý týden, tuším.“

„Aha. Je to oblíbené?“

„Ano, velmi.“

„Zúčastňovala se toho i Erna Pedersenová?“

„Ano, ale mám za to, že jsem ji tam dnes neviděl.“

Bjarne si i tohle poznamená.

„Kolik lidí z Dobrovolnického sdružení se na tom podílí?“

„No, tak čtyři až pět, myslím.“

Bjarne se už v minulosti setkal s lidmi z Dobrovolnického sdružení, mladými i starými, kteří vynakládají úsilí pro potřebné, aniž by za to dostali jedinou korunu. Tyhle lidi by stěží napadlo zarazit staré paní do hlavy pletací jehlice, přemítá Bjarne, ale i tak si poznamená velkými písmeny název sdružení a na okraj nakreslí šipku.

„Dobře,“ řekne a zvedne se. „Určitě už chcete domů, abyste zjistil, jak se daří vašemu synovi. Ale pokuste se popřemýšlet, co jste tady dnes večer viděl a zažil, zvlášť pokud vám něco z toho bude připadat poněkud zvláštní nebo nezvyklé. Cokoliv může být užitečné.“

„Popřemýšlím,“ slíbí Sund a převezme vizitku, kterou mu Bjarne podává. Potom pospíchá k výtahu a prsty mu běhají po mobilu. Ještě se ani neozve pípnutí a už odevzdaně kroutí hlavou.

KAPITOLA 6

Dříve si Henning pozdě večer chodíval zaběhat podél řeky Aker, přestože tu a tam mohl narazit na lidi, na které by raději po setmění nenatrefil. Zpravidla kolem nich jenom proběhl, nemluvil na ně, i když mu něco nabízeli. Nikdy to nebyl nijak zvlášť příjemný zážitek.

Když teď schází dolů kolem Riverside, rohové kavárny ve spodní části Markveien, a dál k zadní straně Grünerhjemmet, přepadne ho ten samý neklid. Nikdo tam není. Jenom večer a řeka pod mostem Eventyrbroen, vlnící se dolů k Oslofjordu.

Mohla by to být malebná část města na pohlednici. Na protější straně řeky stojí mohutné staré zdivo, obklopené silnými stromy. A v teplých letních dnech stačí jen posadit se v Riverside nebo na travnatých svazích u vody a nechat život i řeku plynout. Ale oblast kolem dolního toku řeky Aker se stala Mekkou lidí, kteří si vydělávají tím, že prodávají drogy těm, jež je potřebují. Dříve se tito lidé ploužili jako stíny, protože prodávat nebo kupovat drogy bylo něco ostudného, jenže teď se to všechno děje za bílého dne, aniž by se zdálo, že to někoho zajímá. Policie o tom ví, ale nemá prostředky, aby s tím něco udělala. A když jednoho dealera seberou, den nato se objeví další.

Henning jde po cestě kolem červené cihlové budovy, u jejíchž zdí rostou keře bez známek života, stejně jako pacienti uvnitř. Ví, jak je v současnosti obtížné získat místo v pečovatelském domě. Člověk musí být alespoň jednou nohou v hrobě. To znamená, že mnozí, kteří potřebují pomoc, jak v Oslu, tak i v jiných částech země, se musí spoléhat na obětavé příbuzné nebo na lidi pracující v domácí asistenční službě. Henning popochází po parkovišti a čeká, až někdo vyjde ven. První čtvrthodinu se nedočká. Podívá se na hodinky. Z deváté bude pomalu půl desátá. Dříve by možná při čekání vykouřil jednu nebo čtrnáct cigaret, ale po požáru s tím úplně přestal. Nějak to souvisí s plameny a žárem. Nedokáže do nich hledět, aby v té červenooranžové barvě neviděl oči svého syna.

Otevřou se dveře a ven vyjde nějaká žena. Má na sobě béžový kabát, její vlasy jsou hnědé.

„Promiňte,“ osloví ji Henning a pospíchá k ní. Ona automaticky zpomalí.

„Pracujete tady?“ zeptá se jí.

Žena, která okamžitě zpozorní, váhavě odpoví, že ano. Henning ví, že jeho požárem zjizvený obličej může působit děsivě, zvlášť teď za tmy, a tak se v rychlosti představí s úsměvem, který má působit odzbrojujícím dojmem. Žena okamžitě pokračuje v chůzi.

„Nezlobte se, ale musíte se zeptat někoho jiného,“ odbyde ho.

„Já…“

„Nemám chuť mluvit s takovými jako vy.“

Henning zůstane stát s nevyřknutou větou na jazyku.

O deset minut později vyjde ven nějaký muž, který se ochotně zastaví, ale neumí moc dobře norsky. To mu však nebrání mluvit a usmívat se. Henningovi se podaří vyrozumět, že muž dnes večer umýval podlahy v přízemí a v prvním patře, ale o tom, co se stalo o dvě patra výš, nic moc neví.

„Jaké oddělení se nachází ve třetím patře?“ zeptá se.

„Tam bydlí samí blázni,“ odpoví muž.

Henning se zarazí.

„Blázni?“

„Ano, ti, co jsou úplně poťapaní.“

Muž se usměje a odhalí řadu křídově bílých zubů.

„Aha,“ řekne Henning.

Muž zvedne palec do vzduchu, načež odjede na kole.

Takže oběť byla dementní, vyvodí Henning. Na samostatný článek to zdaleka nestačí, ale jako detail je to slušné. Potřebuje však něco víc.

Zaměstnanci jsou určitě zavázáni mlčenlivostí, ale taková formalita ho ještě nikdy nezastavila. Má zkušenost, že někteří prostě rádi mluví. Jde jen o to najít je. Zpracovat je.

V neděli večer to nebude snadné.

Ven vyjde nějaká žena v hijábu. Henning se usměje jenom proto, aby byl vzápětí odmítnut. O něco později zkusí oslovit muže s tmavým strništěm a dozví se, že byl navštívit matku a vlastně je spíš naštvaný, protože propásl v televizi fotbalové utkání Brann proti V?lerenga.

Henning je na odchodu a spoléhá na to, že 6tiermes7 – jeho tajný chatový zdroj od policie – přispěje jedním či dvěma detaily, když vtom vyjde nějaký muž v černé kožené bundě a dlouhých kalhotách stejné barvy. Dlouhé světlé vlasy se muži rytmicky pohupují ze strany na stranu, zatímco pospíchá po parkovišti. Henning jde za ním s pocitem, že už ho někdy někde viděl.

„Dobrý den, jmenuji se Henning Juul. Pracuji pro 123nyheter. Můžu s vámi prohodit pár slov?“

Muž na Henninga pohlédne.

„Nemám čas,“ odsekne.

„Můžu jít kousek s vámi, pokud vám to tak bude lépe vyhovovat?“

Ani teď muž nic neřekne, ale podle jeho pohledu Henning pozná, že je mu taky nějak povědomý.

„Co se tam nahoře odehrálo?“ vyzvídá Henning.

Muž po něm střelí pohledem.

„Tedy, nemám v úmyslu vás nějak citovat, jenom se snažím utvořit si představu o tom, co se stalo. Slyšel jsem, že někdo zavraždil dementní stařenku.“

Muž po něm znovu blýskne očima.

„Sorry,“ omluví se. „Ale musím si pospíšit domů. Syn –“

Muž se zarazí v půlce věty, těká pohledem. Henning jde dál s ním.

„Dobře, v pořádku,“ zareaguje na to. „Ale tady…“ V poklusu vytáhne z kapsy vizitku. „Pokud bude něco, co byste mi měl chuť povědět, buď na záznam, nebo mimo něj, zavolejte. Kdykoliv. Ano?“

Muž váhavě vezme vizitku, kterou mu Henning podává.

„Děkuji. Už vás nebudu déle zdržovat. Doufám, že váš syn ještě neusnul.“

Henning se za mužem, který se několikrát otočí, než zmizí do noci, usmívá. Podívejme, máme tu zajímavého člověka, napadne Henninga. Toho, co se liší od mas. Zaměstnance, který po práci nevypadá unaveně, spíš vystrašeně. Nebo možná vyděšeně.

Henning se ještě pokouší mluvit s dalšími lidmi a o hodinu později se vydá domů. Usedne ke klávesnici v naději, že zastihne 6tiermes7, v naději, která se postupně vytrácí s blížící se půlnocí. Henning proto zoufale odešle několik dalších zpráv Bjarnemu Brogelandovi. Nevzdává to, dokud mu kamarád od policie o něco později nezavolá nazpět.

„K čertu, to byly fofry,“ odtuší Brogeland.

„Sliboval jsi, že se ozveš, až budeš mít chvilku.“

Dopravní ruch se mísí se zvukem Brogelandova odevzdaného dechu.

„Jsi na cestě domů?“

„Wow, ty bys mohl být vyšetřovatelem. Za pět minut bude jedna hodina, Henningu.“

„Tak to zkrátíme. Našli jste zavražděnou dementní stařenku. Co se stalo?“

„Myslím, že jsi to pěkně shrnul.“

„Hm. Ale určitě nebyla zastřelena, protože to by někdo slyšel. Byl by z toho větší svinčík. Ze stejného důvodu pochybuju, že byla zavražděna nožem, protože to už byste měli pachatele v base.“

„Kdo říká, že ho nemáme?“

„Ty to říkáš. Slyším to z tebe. Jsi vyčerpaný. Jsi odevzdaný. To bys nebyl, kdyby byl případ objasněn.“

Brogeland si povzdychne.

„Nemám toho moc, co bych ti mohl poskytnout, Henningu. Taktická hlediska, však víš.“

„Hm. Ale když ti řeknu, že jsem dneska večer mluvil s jedním zaměstnancem, mužem s dlouhými světlými vlasy, který vypadal, jako kdyby viděl Zubatou –“

„Mluvil s tebou?“ přeruší ho Brogeland.

Henning neodpoví.

„Doufám, že nic neřekl.“

Ani teď Henning neodpoví hned.

„Říkal, že pospíchá domů za synem.“

„Kurva,“ zasyčí Brogeland tiše do telefonu. Uběhne několik vteřin. Henning ví, že je lepší v tomto okamžiku mlčet než ho rušit dalšími otázkami.

Po chvíli Brogeland ztěžka polkne. A když o něco později zajede do zastavovacího pruhu pro autobusy a rozpovídá se, popíše Henning celý papír formátu A4 písmeny, která by za starých časů cynicky a chladně shrnul dvěma slovy.

Dokonalá vražda.

Pondělí

KAPITOLA 7

Vybrala si tohle vyzvánění, protože jí připomínalo divokou oslavu a jedinečnou nadílku. Ale vyzvánění budíku na mobilu není nikdy vítané.

Trine Juulová-Osmundsenová vymrští ruku k nočnímu stolku, snaží se nahmatat telefon, než zvonění probudí P?la Fredrika, který si vždycky stěžuje, že vstává tak časně. Aniž by otevřela oči, zůstane ležet a tápe po tom čtyřhranném mučicím zařízení. Nakonec ho nahmatá a s vypětím sil se jí podaří posunout palec na to správné místo na displeji. Konečně je ticho.

Trine klesne na polštář. Kolik hodin spala tentokrát?

Příliš málo.

Probudila se uprostřed noci celá zpocená. Ve snu, z něhož byla vytržena, stála na velkém volném prostranství a kolem ní se shromáždil dav lidí. Nemohla ani pohnout rukama, přesto se však pokoušela osvobodit, nejprve s klidem, potom stále více vyděšeně. Pohnula hlavou na stranu a to, co spatřila proti matně šedému nebi, jí vyrazilo dech. Lesklo se tam něco světlého, viděla, že je to ostré. Jásot propukl právě v okamžiku, kdy zpozorovala, že byla přeseknuta šňůra a to velké lesklé cosi se blíží k ní. Věděla, že je to to poslední, co zažije, ten pocit byl tak silný, tak živý, že se drala ke světlu a chytila se za krk, když se s hrůzou probudila a málem zapomněla dýchat.

Trine otočí hlavu k P?lu Fredrikovi, který leží s pootevřenou pusou a slabě chrápe. Stává se, že se jí zeptá, o čem byly její noční filmy, ale ona mu pokaždé odpoví neurčitě nebo se to snaží zamluvit, než se ho taky zeptá, a doufá, že to bude stačit. A on jí pokaždé odpoví: „Snil jsem o tobě, lásko. Nedokážu nikdy snít o ničem jiném než o tobě.“ Načež se usměje tím svým výjimečně okouzlujícím úsměvem, do kterého se nedokázala nezamilovat ten večer před několika lety, když se potkali na jedné konferenci o finanční kriminalitě v Lillehammeru.

Potlačí nutkání přivinout se na několik minut do jeho náruče, než ji pohltí den. Do náruče toho vysokého, štíhlého, svalnatého muže, který je v bdělém stavu jako nálož plná energie, který je úplně nejšťastnější, když může vyrazit na kolo nebo na skalní stěnu bez jištění. Teď tam leží v hlubokém bezstarostném spánku.

Trine si lehce odfrkne, vždycky mu záviděla schopnost klidně spát. Nemůže si vzpomenout, kdy naposledy zavřela oči a usnula. Vždy jen leží, a přestože nechce, přemýšlí o tom, co se ten den událo, s jakými lidmi a osudy se setkala a jak naloží s výzvami. Mozek nikdy nepřejde do útlumu. Zřídkakdy nebo vůbec není prostor pro niterné myšlenky, přestože P?l Fredrik je dobrý milenec, než se převalí na bok a usne.

Ani k tomu nepřispívá, že se děsí spát a snít, protože její sny zpravidla pojednávají o stále stejných věcech. O těch, o nichž nechce snít. O těch, které si nechce pamatovat.

Vidí, že venku je světlo, ale o něco méně než předchozí den. Ve vzduchu visí podzim a už jen při takovém pomyšlení se jí hůře vstává. Vyhrabe se však z postele, rozpřáhne ruce a nadechne se a pomalu vydechne zívnutím. Nahá se doštrachá do chodby, jde rovnou do sprchy, kde přemýšlí o tom, co bude dělat tento týden.

Ví, že dnes pojede na policejní stanici do Sandviky, kde bude Útvar pro informatiku a materiální podporu Národní policie prezentovat technická řešení elektronické kontroly osob odsouzených k zákazu kontaktu. Následovat bude oběd na úřadu předsedy vlády a vládní zasedání. Zítra ji čeká návštěva věznice Bruvoll a ke konci týdne bude u otevírání nového dětského domova v Oslu. Také si vzpomíná, že se má vypravit do Kongsvingeru, aby tam hovořila o opatřeních pro posílení hraniční kontroly. A neměla tuto středu v čase stanoveném na parlamentní interpelace zodpovídat otázky ohledně policejní připravenosti?

Bude to rušný týden.

Jakmile se osuší, natře si nohy a nanese lehký make-up, vrátí se do ložnice a nachystá si sukni, halenku a kabátek na dnešek. Cestou do kuchyně si s sebou vezme mobil, spíš jen ze starého zvyku aktivuje displej a zarazí se, když zjistí, že už má jeden zmeškaný hovor od novináře z VG. Ráno před půl sedmou.

Tentýž muž se jí pokoušel dovolat i předchozí večer, ale Trine nikdy v neděli nereaguje na hovory nebo dotírání médií. A už vůbec ne, dokud si nedopřeje ranní kávu.

Proto vejde do kuchyně, nalije vodu do kávovaru a zapne ho. Počká, až dioda přestane blikat, stiskne tlačítko s obrázkem miniaturního šálku a za chvíli už vdechuje aroma espressa, které ji obvykle probere.

Pak to znovu zazvoní.

Trine odloží šálek. Tentokrát Dagbladet. Povzdychne si a nechá to zvonit. Copak nepochopili, že dotazy mají směřovat na tiskové oddělení? Trine se rozhodne, že si zase změní telefonní číslo. Má ho k dispozici příliš mnoho lidí z tisku, přestože ho neustále mění. Někteří lidé z ministerstva očividně touží po tom, být s tiskem zadobře. Kdyby jí tak někdy pomohli.

Trine zamíří k ledničce, chystá se najít krabicový džus a mazací sýr, když se opět rozezní mobil. Nettavisen.

Zírá na displej. Tři hovory takhle zrána.

Něco se muselo přihodit.

Rozhodne se zajít do pracovny, aby se podívala na noviny na internetu, když se jí ještě jednou rozsvítí telefon a zapípá. Textová zpráva. Za okamžik přijde ještě jedna. A další. Trine se prokliká na tu úplně nahoře a trhne sebou, když se ozve zvuk domovního zvonku.

Někdo je venku.

Trine si těsněji stáhne kabátek, vejde do obývacího pokoje a udělá si škvíru mezi bílými záclonami. Venku stojí nějaký novinář s propiskou a blokem v rukou. Hned za ním stojí kameraman s kamerou připravenou v úrovni hlavy.

Ale to, co vzbuzuje její zvědavost, to, co ji znepokojuje, jsou auta stojící před domem, který si vloni v Ullernu koupili za téměř 18 miliónů korun. Na několika autech vidí loga NRK a TV 2. Zastaví tu i o něco větší vůz se satelitem na boku.

Nejenom že se něco stalo, pomyslí si Trine. Něco je velmi, velmi špatně.

KAPITOLA 8

Pozdě si lehnout, časně vstát.

Tak to chodí, pomyslí si Bjarne Brogeland, když sedí v autě na cestě do práce – už zase. A někdy to tak prostě musí být. Už dávno se s tím vyrovnal a obyčejně miloval každým kouskem těla, když si šel pro nějaký úkol jako vyšetřovatel. Využívat fyzičku, mozek, vyřešit nějaký případ a pak rozjet další. Přispět k tomu, aby z Osla bylo pěkné město pro dospívání i bydlení.

Ale dokonce i on sám, který celý život cvičil, vždy dbal na vyváženou stravu a zřídkakdy trávil své tělo alkoholem, si začal všímat, jako ho život policisty v hlavním městě ničí. Především jeho rodinu sžírá, že s nimi bývá málokdy, když vstávají nebo jdou spát. A když je konečně doma, je zpravidla natolik vyčerpaný a unavený, že nic nevydrží nebo se mu nic nechce. Chce jenom odpočívat. Netouží po ničem než po tichu a klidu.

Nikomu o tom neřekl, ani své ženě Anitě ne, ale napsal si žádost na policejní okrsek Vestfold, kterou ještě neposlal. Mají volné místo na zástup za hlavního vyšetřovatele na šest měsíců s nástupem již za měsíc, protože ten současný vyšetřovatel bude mít neplacenou dovolenou, aby napsal knihu. Detektivní román, zřejmě. Bjarne uvažoval, že by tam možná jako vedoucí oddělení mohl nabýt hodnotné zkušenosti. Všechno je o zkušenostech.

Ale to je právě ten problém. Jako vyšetřovatel nemá za sebou tolik roků, ale celou řadu let pracoval jako detektiv. Ví, že na to budou pohlížet jako na zajímavou kombinaci. Kromě toho studoval management a ví, že se vyznamenal dobrými analytickými schopnostmi, především v poslední době. Dřív se nikdy neuměl ujmout ve skupině slova, aniž by cítil nutkání někomu něco dokazovat, zvláště hlavnímu vyšetřovateli Arildu Gjerstadovi, ale této vlastnosti se naštěstí zbavil.

Netuší, jak to Anita přijme, pokud tu práci získá. Znamenalo by to, že by byl ještě víc mimo domov, ještě dál od ní a Alishy, od myšlenek na rodinu, která je pro ni tolik důležitá. Copak neobětuje už teď dost?

Vidí to na očích své dcery, slyší to v rozpravách kolem kuchyňského stolu v momentech, kdy u něj sedí všichni tři společně. Jak moc toho z jejího života prostě neví. Co se učí ve školce, s kým se kamarádí. Kdo je na ni zlý a kdo hodný. Není snadné být malý, sám si to pamatuje ze svého dětství. Jenže být tatínkem taky není jednoduché. Alespoň ne tatínkem policajtem.

Předchozí večer milostivě směl Alishu uložit, teprve když se předtím trochu vyblbli. „Vyblbnout se“ znamená všechno, co ji může rozesmát na celé kolo. Trochu jí předčítal z další z těch knih o Karstenovi a Petře, také ji trošku škrábal po zádech s nehty zaťatými, jak to jen jde, ona to zbožňuje. Ale nemohl se tam pak zdržet, když se konečně snesl klid. To může jenom Anita.

A možná stejně ani nehraje roli, jak moc dělá legraci a škrábe. Vždycky bude číslo dva. No jistě, na stupni vítězů je i druhé a třetí místo, ale Bjarnemu nikdy nebylo moc po chuti obsadit to druhé. Neměl rád pocit, že někdo jiný je v něčem lepší než on.

Den by měl mít víc hodin, usoudí a zabočí ke Gr?nlandu. Kdyby se dal čas koupit, objednal by si ho celé palety. Byl by tak čas na Legoland, na koupání v jižní části Norska, mohl by podniknout túry do hor, mohl by chytat ryby. Mohl by dát Anitě děti, o kterých vždycky říkala, že je chce.

Jenže pokud má dělat tuhle práci a má-li v ní být dobrý, tak jak si představuje, musí prací žít. On musí být práce. A práce musí být on. Celý on.

A brzy jim bude čtyřicet, oběma. Jestli čas neutíká jemu, jí rozhodně ano. O tom, co to přesně znamená, se ještě nepobavili. Neměli na to čas.

Bjarne se s Anitou seznámil na Sportovní vysoké škole v polovině 90. let. Byla v ročníku pod ním, vlastně nebyla jeho typ, žrala Aerosmith a telenovely jako Beverly Hills 90210 a Melrose Place, byla o dvaadvacet centimetrů menší než on, a dokonce hrála fotbal. Ale svými polodlouhými světlými vlasy, mírně křivými předními zuby a hřmotným nakažlivým smíchem se pro něj stávala stále víc neodolatelnou. Jednoduše přehlížel skutečnost, že Anita je z Hamaru, a brzy bylo jasné, že si nedovede představit nic lepšího než přestěhovat se zpátky do sousedství vikinských lodí, přestože se narodila v krásné přírodě v rybářské vesničce Henningsv?r. Její šarm měl něco do sebe. Ta severonorská surovost. Prostě ji musel mít.

Zpočátku jeho sbližování odolávala, především proto, že už měla přítele, ale překvapila ho, že si jde za tím, co může dostat, spíš než aby lpěla na tom, co má. O šest let později se vzali a kvůli Bjarneho práci teď bydlí v dvojdomku na Tennisveien ve čtvrti Slemdal. Jezdí kombíkem značky Volvo s klínovým řemenem, který nikdy nepřestane naříkat. Nevlastní chatu, nemají psa, mají však spolu dítě, pro které by se klidně vrhl pod vlak, jen aby ho ochránil. Druhé místo – ber nebo ne.

Měl jsi štěstí, řekne si a sleduje, jak se asfalt táhne jako nějaká olovnatě šedá stezka.

Vidí lidi na cestě do práce, cyklisty, kteří hazardně jedou na červenou, a chodce s napjatými obličeji, s přísnými výrazy. Vítr se do nich opírá. Bjarne ucítí nárazy větru do auta. Nad špičatou střechou Oslo Plaza se k městu žene další bouřkový mrak.

Bude chladný den, odhaduje Bjarne, ale doufejme, že bude produktivní, přestože toho o třiaosmdesátileté oběti předchozí večer mnoho nezjistili. Vdova, bývalá učitelka, narodila se a vyrůstala v Jessheimu, počátkem 90. let se přestěhovala do Osla. Má syna, který ji nijak zvlášť často nenavštěvuje, ale na obrázku na zdi byl on. Tom Sverre Pedersen s rodinou. Univerzitní doktor s bydlištěm ve Vinderen. A fotku jeho rodiny tedy někdo strhl a poničil.

To je zcela jistě důležité, napadne Bjarneho, prozatím však z neznámých důvodů. Nejpozoruhodnější mu zatím na celém případu přijde skutečnost, že zřejmě nikdo nic neslyšel a neviděl. Ošetřovatelé ani personál si nevšimli, jestli během odpoledne do pokoje Erny Pedersenové někdo nevešel nebo z něj neodcházel. Z těch, se kterými Bjarne mluvil, o ní nikdo neřekl nic špatného. Byla nenápadná, sotva dokázala s někým komunikovat, povětšinou seděla a pletla. Stařenka, která si hleděla svého, toho mála, na co ještě stačila.

Ale je ještě hodně těch, s nimiž jsme nemluvili, usoudí Bjarne. Její hlavní ošetřovatel, kupříkladu. Daniel Nielsen. Muž, který o ni pečoval nejčastěji. Lidé z Dobrovolnického sdružení. A zejména – ten chlapeček vozící se na invalidním vozíku, který ji objevil. Mohl narazit na pachatele. Kdokoliv mohl něco vidět. Lidé na ulici. Obyvatelé sousedních domů.

Sotva jsme zahájili vyšetřování, pomyslí si Bjarne, když se po levé straně objeví policejní ředitelství se svými špinavě šedými zdmi a světle se lesknoucími okny. A uvědomí si, že ho to pomyšlení povznáší a že se těší, až zase trochu vzplane.

Ale ano, pomyslí si s úsměvem a zajede do parkovacího domu.

Pořád to miluješ.

KAPITOLA 9

Trine Juulová-Osmundsenová pospíchá do pracovny, odklopí obrazovku notebooku, několikrát poklepe na ikonu prohlížeče, než přístroj konečně nalezne internetovou síť a načte titulní stránku VG Nett. Při pohledu, který se jí naskytne, zalapá po dechu.

Zcela nahoře se objeví velký široký snímek jejího obličeje a pod ním titulek:

DOPUSTILA SE SEXUÁLNÍHO NÁSILÍ

Úvodní odstavec zní:

Ministryně spravedlnosti Trine Juulová-Osmundsenová je nařčena ze sexuálního obtěžování mladšího politika.

Co, k čertu?

Trine si klikne na článek a přitom se jí rozbuší srdce. První věta pouze zopakuje úvodní odstavec. Co to ksakru je, pozastaví se Trine a čte dál.

K násilnému jednání mělo dojít loni na podzim na sjezdu v Kristiansandu, na němž Juulová-Osmundsenová vystoupila s plamenným příspěvkem. Několik komentátorů se posléze vyjádřilo, že to stále víc vypadá, že by se mohla stát budoucím kandidátem na ministerského předsedu, ale je otázkou, jestli z toho teď něco bude. Zdroje, s nimiž bylo VG v kontaktu, tvrdí, že týž večer obtěžovala mladšího politika, který se pak údajně pokoušel si o epizodě pohovořit s ministerským předsedou – bezúspěšně.

„Co se to děje?“

Trine sebou trhne a otočí se, zaklopí obrazovku počítače trochu rázněji, než měla v úmyslu, stoupne si naproti psacímu stolu a hledí na manžela, který přišel do pracovny oblečený pouze v modrých pyžamových kalhotech s černými pruhy. Krátké šedé vlasy mu trčí rovně nahoru a z jeho očí stále vyzařuje spánek. Rašící vous dal tvářím lehce šedou tmavou masku, zatímco kůže v obličeji jinak nese známky četného pobytu na čerstvém vzduchu. Svaly na krku a šíji jsou napnuté jak ocelové dráty.

I po několika letech manželství Trine vzrušuje, když ho vidí neupraveného, drsného a s obnaženým hrudníkem. Ale ty zvědavé oči, stále nabité nocí, do ní hluboce pronikají a otevírají palčivou ránu.

„Myslím, že jsem slyšel někoho zvonit?“ zeptá se.

Trine se na něho rychle podívá, ale uhne pohledem a neví kam s očima. Už chápe, z jakého důvodu je venku najednou smečka novinářů. Proč zcela jistě přijdou další.

„Ano,“ hlesne.

„Tak brzy?“

„Hm,“ odpoví nepřítomně, ale nedokáže se na něho podívat, neví, co má říct. Jak má vysvětlit to, co se stalo a co se bude nadále dít.

Trine se kolem něho chystá projít, když vtom ji P?l Fredrik rukou zastaví.

„Ahoj,“ pozdraví ji. „Dobré ráno.“

Usměje se a snaží se ji k sobě přitáhnout, ale Trine nemůže. Teď ne. A tak se z jeho silných paží vykroutí s tím, že má málo času. Naštěstí to nechá být.

Trine vejde do kuchyně, kde se zastaví a pevně se oběma rukama chytne lavice. V duchu kleje. Nadává, dokud znovu neuslyší hlas svého muže.

„Půjdu se osprchovat.“

Míří do sprchy, ale Trine vysloví jeho jméno a narovná se. P?l Fredrik se zastaví. Trine udělá krok blíž, vidí v jeho očích údiv, o kterém ví, že se změní, až se rozpovídá. Někdo znovu zazvoní, ale Trine z něho nespouští oči.

„Neotevřeš?“ zeptá se váhavě.

„Ne,“ odpoví mu tiše.

P?l Fredrik se dívá ke vstupním dveřím.

„Chceš, abych otevřel já?“

Trine zakroutí hlavou. Cítí, jak se jí stahuje hrdlo.

„Musím tě o něco požádat,“ špitne a zastaví se před ním.

„Ano?“ zareaguje váhavě. „Copak?“

Slova, věty – vzduch – zadrhnou se na cestě přes Trininy rty.

„Copak?“ zopakuje.

Trine spustí: „Nečti všechno, co se o mně dnes píše v novinách.“

Trine počká, dokud neuslyší zvuk tekoucí vody, potom se vrátí do pracovny, zavře za sebou dveře a na mobilu stiskne klávesu rychlé volby.

„Zvedni to, Haralde,“ řekne a současně popochází po místnosti sem a tam.

Harald Ullevik byl Trininou nejbližší a nejdůležitější oporou téměř tři roky, co je ministryní spravedlnosti. Vždy moudrý a znalý. Vždy vřelý a přátelský. Některé z proslovů, které pro ni napsal, byly velmi ostré a plné argumentů, hrdě se k nim hlásila. Několikrát ji svou sloní pamětí zachránil v trapných situacích. Vlastně pro ni jako poradce znamenal přinejmenším tolik jako státní tajemník. A skoro stejně tolik jako ministr spravedlnosti, prostě ten, který ji často podržel, když bylo zapotřebí. Pokud ji z toho může někdo dostat, je to právě on.

„Ahoj, Trine.“

Ullevikův hlas je jako vždy bdělý.

„Četl jsi dnes VG?“ zeptá se Trine rychle.

„Ne,“ odpoví po vteřině. „Ale právě mi volali a stručně mi to shrnuli. Požádal jsem je, aby si dali odjezd, pochopitelně. Všechno má své meze.“

Trine silně udeří volnou rukou.

„Haralde, přede dveřmi mi stojí polovina norských novinářů. Netuším, co mám dělat.“

„Trine,“ osloví ji Ullevik rozvážně. „Ber to s klidem, vyřešíme to.“

Jeho hlas, pevný jako hora, ji obvykle ujišťuje, že se všechno srovná. Ale zrovna teď mu to nedokáže úplně věřit.

„Jakmile vyjdeš ze dveří, budou tě bombardovat otázkami, ale proboha, nepouštěj se s nimi do žádné argumentace. Nic neříkej, dokud se na to společně nepodíváme a nedomluvíme se, jak s tím naložíme.“

Trine si ztěžka povzdychne a myslí na P?la Fredrika, zdalipak sprcha dokáže trochu smýt ten šok a nedůvěru, které viděla v jeho očích. A když popošla o krok blíž, aby ho ujistila, že ta obvinění nejsou pravdivá, jenom se otočil.

„Vyřešíme to,“ zopakuje Ullevik. „Hlavně doraz se zdravou kůží do práce a podíváme se na to.“

Trine zůstane stát a poslouchá ozvěnu jeho hlasu, než ze sebe vysouká „dobře“ a zavěsí. Když znovu nastane ticho, cítí, že se jí podlamují nohy. Ale přikáže si vzchopit se. Načež polkne něco tuhého a tlustého, co se jí pevně usadilo v krku, odpojí počítač, vloží ho do tašky a pospíchá do chodby. Tam se zastaví před zrcadlem, uhladí si záhyb na kabátku a prohlíží si svůj obličej, vlasy, oči. Vypadá až příliš namalovaná, má chuť setřít rtěnku, kterou si dnes ráno nanesla, ale nechá to být, nechce ani čekat, až P?l Fredrik vyjde z koupelny a ona mu bude opět zírat hluboko do jeho smutných vyděšených očí.

V rychlosti přehlédne boty, vidí, že nikde nemají skvrny. Potom se zhluboka nadechne. Nasaď masku, nakáže si. A neříkej jim ani ťuk.

KAPITOLA 10

Když se Henning probudí ze ztuhlé polohy na pohovce, jeví se den pouze jako bledý obrys nad střechami domů. Obličej má zabořený do polštáře, až skoro cítí ve tváři jeho otisk.

Byla to poněkud delší noc, než doufal, ale nepotřeboval kávu, aby se udržel v bdělosti. Článek, který připravil k publikování na osmou hodinu, se psal téměř sám. Spokojil se s tím, že napsal, že oběť byla zavražděna a zohavena, titulek, o němž věděl, že upoutá. Co se týče těch bizarních detailů, shodl se s Bjarnem Brogelandem, že chvíli posečká, pokud o nich vůbec něco napíše. Veřejnost se nemusí dozvědět, co se stalo s očima Erny Pedersenové.

Henning vstane, aby si zkontroloval, že je článek zveřejněn a že si získal své právoplatné místo v horní části titulní stránky.

Nestalo se tak.

Místo toho s velkým údivem čte, z čeho je obviněna jeho sestra Trine Juulová-Osmundsenová. Zanedlouho je oblečený a vyhledá číslo Karla Oveho Marcussena v Helgesenově ulici. Uběhne několik vteřin a ohlásí se rozespalý mužský hlas.

„Dobrý den, jmenuji se Henning Juul. Jsem synem Christine, vaší sousedky. Vy jste domovník, že ano?“

„Ano.“

„Fajn. Musím vás požádat o zatraceně velkou laskavost.“

*

Trine vyjde ven, k vícehlasému řevu, který ji přiměje se na okamžik zastavit.

Zasype ji záplava slov a vět, ale ačkoliv se snažila, nepodařilo se jí rozlišit jednu otázku od druhé.

Ochranka jí razí úzkou cestičku a ona upřeně zírá na asfalt. Vytuší obrysy nějakého fotografa, který vyšplhal na strom v sousední zahradě. Objektivem míří na ni. Připadá jí to, jako kdyby střílel.

Trine by nikdy nevěřila, že je tam venku místo pro tolik lidí. Před ní se objeví černý vládní vůz. Oči upírá na otevřené dveře po pravé straně, zatímco ochranka se snaží udržet davy v odstupu. Do určité míry se to daří. Nasedne dovnitř, ale přestože je okénko, za nímž se ukryje, umazané, vidí, že blesky fotoaparátů hromadně cvakají.

Auto se rozjede. Trine se otočí, snaží se zjistit, jestli je někdo nesleduje.

„Věší se na nás, ano,“ odtuší Trinin řidič a snaží se najít její oči ve zpětném zrcátku. Trine měla vždycky ráda svého řidiče, postaršího muže, který nebyl jedinkrát nemocný v průběhu tří let, co je ministryní spravedlnosti. Bez ohledu na počasí, bez ohledu na to, co se děje, ji vítá klidným příjemným hlasem. Auto je místo, kde může vypnout. Je jí tam dobře, ráda si povídá se svým řidičem, jeho vůně je jí příjemná. Ale neví, jestli už se nedostal k dnešním novinkám; dokud nemusí, nedokáže o tom s nikým mluvit.

Trine svírá mobil, který zavibruje a zapípá každou druhou vteřinu. Má velkou chuť do sedadla před sebou vykopnout díru. A je ještě vzteklejší, když objeví, že se jí pod kolenem pářou punčochy. „Trine se s tím nepárala“ bude jistě brzy na některém novinovém titulku. A pak se budou v redakcích smát. Ještě že dnes nejde do Stortingu, i když punčochy mají v obchodě v parlamentu.

Trine obyčejně tráví čas ve vládním voze pročítáním aktuálních zpráv, ale teď si nečte. Děsí se, až auto zastaví a ona bude muset vystoupit a setkat se s vlky. Když ve vládní čtvrti zabočí k bloku s půdorysem ve tvaru písmene H, okamžitě zpozoruje shluk novinářů.

Když přichází ke vchodu, snaží se lokalizovat zvuk vlastních kroků. Klap, klap, rychle, těžce. Slova a dobře známé otázky stoupají a klesají, kladou jí je nanovo, protože neodpovídá. Zvukové vlny ji pronásledují i poté, co ji ochranka pustila dovnitř.

Jakmile nastoupí do výtahu a dveře se za ní zavřou, hluk náhle zmizí. Jako kdyby měla nasazená zvukotěsná sluchátka. Najednou slyší vlastní horečný dech.

Zavře oči a výtah ji zatím veze nahoru, neotevře je, dokud se neozve cinknutí a dveře se neodsunou. Hned, jak vyjde do chodby, všimne si těch intenzivních pohledů lidí, kteří kráčí proti ní. Obvykle by kolem nich prošla se vztyčenou hlavou a s přátelským pokývnutím. Teď však ne. Uvnitř ní plane oheň a z očí jí srší hněv. Tvoje nohy, pomyslí si. Soustřeď se na ně.

U dveří do křídla, ve kterém má Trine a sekretariát Ministerstva spravedlnosti své kanceláře, potká vedoucí komunikace Katarinu Hatlemovou. Vtáhne Trine dovnitř a přitom telefonuje.

„Tomu rozumím,“ přitaká. „Ale Trine ještě nepřišla. Budeme se k tomu muset vrátit –“

Hatlemová obrátí oči v sloup.

„Dobře,“ řekne nakonec. „Budeme brát v potaz požadavky lidí. Musím teď na schůzi. Mějte se.“

Potom zavěsí a zakroutí hlavou, až se její dlouhé červené vlnité vlasy roztančí ze strany na stranu.

Katarina Hatlemová se postupně stala jednou z Trininých nejlepších kamarádek. Trine s ní může mluvit o všem. Ale ten hlavní důvod, proč chtěla právě Katarinu jako vedoucí oddělení komunikace, byl, že několik let pracovala v NRK. Znala média.

Trine pospíchá chodbou do pracovny, lehce však zpomalí, když přijde k čestné zdi, z níž se na ni z pozlacených rámů usmívají dřívější ministři spravedlnosti. Je to zeď s převahou mužů, přesto však se silným ženským prvkem v posledních dvaceti až třiceti letech. Obrázky tam visí jako připomínka toho, jak rychle se může politický život změnit. Pamatuje si, že někteří z ministrů byli nuceni se urychleně stáhnout a některé pády byly tvrdé. A ví, že na ministerstvu je již připraven i její snímek pro případ, že by její odchod přišel rychle. Dokonce je koupený i dárek na rozloučenou. Je to, jako by nad člověkem visel Damoklův meč.

Přidá do kroku a vstoupí do pracovny, pověsí si kabátek na věšák za psacím stolem.

„Jsou tady všichni?“ zeptá se ostře.

„Všichni, kteří tady mají být, už tu jsou,“ odpoví klidným hlasem Hatlemová.

„Dobře, uspořádejme tedy schůzi.“

Hatlemová odchází ve stejném okamžiku, kdy dovnitř vstupuje státní tajemník Harald Ullevik. Zastaví se, pozdraví Trine a přívětivě se na ni podívá, až se jí znovu stáhne hrdlo. Přinutí se dívat na něco jiného než na toho elegantního muže před sebou. Díky svým krátkým prošedivělým vlasům a vzpřímenému držení těla by Harald Ullevik mohl rovnou do reklamy na pánské oblečení značky Dressmann. Katarina Hatlemová ho kdysi na jednom večírku označila za Harrisona Forda a tento šestačtyřicetiletý státní tajemník je možná mužem, který na celém patře přitahuje nejvíce pohledů – i od ostatních mužů.

„Jak to šlo?“ zeptá se jí. „Bylo to tak zlé, jak jsi počítala?“

„Mnohem horší,“ zasupí Trine a odvrátí se od něj.

„Ale šlo to dobře? Neřekla jsi jim nic?“

Trine zakroutí hlavou.

„Fajn,“ řekne a vykročí ke konferenčnímu stolu. „Ostatní státní tajemníci jsou dnes na cestách, ale to zatím nehraje žádnou roli. A tady tohle nebudeš potřebovat,“ pronese a zvedne svazek novinových výstřižků, které jí informační oddělení připravilo na konferenční stůl. „To jediné, co teď bude média zajímat, je, jak na ta obvinění zareaguješ. Takže musíme vymyslet, co jim povíš – jestli vůbec něco.“

Ullevik papíry odhodí, usedne ke stolu a nalije si do hrnku vodu. Trine se nechce sedět, dokud nejsou všichni na místě. A netrvá to dlouho a uslyší několik blížících se kroků.

Náměstkyně ministra Hilde Byeová vejde dovnitř s Trininým politickým poradcem Trulsem Ovem Henriksenem těsně v patách. Kývnou na Trine a téměř synchronně ze sebe vymáčknou „dobré ráno“, načež si sednou na svá místa u stolu, a než dovnitř vejde Katarina Hatlemová a zavře za sebou dveře, stačí vyprázdnit šálky s kávou.

Trine se posadí, položí ruku na aktuální výpis z kalendáře. Vypadá to, že všichni kolem stolu čekají, až něco sdělí, jenže ona neví, kde má začít. Popadne papíry s novinovými výstřižky, ukáže na horní papír s takovou razancí, až se jí prohne prst.

„Je tohle skutečně dovoleno?“ táže se.

„Copak?“ zeptá se náměstkyně ministra, žena, která nedávno oslavila padesátku a na ministerstvu spravedlnosti pracovala jako nejvyšší administrativní vedoucí řadu let, pouze s tříletou přestávkou, kdy byla guvernérkou na Špicberkách. Trine nikdy s Hilde Byeovou nevycházela dobře, aniž by úplně věděla proč. Možná za to může prostě jen ten věkový rozdíl. Trine vždycky v jejích očích viděla záblesk skepse a ten ani teď není o nic menší.

„Ještě jsem nečetla všechno, co tam o mně píšou,“ poznamená Trine. „Ale v hlavním článku se píše ‚informátoři, se kterými je VG v kontaktu.‘ To si kdekdo může jen tak přijít s jakýmkoliv tvrzením, když mu ho potvrdí alespoň dva zdroje? Bez ohledu na to, o co se jedná?“

Trine se tázavě rozhlíží kolem stolu.

„Chceš říct, že to, co tam píšou, není pravda?“

Trine vyšle nenávistný pohled k havraním vlasům náměstkyně.

„Tím si buď jistá.“

Trine požádali, aby pronesla pár slov na oslavě padesátých narozenin Hilde Byeové. Dlouho se potila nad klávesnicí, aby vymyslela něco pěkného, co by o ní řekla, protože snazší bylo přijít na to, jaká není. Nijak zvlášť příjemná, nijak zvlášť šikovná, ani po odborné stránce, ani po té lidské. Příliš si užívala pozici šéfové.

„Ale pokud to tak není,“ začne Truls Ove Henriksen, „prostě jen řekneš, jak to je. Že ta tvrzení jsou nepravdivá.“

Pokud to tak není, paroduje Trine v duchu a dívá se na toho holohlavého muže. Ví, co si asi tak myslí tenhle slizký politický poradce, kterého jí vnutili, když se před třemi lety stala ministryní. Tenkrát byla novou pozicí natolik ohromena, že kývla na všechno, co strana chtěla. Kupříkladu na to, že bude mít politického poradce, kterého z dřívějška moc neznala, ale který se z hlediska regionální politiky dobře hodil do úplné kabaly, jež se měla vyložit po volbách – protože byl stranickým tajemníkem sociální demokracie v kraji Troms.

„Neberu tady tenhle novinářský paskvil natolik vážně, abych cokoliv z toho komentovala,“ prohlásí Trine a znovu poklepe ukazováčkem na papíry.

„Ale to právě musíš,“ namítne Katarina Hatlemová. „Útoky médií budou pokračovat, dokud něco nedostanou, a všude, kam se pohneš, bude tohle tématem.“

„Promluvím si s úřadem předsedy vlády, aby tě ve středu nevystavoval interpelacím,“ navrhne Ullevik.

„To bude asi rozumné,“ souhlasí Hatlemová a přikývne. „Taky si myslím, že uděláme jenom dobře, když k tomu vydáme tiskové prohlášení co nejrychleji, jak jen –“

„Ne,“ přeruší ji Trine a sevře prsty, až jí zbělají klouby.

„Proč ne?“

„Nebudeme vydávat žádné zasrané tiskové prohlášení. Pokud musím dementovat nějaká taková tvrzení, tak už ta tvrzení vyhrála. Obviňují mě z něčeho, co jsem neudělala, a já se nemůžu proti takovému obvinění postavit, když nevím, kdo je ta dotyčná osoba. Ani neexistuje žádné trestní oznámení.“

„Zatím ne.“

„Jak to myslíš?“ zeptá se Trine a upřeně zírá na svého politického poradce.

„No, jen tím chci říct, že i na to může brzy dojít. Každopádně to bude požadováno.“

Trine zafuní.

„Tohle je naprostý kec!“ zařve. „Netuším, kam na to chodí. Ale jistě si to zjistím.“

Harald Ullevik si odkašle.

„Pojďme si to probrat krok za krokem,“ navrhne klidně. „Tohle se tedy mělo stát vloni na sjezdu v Kristiansandu. Všichni, kdo na něm byli, přece vědí, že tam by to šlo těžko, ať už z toho či onoho důvodu.“

„Chceš tím říct, že –“

„Ne, ne, Trine, nic takového, ale vím, co si budou ostatní lidé myslet. Proto se tě ptám: Co si z toho dne pamatuješ?“

Trine ztěžka vydechne ústy a zamyslí se. Byla na tolika sjezdech, že jí jeden splývá s druhým.

„Čistě konkrétně nic moc. Ale každopádně vím, co jsem nedělala.“

U stolu je ticho.

Náměstkyně usrkne ze šálku a přitom se rychle podívá na Henriksena na protější straně stolu. Ona pochybuje, pomyslí si Trine. Ona ksakru pochybuje.

„Dobře, mám návrh,“ řekne Katarina Hatlemová. „I když se tě to týká velkou měrou, nebudeme se tě tentokrát ptát. Vybereme pouze jeden dotaz a budeme opakovat neustále to samé, že se nechceš shazovat tím, že budeš reagovat na nějaké takové obvinění vznesené anonymní osobou, že tím nemůžeš marnit čas a bla bla. Pokud se nám nepodaří vzít jim takto vítr z plachet, vybereme si jednoho nebo dva novináře, o nichž víme, že jsou přátelsky nakloněni, a povíme trochu víc.“

„Není co víc říct,“ zdůrazní Trine. „Neudělala jsem to.“

„Ne, ne, ale budeme tak moct informovat o tom, co ministerstvo v posledních letech udělalo právě proti porušování osobní svobody a domácímu násilí. Jistě máme nějaká čísla, která vypovídají o tom, jak moc jsme se té práci věnovali.“

Trine neznatelně přikývne.

„Pokud obvinění nebudou mít konkrétnější podobu, myslím, že neuškodí, když ukážeme, že ctíme morálku,“ pokračuje Hatlemová.

„Ale ten loňský sjezd,“ řekne Truls Ove Henriksen. „S tím asi nejspíš vyrukoval někdo z mladých sociálních demokratů.“

Trine pokrčí rameny.

„Ano, většina si to bude myslet. Ale netuším, odkud to VG má. Jsem provdaná za P?la Fredrika čtyři roky a nikdy jsem nebyla nevěrná. Ani náznakem.“

Henriksen neodpoví. Na jeho lesklé lebce se objevily mokré krůpěje.

„Ale může se stát, že v určitém okamžiku budeš muset přijít s nějakým vysvětlením,“ upozorní ji Ullevik.

„Jenže o tom se teď nebavíme,“ zdůrazní Hatlemová. „Nemůžeme předpokládat, že se k tomu Trine vyjádří.“

„Ne, to samozřejmě ne,“ odpoví Ullevik. „Jen chci říct, že si musíš pečlivě vybavit, kde všude ses ten den pohybovala. Vedle koho jsi seděla u oběda? S kým jsi mluvila? Kdy sis šla lehnout? Jestli máš třeba nějaké alibi – a tak. Čím víc budeš mít podrobností, co jsi vlastně 9. října loňského roku dělala, tím líp. A jestli už něco řekneš, musíš si tím být naprosto jistá. Pokud tě nachytají při lži, budou si pak myslet, že jsi lhala ve všem, co jsi kdy řekla a udělala.“

Trine mlčí, zavře oči a pohrouží se do světa vlastních myšlenek. Potom oči otevře.

„Co jsi říkal?“

„Prosím?“

„Říkal jsi, že to bylo 9. října?“

„Ano.“

A Trine najednou ucítí horkost. Zatracenou horkost. To není možné, diví se. To přece nemůže být možné, že někdo zjistil –

„Co se děje?“ zeptá se Katarina Hatlemová. „Jsi najednou nějaká pobledlá.“

Trine zírá do místnosti a ústa se jí rozevřou. Je to past, řekne si v duchu.

Tohle je ksakru nějaká past.

KAPITOLA 11

Henning se krátce osprchuje, sní fazole z plechovky, aniž by si je ohřál, a vydá se ke Gr?nlandu, kde sídlí redakce 123nyheter. Je šedivé ráno. Další den, kdy se město zase tváří o něco míň vlídně před blížící se zimou.

Při chůzi myslí na svou sestru, na mediální tlak, který bude následující dny zažívat. Nemá skoro smysl pracovat na něčem jiném. Titulní stránky internetových novin budou celý den vytapetovány články o Trine.

Ale stejně.

Policie svolala na desátou hodinu tiskovou konferenci, seanci, na kterou by se Henning za běžných okolností vykašlal, kdyby ji s největší pravděpodobností nevedla policejní inspektorka Pia N?klebyová. Právě s ní má Henning ještě něco nedořešené.

Pohled, který se mu naskytne, když stoupá po šedých schodech v prostorech 123nyheter, mu připomíná mraveniště. Lidé se hemží sem a tam, pobíhají. A Henning to vidí na očích těch, kteří tu jsou. Ty lehce vyděšené pohledy. Vystresované prsty běhající po klávesnici. Je to stejné jako obvykle. A on samozřejmě ví proč.

Šéfová redakce událostí z domova Heidi Kjusová ho zmerčí v roji lidí a jde mu naproti.

Vysloví jeho jméno břitkým stylem, který mu pokaždé připomene výcvik psů. Heidi má na sobě krátkou, tmavě modrou sukni se sladěným kabátkem. Kdyby nebyla novinářka, kdyby nebyla manažerka, mohla by rovnou do advokátní kanceláře.

Henning možná počítal s tím, že se Heidi nějak vyjádří ke článku, který napsal v noci. Místo toho se však zastaví a rozhlédne se kolem. Tepna na krku vypadá jako pracovitá pumpa. Lícní kosti jí snad ještě víc vystouply z obličeje.

„Přemýšlela jsem nad jednou věcí,“ začne.

Henning čeká, co bude dál.

„Jak jistě víš, tak –“

Heidi se zahledí do prostoru, jako by v něm hledala oporu pro to, co řekne dál. A Henning tuší, co to bude.

„Nikomu se nedaří kontaktovat tvou sestru,“ pronese Heidi.

Znovu na něho upře oči. Bývaly vždy plné ledu, teď však ne. Jsou tmavě hnědé, skoro až černé. K její osobnosti to sedí.

„Mluvil jsi s ní dneska?“ zeptá se.

Henning si odfrkne a rozesměje se.

„Nemluvil jsem s Trine spoustu let, Heidi.“

„No, ale –“

„A i kdybych s ní v kontaktu byl, nemohl bych jí teď zavolat, to víš dobře. Nemůžu pracovat na něčem, co má něco společného s Trine.“

„Ne, ale myslela jsem si, že bys třeba mohl –“

Pohledem zabloudí po místnosti.

„Myslela sis, že bych se i tak třeba mohl pokusit od ní získat nějaký komentář,“ řekne a sleduje reakce v jejím obličeji. A dočká se. Pohled má ostrý, nejdřív trochu ukřivděný, potom agresivní.

Zakroutí hlavou.

„Nehledě na to, i kdybych měl Trinino telefonní číslo, které nemám, silně pochybuju, že by mi vzala telefon, kdybych jí zavolal. Trine a já už dávno nemáme nic společného. Ani nepřišla na Jonasův pohřeb. Taky mě nepozvala na svatbu.“

Henning se posadí a zapne počítač.

„Ano, ale mohl jsi to aspoň zkusit,“ namítne Heidi a nevypadá, že by chtěla odejít. „To je zas to tvoje, že nemůžeš, Henningu. Pokusit se. Ty prostě nikdy nemůžeš udělat, co se ti řekne, vždycky se o tom musíš dohadovat. Chce se toho po tobě tolik, abys občas, jenom občas projevil trochu kolektivního ducha?“

Henning se na ni podívá.

„Kolektivního ducha?“

Vyhrkne ta slova, jako kdyby mu hořkla na jazyku.

„Pokud se tvoje sestra znemožnila, je naším úkolem o tom informovat, Henningu, to víš dobře.“

„Jasně, vím. Ale je rozdíl –“

Henning se zarazí, zdrží se.

„Je to ztráta času, Heidi. Nerad marním svůj čas.“

„Jistě,“ utrousí ironicky. „Popřemýšlej o tom, jestli bys náhodou s někým nespolupracoval.“

„Spolupracuju s Iverem.“

„Ano, jenže ten tady přece není. Alespoň teď ne.“

Henning neodpoví, nenapadne ho nic, co by řekl. Ani Heidi ne. Místo toho jenom odfrkne a odejde.

KAPITOLA 12

„Potřebuju být chvilku o samotě,“ pronese Trine tiše.

Všimne si, že ostatní v zasedací místnosti si vyměňují udivené pohledy, ale Trine má spíš co dělat, aby se nepozvracela.

„Prosím,“ řekne. „Potřebuji několik minut pro sebe.“

Židle se pomalu odsunují. Trvá to půl minuty a zůstane pouze Katarina Hatlemová. Zastaví se s rukou na klice dveří.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se.

Trine se otočí, ale nepodívá se na svou rusovlasou kamarádku, jenom krátce a rychle přikývne a přitom se jí zalijí oči. Vůbec není v pořádku. Když je v místnosti ticho, posadí se. Ukryje obličej do rukou. Funí. Kroutí hlavou.

9. října.

Teď zpětně snadno nachází argumenty pro to, že se tehdy měla a mohla zachovat jinak. Ale stále je přesvědčená, že udělala správnou věc. Udělala by znovu přesně to samé, kdyby nastala stejná situace.

Jen měla být opatrnější při zakrývání stop. Protože to je to, co se určitě profláklo, nebo ne? Někdo ji musel vidět a žvanil. Nic jiného ji nenapadá.

Proč na tohle k čertu vlastně kývla?

Tehdy, když jí ministerský předseda zavolal, pomyslela bezprostředně na možnosti, které se jí otevírají. Větší šance něco udělat, větší moc, vyšší plat. Ale také větší publicita, víc fňukání, víc stížností. Vždycky se najde někdo, kdo chce víc, kdo si myslí, že priority jsou špatně nastavené, že je nesprávně zvolená strategie a že ona svou práci neumí. I tak na to kývla, nepotřebovala na rozmyšlenou déle než pár vteřin, aby se té nabídky chytila. William Jespersen chtěl, aby pro něho pracovala. William Jespersen.

Věděla, že je to zranitelná pozice, ale to bylo zároveň přesně to, co ji přitahovalo. Norsko nemělo po válce příliš mnoho silných ministrů spravedlnosti. Šance zviditelnit své jméno, zapsat se do dějin jako dobrá ministryně spravedlnosti, ji lákala. Chtěla se stát ministryní, která by se těšila respektu a která by prosadila své vize. Snila o tom, že práce ministryně spravedlnosti spočívá v prevenci, reagování, vysvětlování a rehabilitování.

A teď – všechno pryč.

Všechny sny, veškeré ambice a vize.

Všechno je pryč. Budou si ji pamatovat kvůli tomuhle. Ne pro to, co udělala.

Ministerský předseda ji před tím varoval. Říkal, že ji všichni budou zvlášť pečlivě sledovat, protože se sem dostala poněkud nepřímo. Řekl, že nikdy nebyla ani na lavici náhradníků, a fíha, najednou je v první jedenáctce. Trine nepochopila, jak to myslel, ani se neptala, protože přece jen to byl ministerský předseda. Později pochopila, že to byla fotbalová metafora.

Jespersen také řekl, že se budou objevovat spekulace, „protože jste krásná žena,“ a chtěl vědět, jestli má na to, aby to vydržela. A ona se tomu tenkrát hihňala jako malá holka.

Co by za to dala, aby byla zase malá holčička. Cítí se tak zranitelná, vydaná napospas médiím, která už se do ní strefují, a má strach, co dalšího následující dny vyplave na povrch. Ty následky, jaké to může mít. Pro všechny.

Ale podaří se jim zašťourat až tak hluboko?

Trine aktivuje obrazovku před sebou.

Objeví se její e-mailová schránka. Spousta e-mailů, ty nepřečtené jsou označeny černě. Pohledem se zastaví na jednom mailu, který jí přišel před méně než deseti minutami. Nepoznává adresu odesílatele, ale ta písmena v předmětu zprávy ji zarazí.

9. říjen

Váhavě zprávu rozklikne. A při pohledu na to, co je tam napsáno, zvedne ruku k ústům.

Vím, co se stalo loni 9. října. Nebo přesněji řečeno – den nato. Ber to jako varování. Podej demisi, nebo jednou vyjde pravda najevo.

KAPITOLA 13

Rádio je zapnuté, ale Bjarne Brogeland ho neposlouchá. Očima přelétává město, které kolem něho ubíhá. Zpod auta se na mokrém asfaltu ozývá tlumený zvuk pneumatik.

Od ranní porady uplynula pouze čtvrthodina. Dnešní prioritní úkoly byly stanoveny a rozděleny v režii zkušeného hlavního vyšetřovatele Arilda Gjerstada. V praxi to znamená, že značný počet policistů pod vedením Emila Hagena je na cestě do pečovatelského domu, aby pokračovali ve výsleších všech, kteří tam předchozí den měli nějakou práci. Na policejním ředitelství koordinuje strážník Fredrik Stang práci tím, že prověřuje zbývající zaměstnance Grünerhjemmet se zvláštním důrazem na ty, kteří pracovali na oddělení Erny Pedersenové. Paralelně probíhají i aktivity kriminalistických techniků, snímání otisků prstů, porovnávání.

Bjarne dostal v první řadě za úkol navštívit toho malého chlapce, Ulrika Elvevolda Sunda, který našel Ernu Pedersenovou, což byla úloha, které se s radostí ujal, protože Ella Sandlandová, femme fatale v resortu, má jít s ním. Bjarneho již dlouho fascinuje, ale na žádnou z jeho koketních poznámek nebo pokusů o sblížení zatím nereagovala jinak než pokrčením ramen. Ale díky tomu ho jejich spolupráce ještě víc vzrušuje.

Podívá se na ni, na skromné líčení, hladké tváře, krk, rty – právě teď trochu suché, ale obyčejně vlhké a měkké. Z očí se jí vlní řasy. Sandlandová je slunce. V její přítomnosti je vždy o něco tepleji.

„Tak,“ řekne a ztěžka vydechne. „Co si o tom všem myslíš?“

Sandlandová, která sedí upjatě, vzpřímeně a bdělým pohledem hledí přes okénko, se k němu otočí.

„No, co si o tom má jeden vlastně myslet. Kdo dokáže vymyslet něco takového? Chci tím říct – už jen ten nápad, zabodnout stařence do očí pletací jehlice. No není to zvrácený?“

Její západonorský dialekt ho jako vždy zasáhne někde hluboko v hrudi. Sandlandová zakroutí hlavou, aniž by se jí pohnuly její nakrátko ostříhané vlasy.

„Někdo ji musel hluboce nenávidět,“ dokončí.

„Myslíš, že je v tom nějaká symbolika, že použil právě bibli k tomu, aby jí zarazil jehlice do očí?“

„No,“ odpoví Sandlandová. „Třeba byla křesťanka?“

„Nebo to možná nějak souviselo s jejíma očima,“ navrhne Bjarne. „Třeba něco viděla. To je přece už sám o sobě silný symbolický akt, jít jí po očích.“

Sandlandová neodpoví, jenom tiše přikývne.

Bjarne zapne blinkr a odbočí doprava, zaparkuje proti směru jízdy na ulici Jense Bjelkena, hned před vchodem do budovy číslo 43. Zděná budova je žlutá s bíle natřenými okenními parapety a obklady vespod. Dveře do vchodu B jsou modré.

Bjarne předem zatelefonoval a oznámil, že jsou na cestě, aby Martine Elvevoldová stačila připravit sebe i chlapce na popovídání. Když Sandlandová zazvoní, okamžitě jsou puštěni dovnitř, nemusí jít dál než do zvýšeného přízemí, kde je přivítá žena s pohublým obličejem. Tvář má bledou a strhanou, jako kdyby toho za poslední dobu moc nenaspala. Vlasy, hnědé a dlouhé, jí spadají ledabyle přes ramena.

„Pojďte dál,“ vyzve je potom, co si podali ruce. Vejdou do obývacího pokoje, jehož prostory naplňuje zvuk nějakého filmu. Bjarne ho okamžitě rozpozná jako jeden z těch filmů o Shrekovi. Ulrik, chlapec se světlými polodlouhými vlasy – přesně jako jeho otec – sedí nahrbený na zemi před televizí.

„Dáte si kávu nebo něco jiného?“ zeptá se Martine.

„Ne, díky,“ odpoví oba strážníci současně.

„Jak na tom je?“ naváže na to Bjarne.

Martine Elvevoldová na několik vteřin zaváhá s odpovědí.

„Moc dobře ne, abych řekla pravdu,“ začne. „Dneska jsem ho neposlala do školy, ale působí trochu – jak to říct – poněkud mimo. V některých momentech se chová úplně normálně, ale vidím, že tu a tam zírá nepřítomně. Ulrik byl vždycky tak trochu neklidný chlapec. Vždy byl lehce úzkostlivý.“

Bjarne přikývne.

„Pověděl něco o tom – o tom, co se stalo?“

Elvevoldová zakroutí hlavou.

„Ani jsem ho k tomu nenutila. Myslím, že bude rozumné dát mu trochu čas.“

„Čas je bohužel luxus, kterého nemáme nazbyt,“ poznamená Bjarne. „Nebudete mít nic proti tomu, když si s ním popovídám?“

„Ne,“ odpoví Elvevoldová a okamžitě se jí objeví znepokojená vráska nad očima. „Jenom – jenom na něho jděte opatrně.“

Bjarne se soucitně usměje.

„Samozřejmě.“

Naznačí Sandlandové, že chce tento hovor uskutečnit na vlastní pěst.

„Myslím, že si přece jen ten šálek kávy dám,“ řekne Sandlandová.

Martine Elvevoldová se usměje, projde kolem a ukazuje cestu do kuchyně. Bjarne počká, až bude s Ulrikem o samotě. Posadí se na zem, ne moc blízko, kousek stranou.

„Na copak se koukáš?“ zeptá se a pozoruje oči, které těkavě sledují záběry na obrazovce. Fiona se chystá dát výprask chlápkovi, který se vydává za Robina Hooda.

„Páni,“ utrousí Bjarne. „Ta je ale nebojácná.“

Ulrik neodpoví.

„Moje dcera tenhle film miluje,“ pokračuje Bjarne po chvíli. „Už jsem ho viděl snad třicetkrát.“

I teď Ulrik mlčí. Bjarne očima klouže po místnosti a přitom přemýšlí, jak se na toho devítiletého chlapce dostat. Před televizí leží na hromádce obaly několika filmů. Pod konferenčním stolkem je krabice s legem. Kolem dokola jsou rozházené skleněné kuličky. Na zemi vedle pohovky leží nohejbalový míč.

„Ulriku,“ řekne Bjarne a otočí se k chlapci. „Jmenuji se Bjarne. Pracuji u policie.“

Chlapec neodtrhne oči od obrazovky.

„Snažím se zjistit, co se včera večer přihodilo v pečovatelském domě. Vím, že jsi byl první, kdo viděl Ernu Pedersenovou mrtvou.“

Tentokrát se ten devítiletý chlapec na Bjarneho neznatelně podívá.

„Povíš mi, co jsi viděl?“

Ulrik znovu upře pohled k televizi.

„Nevadí, když trochu stáhnu zvuk?“ zeptá se Bjarne a ukáže na dálkový ovladač. „Bude se nám tak snáz povídat.“

Ulrik neodpoví, ale Bjarne si to i tak vyloží jako znamení, že je to v pořádku. Natáhne se po dálkovém ovladači a úplně vypne zvuk. Okamžitě se vynoří zvuky z kuchyně. Tlumený hovor, zařinčení šálku.

„Víme, že na ni byl někdo zlý,“ pokračuje Bjarne. „A mou prací je pokusit se zabránit tomu, aby se stalo něco podobného znovu. Říkal jsem si, že bys mi s tím třeba mohl trochu pomoct.“

Ulrik se střetne s Bjarneho očima.

„Neviděl jsi někoho, kdo byl na paní Pedersenovou zlý?“

Ulrik sklopí zrak, pohrává si s prsty. Bjarne tentokrát posečká.

„Byla prostě mrtvá,“ řekne Ulrik nakonec.

„Ty jsi neviděl, co se stalo, když zemřela?“

Ulrik zakroutí hlavou, ztěžka a rychle. Bjarne přikývne, snaží se vymyslet jiný způsob, jak položit tu samou otázku. Na nic nepřijde.

„Neviděl jsi někoho v jejím pokoji?“

Stejná odpověď. Ulrik má v sobě opět něco přemýšlivého a smutného.

„Byla paní Pedersenová hodný člověk?“

Chlapec přikývne.

„Dala mi panáčka.“

„Panáčka? To je fajn,“ řekne Bjarne. „Povídal sis s ní?“

„Moc ne.“

„Aspoň trochu?“

Ulrik civí do země. Bjarne neví, jestli má smysl pokračovat. I když chlapce nezná, snadno pozná, že se hodně stáhl do sebe. Jestli je to něčím jiným než tím, že viděl mrtvého člověka, navíc zavražděného, těžko říct.

„Dobře,“ řekne Bjarne a zvedne se. „Děkuji, že sis se mnou popovídal, Ulriku. Doufám, že si jindy společně popovídáme víc.“

Chlapec neodpoví, Bjarne mu podá dálkový ovladač. Zanedlouho se obývací pokoj naplní zpěvem. Je to krásná melodie, naprosto nevhodná do tohoto okamžiku.

Bjarne najde ženy v kuchyni.

„Máte šikovného chlapce,“ řekne Martine Elvevoldové. „Myslím, že se to srovná.“

Ulrikova matka se něžně usměje.

„Pomohl vám nějak?“

„Ano,“ odpoví Bjarne a přikývne.

„Nejspíš ho dnes pošlu za kamarády, až se vrátí ze školy. Pokud bude chtít. Možná mu prospěje, když bude dělat zase něco úplně běžného.“

Sandlandová se usměje a odloží šálek.

„Myslím, že to zní rozumně,“ souhlasí.

KAPITOLA 14

Slova z mailu zasáhnou Trine tak tvrdě, že se musí trhavě nadechnout. Je to, jako kdyby se místnost točila a ona se musela posadit, aby nespadla. U psacího stolu si položí ruce na čelo a na loktech se nakloní dopředu. Vlasy jí spadnou před oči a vytvoří kolem ní štít, který ji ale nechrání.

Zvedne hlavu, vidí, že e-mail byl odeslán z adresy nepravda0910@hotmail.com. Trine nad tím názvem ohrne nos, počítá s tím, že ten dotyčný, který hrozbu poslal, nepoužívá IP adresu, jež by se dala snadno vystopovat. A ani na to nechce upozorňovat bezpečnostní službu, nemá zájem do toho zatahovat někoho dalšího.

To jí připomene jejího tajemníka, jemuž chodí všechny kopie e-mailů, které jsou poslány na mailovou adresu ministra spravedlnosti. Trine se prudce zvedne, až moc rychle, a okamžitě se jí zatočí hlava. Chytí se za ni, nabyde rovnováhu. Potom jde ke dveřím a otevře je. Vidí, že tajemník teď zrovna není na svém místě.

Štěstí.

Trine pospíchá ven, rychle se po chodbě rozhlédne, ze všech koutů slyší hlasy a zvuky, ale chvátá za recepční přepážku, pohne počítačovou myší, otevře e-mailového klienta a najde elektronický dopis od nepravda0910@hotmail.com. Smaže ho, jak ze schránky, tak i ze složky pro odstraněnou poštu. Chvátá zase zpátky do pracovny, než si jí stačí někdo všimnout.

Jakmile zavře dveře, opře se o ně zády a zavře oči, zhluboka a rychle se nadechne. Opět má co dělat, aby se nerozplakala. Ale jak si někdo dokázal zjistit, co udělala? Kdo po ní jde, aby ji dostal?

Vždycky měla kolem sebe odpůrce, na ministerstvu, u policie i ve straně. Když byla před třemi lety požádána, aby se stala ministryní spravedlnosti, měli mnozí pocit, že byli poněkud obejiti. Znovu se objevila slova jako ‚kvóta pro počet žen‘, Trine by údajně tuto funkci nikdy nedostala, kdyby ministerský předseda nebyl nucen jmenovat ženu. Její nepřátelé se teď asi budou radovat, pomyslí si. Ale komu se podařilo zjistit, co udělala? Přece to nikomu nepověděla, no ne?

Trine zakroutí hlavou, vrátí se ke své židli, posadí se. Podívá se na mobil. Šestnáct nepřijatých hovorů jen za posledních dvacet minut.

To je zvláštní. V prvních okamžicích, kdy byla v televizi nebo novinách, dostávala spoustu textových zpráv od známých i neznámých lidí. Teď už se to skoro vůbec nestává. Nejspíš proto, že se stalo zvykem, že sama posílá povzbuzující zprávy ministrům nebo ostatním politikům, zvláště ženám, když se ocitnou v potížích. A sice jednoduše z toho důvodu, že není nikdo jiný, kdo by to udělal. Ani jeden z jejích vládních kolegů jí neposlal esemesku, kterou by ji podpořil, aby se držela. Ani pípnutí od jediné kamarádky.

Možná žádnou nemá. Žádnou opravdovou.

Z myšlenek ji vytrhne zaklepání na dveře. Trine popotáhne, narovná se, několikrát silně zamrká. Dveře se otevřou a dovnitř nakoukne Harald Ullevik.

„Ahoj,“ pozdraví jemně. „Můžu dál?“

Trine cítí, že ještě nedokáže mluvit, spokojí se jen s kývnutím. Státní tajemník otevře dveře dokořán, vejde dovnitř, rychle je za sebou zavře. Udělá dlouhý krok, položí dlaně proti sobě. Dívá se na ni.

„Prosím,“ řekne Trine po chvilce. „Žádnou lítost. To teď zrovna nedávám.“

Ullevik mlčí, jenom tiše přikývne.

„Jen jsem se chtěl zeptat, jestli pro tebe můžu něco udělat.“

„Můžeš zažalovat VG,“ prohodí napůl vážně, napůl žertovně. „Ne, nic,“ povzdychne si. „Vím to, k čertu.“

Ullevik zůstane nehybně stát. Ze stěn vyvstává ticho.

„Trine, já –“

Státní tajemník sklopí zrak, špičkou boty rýpe do podlahy.

„Copak, Haralde?“

Chvíli trvá, než k ní zvedne hlavu.

„Jen jsem chtěl, abys věděla, že já… že máš mou plnou podporu. Tak jako tak. Jako ministryně spravedlnosti jsi odvedla fantastickou práci. Jsi nejlepší, koho jsme kdy měli.“

Neplač, řekne si Trine pro sebe. Opovaž se teď rozplakat.

„Pokud bys něco potřebovala, tak… tak mi to neváhej říct. Ano?“

Zatracené oči.

„Řeknu,“ vyrazí ze sebe a přitom se jí chvějí koutky úst. „Děkuji, Haralde. Hodně to pro mě znamená, že to od tebe slyším.“

Ullevik se vřele usměje. Jejich pohledy se setkají a mohla by ho obejmout, kdyby mezi nimi nebyl stůl a slzy, o nichž ví, že by vytryskly.

„Dobře,“ řekne. „Nechám tě o samotě.“

Vidí ho odcházet a za chvíli je zase sama v tichu, jež je obvykle přítelem v hlučném všedním dni. Teď to však přítel není.

Trine se rozhodně zvedne a vyťuká interní číslo. Katarina Hatlemová během minuty dorazí do pracovny.

„Co se děje?“ zeptá se a zavře za sebou dveře. A než Trine stačí odpovědět, položí další otázku: „Jak je ti?“

„Nezvládám to,“ přizná Trine. „Musíš mi pomoct.“

KAPITOLA 15

Emilie Blomviková to cítí po celém těle. Skoro jako za školních let, když měli dostat písemku, o které věděla, že ji napsala dobře. Při záchvěvech očekávání má neklidný žaludek, ale je to příjemný neklid. Jak se dnes Mattis asi má, si dovede pouze představit.

Ještě než v pátek odešel z práce, oznámili mu jeho nadřízení v kanceláři, že by s ním rádi měli poradu v pondělí ráno. Nadhodili, že v poslední době se velmi dařilo, ale to bylo taky všechno, co řekli. Emilie se ho několikrát během víkendu ptala, co myslí, že mu chtějí. A přestože jenom pokrčil rameny a odpověděl „nevím“, viděla na něm i tak, co si myslí. To, jak se mu v koutcích úst zavlnil nepatrný úsměv, i když se ho ani moc nesnažil skrýt.

Možná je teď konečně na řadě a stane se společníkem? Emilie si není úplně jistá, co to znamená, ale je si naprosto jistá, že je to dobře. Přináší to příslib lepších časů. Lepší prázdniny. Lepší všechno.

Než Mattis odjel do práce, slíbil jí, že zavolá okamžitě, jak schůzka s nadřízenými skončí. Co znamená pondělní ráno v advokátní branži, netuší, ale už to snad nebude trvat moc dlouho a zavolá?

Emilie se v duchu usmívá, když zavzpomíná, jak se s Mattisem seznámila, nebo lépe řečeno: jak se on seznámil s ní. Přistoupil k odbavovací přepážce na letišti Gardermoen a zeptal se jí, jestli někdy byla na lovu sobů. Emilie byla tou nečekanou otázkou naprosto ohromena, a když mu hned neodpověděla, navrhl: „Nemáš chuť to někdy zkusit?“

Nevěděla, co na to odpovědět, je přesvědčená, že se červenala, jak tam seděla. Za ta léta si vyslechla mnoho balicích hlášek, ale slovo „sob“ nikdy v žádné z nich nebylo. A ten nápad ji začal okamžitě lákat, odjet si jen tak od všeho a všech, být s naprosto cizím mužem na zcela neznámém místě. Vypadal tak drsňácky, jak tam stál, přestože byl vlastně docela hubený, nebyl ani nijak zvlášť pěkný nebo pohledný, ale Emilii nikdy nepřitahovaly typy filmových hvězd. A dovedla si představit, jak bude s loveckou zbraní v rukou vypadat ještě drsněji. Kdyby tehdy byla o deset let mladší, možná by všechno hodila za hlavu a přidala se k němu.

Ale poznala ho příště, když se dostavil k odbavení, aby někam vycestoval. Všimla si ho, ještě než přišel, viděla, že záměrně čekal, dokud nebude volná její přepážka. A okamžitě ucítila, že se jí něco sevřelo v žaludku a hrudi, v podstatě ji celou zaplavilo teplo. Je přesvědčená, že to poznal podle úsměvu, který k němu vyslala. A jeho sebevědomí mělo něco do sebe, když tam stál a zeptal se jí, jestli by si dovedla představit zajít s ním na šálek kávy, až se vrátí. Nebo na pivo. Nebo Strawberry Daiquiri.

Je možné, že to byla jenom náhoda, ale tenkrát přece Strawberry Daiquiri milovala. A bylo z toho jedno, druhé i třetí, když jí o měsíc později zavolal. Teď už spolu tři roky žijí a jsou dva a půl roku rodiči. A je jim dobře, nemůže říct nic jiného.

Ale je skutečně on ten pravý?

Mattis je milý, zábavný, společenský. Především je Sebastianovi velmi dobrým otcem – když je zrovna doma. Rovněž dobře vychází s Emiliinou matkou, s jejími přáteli, dokonce říká, že se mu v Jessheimu „strašně moc“ líbí. Ale tu a tam žijí jako na jiných planetách. Na čtrnáct dnů v roce odjíždí na lov na náhorní plošinu do Finnmarky. V létě chce raději společně s kamarády na rockové festivaly, zatímco ji láká vidina lehátek a all inclusive. Už se ani tolik nevídají. On si dělá svoje v Oslu, ona na letišti. Emilie si možná myslela, že žít spolu, být rodina, zahrnuje něco víc než jen zajistit logistiku a nechat všední dny plynout. V poslední době si stále častěji klade otázku, jestli ho doopravdy miluje.

Naštěstí nijak dlouho nediskutovali o tom, kde budou bydlet. Mattis se tím příliš nezalamoval. Ani se moc nezabýval tím, jak to u nich vypadá. Interiér, výběr pohovky, barva zdí, čajový a kávový servis – nic z toho pro něj nebylo důležité, protože tohle bylo tak důležité pro ni. Proto si koupili dům, který chce Emilie časem zrekonstruovat, jen co si trochu víc ujasní, jak to chce.

Jenom by si přála, aby se i její kamarádka Johanne po studiích přestěhovala zpátky domů. Bylo by tak pro ně o něco snazší se vídat, každopádně častěji než teď. Od posledního setkání uběhl celý rok. Právě proto se Emilie těší na zítřejší oběd s ní.

Ale to je zítra. Teď se všechno točí kolem stejných věcí, které se dělají vždy časně ráno. Dát Sebastianovi najíst, potom mu vyčistit zuby, učesat vlasy, namazat svačinu, obléct mu svrchní oděv, zabalit náhradní oblečení pro případ – nebo ne pro případ, protože on se vždycky ušpiní nebo počůrá.

Jak se těší, až tohle období skončí. Někdy by si přála, aby šlo zmáčknout tlačítko rychlého posunu vpřed, zrovna jako kdyby byl život nějaký seriál na DVD a jenom by se přeskočily všechny ty svízelné epizody. Ale pak se Sebastian usměje nebo pronese něco, co ji zahřeje po celém těle, a to by potom všechno mělo ubíhat raději naopak, v pomalém sledu.

Je krátce po půl deváté, když Emilie zaparkuje před mateřskou školkou Nordby, podlouhlou nízkou budovou, která nikdy nebyla natřená jinak než na červeno. Jako malá tam sama chodila, moc si z toho nepamatuje, jen to, že většinou bývali celý den venku, jak za dobrého, tak i za špatného počasí – zvyklost, která, zdá se, pokračuje. U školky je obrovský venkovní areál. Spousta prolézaček. Dokonce i kopec, na kterém se v zimě dá sáňkovat a řádit.

Emilie vystoupí z auta, lehce si poupraví oblečení, vytáhne Sebastiana z dětské sedačky a postaví ho opatrně na zem. Potom mu podá ruku a on se jí chytí. Pomalu se vypraví ke vchodu po vyasfaltované cestě, na které v řadě u zdi stojí dětské kočárky. Jeden tatínek, kterého potkává každé ráno, se na ni usměje. Emilie úsměv opětuje. Je pěkné ráno a je třeba si ho užívat tak dlouho, dokud trvá. Slunce se prodírá mezi stromy, které vystrkují krky k nebi. Podzimní ranní opar zabalil větve a lístky do cukrové vaty.

Její pohled ulpí na muži stojícím u plotu za jedním smrkem. U oka drží foťák, nehýbe se. Emilie zpomalí, zamžourá, aby si ho trochu lépe prohlédla. Není toho mnoho, co se jí podaří v tom ospalém ranním světle rozeznat, jen to, že muž má na sobě zelenou vojenskou bundu a tvář mu zakrývá foťák. Když ho oddálí od oka, je to, jako kdyby zíral přímo na ni. Na ně.

„Mami,“ ozve se slabý a netrpělivý hlas vedle jejích nohou. Podívá se dolů na Sebastiana, který ji tahá.

„Už jdu, broučku, já jenom –“

Znovu se otočí a hledí ke stromu. Muž je pryč. Snaží se zjistit, kam se poděl, ale vidí pouze větve kývající se ve větru a mračna prachu, která víří nad zemí.

Zvláštní, pomyslí si. Fotil si nás?

Rozhlédne se kolem. Nikdo jiný venku právě teď není. A nepřipomínal jí někoho?

Hodí to za hlavu. Mohl přece jenom fotit to nádherné světlo. Není důvod se znepokojovat.

Emilie se rozejde ke vstupním dveřím a přitom se koukne na hodinky. A opakovaně ji přepadne ten neklidný, hlodavý pocit. Teď už snad Mattis brzy zavolá?

KAPITOLA 16

Když Pia N?klebyová rytmicky kráčí k zúčastněným novinářům, okamžitě se na velkém schodišti v budově policejního ředitelství rozhostí ticho. Obvykle policejní inspektorku doprovází hlavní vyšetřovatel Arild Gjerstad, ale tentokrát přichází sama.

Henning musí připustit, že od té doby, co se počátkem léta vrátil do práce, má Piu N?klebyovou čím dál radši. Líbí se mu její tmavé vlasy, ofina, kterou si vždy dává za pravé ucho, přestože jí vlasy okamžitě znovu spadnou před oči. A ty oči – hnědé s nazelenalým nádechem, oči, které nikdy nevypadají unaveně. To malé mateřské znaménko nalevo od nosu, které mu dává ještě další důvod dívat se na ten obličej ve tvaru srdce. Rty, vždy vlhké, ne příliš červené, jako kdyby se vědomě držela zpátky, aby nebyla příliš krásná. Tváře, jemné a zdravě barevné, s nepatrným náznakem světlého jemného chmýří, které vypadá tak svůdně, když k němu přikládá dlaň.

Vždy, když je zapnutý mikrofon, je vážná, tak jak má a musí. Ale jakmile světlo nad kamerou pohasne, stiskne jiný vypínač. To následují komentáře, hbité a rafinované. Je neustále profesionálně ostrá, zřídkakdy nebo nikdy se nenechá v debatách vyvést z míry.

Když se nehlídala, Henning občas v jejích očích něco zahlédl. Sice už je to nějaká doba, kdy naposledy cítil teplo nějaké ženy nebo zájem, ale není slepý. Ani není hluchý. Když s ním Pia hovořila, často jí změkl hlas, i přesto, že u toho byli přítomni ostatní novináři nebo policisté.

Henning si zároveň vzpomíná, jak mu Pia úsečně odpovídala, když jí začal pokládat dotěrné otázky ohledně policejního vyšetřování vraždy, za jejíž spáchání byl odsouzen bývalý vymahač a realitní magnát Tore Pulli. Zpočátku to připisoval pracovnímu stresu, že možná nemá sílu reagovat na otázky od někoho, kdo kritizoval práci, kterou vedla. Ale teď, když Henning ví, že Pia editovala záznam v policejním zpravodajském nástroji Indicia, záznam, v němž se píše, že Tore Pulli se nacházel před Henningovým domem ten večer, kdy u něj doma hořelo, svádí ho to k tomu, aby si myslel, že její chladné odpovědi pramenily z něčeho úplně jiného.

To jediné, co Henning o záznamu ohledně Pulliho ví, je, že Pulli seděl v autě před Markveien 32, Henningovým bydlištěm, 11. září 2007 a že tam byl několik večerů po sobě. Ale proč? Měl se s někým setkat? Měl si někoho podat, on, který dříve vydělával peníze jako jeden z nejlepších vymahačů v Oslu? Nebo jenom někoho monitoroval?

Henning si v posledních týdnech pořád dokola kladl tytéž otázky. Pulli kontaktoval Henninga, tvrdil, že mu poví něco o tom, co se stalo, když Jonas zemřel. Ale než se k tomu Pulli dostal, byl ve věznici v Oslu zavražděn. Kvůli tomu, co by řekl? A co vlastně stálo v záznamu v Indicii o Pulliho pohybu toho večera? Komu by ty informace mohly ublížit, když ne Pie N?klebyové?

Henning měl samozřejmě nutkání konfrontovat Piu N?klebyovou okamžitě, jak se dozvěděl, co udělala, ale rozmyslel si to, rozhodl se ochránit svého informátora a raději pokračovat jinou cestou. Jiní mohou něco vědět.

Teď si ji prohlíží, jak tam stojí na čtvrtém schodu odspoda a přehlíží shromáždění. Televizní světlo se rozsvítí. Mikrofony jsou připravené. Mobilní telefony přepnuté do režimu nahrávání.

Henning ví, že nebude prozrazeno nic nového, o čem už sám nenapsal. Pravděpodobně uvolní fotografii oběti, přinesou pár informací o jejím zázemí a potvrdí informace, které Henning publikoval dnes ráno. Ale policejní inspektorka neřekne nic o tom, jak byla oběť zohavena. Potom oznámí, že vyšetřování se rozběhlo naplno, pokud jde o zajišťování stop i o vypracování taktiky, a že pracují s konkrétními indiciemi. Ale nikdo se samozřejmě nedozví s jakými.

Henning je tady především proto, aby viděl, jak se bude N?klebyová chovat, jestlipak bude možné z jejích očí něco vyčíst. Snaží se zachytit její pohled, ale ten jenom klouže po velké místnosti, přes všechny přítomné.

Když skončí a všichni si jdou po svých, pošle jí Henning textovou zprávu a zdvořile ji požádá o hovor mezi čtyřma očima. Posadí se na lavičku před policejním ředitelstvím s výhledem přímo na osloskou věznici a čeká na odpověď. Setkává se s ní zpravidla tady. Občas ho také pozve nahoru do své pracovny, ale to jen tehdy, když má informaci, kterou chce dostat do médií.

Henning svírá mobil a čeká na odpověď, zatímco dole na silnici tepe ruch hlavního města.

Nebe je stejně neklidné jako satelitní snímky přehrané v rychlém sledu. A Henning si říká, jak dlouho to bude trvat, než se na město vyleje další gigantický kbelík s vodou.

Přemýšlí o vraždě Erny Pedersenové. Při takovém množství potenciálních svědků je s podivem, že nikdo nic neviděl. Na druhou stranu – na jejím oddělení byli všichni pacienti, ať tak či onak, dementní, a pokud něco viděli, není jisté, že by si to pamatovali. Je dokonce možné, že ji zavraždil někdo z nich, aniž by si toho byl vědom.

Pokouší se představit si Ernu Pedersenovou, prošedivělou a starou, na invalidním vozíku, jak potkala svého vraha. Musela vědět, kdo to je. Nikdo cizí by nevklouzl do pokoje třiaosmdesátileté stařenky, aby ji uškrtil a zarazil jí pletací jehlice do očí.

Ale proč dělat něco takového, když už byla mrtvá?

Vrahem musel cloumat obrovský vztek. Nestačilo mu jenom ji zabít. To ho také přivede na další myšlenku. Vražda byla sotva plánovaná. Alespoň ne dopodrobna. Jinak by nejspíš použil něco jiného než pletací jehlice oběti, pokud by tedy nevěděl, že je má pokaždé u sebe.

Ale o tom, že vražda byla spáchána v afektu, není pochyb. A všichni, kteří vraždí v afektu, se jím nějakým způsobem vyznačují. Nějakou dobu trvá, než se zase uklidní.

Jak se mohlo vrahovi podařit proklouznout ven z tak velké budovy, aniž by si ho někdo všiml?

Jelikož nikdo z pečovatelského domu pachatele neviděl, muselo něco jejich pozornost odvádět jinam. Jinak bychom hovořili o pachateli, který dokáže být v jednom okamžiku Mr. Hyde a v dalším Dr. Jekyll. V takovém případě před sebou mají vraha, který se naprosto vymyká všemu běžnému.

Henning se zamýšlí nad nejdůležitější otázkou při každém vyšetřování vraždy.

Proč?

A je tu hned několik motivů, které se vzájemně vylučují. Žárlivost. Chtíč. Někdo vraždí kvůli napětí, ale to je zřídka. Nic nenasvědčuje tomu, že vražda byla spáchána proto, aby zakryla jiný zločin. Ztráta cti také není moc pravděpodobná, protože k tomu často dochází mezi členy gangu nebo lidmi s poněkud extrémnějším náboženským přesvědčením. Zisk? To je samozřejmě jedna z možností, protože dosud nebyly předloženy žádné informace o financích oběti, o tom, co měla ve svém pokoji nebo na účtu. Moc dalších alternativ už nezbývá, kromě těch nejobvyklejších.

Msta.

A při pomyšlení na pachatelovu nezkrotnou zuřivost je msta tím nejaktuálnějším motivem. Ale co tak mohla třiaosmdesátiletá stařenka někomu provést? Pravděpodobně nic v běžném životě. Ne v léčebně pro dlouhodobě nemocné. Musíme se tedy vrátit trochu zpátky v čase, dedukuje Henning. Jenže jak daleko? Do doby, než sem byla umístěna? Nebo ještě dál? Existuje určitá hranice, kolik zla žena dokáže vymyslet po sedmdesátce.

Na tiskové konferenci se dozvěděli, že oběť pocházela z Jessheimu. Henningovo bývalé sousedství. Třeba tam něco je? V takovém případě ví přesně, koho a kde má požádat o pomoc.

Henning je natolik pohlcen svými myšlenkami, že nepostřehne kroky za sebou. A když se vedle něj Pia N?klebyová posadí, prudce se k ní otočí. Ten pohyb ji rozesměje.

„Nevěděla jsem, že se tak lekáš?“

„Ále,“ řekne Henning a je okamžitě v rozpacích. „Staré válečné zranění.“

N?klebyová se zasměje.

Henning má rád smích. Líbí se mu ten její. A je těžké uvěřit, že by se Pia N?klebyová vedle něj dokázala posadit a dělat jako že nic, kdyby měla nečisté svědomí. Zná Henningův příběh, ví, co se přihodilo Jonasovi. Jak by tedy mohla manipulovat se záznamem v Indicii ohledně Tore Pulliho, a přesto tam sedět a smát se?

„Měl jsem s sebou přinést jahodovou zmrzlinu,“ usoudí.

N?klebyová se usměje a dá si několik pramínků vlasů za ucho.

„Je mi stále špatně z té, cos mi dal minule.“

Henning se usměje, vidí, že se jí roztahují rty do úsměvu, vlhké a perfektní, jako kdyby si krátce předtím, než za ním přišla dolů, nanesla novou vrstvu rtěnky.

„Pěkně jsi nám to tam shrnula,“ pokračuje. „Profesionálně a hezky, jako obvykle.“

„Pche,“ zasupí. „Neměli jsme vám co nového přežvýkat. Každopádně ne tobě.“

Henning sklopí oči.

„Ty máš někdy až moc dobré informátory, Henningu.“

„Nechceš se stát jedním z nich?“

Tentokrát se usmívají oba.

„Myslela jsem, že už jsem jedním z nich?“

„Ale ano, jenže zdroje na záznam jsou dost nudné, Pio. Však víš.“

Pia se znovu zasměje.

„Ale co si budeme povídat – jsi můj vysněný zdroj. O tom není žádných pochyb.“

„Ano?“

„No, rád bych kupříkladu měl informátora, který by mi mohl poskytnout všechny údaje z Indicie.“

Henning se na ni rychle podívá.

„To by bylo něco,“ pokračuje.

N?klebyová hned neodpoví.

„Ano, to je asi vlhký sen každého novináře, dovedu si to představit.“

„Hm.“

Henning si možná myslel, že začne okamžitě těkat očima, jakmile zmíní slovo Indicia, alespoň pokud tedy pochopí, proč to nadhodil. Ale nic nenasvědčuje nějaké změně. Ani jeden rychlý nervózní pohled. Ani jediný záchvěv v koutcích úst.

Třeba toho chtěl příliš mnoho. Pia pracuje u policie několik let, umí udržet tajemství a je zvyklá hrát před médii divadlo.

Ale dokázala by skrývat něco takového?

„Jaké to je – je pro někoho zvenčí snadné dostat se do Indicie?“

N?klebyová se k němu otočí.

„Jak to myslíš?“

„Mohl bych se do Indicie dostat například já, kdybych znal tvoje uživatelské jméno a heslo? Zvenčí?“

N?klebyová jen lehce pootevře pusu a chvíli počká, než odpoví.

„Doufám, že to nemyslíš jako nestydatý návrh?“

„Vždyť mě dobře znáš, Pio.“

Její obličej je o poznání zachmuřenější. Pohled ostřejší.

„Ale mohl bych? Tedy čistě hypoteticky, jenom abychom v tom měli naprosto jasno?“

N?klebyová neodpoví. Jenom na něho zírá očima, které něco hledají.

„Myslela jsem, že se mnou chceš mluvit ohledně vraždy Erny Pedersenové?“

„To taky.“

N?klebyová si ho natolik zkoumavě prohlíží, až pohled bodá.

„Funkčnost programu jako Indicia není nic, co bychom sdíleli s veřejností, Henningu. Ani s novináři lačnými vyjádření mimo záznam.“

„To je hloupé,“ řekne a usměje se.

„Proč se na to vůbec ptáš?“

Pokrčí rameny.

„Jsem jen zvědavý.“

„To určitě,“ ušklíbne se sarkasticky. „Za tvými otázkami se vždycky skrývá nějaká myšlenka.“

Právě, pomyslí si Henning a chvíli vyčká s odpovědí. Potom zvedne omluvně ruce.

„Žádné pravidlo není bez výjimky,“ utrousí a ještě jednou se usměje, doufá, že to bude stačit na to, aby vymazal skepsi, která se jí usadila nad očima.

Takové štěstí nemá.

„Pokud je to všechno, tak –“

N?klebyová vstane.

„Není.“

Policejní inspektorka se zastaví, podívá se na něho.

„Jak moc se vracíte do minulosti, abyste u Erny Pedersenové zjistili příčinu vraždy ze msty?“

N?klebyová se na něho zadívá. Téměř neznatelně zakroutí hlavou.

Potom odejde.

KAPITOLA 17

Bjarne vystoupí z výtahu ve třetím patře v Grünerhjemmet, když vtom ho zahlédne Emil Hagen a naznačí mu, aby se zastavil. Bjarne tedy zůstane stát uprostřed chodeb, které se paralelně sbíhají do písmene H, s televizní místností po pravé a recepcí po levé straně. Za velkým proskleným oknem sedí nějaká paní zabraná do obrazovky počítače. Zelené světlo se jí odráží v brýlích.

Hagen, policista s krátkýma nohama a hnědými střapatými vlasy, zakončí telefonní hovor a s cvaknutím zaklapne mobil. Přichází k němu v mokrých teniskách, které na vyleštěné podlaze vržou. Džínsy mu těsně obepínají stehna. Černá kožená bunda zahaluje napjaté svaly v horní části těla, které se vzdouvají zpod bílého trička bez potisku. Emil Hagen přišel na oddělení násilné trestné činnosti před necelými třemi lety, rovnou z policejní akademie. Na první pohled by se mohlo zdát, že s celou svou mladickou naivitou a zápalem padl střemhlav do profese a postavení, které mu dala. Ale Bjarne postupně pochopil, že Hagenova angažovanost pramení z něčeho zcela jiného.

Hagen vyrostl v domácnosti, v níž se nikdy nekladly žádné meze, v níž se rodiče nijak moc často nezdržovali, a když ano, nebyli příliš střízliví. Hagen postupně pochopil, že jestli se má ve světě někam pohnout, musí se spoléhat sám na sebe. Přijmout zodpovědnost za vlastní život. Být pilný ve škole, dávat na sebe pozor. A podařilo se mu to.

Opakem byla jeho sestra Lise Merethe.

Chlapci si ji našli brzy, často se pozdě v noci potácela domů a v šestnácti letech byla na dobré cestě stát se narkomankou, která si píchá. Hagen mezitím dospěl v muže, potuloval se po ulicích Osla a snažil se zachránit svou o dva roky mladší sestru před záhubou. Zbytečně. Jednoho podzimního dne roku 2005 ji našli v Oslu pod mostem hned vedle budovy burzy. Zemřela na předávkování. Ale místo toho, aby se Hagen utápěl ve smutku, systematicky se pustil do práce. Jen pramálo ho zajímalo, s kým z drsného drogového prostředí mluví a jakým stylem, chtěl pouze odpověď na to, kdo prodal Lise Merethe dávku, která ji usmrtila.

Pouliční dealer nebyl nic víc než jen ryba ve velkém rybníce, ale Hagen pochopil, že má jednu nebo dvě informace, které byly použitelné k zahájení vyšetřování. Směr pro zbytek jeho života byl vytyčen. A v práci každý den pociťuje napětí odrazových svalů, které mu Bjarne závidí. Jako kdyby se stále snažil zachránit svou sestru.

Pro Bjarneho nebyla volba kariéry ani zdaleka tak ušlechtilá. Být policistou bylo skvělé. Bylo super mít na sobě uniformu a být tam, kde se něco děje, a jezdit rychle autem, aniž by se člověk bál, že přijde o řidičák. A také šlo samozřejmě o ženy. V jednu dobu se všechno točilo kolem nich. Kromě toho, že posiloval a věděl, že vypadá dobře, měl taky uniformu, želízka i zbraň – tři atributy, které nikdy nejsou na škodu, když si člověk vyrazí do města na Velkou loveckou zkoušku. Zkoušku, kterou ještě nesložil v případě Elly Sandlandové.

Ta teď kráčí po jeho boku, zatímco Emil Hagen si tiskne dva polštářky šňupacího tabáku pod nos.

„Soudní lékař tvrdí, že oběť byla zavražděna včera někdy mezi patnáctou a osmnáctou hodinou,“ začne. „Prošel jsem si historii návštěv a vyloučil všechny, kteří přišli a odhlásili se ještě předtím. Celkem nám tedy zbývá 23 lidí.“

„No právě,“ odpoví Bjarne.

„Ano, je to velký pečovatelský dům. Pokud si k tomu přidáme všechny, co tady ve stejném časovém rozmezí pracovali, mluvíme už o 60 až 70 lidech. Ale vytvořil jsem prioritní seznam.“

Hagen předá Bjarnemu list papíru.

„Zvýrazněni jsou ti, kteří navštívili někoho na čtvrtém oddělení v aktuálním časovém rozmezí.“

Bjarne si prohlíží seznam, poznává několik jmen lidí, s nimiž mluvil předchozí večer.

Fridtjof Holby

Astrid Solbergová

Carl-Severin Lorentzen

Per Espen Feydt

Reidun Ruudová

Maria Reymertová

Markus Gjerl?w – D

Unni Kristine Fagerengová – D

Remi Gulliksen – D

Petra J?rgensenová – D

Dorothe Arentzová – D

Ivar Lorentz L?kkeberg

Knut Bergstr?m

Signe Marie Godskeová

Trond Monsen

Janne N?ssová

Danijela Kaosarová

Per-Aslak R?nneberg

Egil Skarra

Ole Edvald ?m?s

Mette Yvonne Smithová

Kristin T?mmer?sová

Thea Marie Kroghová-S?rensenová

„A ti, u nichž je napsané písmeno D – to jsou lidi z Dobrovolnického sdružení?“ zeptá se Bjarne.

„Ano.“

„Musíme vzít taky v úvahu, že ne všichni se na takový seznam zapíší,“ vyhrkne Ella Sandlandová. „Zvláště ti, kteří už tady byli mockrát.“

Bjarne přikývne.

„Taky je tady snadné dostat se z jednoho patra do druhého, jak výtahem, tak po schodech,“ pokračuje Hagen. „Ale nejprve si prověříme ty, kteří byli na čtvrtém oddělení.“

„A pak ještě existuje samostatný seznam pro zaměstnance?“

Hagen přikývne.

„Plus pacienti, samozřejmě.“

„Dobře,“ odpoví Bjarne a představí si nekonečně dlouhé výslechy. „Už ses dozvěděl něco zajímavého?“

„Možná,“ na to Hagen a přenese váhu z jedné nohy na druhou. „Jedna uklízečka mi pověděla, že tam nahoře včera odpoledne slyšela nějakou hádku. Nevěděla, jestli to byli pacienti nebo blízcí příbuzní nebo kdo, ale říkala, že bouchlo zřejmě několik dveří. A bylo to na téhle straně chodby,“ vysvětlí Hagen, udělá krok k recepci a ukáže do chodby směrem k pokoji Erny Pedersenové.

„Nevěděla přesný čas, ale byla si jistá, že to bylo odpoledne. Nikdo z ostatních, se kterými jsme dosud mluvili, nic neviděl ani neslyšel,“ zakončí Hagen a olízne si horní ret.

„Což může nasvědčovat tomu, že pachatele tady většina zná.“

„Myslíš, jako že tady pracuje?“

„Třeba. Když projdeš kolem něčeho, co vidíš každý den, tak to úplně nevnímáš. Jen si vzpomeň sám na sebe. Vím, že si denně čepuješ vodu ze zásobníku před mou pracovnou. Dokázal bys odpovědět, kdybych se tě zeptal, jestli je nádržka plná do poloviny nebo do čtvrtiny?“

Hagen se na okamžik zamyslí a zakroutí hlavou.

„Takže pachatel se tady mohl vyskytovat tak často, že lidem ani nedochází, že tady byl.“

„Nebo byla,“ podotkne Sandlandová.

Bjarne zvedne obočí.

„Skutečně si myslíš, že by něco takového mohla udělat žena?“

„Proč ne? Nemusíš být nijak zvlášť silný, abys dokázal uškrtit stařenku, která už je v podstatě i tak polomrtvá.“

Bjarne se spěšně poškrábe na kořeni nosu.

„Mimochodem, ředitelka domu se rozpovídala o celé řadě problémů,“ pokračuje Hagen. „Ale nevím, jestli je to tak důležité.“

Na Bjarneho čele se znovu objeví vrásky.

„Proč to říkáš?“

„No, otázkou je, nakolik je to relevantní,“ zkouší to Hagen.

„Zrovna teď je všechno relevantní stejně. Co říkal?“

„Říkala,“ opraví ho Hagen a mírně vysune bradu.

„Co?“

„Ředitelka.“

„Ach tak.“

Hagen nahlédne do svých poznámek.

„Vibeke Schouová,“ dokončí. „Vyprávěla mi o blízkých příbuzných, kteří nadávají a stěžují si, o pacientech, kteří kradou, o nefunkčním vybavení a mizejících lécích.“ Hagen rozhodí rukama. „Je to neskutečné. Péče o seniory v dnešní době,“ pokračuje a povzdychne si.

„Mizející léky?“ zeptá se Bjarne.

„Ano, co já vím. Ale vyprávěla něco jiného, co je docela zajímavé, když se nad tím zamyslím. Před nedávnem museli zavést několik pravidel v televizní místnosti.“

Hagen ukáže palcem přes rameno.

„Pravidel?“ zeptá se Bjarne.

„Ano, kdo bude rozhodovat, na co se budou kdy dívat a tak. Někteří muži tady měli dálkový ovladač až moc často v rukou a to některé ženy štvalo. Erna Pedersenová byla jednou z nich.“

Sandlandová sevře čelistní svaly, ale úsměv se jí nepodaří skrýt.

„Ale z těch pravidel muži asi nebyli moc nadšení, co?“

„Ne. Zvlášť jeden ne –“

Hagen se znovu podívá do svých papírů.

„Guttorm Tveter,“ dodá.

Bjarne se podívá na Sandlandovou.

„Půjdu se po něm poohlédnout,“ navrhne Sandlandová.

„Fajn,“ odpoví Bjarne.

Sandlandová projde kolem nich, mine televizní místnost a jde dál doleva do chodby. Oba strážníci se otočí a sledují ji. Uniforma vypadá, jako by jí byla ušitá na míru.

„Neviděl jsi někde Daniela Nielsena?“ zeptá se Bjarne a zbaví se těch myšlenek. Hagen si olízne rty.

„Kdo je to?“

„Osobní pečovatel Erny Pedersenové. Pokoušel jsem se mu dnes několikrát dovolat, ale nebere to. Ani mi nezavolal nazpátek.“

Hagen vytáhne z kapsy saka další papír, očima ho několikrát shora dolů přelétne a odpoví: „Ne. Ten tady nebyl.“

„Dobře,“ řekne Bjarne a přikývne. „Popovídám si zatím s někým jiným. Máš někoho, kým bych mohl začít?“

KAPITOLA 18

Nestává se moc často, že Trine delší dobu řídí auto, ale je to dobrý pocit, sedět zase za volantem, sama, a mít zcela, zcela ticho. Statický zvuk pneumatik na asfaltu ji uspává, což ji udivuje. Nikdy by ji nenapadlo, že teď bude unavená při pomyšlení, co se všechno stalo a co se chystá udělat.

Podej demisi, nebo jednou vyjde pravda najevo.

Nebylo třeba na ten e-mail reagovat. Nechtěla zabřednout do nějaké mailové korespondence, kterou by bylo obtížné udržet v tajnosti. Ale taky nedokázala sedět v pracovně a být každých pět minut vytržena dalšími otázkami, dalšími tvrzeními, dalšími palcovými titulky v médiích, dalšími požadavky. Stěny se příliš přibližovaly. Potřebovala být chvíli sama, nesnesla pomyšlení, že se bude muset prodírat shlukem novinářů pokaždé, když půjde do nějaké budovy nebo z ní bude vycházet. A přitom nevědět, co má říct nebo udělat.

Pověděla Katarině Hatlemové o té pasti, prostě už to nedokázala v sobě držet. Ale o tom mailu jí nic neřekla, nechtěla, aby Katarina rozjela nějaké pátrání na vlastní pěst. Mohla by být příliš aktivní, když už by se do toho vložila.

Trine má na hlavě naraženou červenou baseballovou čepici a také si vzala jiné brýle než ty, které obvykle nosí. Dává pozor, aby se nestřetla pohledem s některým řidičem v protisměrném jízdním pruhu, ale myslí si, že stačí málo, aby ji poznali. Cítí, jak je lákavé pokusit se setřást ze sebe bodyguardy v autě za ní, ale neodváží se, nemůže. Nepadlo by to jen na její hlavu, ale také na Katarininu.

Právě Katarina se postarala o to, aby se Trine před necelou hodinou nepozorovaně dostala z Ministerstva spravedlnosti přes propustek pod budovou R5, kde na ni čekal nějaký muž, který ji doprovodil do pronajatého auta, s nímž vyjela od zadní části sídla VG.

Katarina jí také obstarala trochu jídla, nějaké oblečení a jiný mobilní telefon, protože policie by ten její mohla jednoduše lokalizovat.

Trine vjede do Liertunnelen a přemýšlí nad první otázkou, kterou dostala, když celá vláda s Williamem Jespersenem v čele poprvé vykročila na náměstí před královským palácem.

„Budete mít čas na svého muže, když se teď stanete ministryní spravedlnosti?“ Trine ta otázka překvapila, možná si myslela, že dostane příležitost povědět něco o svém politickém programu, ale nikdo ji nepřipravil na to, že se média budou také zajímat o její soukromý život. A že to bude to první, co je bude zajímat. Následně si přála, aby jim odpověděla nějak ostře a dobře, ale jediné, co ze sebe dostala, bylo: „Ano, samozřejmě.“

Jenže teď prchá také od P?la Fredrika. Krátce předtím, než odjela, mu poslala textovou zprávu, v níž mu dala vědět, že dnes nepřijde domů, ale odpověď jí přišla, až když už bylo načase vyrazit.

Telefon, který si s sebou Trine vzala, zazvoní. Poznává to číslo.

„Ahoj, Katarino,“ poví Trine.

„Ahoj. Kde jsi?“

„Blížím se k Drammen.“

„Jak to jde?“

„Ale ano, Katarino, dobře.“

„Není to nic nečekaného, ale říkala jsem si, že bych tě na to i tak měla upozornit. Opozice po tomhle samozřejmě skočila, ale poněkud horší je, že lídr mladých sociálních demokratů veřejně vystoupil a nechal se slyšet, že jestli je tohle pravda, je to velice vážné.“

Trine si povzdychne.

„Víš přece, jaká jsou média. Ve všech titulcích se teď píše ‚velmi vážné‘. Na výhrady dojde až později.“

„Jak typické. Něco dalšího?“

„Už ne. Prozatím to jde celkem dobře.“

„Fajn.“

„Zavolej mi, jak budeš na místě.“

„Hm.“

Ale Trine nemá chuť nikomu volat nebo s někým mluvit. Chce jenom pryč.

Podívá se do zpětného zrcátka, vidí v závěsu černé audi se dvěma muži na předních sedadlech. Asi se trochu potí, napadne ji, při pomyšlení na nastalou situaci a úkol, jímž byli pověřeni. Na cestě na místo, které ještě neznají a nemají pod kontrolou. Dobře jim rozumí. Co kdyby se ministryni spravedlnosti něco stalo zrovna během jejich služby?

KAPITOLA 19

Prohlíží si na obrazovce barvy, kontrasty. Vidí, že musí okolnímu prostředí přidat trochu víc světla, trochu víc barvy. Nebo možná ne.

Líbí se mu nálada na fotce. Ta časná ranní mlha ležící nad zemí u mateřské školky. Okolní stromy, obalené do vznášejících se bavlnek přírody. Měl vyfotit i to, ne jenom chlapce, který má kolem pusy písek. Zrovna na téhle fotce se neusmívá, hledí si svého. Sedí na zemi. Na sobě má gumové kalhoty, jistě hezky teplé a dobře polstrované. V blažené nevědomosti, že všechno je jenom falešná ochrana. Dvouapůlletému chlapci se může přihodit cokoliv.

Označí chlapce, přidá víc kontrastu, takže jeho barvy vynikají ostřeji oproti tmavému rannímu světlu, lehce si pohraje s různými filtry. A přestože to nepotřebuje, obrázek si vytiskne. Zakrátko se zpod stolu ozve dlouhý drnčivý zvuk. Vzápětí je fotka chlapce venku, ostrá a jasná.

Zkoumá obličej, prohlíží si lícní kosti, které taktak rozeznává pod těmi dětskými buclatými tvářičkami. Podívá se na nos, pusu. Zuby.

Máš v sobě něco ze mě?

Ví, že je to pitomá myšlenka, ale nemůže si pomoct. A představuje si ji, představuje si je oba, ruku v ruce, jak ho za sebou zpravidla vleče, protože vždycky jde do práce pozdě. Ale dneska určitě ne, když šla tak klidně. A vždycky tak pěkná. Pořád tak setsakramentsky pěkná. A ten chlapec. Malý a nedotčený.

Alespoň zatím.

Znovu usedne před počítač, prsty cítí, jak je plast měkký, když se dotýká klávesnice. Přihlásí se na Facebook, prohlédne si poslední statusy. Zakroutí hlavou. Všichni jsou tak zatraceně úspěšní a šťastní. Snaží se chvíli hrát, ale je těžké se soustředit.

Myslí na to, co se stalo předchozí den, na ten karamel, který spolkl, než ho vůbec stačil ochutnat. Ta bába přece zemřela okamžitě. A vlastně ani moc nevěděl, co udělal předtím, než to spáchal. Tudíž ani neviděl vyhasnout to světlo. Ani v prstech neucítil odpor, ať už byl jakkoliv malý.

Čtyři pronikavé záchvěvy mobilního telefonu ho vytrhnou z myšlenek. Přitáhne ho k sobě, povzdychne si.

Představuje si ji, matku, jak tam v práci o polední přestávce sedí a je zvědavá, co dělá a jestli by zítra nepřišel na oběd. Nedokáže jí odpovědět. Otravuje a otravuje. Pokaždé to samé, pořád dokola. „Byl jsi na úřadu práce?“ „Co vlastně celé dny děláš?“

Kdybys tak věděla, co dělám, pomyslí si. A zítra se mu oběd nehodí. Má plány. Velké plány.

Znovu se podívá na chlapce. Potom papír zmačká a hodí s ním o zeď, vytáhne svůj minivysavač, připojí ho do USB portu, umístí špičku mezi klávesy a odstraní všechny napadané drobky z chleba a prach z posledních dnů. Zejména DNA.

Když je hotov, odsune se od stolu, otevře vedlejší zásuvku a podívá se na otevřenou obálku s velkým zeleným písmenem G. Vytáhne ji, položí ji vedle dávky z ulice, o něco větší než obyčejně, s morfinovými kapslemi.

A skoro už se nemůže dočkat dalšího boje. Ten už si užije. Tohle světlo uvidí. Zvláště když vyhasne.

KAPITOLA 20

Po návratu do redakce se Henning posadí na své místo a přemýšlí. Je vůbec o něco chytřejší po setkání s Piou N?klebyovou?

Budeš asi profesionální lhářka, jestliže dokážeš potlačit veškeré reflexy v obličejových svalech, když tě někdo náhle konfrontuje kompromitujícími informacemi.

Projeví se to, jak v pohledu, tak i v pohybech. Ale místo toho, aby Pia znervózněla nebo ji to rozhodilo, začala být zvědavá a zpozorněla.

Umí skutečně tak dobře lhát?

Pokud je to tak, bude se muset k problematice Indicie přiblížit jinak. A myslí si, že možná ví jak.

Když Jonas zemřel, pracoval podle 6tiermes7 na operačním středisku muž jménem Andreas Kj?r. Není úplně vyloučené, že si něco z toho večera pamatuje. Třeba jsou někde uložené informace o hlídce, která byla na místo vyslána, aby prověřila, co Tore Pulli dělal na Markveien v půl deváté. Možná se ti lidé z hlídky dají dohledat. Rozhodně to stojí za pozornost, zvláště teď, když na to má trochu čas. Vyšetřovací práce v domě s pečovatelskou službou probíhají plynule a soustavně a internetové noviny se soustředí povětšinou na Trine.

Henning zjistí, že takových, kteří se jmenují Andreas Kj?r, je několik, ale pouze jeden bydlí v Oslu. Vejde do místnosti o velikosti telefonní budky a vyťuká číslo. Temný mužský hlas se ohlásí jen po dvou zazvoněních.

„Dobrý den, jmenuji se Henning Juul. Dovolal jsem se Andreasi Kj?rovi?“

„Ano.“

„Dobrý den,“ zopakuje Henning. „Volám vám proto, že jste byl nebo jste vedoucí týmu na policejním operačním středisku v Oslu. Je to tak?“

„Ano, to souhlasí. Jsem tam pořád.“

„Dobře. Fajn. Mám otázku, která asi nebude tak… tak úplně srozumitelná bez dalšího vysvětlení, ale doufám, že ke mně budete shovívavý, protože je to důležité.“

Henning se nedočká žádné odpovědi a vyloží si to jako znamení toho, že má spustit.

„11. září 2007 v mém bytě na Markveien v Grünerl?kka hořelo. Ten večer jste pracoval na operačním středisku a já vím, že krátce předtím, než u mě doma vypukl požár, byla na Markveien 32 vyslána hlídka.“

Henning se odmlčí, aby se ujistil, že to Kj?r stačí sledovat.

„Ano?“ řekne Kj?r váhavě. „To je mi líto, ale proč kvůli tomu voláte mně?“

„Protože jste ten večer byl ve službě. Taky vím, že –“

„Jak to víte?“

„Přišel jsem ten večer o syna,“ řekne Henning a odkašle si. „A kromě toho, že se trochu víc, než je běžné, zajímám o to, co se stalo, jsem taky novinář. Mám nějaký ten zdroj.“

Kj?r nic neřekne. Henning se rozhodne, že bude pokračovat.

„Nějaký hlídač parkoviště si povšiml muže, který několik dnů po sobě seděl v autě před mým domem, a právě proto byla z operačního střediska na místo vyslána hlídka.“

Henning se odmlčí.

„Říká vám to něco, Kj?re?“

Ticho.

„Muž, který v tom autě seděl, byl Tore Pulli,“ pokračuje Henning, když Kj?r ani teď nic neřekne. „O něm jste slyšel, že?“

„Ano, samozřejmě. Ale nepamatuju si ten případ.“

„Jste si jistý? Bylo by fajn, kdybyste se ještě jednou zamyslel. Je to pro mě, jak jsem řekl, velmi důležité.“

„To chápu,“ odpoví Kj?r. „Ale ano, jsem si jistý. A i kdybych si ten případ pamatoval, stejně bych o něm s vámi nemohl mluvit.“

„Dobře, tomu rozumím, ale –“

„Musím už jít.“

Henning se chystá něco namítnout, než si uvědomí, že slova nebudou mít žádný účinek. Linka je už mrtvá.

KAPITOLA 21

Ošetřovatelka Pernille Thorbj?rnsenová sedí vzadu na židli s nohou přes nohu a naklání se dopředu. Má kulatý obličej s dolíčky v obou tvářích. Hnědé vlasy má vzadu stažené do gumičky. Bjarne Brogeland jí tipuje třicet, možná něco málo přes.

Posadili se v zasedací místnosti v přízemí, kde jsou k sobě sražené dva stoly z Ikey. Světlo z velkých oken dodává tváři Thorbj?rnsenové nádech něčeho sinalého.

„Děkuji, že jste přišla, i když to bylo tak narychlo,“ řekne.

„Ale zajisté,“ usměje se a opře se.

„Jak dlouho jste včera byla v práci?“

„Směna mi skončila v pět.“

„Dobře. Nepřipadalo vám něco poněkud neobvyklé? Tím mám na mysli především lidi, kteří by se chovali trochu jinak než obyčejně. Zaměstnanci. Pacienti. Návštěvníci.“

Bjarne rozhodí rukama.

„Kdokoliv a cokoliv může být důležité,“ zakončí.

Thorbj?rnsenová maličko zatne prsty, zastrčí si několik pramenů zpátky za uši, zkříží ruce přes prsa.

„No, ani nevím,“ začne. „Je těžké vzpomenout si na něco neobvyklého. Byla jsem přece v práci a nepřemýšlela jsem nad tím, že bych si měla něčeho všimnout.“

„To chápu. Ale pokuste se pořádně zamyslet. Nebyl někdo trochu víc naštvaný než obyčejně, klidnější než běžně, vzrušivější, než bývá –“

Thorbj?rnsenová se podívá směrem doleva.

„Nemyslím si.“

Bjarne chvíli počká, dokud si není jistý, že Thorbj?rnsenová dokončila prohledávání databáze vzpomínek, pak teprve pokračuje.

„Byla jste tu v době, když tady byli lidé z Dobrovolnického sdružení?“

„Ano, ale tentokrát jsem nebyla na samotném představení.“

„Proč ne?“

„No, měla jsem na práci něco jiného. Jsou tady nemocní lidé, strážníku. Všichni se představení nemohou pokaždé účastnit. Ani tam není místo pro všechny.“

„Takže nevíte, jestli se Erna Pedersenová včerejšího programu zúčastnila?“

„Tak zrovna tohle vím. Ole Christian mi to pověděl.“

„Ole Christian – to mluvíte o Ole Christianu Sundovi?“

Thorbj?rnsenová přikývne.

„Kdy jste s ním mluvila?“

„Včera večer.“

Bjarne se na ni chvíli dívá. Jedna ruka mu vyletí ke tváři, nehty se lehce škrábe na tmavě hnědém mateřském znaménku.

„Doslechl jsem se, že se tam nahoře na čtvrtém oddělení včera odpoledne někdo hádal.“

Thorbj?rnsenová se na něho rychle podívá. Když jeho tvrzení nijak neokomentuje, Bjarne pokračuje: „Viděla jste nebo slyšela jste o tom něco?“

Zakroutí hlavou.

Bjarne se snaží najít její oči, ale Thorbj?rnsenová je sklopila.

„Tu a tam se tu samozřejmě někdo pohádá,“ připustí po chvíli a znovu vztyčí bradu. „Neznamená to ale, že by tady za to někdo vrážel našim pacientům pletací jehlice do očí. Nemyslíte snad vážně, že by někdo z nás nebo pacientů udělal něco takového?“

„Je ještě příliš brzy na to, abychom dělali nějaké závěry,“ odpoví Bjarne, překvapený tím náhlým odporem v jejím hlase. Ale než se nad tím stačí zamyslet, Ella Sandlandová zaklepe a nakoukne dovnitř, naznačí, že s ním chce mluvit.

Bjarne se omluví, vyrušení ho naštve, protože to by se nemělo během výslechu stávat. Ale právě proto, že to Sandlandová ví a stejně to udělá, se zvedne a požádá Thorbj?rnsenovou, aby zůstala sedět. Načež vyjde na chodbu a zavře za sebou dveře.

„Co se děje?“ zeptá se.

Pohled Sandlandové je vážný.

„Musím ti něco ukázat.“

KAPITOLA 22

Henning dostal okamžitě chuť zavolat operačnímu důstojníkovi Andreasi Kj?rovi znovu, ale rozmyslel si to a upustil od toho. Příliš zoufalé. Možná musel Kj?r do práce nebo vyvenčit netrpělivého psa. Nebo je třeba jedním z těch, co neradi odpovídají na tytéž otázky několikrát. Další telefonát by to nejspíš jen zhoršil.

Henning vyrostl v Kl?fta, sedm až osm kilometrů jižně od Jessheimu, odkud pocházela Erna Pedersenová. Jeden z jeho kamarádů z té doby se jmenuje Atle Abelsen. Vlastně se ani moc dobře neznali až do střední školy, kdy jim oběma došlo, že mají společný zájem o hudbu. A tak se občas scházeli, aby se společně pokusili složit několik slok k něčemu, co připomínalo melodie. Ale tam, kde Henningův zájem o technologii končí, tam Atleho vášeň pro všechno, co má něco společného s kyberprostorem a počítači, začíná a postupně se stala jeho profesí. Nyní pracuje jako programátor pro jednu firmu v Lillestr?mu, ale stává se, že vezme jednu či dvě zakázky lehce šmírovacího charakteru, pokud to pro něj představuje nějakou výzvu. Henning mu pošle e-mail a vysvětlí, s čím potřebuje pomoct tentokrát, za obvyklý slib láhve calvadosu jako poděkování za pomoc. V mezičase Henning přemýšlí o nejbližší rodině Erny Pedersenové.

Nikdo pravděpodobně nedokáže povědět něco o jejích bývalých nepřátelích lépe než oni. Henning zjistí, že Pedersenová má syna, který se jmenuje Tom Sverre a pracuje jako lékař v Ullev?lské univerzitní nemocnici.

Pedersen se během posledních let několikrát objevil v médiích, protože se domnívá, že vzdělávání lékařů je zralé na několik reforem. Pokud si Henning dobře vzpomíná, Pedersen se před nedávnem účastnil debaty na NRK právě na toto téma.

Najde si jeho číslo na mobil, ale dovolá se pouze do hlasové schránky. Nejsem určitě sám, kdo se ho dnes snaží sehnat, usoudí. Protože toho ví hodně, je možné, že sedí u výslechu na policejní stanici. Henning mu i tak zanechá zprávu a požádá ho, aby zavolal zpátky. Pravděpodobně zbytečně, ale jeden nikdy neví. Stává se, že lidé, kteří vystoupili veřejně, se opět rádi chopí šance, když se jim nabízí.

V redakci teplota neklesla, spíš naopak. Henning si nemůže vzpomenout, kdy naposledy tolikrát slyšel jméno své sestry v průběhu jednoho dne. A dojde mu, že se ještě pořádně neobeznámil s tím, proč se zdá, že se všechna média v Norsku zbláznila.

Proto si najede na titulní stránku svých novin, kde na něho vykoukne tučný křiklavý titulek na černém pozadí a několik velkých snímků Trine stojící před řečnickým pultem s logem hotelu, strategicky umístěným co nejblíž mikrofonu. „Krátce nato obtěžovala mladého politika,“ stojí v úvodním odstavci.

Henning si na to klikne a dozví se, že se Trine 9. října loňského roku zúčastnila sjezdu sociální demokracie a údajně jednoho mladšího účastníka nutila k sexu. „Zneužití moci nejhoršího druhu,“ tvrdí jeden. „Hanebné,“ hlásá druhý. Třetí říká, že Trine by měla být trestně stíhána. Policie dosud nic nepodnikla, počkají si na případné trestní oznámení, ale policejní advokát, se kterým noviny hovořily, nevylučuje, že budou případ vyšetřovat z vlastní iniciativy.

Hlavní článek je prošpikován podčlánky, reakcemi, komentáři, blogy, citacemi. Jsou tam také její další fotky, Henning vidí Trine tak, jak ji postupně poznal. Hladká pokožka, hezké líčení, elegantně oblečená se vzpřímeným postojem a politickou vážností v očích.

Prokliká se několika články. Nejmenovaný zdroj tvrdí, že ten zatím neznámý ctižádostivý politik se pokusil záležitost s Trine vyřešit, aby získal její bezpodmínečnou omluvu, ale té se zřejmě nedočkal. Také se spekuluje, jestli stranický aparát o obviněních věděl, aniž by s nimi něco udělal.

Henningův pohled upoutá televizní obrazovka hned vedle. Zpravodajský kanál běží a ministerský předseda William Jespersen vystupuje z auta. Záznam pochází z téhož rána a Jespersen je požádán, aby komentoval dnešní palcový titulek VG. Ale Jespersen odpoví pouze krátce, že zcela souhlasí s ministryní spravedlnosti v tom, že je nepatřičné přijít s anonymními obviněními, a že je to všechno, co pro tuto chvíli řekne.

Záběr se vrátí zpátky do studia, v němž se na sebe smrtelně vážně dívají programový vedoucí a komentátor. Programový vedoucí se ptá, nakolik je tento případ pro Jespersenovu vládu palčivý.

„Je velice palčivý,“ odpoví komentátor. „Jen za poslední rok byl ministerský předseda nucen učinit ve vládě poněkud velké změny a mnozí se k jeho schopnostem, co se týče výběru ministrů, stavěli pochybovačně. A právě Trine Juulová-Osmundsenová určitě pro ministerského předsedu představuje velký problém, protože se – navzdory všem spekulacím o opaku – ukázala jako velmi oblíbená a schopná ministryně. To, že se i ona ocitla v problémech, jistě zamává s jeho spánkem, to je nepochybné.“

„? propos,“ pokračuje programový vedoucí, „jak si myslíte, že se k tomu staví samotná Juulová-Osmundsenová? Není přece žádným tajemstvím, že to není tak dávno, co se potýkala s psychickými problémy, a jednu dobu byla v pracovní neschopnosti kvůli depresi. Jaký si myslíte, že na ni tohle všechno bude mít vliv?“

„Je předčasné dělat nějaké závěry, ale je jasné, že to pro ni nebude jednoduché. Nevzpomínám si, že bychom kdy měli nějaký případ podobných rozměrů, tedy že by ministryně údajně zneužila svého postavení takovýmto způsobem. Zatím musíme být s jakýmikoliv tvrzeními opatrní, protože jsme ještě neslyšeli verzi ministryně spravedlnosti, ale jen těžko si dovedu představit, že by po tomto mohla pokračovat.“

Deprese, pomyslí si Henning. Zrovna tohle je pro Henninga novinka, ale na tom asi není nic zvláštního. Než se začátkem léta vrátil do práce, sotva si přečetl noviny nebo se podíval na zprávy, když byl v nemocnici Haukeland nebo v rehabilitačním centru v Sunnaas. Ale proč měla Trine deprese?

Obrazovka televize se začíná ztrácet a Henningovi v hlavě naskočí obraz Trine jako malé. Probíhá přes zavlažovací systém na zahradě doma v Kl?fta, není jí určitě víc než šest nebo sedm let. Vlasy má mokré, pleskají jí o záda a krk. Jde k němu, nadšeně, s radostným výrazem ve tváři. Odrazí se, skočí do proudů vody, takže jsou přerušeny, než zase tryskají k nebi v elegantním oblouku. „Henningu, pojď!“ zakřičí dětsky. A její hlas mu na okamžik připomene Jonase.

Henning vidí sám sebe, jak k ní udělá krok. Jenom jeden, potom se zastaví. Trine volá, ať jde, protože je to přece taková legrace. Hned vedle, na křehkém ředitelském křesle, sedí jejich matka s cigaretou v ruce a usmívá se. Pozoruje svou dceru pohledem, který změní v okamžiku, kdy se Trine podívá na něho a láká ho do proudů vody. A tak Henning jde, zrychlí, ucítí studenou měkkou trávu mezi prsty na nohou, odrazí se a skočí, voda do něho řeže jako ledový nůž a on slyší, jak Trine jásá a křičí: „Takhle, ano, není to legrace?“

Henning zamrká a zase se ocitne zpátky v redakci. Vidí před sebou ostatní lidi, slyší zvuky, hlasy, chaos, všechno znovu ožívá. A pochopí, možná poprvé, jaká to bude pro Trine v nejbližších dnech zátěž. Všichni jí budou v patách, kam se jen hne, budou se dožadovat odpovědi, půjdou po všech, s nimiž se zná, po přátelích, rodině. Opoziční politici se k tomu budou vyjadřovat, udělají průzkum veřejného mínění a všechna média, která mají víc než deset čtenářů, budou žhavit telefony po celé zemi. A všichni se budou snažit dohnat náskok, který si VG získal. To znamená vysokou publikační frekvenci a nízký práh pro to, co bude zveřejňováno. Žurnalistika jednoho zdroje. A nebude trvat dlouho a objeví se další články, takové, které budou pojednávat o tom, co dalšího Trine udělala, co by stálo za kritiku.

Jenže Trine je jen jednou stránkou věci, pomyslí si Henning. Je potřeba vzít v potaz i jiná hlediska. Proto se zvedne a poodejde od ostatních kousek stranou. Vytáhne mobil a vidí, že za devět minut bude půl jedné. Vyťuká číslo matky. Ale namísto vyzváněcího tónu se ozve, že uživatel není momentálně dostupný.

Henning spokojeně přikývne.

KAPITOLA 23

Jak je tohle možné?

Bjarne Brogeland stojí pořád před zasedací místností v přízemí Grünerhjemmet a dokola prolistovává papíry, které Ella Sandlandová obdržela faxem z policejního ředitelství. Sandlandová krčí rameny.

„Teda – copak si neprověřují lidi na takových místech, jako je tohle, než je zaměstnají? Není to snad jejich minimální požadavek?“

Bjarne začne znovu od začátku, vidí, že rozsudek proti Danielu Nielsenovi, osobnímu pečovateli Erny Pedersenové, je z května 2006. Z výpovědí vyplývá, že podezíral přítelkyni z nevěry, načež se z ní pokusil vymlátit přiznání. To, že měl pravdu, nevzali v potaz jako polehčující okolnost.

„Takže má výbušnou povahu a sklony k násilí,“ konstatuje Bjarne.

„Otázkou zůstává, jestli se Erně Pedersenové podařilo vydráždit ho stejným způsobem,“ poznamená Sandlandová.

Bjarne se pousměje, vytáhne z vnitřní kapsy mobil a vidí, že mu Nielsen ještě zpátky nezavolal. Bjarne znovu vyťuká jeho číslo, ale dovolá se pouze do hlasové schránky. Tentokrát mu nezanechá žádný vzkaz.

„Kdy má být v práci?“ zeptá se, když zavěsí.

„Ne dřív než ve čtyři hodiny odpoledne.“

„Dobře,“ řekne Bjarne. „Pojeďme k němu domů.“

Město halí šedivé, nízko položené mraky, když Bjarne nastartuje auto a vyjede do provozu.

„Měla pro to nějakou omluvu?“ zeptá se a zabočí doleva do S?ndregate. Dole pod svahem se pod mosty vlní řeka Aker, protéká svižně mezi hustými olšemi a smutečními vrbami, jejichž větve se ohýbají v obloucích dolů a stěží se vyhnou tomu, aby byly mokré.

„Kdo?“ zeptá se Sandlandová.

„Ředitelka pečovatelského domu. Předpokládám, že to ona Nielsena zaměstnala.“

„Omluvu ne,“ řekne Sandlandová s povzdechem. „Říkala, že potřebovala lidi a Nielsen se jevil jako dobrý kandidát. A aby člověk mohl pracovat v pečovatelském domě, nemusí ukazovat výpis z trestního rejstříku.“

Bjarne zakroutí hlavou a jede směrem na Grünerl?kka. Kola si nachází vlastní cestu mezi tramvajovými kolejemi a letitými nerovnostmi na vozovce, způsobenými mrazy a špatnou údržbou. Budovy, které míjejí, vypadají jako nemyté kostky lega, čtyřhranné a bezbarvé ve směsi rozličných barev.

V parku Sofienberg je země posetá kaštany, příležitostně zelenou mokrou trávou a tmavě hnědými hladkými cestičkami. Jedou dál směrem na Sinsen, kde se rozkládá Torshovdalen jako hluboká soutěska mezi asfaltovými pažemi, křížem krážem, ven z města. Auto si razí cestu větrem.

„Sehnala jsi toho rozhněvaného televizního maniaka?“ zeptá se Bjarne. „Guttorma Tvetera, nebo jak se jmenoval?“

„Sehnala,“ odpoví Sandlandová a na rtech vykouzlí úsměv. „Je s podivem, že jsem nepřišla o hlas. Ten chlápek skoro nic neslyší. Ale odmítá chodit s naslouchátkem.“

„Normálka,“ řekne Bjarne. „Ale neviděl něco? Neměla jsi dojem, že by s tím mohl mít něco společného?“

„No, nebylo snadné dostat z něj něco rozumného. Ani si moc nejsem jistá, jestli vůbec pochopil, že Erna Pedersenová je mrtvá.“

„Jasně.“

„Ale o dětství v Linderudu se se mnou víc než ochotně podělil. Se všemi detaily.“

„To už tak většinou je,“ konstatuje Bjarne. „Věci ze včerejška si nepamatují, ale zeptej se jich na válku.“

Sandlandová přikývne.

Potom se rozesměje.

„Víš, na co se mě zeptal?“

„Ne?“

„Jestli bych s sebou příště, až přijdu, nemohla přinést láhev koňaku.“

Bjarne se usměje.

„Nejlépe Braastad XO,“ zakončí Sandlandová.

„Ten je dobrý,“ směje se Bjarne. „Myslím, že mám doma jednu láhev.“

Znovu se mezi nimi rozhostí ticho. Bjarne zabočí do ulice Sinsenterrassen, dá sbohem otevřenému šedému Oslu a přivítá hustší zástavbu, auta zaparkovaná u chodníků a lidi vzpírající se větru.

„Neměl vůbec nic, s čím by přišel v souvislosti s tím, co se včera přihodilo? Pamatoval si něco?“

„Nevypadalo to tak,“ odpoví Sandlandová. „Spíš ho víc zajímalo, kolik je hodin. Chtěl koukat na cosi v televizi.“

Bjarne najde místo na zaparkování před obchodem s potravinami a neochotně vystoupí do dne, který nevybízí ke konverzaci. Vejdou do ulice, v níž se na asfaltu rozprostírá mokré listí jako koberec, vyhledají hnědou budovu, ve které bydlí Daniel Nielsen, a stisknou tlačítko s jeho jménem. Bjarne strčí ruce do kapes džínsů v marné snaze najít teplo a současně vyhlíží k šedým a bílým oknům.

Brzy uslyší hlas, který řekne „haló“.

„Dobrý den, tady policie,“ ohlásí se Ella Sandlandová. „To je Daniel Nielsen?“

Na okamžik je ticho.

„Daniel Nielsen?“ zopakuje Sandlandová.

Následuje dlouhé ticho a pak nakonec zabzučí přístroj na zdi.

Vyšetřovatelé vejdou dovnitř, výtahem vyjedou do čtvrtého patra, kde je na chodbě přivítá muž. Tmavé polodlouhé vlasy mu z neupravené pěšinky padají k uším a třídenní strniště ubírá jas obličeji. Na sobě má černé tričko s fotkou Whitney Houston. Pod jménem umělkyně je červeným písmem napsáno Houston, we have a problem. Kalhoty, rovněž černé, mu taktak sedí. Nad opaskem visí tíha břicha, která by Bjarneho přiměla v čiré panice upalovat k nejbližšímu běžeckému pásu.

„Dobrý den,“ pozdraví Daniel Nielsen rychle a usměje se na vyšetřovatele. „To asi jeden z vás se mi dnes snažil dovolat?“ zeptá se a směje se. „Byl jsem cvičit, víte, a právě jsem se vrátil.“

„Takže jste se ani nestačil osprchovat?“ zeptá se Bjarne.

„Ne, já –“

Nielsen si jednou rukou prohrábne vlasy.

„Ještě jsem se k tomu nedostal.“

Ruce si otře o nohavice. Znovu se usměje.

„Kam chodíte cvičit?“ vyzvídá Bjarne.

„Ehm, do Sveins Gym,“ odpoví Nielsen.

Bjarne přikývne.

„Můžeme jít dál?“ zeptá se Sandlandová.

Nielsen se na ni podívá.

„Nemůžeme to probrat tady? U mě doma to moc dobře nevypadá a já – já –“

„Raději bychom to probrali vevnitř,“ namítne Bjarne rozhodně a nenabídne žádné bližší vysvětlení.

„Samozřejmě,“ přikývne Nielsen a vejde dovnitř první, přidrží jim dveře a odkopne několik párů bot, než vstoupí do úzké chodby. Háčky na stěnách okupují bundy, baseballové čepice, deštník. Protáhnou se kolem zrcadla s prasklinami. Kolem bílé komody se třemi zásuvkami, na níž jeden úchyt sotva visí.

Vejdou do obývacího pokoje. Na psacím stole je notebook s odklopenou obrazovkou. Vedle leží talířek s napůl snědeným krajícem chleba. V klobásce jsou otisky zubů. Opodál stojí poloplná sklenice mléka. Na stěnách visí velké zarámované fotky. Snowboardisti v bílém horském terénu. Rybář v řece s vodou až po pas. Několik menších makrosnímků květin výrazných barev.

„Popovídejme si trochu o Caroline,“ vyzve ho Bjarne a posadí se.

Opotřebované matrace na pohovce se pod ním prohnou, zaboří se. Nielsen na ně hledí velkýma očima. Potom se i on posadí.

„Jistě,“ řekne a sklopí oči. „Mohlo mě napadnout, že si to o ní zjistíte.“

Nielsen si ztěžka povzdychne, pevně sevře pěsti.

„Neřekl jste o rozsudku vaší nadřízené?“

Nielsen se na Sandlandovou podívá.

„Myslíte si, že bych tu práci dostal?“

Zakroutí hlavou.

„Byl jsem švorc a –“

Znovu zakroutí hlavou. Strážníci mu dají čas. Za chvíli zvedne pohled.

„Ale s tím, co se stalo Erně Pedersenové, nemám nic společného,“ dušuje se. „To vám přísahám.“

Nielsen dělá, co může, aby je přesvědčil očima, ale je to hra pohledů, kterou Bjarne suverénně vyhraje.

„Znal jste ji nějak?“

„Ne,“ řekne rychle a nahlas. „Tedy, ne jinak než přes práci, jestli chcete vědět tohle.“

„Přesně to jsem chtěl vědět.“

„Ne,“ zopakuje Nielsen. „Rozhodně ne.“

Bjarne pomalu přikývne.

„Byl jste včera v práci?“

„Ehm, ne. Tedy, stavil jsem se tam, ale ne pracovně.“

„Tak proč jste se tam stavoval?“

„Jen jsem měl něco předat.“

Bjarne se na něho podívá, čeká na pokračování, kterého se nedočká.

„Kdypak?“

„Někdy odpoledne. O půl páté, v pět – nebo tak nějak.“

Rozhostí se ticho, Bjarne na něho zírá.

„Neviděl jste někoho proklouznout do pokoje Erny Pedersenové nebo ven z něj, když jste tam byl?“

Nielsen křečovitě zakroutí hlavou a hřbetem ruky se otře pod nosem.

„Nevšiml jste si něčeho jiného, když jste tam byl? Něčeho neobvyklého?“

Nielsen si přejede nehtem ukazováčku přes kořen nosu.

„Ne, nemyslím si.“

V linii vlasů vysoko na čele pot lehce ztmavil jejich hnědou barvu.

Sandlandová se rozhlédne.

„Proč jste byl švorc?“ zeptá se.

Nielsen se na ni podívá. Povytáhne obočí.

„Víte, kolik dnes stojí pronájem dvoupokojového bytu v Oslu? Zvláště tady nahoře?“

Sandlandová zakroutí hlavou.

„Každý měsíc musím platit něco přes dvanáct papírů, bez elektřiny a telefonních poplatků. Nemůžu si dovolit být bez práce. A teď dost možná dostanu vyhazov.“

Nielsen si odtrhne kůžičku na palci. Začne mu maličko téct krev, natáhne ruku po roli toaletního papíru stojící mezi nimi uprostřed stolu, vedle dvou hranatých kamenů, které vypadají, že jsou k sobě přilepené.

„Jak byste charakterizoval chování Erny Pedersenové v poslední době?“

Nielsen na to pokrčí rameny, odtrhne kus papíru a omotá si ho kolem palce.

„No, ani nevím. Vlastně jsem ji nijak moc dobře neznal. Byl jsem jejím osobním pečovatelem jen pár měsíců a nebylo snadné dostat z ní něco kloudného.“

„Dobře,“ řekne Bjarne a zvedne se. Sandlandová udělá to samé. „Budeme vás později asi znovu kontaktovat. A bude fajn, když zvednete telefon, až budeme volat, předejdeme tak tomu, abychom museli chodit k vám domů.“

„Ano, ehm, promiňte, já –“

„To nic,“ přeruší ho Bjarne. „Byl jste si přece zacvičit. Ve Sveins Gym.“

Bjarne se na něho hluboce zahledí.

„Ano,“ přitaká Nielsen a krátce se zasměje. „To jsem byl.“

„Díky za popovídání,“ řekne Sandlandová a vyjde ven jako první.

Nielsen je doprovodí ke dveřím a hlasitě je za nimi zavře.

„Nemyslím si, že si byl zacvičit,“ pochybuje Bjarne, když nastoupí do výtahu.

„Proč ne?“

„Viděla jsi někde nějakou sportovní tašku?“

Sandlandová se zamyslí, neodpoví.

„A proč měl na sobě běžné oblečení, pakliže se ještě neosprchoval? Kde bylo jeho oblečení na cvičení?“

Zakrátko výtah zastaví v přízemí. Strážníci vystoupí.

„Ale co s tím teda uděláme?“ zeptá se Sandlandová a otočí se k němu s rukou na klice. Bjarne se zamyslí.

„Řekl bych, že něco skrývá. Zavolám do Sveins Gym a ověřím si to. Jestli se ukáže, že tam Nielsen nebyl, začneme ho monitorovat.“

„To tak rychle nepůjde, Bjarne, ne –“

„Ale jo,“ odvětí Bjarne a usměje se. „Mám pořád ještě pár služeb k dobru. A bylo by to jen na pár hodin. Alespoň pro začátek.“

Usměje se, ale Sandlandová jenom pokrčí rameny. Bjarne si v duchu povzdychne. Ani teď neudělal dojem.

KAPITOLA 24

Odpověď od Atleho Abelsena přijde mnohem rychleji, než Henning počítal, ale ne prostřednictvím e-mailu, jak mezi nimi komunikace obyčejně probíhá.

„Zdravíčko,“ pozdraví Abelsen, když Henning přijme hovor.

„Ahoj, Atle. Dostal jsi můj mail, předpokládám.“

„Ani se mě nezeptáš, jak se mi daří?“

„Atle, jak se ti daří?“

„Jde to od desíti k pěti.“

„To mě překvapuje.“

„Život za moc nestojí.“

„Vždycky není posvícení. Ale předpokládám, že jsi četl můj e-mail, a proto voláš.“

Henning se chce zeptat, co Atle zjistil, když vtom ho něco napadne.

„Mimochodem, víš, kdo je Erna Pedersenová? Neměl jsi ji jako učitelku nebo tak něco?“

„Ne, ale volal jsem mamce. Pořád učí v Kl?fta. Ona o té paní prý slyšela.“

Henning se mírně napřímí.

„Copak slyšela?“

„No, byla pověstná, jak jsem pochopil. Přísná jako ďas. No, přísná – taková ta stará škola. Třískání ukazovátkem o katedru a tak. Ráno se postavit a pěkně učitele pozdravit.“

„Staré dobré časy.“

„Ano. Ale je mi jasné, že zrovna tohle asi není to, co by tě zajímalo. Našel jsem několik věcí, které jsou možná trochu zajímavé. V roce 1989 podala na místním úřadě policejního velitele trestní oznámení, protože její dům někdo poškozoval a dopouštěl se vandalismu, zřejmě. Ta stará herka toho měla dost.“

„No právě,“ odtuší Henning a zapne propisku vedle sebe.

„Tvrdila, že ví, kdo to byl, ale jména nejsou v trestním oznámení uvedená. Nevím, jestli se tím případem nějak zvlášť zabývali, ale každopádně není k dispozici žádný rozsudek.“

Henning zůstane sedět a zamyslí se.

„Píše se tam, o jaký vandalismus se jednalo?“

„Něco ve stylu házení vajec na dům, rozbití sklepních oken, takové věci. Ta stará megera jezdívala do školy na kole, ale stalo se, jak už to tak bývá, že ho někdo poničil. Propíchal gumy a tak dále a tak dále.“

„Jasně,“ řekne Henning.

Přijde mu to spíš jako typické klukoviny.

„A pak jí v roce 1991 ten její dědek spadl ze žebříku na zahradě, myslím, že to bylo kvůli mrtvici. Nebo obráceně, moc si to nepamatuju. Dovedu si představit, že po tomhle nebyla o nic míň přísná a zatrpklá.“

„Nejspíš ne,“ odtuší Henning a přemýšlí. „Ještě něco?“

„Ne.“

„Dobře. Bude fajn, když mi mailem nebo esemeskou pošleš adresu jejího starého bydliště.“

„To víš, že pošlu. A jak se vůbec máš, chlape? Skládáš teď nějakou muziku?“

Henning neodpoví hned.

„Ne, už se tomu tolik nevěnuju, člověče.“

„Sakra, chlape, nesmíš s tím skončit. Vždyť ti to šlo!“

„Hm. Piješ pořád calvados?“

„Ále, na to se vyser. Raději si dáme pivo, až budu příště ve městě.“

„Dobře. Díky za pomoc, Atle.“

„Prosím, šviháku.“

KAPITOLA 25

Zastavení uprostřed krátkého dopoledne.

Po narození dítěte není skoro nic, čeho by si Emilie Blomviková cenila víc. Několik hodin s vidinou, že bude moct dělat přesně to, na co má chuť. Může si zacvičit, může si přečíst časopis, který už na ledničce nachytal prach, nebo se podívat na film, který je uložený v přehrávači už věčnost. Nikoho nemusí hlídat, obsluhovat nebo mu vypravovat. Ani tu není nikdo, kdo by se na ni pokradmu díval, když to ve sklenici s colou zašumí, přestože je pondělní dopoledne.

Hodnotný čas s velkým H. Přesně tak. Ačkoliv to překvapivě často končí tím, že se jí nepodaří udělat nic z toho, co si naplánovala, zrovna jako dnes. Říkala si, že si trochu zasní u internetu, podívá se třeba po nějaké skvělé letní dovolené, začte se do knížky, kterou vloni dostala k Vánocům. Pokud by se však měla pokusit zrekapitulovat, co vlastně udělala za dopoledne, když Sebastiana odvedla do školky, moc toho není. Nepamatuje si nic jiného, než že si přečetla noviny a trochu poklidila kuchyň. Zbytek je jedna velká mlha.

Ale i tak to bylo skvělé. Nikdo ji nikde nepotřeboval. Už jen to vědomí, že existují okamžiky, jako je tenhle, jí přesně poskytuje tolik potřebný oddych.

Přála si, aby už Mattis zavolal. Je po jedenácté hodině. Neproběhla snad schůzka s šéfy advokátní kanceláře tak dobře, jak doufal?

Aby nebyl zklamaný nebo smutný. Něco jiného jsou děti, které se uhodily nebo nedostaly, co chtěly. To už patří k dětství, narážet na protivenství a vypořádávat se s nimi. Ale jinak je to u dospělých, kteří fňukají. Ona tohle nesnáší. Mattis je jedním z těch nejhorších, když se mu něco nedaří. Celý dům se ocitá pod bouřkovým mrakem, před kterým nedokáže dostatečně rychle utéct. Zrovna v tomhle s ním pramálo soucítí. Stačí jedno dítě v domě.

Emilie ani nestačí dokončit myšlenku a zazvoní telefon. Trhne sebou, zvedne se ze židle a z kuchyňské linky si vezme mobil ležící vedle chlebníku.

Volá Mattis.

„Haló?“ ohlásí se s očekáváním v hlase.

„Tady Mattis Steinfjell, společník v advokátní firmě Bergman & Hoff. Mluvím s Emilií Blomvikovou, nejkrásnější ženou na světě?“

Emilie si dá ruku před pusu.

„Je to pravda?“ vykřikne.

Mattis se začne spokojeně potutelně smát, pak už se nedokáže udržet. Za chvíli se řehtá.

„To je neskutečně skvělé, miláčku. Gratuluji!“

Emilie neví, co jiného říct. Zdá se, že to neví ani Mattis.

„Ale tak povídej.“

„No, není moc o čem, jen tolik, že v potravním řetězci šplhám vzhůru, lásko. Víš, co to znamená.“

Emilie zakroutí hlavou, ale i tak odpoví ano. A potom ho nechá, aby se vypovídal, jaké chvály se mu dostalo, a musí se hlídat, aby se nerozplakala. Jedna z mnoha věcí, které na sobě nesnáší, je, že co se stala matkou, pokaždé se rozbulí kvůli kdejaké maličkosti.

„To je naprosto fantastický, Mattisi,“ rozplývá se, když konečně skončí. „Ještě jednou gratuluji.“

„Tohle musíme oslavit, lásko. Koupím pár láhví šampáňa, které si večer otevřeme. Pak si objednáme něco dobrého a opijeme se.“

Emilie hned neodpoví.

„Tenhle týden mám noční, Mattisi. Copak jsi zapomněl?“

Na okamžik je ticho.

„Nemůžeš si směnu vyměnit?“

„Na to je příliš málo času,“ odpoví a přitom si pomyslí, že se možná mohla někoho zeptat, kdyby opravdu chtěla. Ale zároveň jí něco brání být společně s Mattisem v radostném opojení. Uvědomí si, že se trochu obává, na co by se jí mohl zeptat, když se nese na vlně úspěchu. Například jestli by si dovedla představit, že by si ho vzala.

„Budeš to muset oslavit beze mě,“ řekne a snaží se, aby to vyznělo mile, radostně a vřele. Sdílí s ním radost.

„Kdy to bude oficiální?“ zajímá se. „Smím o tom povědět svým přátelům?“

„Jasně že můžeš,“ odpoví. „Musím už běžet, lásko. Miluju tě.“

Emilie chvíli mlčí. Pak řekne trochu hlasitěji, než zamýšlela: „Taky tě miluju.“

KAPITOLA 26

Někdo zvoní u dveří.

Otočí se, zvedne obočí. Nemůže si vzpomenout, kdy ho naposledy někdo navštívil.

Zajisté někdo, kdo se pokouší dostat se k někomu jinému, dedukuje. Nebo si možná někdo zapomněl klíč. Je to jedno.

Otočí se k počítačovým obrazovkám. World of Warcraft na jedné. Facebook na druhé, a tam si klikne na profil, který denně navštěvuje, přestože ho to pořád bolí stejně.

Pak někdo znovu zazvoní. Nakloní hlavu mírně na stranu a rozmrzele se zvedne ze židle. Došourá se ke dveřím a přitiskne oko ke kukátku.

Stojí tam jakýsi muž, kterého v životě neviděl, s nějakou ženou po boku. Polda v civilu? podiví se a okamžitě ucítí, jak se ho zmocňuje panika. Ale přinutí se myslet racionálně. Pokud je to vůbec někdo od policie, nemůže to nijak souviset s tou starou semetrikou.

Nebo může?

Muž vypadá jako místní politik. Vytáhlý, hubený, s prořídlými šedými vlasy. Zajisté nedá moc práce položit ho na lopatky. Ani ta žena nevypadá, že by byla nějak hbitá. Maximálně 165 centimetrů. V oblasti hrudníku plochá, útlé paže.

Otevře a přímo do očí ho oslní světlo. Musí si jednou rukou stínit, aby je vůbec viděl.

„Dobrý den, jsme z exekutorského úřadu.“

Muž představí sebe i ženu, jména, která mu proletí jedním uchem tam a druhým ven.

„Asi je vám jasné, proč jsme tady?“

Podívá se na ně, zakroutí hlavou. Nakloní se k rámu dveří a ucítí ostré studené hrany ocelového zámku.

„Dlouhodobě jste neplatil nájem, a proto jsme obdrželi žádost o provedení exekučního vystěhování v souladu s exekučním zákonem paragraf 13-2. Přišlo vám ohledně toho upozornění a měl jste se do 14 dnů vystěhovat. Ale jak vidím, neučinil jste tak. Ani jste si nezabalil?“

Zapomněl na to. V posledních týdnech se zaobíral vlastními myšlenkami. A taky si myslel, že vždycky se najde nějaké řešení a jemu se podaří sehnat peníze od někoho jiného než od matky.

Muž před ním se mu snaží nakukovat přes ramena, ale postaví se mu do cesty.

„Nezlobte se, ale jiná možnost není.“

Slova exekutora jsou úderná jako kladivo. Na jazyku cítí pachuť kovu. Rozhodí rukama, podívá se na tu mladou ženu s delšími světlými vlasy. V jejích očích vidí náznak pohrdání. A on dostane takovou chuť –

„Máme tomu rozumět tak, že zrovna dnes se nemůžete vystěhovat?“

Znovu stočí pohled na exekutora.

„Ne, já – já –“

„Dobrá,“ řekne exekutor a otočí se k ženě vedle sebe. „Máte štěstí, že je váš pronajímatel velmi shovívavý. Je ochotný vám dát ještě tři dny, ale to je naprosto poslední, nejzazší termín. Přijdeme ve čtvrtek v deset hodin a byt zaplombujeme. Tři dny tedy. To by mělo být víc než dost.“

Exekutor očekává nějakou reakci, ale není na místě, aby jim poděkoval nebo přikývl. Naopak exekutor kývne na rozloučenou a odeberou se ke schodišti, k výtahu. On sám couvne o krok zpátky a zamkne za sebou dveře.

Tři dny, pomyslí si, když ho znovu obklopí ticho. Kam se ksakru poděje? Rozhodně se nemůže zeptat, jestli by zase nemohl nějakou chvíli bydlet doma.

Těžkým krokem se šourá zpátky k psacímu stolu a počítačovým obrazovkám. Když dosedne, opěradlo židle zapraská. I v něm cosi praskne, jako by se mu měla rozskočit hlava.

Znovu zírá na její facebookový profil a status, který tam přidala dopoledne, kolem jedenácté hodiny. Teď už má 49 lajků a 13 komentářů. Ještě jeden přibyl.

A v tom okamžiku to na něj všechno dolehne.

„Dobře, že jsi skončila u Mattise. Mohlo to být přece podstatně horší. :-) :-) :-) Těším se, že si popovídáme zítra víc. Muck, obejmutí. JK“

Zakroutí hlavou, cítí, jak se mu stahuje žaludek, a křečovitě svírá ruce. Něco chladného ho bodá do šíje a mění se v neklidný dráp, který musí utišit. Světlo, které on prostě musí zhasnout.

KAPITOLA 27

Je smutné, když se člověk bojí jít domů.

Ovšem Johanne Klingenbergová se nebojí, protože doma má Baltazara, který na ni čeká, vždycky radostně, neustále touží po společnosti. Jenže ona má trochu strach od té doby, co se k ní někdo vloupal – před takovými dvěma týdny?

Vrátila se domů z přednášky a pochopila, že tam někdo byl, protože Baltazar se choval zvláštně, když k němu přišla. Jako kdyby si nebyl jistý, jestli je to pořád ona a jestli to s ním myslí dobře. Teprve když mu dala trochu mlíčka a nějaké granule, směla ho pohladit po šíji a kožíšku.

Ale skutečný strach dostala, když uviděla rozbitý obrázek na zdi. A červený flíček hned vedle Baltazarova pelíšku. Jako kdyby někdo po podlaze rozetřel proužek krve. Okamžitě kocourka prohlédla a zjistila, že on se neporanil.

Johanne prošla celý byt, co nejtišeji se plížila z místnosti do místnosti s kuchyňským nožem v rukou. Zprudka a rázně otevírala skříně a dveře pro případ, že by se tam někdo ukrýval, ale nikoho nenašla. I tak zavolala policii. V dnešní době dokáží najít pachatele už jen podle pramenu vlasů nebo mililitru krve, ale strážníci, kteří přišli, jí řekli, že se musí obrnit trpělivostí. Vyšetřování takových případů trvá věčnost. A kdyby se jim konečně podařilo překonat čekací dobu na zjištění DNA, musela by se najít nějaká shoda – u čehož vůbec není jisté, že se to podaří.

Asi by bylo snazší na to celé zapomenout, protože nebylo nic odcizeno. Ale byly tu i jiné věci. Mnohokrát byla přesvědčená, že ji někdo sleduje, ať už byla ve městě nebo se vracela domů z přednášky. Jednou zahlédla nějakého muže ve vojenské zelené bundě, který se opíral o zeď zhruba sto metrů od ní. Jen na ni zíral, taky měl s sebou foťák. A zvláštní na tom bylo, že si byla jistá, že už ho někdy někde viděla, jenom si nepamatovala kde.

Dneska si naštěstí ničeho nevšimla. Když se nad tím zamyslí, včera taky ne. Možná proto, že jí v hlavě pořád hučí zvuky z přednášky. No, přednáška, to je vlastně urážka všech přednášejících, nazývat to, kde právě byla, přednáškou. Hlasité předčítání je mnohem výstižnější popis. Lék na spaní bez předpisu.

Johanne si možná myslela, že se do nového semestru pustí s plnou vervou po dlouhém teplém létě, ale už první den to pocítila, jakousi tíhu, která na ni padala. Nechtěla tam být.

Prostě toho měla po krk, jak marketingu, tak i toho praskavého zvuku tuhých knižních desek, které se otevírají úplně poprvé. Ale vyhrabala se z postele i den nato a také ten další, myslela si, že to jsou pouze nějaké postletní deprese, které samy od sebe zmizí, jakmile znovu zaběhne do rutiny. Ale nepřešlo to. Všechno je těžké a únavné.

Moc tomu nepřispívá ani skutečnost, že tam leží ta zatracená magisterská práce a čeká na ni jako troll s obrovskými drápy. A ten zpropadený vedoucí diplomky, který nikdy nemá čas, který ani nemá zájem poslechnout si její názor nebo domněnku. Je to přece on, kdo o tom něco ví, ne ona. Vždyť je jen studentka, jedna z mnoha, kteří za ním v průběhu let zašli do pracovny. Nové perspektivy, krucinál.

Jak najde síly, aby vydržela poslední semestry, netuší. Znovu zakouší ty pocity z posledních let na střední, kdy nenáviděla všechno, co mělo něco společného se školou. Chtěla co nejrychleji dostudovat. Také to bylo znát na známkách, které dostávala. Teprve počínaje třicítkou si uvědomila, že se svým vzděláním musí něco udělat. A ze začátku bylo fajn usednout zpátky do školní lavice. Opět se vrátila k životu plnému večírků se vším, co to obnášelo. A právě to je možná to jediné, co ji drží.

Za chůze klouže palcem po displeji mobilního telefonu. Je přihlášená na Facebooku, někde v hloubi ji zahřeje, když si přečte Emiliin poslední status. Johanne klikne na „To se mi líbí“ a přidá komentář. Jenom občas zvedne pohled, aby viděla, kam jde.

Vysoká škola v Oslu není naštěstí tak daleko od místa, kde bydlí, a je fajn vrátit se domů a vidět, že všechno je jako předtím, že Baltazar leží ve svém pelíšku přesně tam, kde ho nechala. Radostný a černobílý.

Johanne Klingenbergová odhodí klíče od domu, vytáhne mobil a znovu najede na Facebook. Přihlásí se na Casa Johanne.

Doma.

Konečně je doma, v bezpečí.

KAPITOLA 28

Henning se podívá na hodinky. Pracovní den uběhl a syn Erny Pedersenové mu nezavolal zpět. Henning mu rovněž poslal textovou zprávu, ale nedostal odpověď. Zdá se, že ani Bjarne Brogeland nemá čas, aby přijal jeho hovory. Věci se hýbou pomalu.

Henning odevzdal článek o tom, že Erna Pedersenová byla uškrcena, a doprovodil ho jejím portrétním snímkem, který policie rozeslala tisku. Článek se celkem četl, přestože se nemohl poměřovat s těmi o Trine.

Někomu z VG Nett se podařilo najít její starou lásku ze studií práv, dotyčný čtenářům novin prozradil, že „Trine Juulová, jak se tehdy jmenovala, byla známá svým nezřízeným flámováním. Neudivilo by ho, kdyby udělala to, z čeho ji viní.“ Ani jedny noviny nepublikovaly aktuální snímek. Ten poslední je ze včerejška, kdy se přiřítila do vládní čtvrti a nezvedla pohled k žádnému z objektivů. Jeden z titulků, který se opakuje, zní „Trine se skrývá“.

Henning si myslel, že v průběhu dne bude známé jméno toho mladého stranického politika, ale ačkoliv je na internetu spousta tipů, nikdo nevystoupil ani neměl jistější názor než ostatní. Podle Henningova úsudku většina mladých sociálních demokratů účastnících se loňského sjezdu určitě už poskytla rozhovor. Všichni odmítají, že by byli v Trinině hotelovém pokoji.

Obrázek, který o ní nyní média vytvářejí, je vzdálen té malé dívence, s níž v Kl?fta vyrůstal. Vzpomíná si, že každý Štědrý večer usedali k televizi s balíčkem sladkostí v rukou a sledovali všechny vánoční filmy. Tenkrát měli i sedací vaky, ten Trinin byl samozřejmě růžový a Henning měl mátově zelený. A někdy večer za ní mohl přijít do jejího pokoje, aby ji na dobrou noc objal, a pak si tam spolu povídali, dlouho, až dokud se neozvalo zabouchání na zeď, za níž, na druhé straně, leželi rodiče a nemohli usnout.

Taky si spolu občas hráli dole na chodbě suterénu, kde byl zežmolkovaný šedý koberec a kde to nezřídka silně páchlo močí, protože kočky ze sousedství měly v oblibě právě jejich podezdívku. Trine a Henning používali molitanový míček a střídali házenou a fotbal, jako branky jim sloužily dveře na záchod a do spižírny. Jedny Vánoce oba dostali šortky Adidas, ve kterých sportovali, a jako by se zlepšili a měli větší výdrž díky tomu, že se v nich cítili tak dobře.

Vzpomene si Trine někdy na ty časy?

Odcizili se jeden druhému asi v pubertě, každý zaneprázdněný tím svým. On po dokončení střední školy odešel na vojnu a zřídkakdy s ní mluvil. Když volal domů, brávala telefon matka. Trine nikdy nezavolala. Nikdy ho neobjala na přivítanou, když přijel domů, mizela zpravidla rovnou po obědě a vracívala se zpátky pozdě.

Navzdory chybějícímu kontaktu mezi nimi je na jejím případu něco, co se ho dotýká. Nelíbí se mu vidět ji krvácet. Ale přestože je lákavé podívat se blíže na to, co se stalo, nepřísluší mu, aby se v tom hrabal. Kromě toho by všude narazil na zavřené dveře. Ani nemá kontakty na politické scéně. A co by měl vlastně udělat? Vždyť ani neví, o jakého mladého politika jde.

Nech to plavat, pomyslí si Henning. Nic ti do toho není.

KAPITOLA 29

Vydat se do podzimního počasí je pramálo lákavé a Bjarne Brogeland netuší, kdy se odtamtud vrátí. Proto Anitě pošle textovou zprávu a omluví se, že večeře bude opět bez jeho přítomnosti. Ale nedostane žádnou odpověď.

Blíží se čas na další schůzku vyšetřovací skupiny, když Bjarne přijme hovor od jednotky, která se poslední dvě hodiny zdržuje před domem, v němž bydlí Daniel Nielsen.

„Ano?“ ohlásí se Bjarne.

„Chtěl jsi vědět, jestli se objekt pohne,“ ozve se hlas na druhém konci.

„Ano,“ přitaká Bjarne.

„Před chvílí odjel, vyzvedlo ho červené BMW, které mělo mohutnou díru v tlumiči.“

„Aha.“

„Jeli přes Majorstua a Smestadkrysset nahoru na Holmenkollen, ale ztratili jsme ho na zatraceně dlouhé červené. Tlumič, který byl dobře slyšet, už jsme nezaslechli.“

„Na Holmenkollen?“

„Ano.“

„Co tam chtěl?“

„Prověřili jsme si espézetku. Auto patří nějaké Pernille Thorbj?rnsenové. Znáš ji?“

Bjarne se zamyslí.

„Ano,“ odpoví tiše.

„Ale ona auto neřídila. Řidič byl muž se světlými vlasy zhruba po ramena.“

Muž s polodlouhými světlými vlasy, uvažuje Bjarne a pokouší se vybavit si lidi, s nimiž za posledních čtyřiadvacet hodin hovořil. Netrvá to dlouho a má to.

Mohl to být Ole Christian Sund, pomocný ošetřovatel, který našel Ernu Pedersenovou mrtvou?

*

Ochranka se Trine nabídla, že jí ponese tašku s oblečením a jídlem, ona to však odmítla. Bolest, která jí z paží vystřeluje až k ramenům, vydrží, když už kvůli ničemu jinému, tak jen proto, aby se cítila trochu při životě. Poslední hodiny se tak necítila. Jen přežívala skoro jako v nějakém stavu beztíže, aniž by pod sebou cítila zemi.

Moře pro P?la Fredrika není, je spíš horal. U moře se nic neděje, jak říkává. No právě. Protože se tam nic neděje, je tohle přesně to místo, kde potřebuje být. Společně s větrem a proudem a mořem. Kteří se na ni nebudou dívat obviňujícíma očima.

Klíč najde tam, kde ho nechala posledně, před bůhvíkolika lety, pod lavičkou u vchodu do toho žlutého pokoje. Pach, který ji praští do nosu, jakmile vstoupí do chaty, rozpoutá vzpomínky. Všechno je tak, jak si to pamatuje z dětství. Bílý krb v koutě, který taktak drží pohromadě. V rohu stojí staré zuhelnatělé rozpraskané poleno. Malá zaprášená cestovní televize, bílá skříň se sklenicemi a láhvemi. Gauč na spaní u zdi. Uprostřed stůl, který bude dvakrát tak veliký, pokud si Trine dá tu práci a zahákne postranní ručky. Staré opotřebované židle s modrými polštářky.

Vzpomíná si na jedno léto, kdy měli otevřít chatu, bylo to někdy v polovině května. Všude byl myší trus. Měli ohlodané polštáře, prostěradla, svíčky, všude byly ty malé černé tečky. Jindy zase našli konipasa, tuhého, ale stejně nádherného, jako kdyby byl pořád naživu. Ležel pod matrací. Jak se dostal dovnitř po uzavření chaty, si nikdo z nich nedokázal vysvětlit. Ani Henning, ačkoliv se o to pokoušel.

Trine vidí, že spousta myší si tam jako obvykle hledala útočiště. A uvědomí si, že se těší, až tam uklidí, že zapojí tělo a bude tak myslet na něco úplně jiného než na ten meč, který nad ní visí.

Roztáhne závěsy, otevře dveře a pustí dovnitř mořský vzduch. Za chvíli ten lepkavě vlhký vydýchaný vzduch staroby zmizí. Stěny zase ožijí. A už pociťuje, jak bylo chytré jet sem. Jako kdyby ten věčný šum moře usnadňoval dýchání.

Trine pustí vodu. V trubkách to lehce zabublá a zachrčí, než z kohoutku u dřezu před chatou vytryskne hladký studený proud. Potom dá vařit vodu a vytáhne potřeby k umývání.

Zabavila se takto na hodinu, než jí pípl mobil, který si odložila do kapsy u bundy. Esemeska od Katariny. Chce vědět, jestli už jsou na místě a jestli je všechno v pořádku. Ano, odpoví Trine na obě otázky, překvapená tím, že jí zpráva přišla, protože mobilní pokrytí tady bylo vždy špatné. Ale trvá to jenom minutu a dostane další zprávu.

Nevím, jestli tam máš televizi, ale dnes večer budou NRK i TV 2 vysílat debaty. Tématem je, jestli společnost neudělala příliš málo pro to, aby zabránila sexuálnímu obtěžování, a do studia přijdou oběti incestu, jak muži, tak i ženy.

No jistě, povzdychne si Trine. Už dělají debatu založenou na tom, že se to skutečně stalo. Ale co má k čertu s případem společného incest?

Vtom to pocítí. Přitahuje ji ta bílá skříň v rohu vedle televize. Přijde k ní a otevře ji.

Do nosu ji praští zatuchlý pach. Sklenka za sklenkou, úhledně v řadě. A zcela vespod – láhve. Likér. Koňak.

Vzpomíná si, že rodiče v chatě neustále popíjeli koňak. Patřil tam, říkávali. Káva, koňak a čokoláda. Svatá trojice.

Trine vezme jednu láhev, podívá se na ni. Likér Svatého Hallvarda, poloprázdný. Posadí se ke konferenčnímu stolku, prohlíží si láhev. A uvažuje, kdy to vlastně začalo, kdy člověk začíná být přesně jako jeho rodiče, i když se snaží o pravý opak.

Vyndá ze skříně jednu sklenici, vyfoukne prach ze dna a nalije si. Z kabelky vytáhne balíček cigaret, zapálí si. Generace následuje generaci, pomyslí si. A potom zvedne sklenici k ústům a připije na Juulovou, která dělá krok přes okraj a přitom zírá na dno láhve.

KAPITOLA 30

Vítr nad ním žene mraky, stále šedé a těžké. Kolem něho švitoří vlaštovky, hlasitě a pronikavě.

Je zvláštní, že do sebe nikdy nenarazí, zamyslí se Henning a snaží se některou z nich sledovat. Sem a tam, nahoru a dolů. Prudké náhlé otočky. Nevyčerpatelná energie ve volném rozletu. Jako kdyby se jejich existence řídila impulzy, všechny pohyby působí téměř nahodile, což je u těchto tažných ptáků v ostrém rozporu, neboť zanedlouho započnou v šicích svou každoroční cestu na jih.

Musí být úžasné takhle žít, zasní se Henning a dá si doušek svého obvyklého každodenního přídělu černého cukru. Buď žít ve věčném rozmaru, nebo mít v životě zcela jasný plán. Obojí se právě teď jeví stejně lákavě.

Henning se znovu trochu napije a přemýšlí. A přemýšlení mu jde vždycky nejlíp v D?lenenga. Ještě tam nebude mnoho lidí, ale odpoledne sotva začalo. A přestože vyhlídky ohledně počasí jsou špatné, ví, že se tam lidé postupně objeví. Děti, mládež, lůza, rodiče.

Takže Erna Pedersenová byla jako učitelka přísná a neoblíbená. Ale co kromě toho dělala? Měla nějaké zájmy? Činnosti?

Zajisté velmi ráda pletla. Možná se přátelila s podobně smýšlejícími v nějakém klubu, spolku nebo v něčem takovém. Někdo ji určitě znal. Ale podle Bjarneho Brogelanda za ní do Grünerhjemmet návštěva nezavítala, jak je rok dlouhý. Stále víc toho nasvědčuje tomu, že vedla osamělý život, zatímco čekala, až si ji najde smrt.

Henning si dává další doušek a vtom mu zazvoní telefon. Překvapeně se dívá, že mu volá Tom Sverre Pedersen, syn oběti. Henning rozpačitě odloží plechovku coly, z vnitřní kapsy vytáhne malý poznámkový blok a zároveň se ohlásí do telefonu celým jménem.

„Tady Tom Sverre Pedersen. Sháněl jste mě?“

„Ano – sháněl,“ potvrdí na to Henning a nato kousne do plastového víčka kuličkového pera. „Nejprve bych si vám dovolil kondolovat.“

„Děkuji.“

Henning se posadí, přiloží telefon k uchu a snaží se najít polohu, ve které si může současně dělat poznámky. Na studených tvrdých prknech to není snadné.

„Promiňte, že vás obtěžuji v době, která je pro vás zcela jistě nelehká.“

Pedersen neodpoví ani potom, co mu k tomu Henning dal prostor.

„Pracuji pro 123nyheter a –“

„Vím, kdo jste, Juule. Trochu to sleduju.“

„Ehm, dobře. Tak potom asi víte, proč jsem vás sháněl. Uvažuji o tom, že napíšu článek o vaší matce. Jaká byla a tak. Smyslem je, aby se s ní čtenáři lépe seznámili.“

„Nejsem si jistý, jestli o to budou stát.“

Henninga nečekaná odpověď na okamžik vykolejí.

„Co vás vede k tomu, říkat něco takového?“

„Poslyšte, Juule, nevím, kolik jste si toho o mojí mámě zjistil, ale jestli vám jde o nějaký zidealizovaný obraz, který byste vymaloval na stránky vašich novin, tak ztrácíte čas. Maminka nebyla žádná matka Tereza.“

Henning vší silou ryje propiskou do papíru, ovšem ne tak, aby ji rozbil, žádná barva z ní však nevyjde. Snaží se ji rozepsat, ale bezúspěšně.

„To jsou silná slova od syna…“

„Silná slova, ano, ale jsou pravdivá. Lidé maminku neměli moc rádi.“

Henning to vzdá, odloží propisku, rozhodne se, že si to raději všechno zapamatuje.

„Slyšel jsem, že vaše matka byla dost přísná. Tedy jako učitelka.“

„Heh, kdyby jen to. Věděla, co chce, a tak byla obzvlášť tvrdá k těm, kteří byli tvrdí.“

„Takže takový fantom.“

„Ano. A asi si dovedete představit, jaké jsem měl dětství, když kamarády učila ve škole moje máma.“

„Hodně se jich pak s vámi chtělo kamarádit?“

„To zrovna ne. Abych pravdu řekl, brali to tak, že jablko nepadá daleko od stromu.“

„Rozumím.“

„Juule, nejsem si jistý, jestli tomu opravdu rozumíte. Říkám vám to proto, že jsem četl něco z toho, co jste napsal. Působíte jako člověk, kterého zajímá pravda. Moje zkušenost s médii je taková, že těch, jako jste vy, není mnoho. A lidi v Jessheimu budou kroutit hlavou a smát se vám, jestli mámin život přikrášlíte.“

„Takže vaše matka měla hodně nepřátel?“

Pedersen zafuní.

„Máma byla pořádná semetrika. Je zázrak, že s ní tatínek vydržel v manželství tolik let. Abyste mě špatně nepochopil – byla to moje máma. Měl jsem ji svým způsobem rád. Zajistil jsem jí místo v Grünerhjemmet, protože jsem neměl čas ani chuť se o ni sám starat. Zrovna tohle samozřejmě psát nemusíte, ale chtěl jsem, aby se měla na sklonku života dobře. A když pomineme ten konec, myslím si, že se tam měla docela fajn.“

Henning pokýve hlavou, cítí, jak je ta myšlenka sama o sobě lákává, jednoduše zadat péči o matku někomu, kdo se o ni dokáže postarat o něco lépe než on.

„Slyšel jsem, že když bydlela v Jessheimu, byl její dům vystaven vandalismu.“

„Ano, v jednu dobu to byl téměř sport, působilo to tak.“

„Zjistili jste, kdo to dělal?“

„Ne, ale vím, že máma měla nějaká podezření. A mělo to na svědomí několik různých part. Po pravdě, na stěnách mateřské školky v Jessheimu byla spousta graffiti.“

„Víte o někom, kdo by ji nenáviděl víc než ostatní?“

Pedersen na okamžik zmlkne.

„Nikdo mě nenapadá. Už je to taky přece jen řada let.“

V odmlce, která nastane, Henning zvedne pohled. Vidí na hřiště přicházet Adila s taškou přes rameno.

„Předpokládám, že jste byl u výslechu na policii?“

„Ano.“

„Jistě se vás ptali, jestli někoho z vraždy vaší matky nepodezíráte.“

Pedersen chvíli vyčkává s odpovědí.

„Ptali.“

„A podezíráte někoho?“

Dlouhá odmlka. Henning vyčkává.

„Ne. Ale přece jen se trochu bojím, jestli není někdo naštvaný i na mě.“

Henning se lehce napřímí.

„Jak to myslíte?“

„No, mám na mysli rozbitý obrázek v mámině pokoji.“

Henning na to nijak nenaváže, nechá Pedersena vyprávět samotného. A když skončí, pociťuje Henning lehké mrazení v zádech.

„Máte nějaké nepřátele? Někoho, koho byste se měl oprávněně bát?“

„Ne. I tohle jsem policii řekl.“

„Dobře.“

V tom samém okamžiku Henning vidí přicházet k fotbalovému hřišti ještě jednoho chlapce, ruku v ruce s matkou. A okamžitě si vzpomene, kdo je chlapcův otec.

„Děkuji vám, že jste ke mně byl tak upřímný, Pedersene. Velice si toho vážím.“

Henning se zvedne, dívá se na chlapce.

„Nemáte zač. Napíšete o mé mámě něco?“

Henning se na okamžik zamyslí.

„Doufám, že se mi to podaří, ano. Ale ještě nemám úplně jasno v tom, jaký příběh to přesně bude.“

KAPITOLA 31

Velící středisko je plné strážníků a vyšetřovatelů. Jako obvykle je pozornost upřena ke konci konferenčního stolu, kde hlavní vyšetřovatel Arild Gjerstad shrnuje poznatky a okolnosti vraždy.

„Jak jste na tom s výslechy v pečovatelském domě?“ zajímá se.

Emil Hagen si odkašle.

„Abych pravdu řekl, ještě nejsme v cíli.“

„Je tam někdo, kdo by zasluhoval větší pozornost než ostatní?“

Hagen zakroutí hlavou.

„Mnozí si navzájem poskytli alibi a většina tvrdí, že nic neviděla. Ale musíme se pustit do výslechů trochu důkladněji.“

Gjerstad přikývne.

„Technici dokončili analýzu těch úlomků a prachu, které našli na oděvu Erny Pedersenové,“ řekne a ukazováčkem a palcem si uhladí knír. „Je to prostě kámen. Maličké úlomky kamene, pravděpodobně z toho druhého vražedného nástroje, který jsme ještě nenašli.“

„Z toho, který použil, aby jí zarazil jehlice do očí?“ zeptá se Ella Sandlandová. Gjerstad souhlasně přikývne.

„Vlastně na jednom z těch úlomků byl taky kousek vlny. Vlna s troškou lepidla.“

„Vlna?“ zeptá se Emil Hagen nevěřícně a olízne si horní ret.

„Kámen, vlna a lepidlo,“ vyjmenuje Gjerstad a rozhlédne se kolem. „Co by to mohlo být?“

Ostatní strážníci se na sebe podívají.

„Vlasy,“ vyhrkne Sandlandová.

Vyměňují si zmatené pohledy.

„Nikdy jste nevyráběli trolla z kamenů?“

„Ne,“ vyrazí Hagen rychle a přitom zafuní.

„Vezmeš dva kameny,“ vysvětluje Sandlandová, „a pak je k sobě přilepíš a ozdobíš je slámou, vlnou nebo něčím jiným, co bude představovat vlasy. Potom namaluješ oči, nos a pusu. Docela běžné ve školkách a školách.“

„Přesně to si myslela i Ann-Mari Sara,“ řekne Gjerstad. „Nejspíš teda hledáme trolla z kamenů, který přišel o pár vlasů a má v sobě zářez nebo stopy po pletacích jehlicích.“

Hagen zakroutí hlavou.

„Copak je obvyklé, aby se v domově důchodců vyráběli trollové z kamenů?“ zeptá se a podívá se na Sandlandovou.

„Zrovna s tímhle jsem se nesetkala, ale není neobvyklé, že se pacienti věnují různým typům ručních prací – pokud se na to cítí. Ale bavila jsem se tam s jedním pečovatelem právě o volnočasových aktivitách a do ničeho se tam moc nepouštějí.“

„Tak jak se tam ocitl troll z kamenů?“ podivuje se Pia N?klebyová.

Bjarne si odkašle a koukne se na Sandlandovou.

„Daniel Nielsen měl něco podobného na svém konferenčním stolku, když jsme dnes byli u něj doma, ale nevšiml jsem si, jestli v tom byly nějaké vrypy. A taky si nemyslím, že by byl natolik hloupý, aby na konferenčním stolku přechovával vražedný nástroj, navíc hned vedle role toaletního papíru.“

„Možná patří k těm, které takové věci vzrušují,“ navrhne Hagen.

„Vzrušují?“ zeptá se Sandlandová.

„Ten chlápek bydlí sám. Vražedná zbraň. Role toaletního papíru.“

Sandlandová nevypadá, že by chápala, jak to myslí. Hagen si rezignovaně povzdychne.

„Třeba si prohlížel vražedný nástroj, byl nadržený, že znovu prožije celý ten hnus, a potřeboval něco, čím by si pak otřel semeno,“ řekne.

„Chtěla jsem jen vědět, jestli se odvážíš říct to na rovinu,“ odpoví Sandlandová se škádlivým úsměvem.

„Mohl to být přece troll toho chlapce,“ navrhne Bjarne. „Podle jeho otce s ním chlapec v práci býval docela často. Byl oblíbeným hostem. Třeba několik takových trollů z kamene vyrobil ve škole a měl je s sebou jako dárek. Děti rády dávají věci, které samy vyrobily. Erna Pedersenová mohla od něj jednoho dostat, což by opět mohlo znamenat, že vražda nemusela být tak moc dobře naplánována. O tom může svědčit i použití bible. Erna Pedersenová ji měla vždycky položenou na nočním stolku.“

Bjarne ucítí, že mu začíná být horko.

„Takže ty si myslíš, že pachatel použil to, co tam zrovna našel?“ zeptá se Gjerstad.

Bjarne přikývne.

V místnosti zavládne na několik vteřin ticho.

„To je dobrá teorie,“ uzná Gjerstad po chvíli.

„Je tu ještě jedna věc ohledně Nielsena,“ řekne Bjarne a krátce poreferuje o Nielsenově a Sundově cestě na Holmenkollen během dne.

„A jseš si jistý, že auto Pernilly Thorbj?rnsenové řídil Ole Christian Sund?“ zeptá se N?klebyová.

„Naprosto,“ přikývne Bjarne.

„Ale nevíš, kam se poděli nebo co tam nahoře dělali?“

„Ne. Ale na Danielu Nielsenovi je něco podezřelého, tím jsem si jistý. Už jsem ho navíc přistihl při lži. Nikdy nebyl ve Sveins Gym, ani tam dnes dopoledne necvičil, jak tvrdil. Zavolal jsem tam a ověřil si to.“

„To je ale idiot,“ utrousí Hagen.

„Ano, jenže to je právě to,“ řekne Bjarne. „Na mě to působilo jako nevinná lež. Nechtěl povědět, kde ve skutečnosti byl nebo co dělal. Proto řekl jen to první a nejlepší, co ho napadlo.“

„V tom případě to není žádný protřelý zločinec,“ konstatuje N?klebyová. „Lhát v něčem, co si můžeme jednoduše ověřit.“

„To není,“ souhlasí Bjarne.

Ale zrovna to, co N?klebyová vyslovila, ho zneklidní. Pouze superamatér se odhalí takovýmto způsobem. Takhle se nechová muž, který staré paní zarazil pletací jehlice do očí.

Je to příliš drsné a brutální. Ale mezi pomocnými ošetřovateli se něco děje, jen neví, co a jak to rozluštit – nebo jestli to má něco společného s úmrtím Erny Pedersenové.

„Máme něco dalšího?“ zeptá se Gjerstad.

Nikdo se slova neujme.

„Dobře,“ odtuší Gjerstad a vstane. „Co myslíš ty, Pio – nejdřív Nielsenův byt a pak pečovatelský dům?“

Pia N?klebyová přikývne.

KAPITOLA 32

Když Henning překračuje lavice z tribuny dolů, bolí ho kyčle. Nohy má strnulé, trochu je protřepe, aby se mu rozproudila krev.

Zastaví se u vchodu a pokukuje po Adilovi a jeho kamarádovi, kteří si sedli na zem. Nemluví, jen se koukají na ostatní, kteří na hřišti hrají fotbal.

Henning se otočí a hledá chlapcova otce, muže, kterého v neděli večer potkal u zadního vchodu Grünerhjemmet a který tolik spěchal domů za synem. Toho, který jako první uviděl, že s Ernou Pedersenovou není všechno, jak má být.

Henning se sehne, protáhne se mezi laťkami v plotě a opatrně se přiblíží k chlapcům.

„Ahoj, kluci,“ pozdraví je. Pouze ten světlovlasý chlapec se k němu otočí. Henning se usměje a udělá krok blíž.

„Jsi taky fanoušek United?“ zeptá se Adila a ukáže na nálepku Wayna Rooneyho na přední části jeho tašky. Při vyslovení jména klubu se Adil rychle podívá na Henninga.

„Rooney je tvůj oblíbený hráč?“

Trvá několik vteřin, než přikývne.

„Můj taky. Ale – teď žeru všechny hráče v ManU.“

Henning se usměje, vidí, že i Adilovi maličko cukly koutky úst.

„Kluci, trochu jsem sledoval vaše tréninky. Nechcete se naučit nějaký fígl?“

Světlovlasý chlapec sedí nehybně na zemi. Adil se na něho podívá mnohem ostražitěji.

„Tak pojďte, vstávejte.“

Adil váhá.

„Tak pojďte,“ zopakuje Henning. „Přísahám, že to funguje.“ Natahuje k Adilovi ruku, aby mu pomohl vstát, ale chlapec ji nepřijme. Místo toho se podívá na kamaráda a pak se sám zvedne.

„Máš v té své suprové tašce míč?“

Adil rozváže pomalými pohyby šňůrku, vytáhne míč. Henning se usměje.

„ManU míč. Páni,“ žasne a dívá se na míč ozdobený obrázky tváří všech hráčů. Dotkne se ho. Málo vzduchu. Ale nedá se nic dělat.

„Koukej,“ řekne Henning a položí míč na zem. „Vidíš támhle tu zeď?“

Ukáže na metr vysokou zeď v rohu fotbalového hřiště směrem k mateřské školce Seilduken. Hlídá se, aby se nedíval na toho druhého chlapce.

„Nejlepší způsob, jak trénovat přihrávku a zpracování, je vykopávat míč proti zdi. Získáš tak spoluhráče, který se nikdy nepohne. Dívej se.“

Henning přiměřeně tvrdě vykopne míč proti zdi. Míč se kutálí po hřišti, trefí zeď, kutálí se nazpátek.

„A až se míč vrátí, natáhneš jednu nohu lehce dopředu, aby ses s míčem střetl, a pak se nohou pokusíš přibrzdit jeho rychlost. Tvoje noha nesmí být v klidu, protože jinak ti míč od nohy zase odskočí. Je potom obtížnější dostat ho pod kontrolu. Chápeš?“

Henning udělá znovu přesně to samé, zastaví míč, došlápne na něj.

„A teď to zkus ty.“

Adil ještě pořád váhá. Potom nakročí, vykopne, ale musí popojít trochu do strany, aby míč zastavil. Ten se mu odrazí od nohy, stejně jako předtím. Podívá se na Henninga.

„Dobře, to ujde. Ale tady taky vidíš, co se stane, když nemíříš přímo na svého spoluhráče, že? Musíš se posunout do strany a je pak obtížnější dostat míč pod kontrolu. Zkus to znovu. A pamatuj, tvoje noha má ztlumit rychlost míče, nemá ho zastavit. Tvoje noha není zeď. Pojď, ještě jednou.“

Adil srovná míč, vykopne, trefí zeď a tentokrát se nemusí pohnout. Rovněž se pokusí natáhnout nohu. Výsledek je stejný, míč odskočí od boty.

„Snaž se zpočátku raději maličko přehánět, abys pochopil, jak se míč chová. Snaž se uvolnit nohu, měj ji povolenou a volnou, když se k tobě míč vrací.“

Henning mu to předvede ještě jednou, než je Adil na řadě. Tentokrát mu míč od nohy stejně daleko neodskočí.

„Pěkně!“ zařve Henning o něco hlasitěji, než zamýšlel. „Paráda! A teď udělej přesně to samé znovu. A ještě trochu víc uvolni nohu.“

Adil vykopne míč proti zdi ještě jednou. Natáhne nohu a ztlumí rychlost míče, který se tak usadí klidně u jeho boty.

Henning mlčí, čeká, až se na něho Adil podívá.

„Myslím, že tak dobře to neumí ani Wayne Rooney.“

Adilovi přelétne po tváři úsměv.

„A teď jde jen o to, dělat přesně to samé, pořád dokola, dokud to nebudeš umět i poslepu.“

Adil se usměje. Henning k němu přistoupí a pocuchá ho ve vlasech.

„Dobrý výkon.“

Adil nic neřekne, ale tentokrát se na Henninga podívá pořádně. Henning znovu zvedne hlavu, hledí na toho světlovlasého chlapce.

„A co ty? Nechceš to taky zkusit?“

KAPITOLA 33

Henning jim ukáže nejen přihrávky proti zdi, ale také to nejchytřejší, co může fotbalista trénovat, pokud chce získat dobrou techniku. Držet míč ve vzduchu oběma nohama, ne jen tou lepší. Také jim ukáže nějakou základní techniku pro boční přihrávky, opět oběma nohama. Stojí v trojúhelníku a posílají si mezi sebou míč sem a tam. A Henning vidí, že se drží toho, co jim radí.

Takhle se zabavili snad na hodinu, když jim Henning řekne, že je tak unavený, že se musí na chvíli posadit. Adil s kamarádem udělají to samé, pot na čele.

„Váš trenér s vámi nikdy takové věci netrénuje?“ zeptá se Henning.

Chlapci zakroutí hlavou.

„Nikdo se nezlepší, když se na něho bude křičet,“ pronese Henning. „Souhlasíte?“

Chlapci přikývnou.

Henning se lehce opře o lokty. Je to dlouho, co hrál fotbal. Co se tam jen nachodili, on a Jonas, v neděli dopoledne, když měli celé hřiště pro sebe. A Jonas stál v bráně. Střílel penaltu. Trénoval boční přihrávky tak, že kouzlil oběma nohama. Dokázal by pokračovat celý den, kdyby mohl. Bez jídla.

Henning se podívá na chlapce, o němž vyrozuměl, že se jmenuje Ulrik, chlapec, který mu trochu připomíná Jonase. Stejné barvy v obličeji, vlasy. Ale zatímco Jonas byl soudek střelného prachu, který častokrát explodoval, Ulrik je spíš uzavřený do sebe. Víc přemýšlí, moc toho nenamluví. Jonas brebentil celou dobu. Vyptával se na všechno možné.

„Víte, co se mi tady dnes přihodilo?“ zeptá se Henning a nepokračuje, dokud nevidí, že získal pozornost chlapců.

„Viděl jsem v Markveien sraženého ptáka. Neumřel, ale nějaké auto ho zasáhlo právě do boku, takže se pták převalil a skončil u kraje chodníku.“

Henning hned nepokračuje.

„Co se stalo?“ zeptá se Ulrik.

„No, šel jsem k němu a zvedl ho. Viděl jsem, že má zlomenou nohu, chudáček, tak jsem mu ji dal do dlahy. Víte, co znamená dlaha?“

Oba zakroutí hlavou.

„To znamená, že se postaráte o to, aby místo, v němž je noha zlomená, bylo zcela napnuté. Bude tak mít šanci srůst.“

Henning se na ně podívá.

„Nemohl jsem ho tam přece nechat jen tak ležet. To by ho drapsla kočka.“

Chlapci přikývnou. Henning se natáhne na zem, přestože je vlhká. Zírá k husté šedé obloze, která brzy bude černá. Jen tak tam leží. Až dokud Ulrik neřekne: „Já jsem včera viděl někoho, kdo umřel.“

Henning se snaží nezvednout hlavu příliš rychle.

„Opravdu?“

Ulrik přikývne.

„Byla to jedna stará paní v pečovatelském domě.“

Henning se posadí, nakloní se ke kolenům. Začalo mu bušit v hrudníku, musí se ovládat, aby nekladl víc otázek.

„Jen tam seděla ve svém vozíčku. Byl to nechutný pohled.“

Henning počká, dokud se na něho chlapec nepodívá. Potom mlčky přikývne.

„Byl jsem za ní taky předchozí den a ona říkala, že má strach.“

Henning má chuť zasypat chlapce otázkami, ale dokáže se zdržet.

„A pak tam seděla,“ řekne Ulrik a zvede ukazováček, „a ukazovala na zeď.“

„Na nějaký obrázek nebo tak něco?“ zkouší to Henning.

Chlapec přikývne.

„A celou dobu opakovala: ‚Zlomky. Zlomky. Zlomky.‘“

Ulrik napodobí krákavý hlas.

„Zlomky?“

Chlapec přikývne.

„To je divné, říkat něco takového,“ zhodnotí Henning.

„Taky si myslím.“

„To je všechno, co říkala?“

„Ano. A když jsem za ní druhý den přišel, byla mrtvá.“

Henning už se déle nedokáže udržet.

„Byl tam někdo jiný?“

Ulrik zakroutí hlavou.

„Ani jsi neviděl nikoho, kdo by za ní zašel?“

Stejná reakce.

Hm, řekne si Henning v duchu. Zajímavé.

Myslí na rozbitý obrázek Toma Sverreho Pedersena s rodinou. To nemohlo být to, na co ukazovala, nebo ano? Rodinná fotografie nemá nic společného se zlomky. Tom Sverre Pedersen nebyl ani učitel.

Tak na co teda ukazovala?

KAPITOLA 34

Troll z kamenů u Daniela Nielsena neměl žádné vrypy ani škrábance, přesně jak Bjarne předpokládal. Než vešli do Nielsenova bytu, vypověděl, že ho před několika týdny dostal od Sundova syna potom, co chlapec vyrobil několik trollů z kamenů v hodině přírodovědy po výletě, který podnikli. Nielsen rovněž potvrdil, že jednoho dostala i Erna Pedersenová jako poděkování za všechny ty panáčky, které chlapci dala.

V Nielsenově bytě nenašli nic zajímavého, pouze známky vypovídající o tom, že nemá rodinu. Ani jeho finance nesvědčily o ničem jiném, než jen že obdržel svou měsíční mzdu a měl výdaje jako druzí.

Nyní se chystají prověřit veškerou jeho elektronickou komunikaci, ale něco Bjarnemu napovídá, že ani to nikam nepovede.

Chystá se znovu posadit do auta, když mu zazvoní telefon. Poněkolikáté dnes volá Henning Juul. Bjarne se rozhlédne kolem. Ella Sandlandová je pořád v Nielsenově bytě. Proto to zvedne.

„Kolik obrázků viselo na zdi u Erny Pedersenové?“

„Co?“

Henning zopakuje otázku.

„Proč se na to ptáš?“

„Možná tady pro tebe něco mám. Ale nejdřív mi odpověz na otázku.“

Bjarne si povzdychne.

„Žádný. To znamená, visel tam jeden obrázek, ale ten někdo strhl.“

„Obrázek Toma Sverreho Pedersena s rodinou?“

Bjarne se zarazí.

„Jak to ksakru víš?“

„Mrkni se na tu zeď ještě jednou. Podívej se, jestli tam nenajdeš stopy po dalších obrázcích, které tam dřív mohly viset.“

„Proč to říkáš?“

„Protože si myslím, že vám asi jeden chybí.“

Bjarne po hovoru s Henningem zavěsí a bezprostředně vyťuká číslo na Daniela Nielsena. Počítá s tím, že pomocný ošetřovatel to tentokrát zvedne – přestože je v práci.

Trvá to jenom několik vteřin, než se Bjarnemu domněnka potvrdí.

Informuje ho o nálezech – nebo spíš jejich absenci – v jeho bytě.

„Vždyť jsem to říkal.“

„Ano, ale i tak jsme to museli prověřit. Mám něco jiného, co bych s vámi rád probral. Zajímáte se o fotografie? Každopádně máte doma na zdi celou řadu fotek, že?“

„Ano, mám,“ odpoví Nielsen váhavě.

„A nikdo jiný poslední měsíce asi nebýval v pokoji Erny Pedersenové častěji než vy?“

„Ne, to je… určitě pravda.“

Bjarne na okamžik počká, než pokračuje.

„Když řeknu, že na zdi vedle komody visely dva obrázky – co mi na to řeknete?“

Několik vteřin je ticho.

„Ano, to souhlasí. Alespoň teď v poslední době.“

Bjarne si strčí prst do ucha, aby utlumil hluk v pozadí.

„Jak to myslíte?“

„Když jsem začal pečovat o paní Pedersenovou, visel na stěně pouze jeden obrázek, fotka. Ale není to tak dávno, co se tam objevil ještě jeden. Proč se mě na to ptáte?“

Bjarne naváže oční kontakt s Ellou Sandlandovou, která pochopí, že mluví o něčem důležitém. Přijde blíž.

„Pořádně se teď zamyslete, Nielsene. Na tom jednom obrázku byl syn Erny Pedersenové s rodinou. Ten druhý obrázek – vzpomenete si, co na něm bylo?“

„Byla to školní fotka,“ odpoví Nielsen okamžitě.

Sandlandová pohodí nechápavě hlavou, ale Bjarne si jí nevšímá.

„Školní fotka?“

„Ano, tedy – takový ten typický třídní snímek. Se všemi, co chodili do třídy.“

„Aha,“ řekne Bjarne.

„Ale snímek byl pořízen někdy před lety.“

Bjarne přikývne a přitom myslí na Ernu Pedersenovou. Byla učitelka, a než ji někdo zavraždil, mumlala cosi o zlomcích. A na stěně byl nedávno pověšen nějaký obrázek školní třídy, snímek, který už tam po její smrti nevisel. Je tedy velká pravděpodobnost, že ho pachatel vzal s sebou.

Proč to ale sakra udělal?

Úterý

KAPITOLA 35

Tisková zpráva přišla faxem předchozí den pozdě večer a vyvolala v redakcích novin horečný shon, jak před uzávěrkou, tak i po ní. Některá z prvních papírových vydání, která se dostala do ulic norských měst, nepřinesla informaci o tom, že ten mladý stranický politik kontaktoval redakce. Ale brzy se to změnilo.

Do tisku šla nová vydání s aktuálními titulními stranami, jednotlivé noviny také zvýšily počty stránek, aby udělaly dostatečný prostor tiskové zprávě i různým navazujícím článkům, jak se sluší a patří pro očividně největší drb týdne. A v tiskovém prohlášení se ten mladý muž vyjádřil, že on, na rozdíl od médií, kategoricky odmítá jakoukoliv spojitost s tou věcí. Nepřeje si, aby se pokaždé, když se objeví v novinových sloupcích, připomínalo sexuální násilí ze strany jednoho z nejprominentnějších politiků v zemi, zejména proto, že on sám má velké politické ambice. Ale i tak se chce s ministryní spravedlnosti vypořádat prostřednictvím tiskového prohlášení a také stručně vysvětluje, co se přihodilo.

Začalo to pohledem. Muž se zpočátku cítil polichocen, že ministryně – žena, která se mu vždy líbila, i po této stránce – by se o něho zajímala. Během večera si vyměnili několik pohledů. A když si lehce potřísnil bílou košili červeným vínem a šel se nahoru do hotelového pokoje převléct, najednou zjistil, že Trine stojí hned za ním. Zeptala se ho, jestli by raději nechtěl do jejího pokoje, a zbytek si člověk asi dokáže sám domyslet.

Když ho pak téměř vystrčila ze dveří, cítil se zneužitý. A když o několik týdnů později ministryni spravedlnosti kontaktoval, aby ji přiměl k uznání, že překročila meze, chladně ho odmítla větou „Myslím si, že je spousta mužů, kteří by si s tebou rádi vyměnili místo.“

VG má o Trine dvanáct stránek, Dagbladet jich má devět. Aftenposten údajnému zneužití věnuje téměř celou titulní stránku a čtyři uvnitř novin a navíc obsahuje i reakce a jeden komentář za druhým, včetně celé řady fotek Trine. Jsou tam její nejsvůdnější portrétní snímky. Noviny mají šéfredaktory, kteří velmi tvrdě dávají najevo, že Juulová-Osmundsenová by se buď měla co nejdříve stáhnout, nebo vyrukovat s nějakým vysvětlením, „vysvětlením, které by mělo být pokud možno dobré.“ Nikdo nechápe, proč se ještě nevzdala všech svých funkcí, a neprojevují jí mnoho úcty, protože předchozí den očividně uprchla z ministerstva spravedlnosti, aby se vyhnula tisku. Několik novinářů bylo v hotelu Caledonien, dozvěděli se, který pokoj byl ten večer rezervován na Trinino jméno, a jak je zvykem, udělali snímek dveří. „Za těmito dveřmi se to stalo.“ Média byla u všech mladých sociálních demokratů, kteří tam ten večer byli, a ptala se jich, jestli nevědí, kdo je obětí. Není k dispozici žádný závěr. Ale i tak média spekulují. Rovněž mluvili s ostatními stranickými kolegy, kteří tam byli, ale nikdo si nevzpomínal, že by Trine viděl během večeře. To mnohá média přimělo k závěru, že „asi měla na práci zcela jiné věci.“

Když Henning přijde do práce, ví, že pro Trine bude těžké se z toho dostat. Zvlášť proto, že se o ní vyrojilo bezprostředně po tom prvním negativním palcovém titulku mnoho dalších. Údajně zmanipulovala výzkum pracovního prostředí na ministerstvu spravedlnosti, protože z něho nevyšla dobře. Očividně bezdůvodně vyhodila jednoho zaměstnance. Vedla nedostatečně cestovní výlohy. Přijímala dary, aniž by je registrovala nebo zdanila. Při pracovní cestě do Indie dostala od svého kolegy z ministerstva spravedlnosti koberec, který si odvezla domů a umístila ho ve vlastním domě Ullernu v jednom z pokojů pro hosty. K loňským Vánocům dostala od parlamentních zpravodajů 3,5 litru whisky v láhvích, které nebyly nahlášeny obvyklým způsobem.

Opětovně také vytáhli jeden případ starý dva roky, kdy cestovala do USA business třídou, ačkoliv pro ten samý let byly dostupné i zcela běžné letenky. Přílišné cestování a za mnoho peněz není od politika dobrý tah. A co ten kurz vaření, který dostala od Arne Brimiho?

Bydlení, které si Trine s manželem loni pořídila za 17,8 miliónu norských korun, je taky kapitola sama pro sebe. Několik médií vytvořilo fotogalerii, ovšem s ironickými poznámkami, že takto nebydlí „obyčejní“ politici sociální demokracie. Citace jednoho nejmenovaného stranického kolegy posloužila k přilití oleje do ohně: „Není nás mnoho, kteří si mohou dovolit takové bydlení. Zřejmě má i pomocnici v domácnosti.“ A chata v Hafjell se čtyřmi, možná dokonce pěti ložnicemi? Fuj, fuj. To, že Trinin muž jezdí něčím, jako je Porsche Cayenne, které tak znečišťuje prostředí, vůbec nehovoří v její prospěch. A odkdy je přípustné, aby se ministryně oblékala do tak krátké sukně nebo si zdarma směla půjčovat šperky na celé tři měsíce z těch nejnoblesnějších klenotnictví v Oslu?

Opoziční politici také dbali na to, aby naservírovali seznam ‚tohle slíbila, ale neudělala‘. Všechno, co za poslední tři roky udělala a co se dá zhodnotit negativně, je vloženo do košíku, na němž je napsáno „mediální poprava“. A bude toho víc. To, že taky moc dobře nevychází s policejním ředitelem, dává zvláště modré části opozice ještě další důvod, aby tvrdili, že ministryni by měl co nejrychleji nahradit někdo nový. Pokud vlivem veřejného mínění nebyla oslabena její důvěryhodnost kvůli skandálu v hotelu Caledonien, teď se tomu nevyhne. V jednom hlasování na titulní stránce 123nyheter požaduje 97 procent hlasujících, aby Trine okamžitě odstoupila. Dvě procenta si myslí opak, zatímco jedno procento „neví“. Poměr je prakticky totožný v ostatních internetových novinách, které si Henning prohlédl, než vyrazil do práce.

Místo toho, aby usedl na své místo, zajde do hlavní redakce, najde si faxovou zprávu, která včera pozdě večer přišla i jim, a vyhledá K?reho Hjeltlanda. Pohled redaktora zpravodajství je zahloubaný do obrazovky počítače o několik stolů dál. Vlasy mu jako obvykle stojí na hlavě, jako kdyby spal v kanceláři a nestačil si dojít do koupelny, než se objevily další případy a vyžádaly si jeho bezpodmínečnou pozornost.

„Máš dvě minutky, K?re?“ zeptá se Henning a stoupne si před něho. Hjeltland zpozoruje Henningův příchod, přikývne, ještě půl minuty buší do klávesnice, pak se prudce zvedne, až židle popojede o několik metrů dozadu.

„Copak?“ zeptá se.

Henning počká, dokud Hjeltland nepřestane těkat pohledem.

„Uvědomuješ si, že tohle je snůška sraček?“

Hjeltland překříží ruce a několik vteřin se na něho dívá.

„Celá ta záležitost proti Trine se tím vyznačuje,“ pokračuje Henning. „Od včerejšího rána to VG v pravidelných intervalech podává po malých dávkách, články, které neměli šanci vytvořit za jeden den. Takže o tom nějakou dobu věděli a dobře si to naplánovali.“

Hjeltland se na Henninga nechápavě kouká.

„Ano, a co?“

„A co? Nemyslíš, že je to trochu na pováženou?“

„Vůbec ne. Udělali bychom to samé, kdybychom ukořistili případ takových rozměrů.“

„Tobě nepřijde závažné, že takový případ vědomě uniká do největších novin v zemi a že Trine ani nedostala možnost na ta obvinění zareagovat, ještě než šly první články do tisku?“

Hjeltland se chystá něco říct, ale Henning nemá v úmyslu vzdát se slova.

„A nechoď na mě s tím, že se o to snažili, protože to jsou jenom kecy. Právě proto, že o tom věděli dlouho, měli možnost Trine konfrontovat, než proti ní rozjeli tuhle očerňovací kampaň. Vždyť je zřejmé, o co jim jde. A většina ostatních novin a médií se samozřejmě vrhne na případy, které se objeví, a zároveň dělají všechno možné, aby vytvořili vlastní úhly pohledu na přesně totéž.“

„Ale –“

„Neviděl jsem jediný článek, který by se snažil Trine bránit nebo osvětlit případ z jejího pohledu. Ale jo, mimochodem, viděl jsem malou poznámku, že jeden její tajemník stojí stoprocentně za svou nadřízenou. Nikomu se nepodařilo objasnit, co se vlastně dělo v pokoji 316.“

„Ale ona přece nechce nic říct,“ ohradí se Hjeltland. „Co teda podle tebe máme dělat, Henningu? Přestat psát o tom, co vyšlo najevo?“

„Ne, ale je to celé nějaké nafouknuté. Je dost možné, že Trine udělala to, z čeho ji viní, ale právě proto by bylo záhodno, kdyby nějaké noviny nebo televizní stanice přibrzdila a posoudila případ z více stran. Nebo o to alespoň měla zájem.“

„Četl jsi tiskovou zprávu, která přišla včera večer?“

Henning mu ukáže ty dva papíry z faxu, které drží v ruce.

„Tvoje sestra je mocný člověk, Henningu. Vědomě zneužila svou pozici a nutila nějakého mladého muže k tomu, aby s ní měl sex.“

„To je možné, ale to jediné, co teď média zajímá, je, aby se stáhla a omluvila. Nehraje žádnou roli, co říká nebo co udělala v téhle věci, protože nikdo už jí tak jako tak nebude věřit. Zvlášť teď, když jste na ni vyhrabali všechnu možnou špínu.“

Hjeltland zvedne ruku k obličeji a poškrábe se na hlavě. Potom se na Henninga nesouhlasně podívá.

„Henningu, chápu, že to tak cítíš, protože se jedná o tvou sestru, ale –“

„Tohle ve skutečnosti nemá nic společného s tím, že Trine je má sestra,“ namítne Henning s nečekaným záchvěvem hněvu v hlase. „Jde o to, že historie se opakuje, pořád dokola, když nějaká veřejně známá osoba se údajně dopustí něčeho hodného kritizování. To se na ně pak vrhneme a i tady to vidím lidem ve tvářích, když se objeví něco nového, co posiluje ten dojem, který už se vytvořil. Je to směs rozhořčení a škodolibosti a netýká se to jenom lidí tady, K?re, viděl jsem to i v jiných redakcích, kde jsem pracoval. Dělá se mi z toho špatně.“

Henning cítí, jak se mu v hlavě hromadí krev. Ostatní přítomní kolem nich jsou připraveni se do toho vložit, ale udržují si odstup. Henning si toho nevšímá, místo toho pokračuje dál, snaží se ovládnout, aby neřekl něco ostrého a kousavého.

„Dokonce to není tak dávno, co Trine byla v pracovní neschopnosti. Copak si nikdo neuvědomuje, že právě teď toho na ni může být trochu příliš?“

Přestože jsou to slova umírněná, jsou výbušná a Henning vidí jejich účinek na Hjeltlandově tváři. Obličejové svaly napnuté jako vodiče.

„Tak co bychom podle tebe měli dělat, Henningu?“

„Ověřovat si informace,“ řekne. „Ne jenom je vypouštět na veřejnost.“

Hjeltlandovi se z plic vydere hluboký výdech.

„Henningu, víš dobře, že na to nemáme zdroje. Počty čtenářů, ty jsou zcela –“

„A to nechceš pokazit, že? Raději riskneš, že to, co vyšlo najevo, je přece jen pravda?“

„Ne, ale musíme přece psát o tom, o čem můžeme poskytnout informace, které máme.“

Henning si uvědomuje, že mu z očí srší blesky, ví, že nemá smysl pokračovat v diskuzi. Proto zakroutí hlavou a řekne: „Pojedu. Nevydržím tady.“

„Ale kam pojedeš?“ řve za ním Hjeltland.

„Do Jessheimu.“

KAPITOLA 36

Trine Juulovou-Osmundsenovou probudí nějaké kroky. Nejprve sebou trhne a přemýšlí, kde je, než jí dojde, že je to možná jeden z bezpečnostní stráže, který tam venku popochází. Ale nejsou to kroky, které by poznávala. Krátký těžký dupot – a nepochází od bot.

Zvedne se z pohovky v obývacím pokoji, ucítí v hlavě tepání. Už jen pohyb nahoru do polohy vsedě stačí k tomu, že se jí zatočí hlava. Zasténá, chytí se za spánky. Trochu zamžourá a uvidí před sebou prázdnou láhev od likéru. Stačí pohled a obrací se jí žaludek. I tak vstane a roztáhne závěsy. Zajíc s šedým kožíškem upaluje pryč. Zaujal pozici na kopci, na Čůracím vršku, jak nazývali tu malou vyvýšeninu na nábřeží před chatou, kam Henning vždycky chodil večer čůrat, než se uložili do patrových postelí v úzké ložnici.

Světlo zvenčí je ostré a bodá do hlavy. Pusu má vyschlou na troud a na jazyku jí ještě ulpívá pachuť kouře. Na konferenčním stolku stojí její počítač s odklopenou obrazovkou. Předchozí večer, proložený panáky likéru, se snažila zrekonstruovat svůj pohyb 9. října. Myslela na to, jak z hotelu Caledonien proklouzla do auta čekajícího u zásobovacího vchodu, které ji odvezlo rovnou na letiště Kjevik. Jak o dvě a půl hodiny později dorazila do jiného hotelu. Jak si ten samý večer šla zaběhat, aby se zbavila neklidu, který se jí zmocnil při pomyšlení na to, co druhý den udělá. Trine se dokonce podívala na běžeckou trasu a mapu ulic, jenom aby se ujistila, že vzpomínky souhlasí.

Také se pokoušela nalézt nějaké jméno a tvář mezi všemi svými nepřáteli, ale nepřišla ani na jediné. To znamená, že v úvahu přicházelo až moc kandidátů, zatímco vyprazdňovala jednu skleničku za druhou, ale žádný z nich jí nepřipadal o něco pravděpodobnější než druzí. Nikdo z nich nebyl schopný rozehrát tak vysokou hru. To ji přivede ke spekulacím, jestli se jich proti ní třeba nespřáhlo víc.

Trine zasténá, otevře dveře a pustí dovnitř mořský vzduch. Vyjde ven v oblečení, ve kterém spala. Cítí potřebu strčit si prst do krku, aby to dostala ven, aby zbytek dne nestrávila tím, že se bude znovu vzpamatovávat. Na Čůracím vršku zavrávorá, když k ní dorazí poryv větru, zároveň se snaží najít zajíce. Zdá se, že se ukryl.

Stávalo se, že když brzy zjara otevřeli chatu, zajíci se k nim až nepřirozeně přiblížili. Ještě se ani nestačili začít bát lidí po dlouhé zimě, po kterou tam byli zcela sami. Jednou se slunila zabalená do deky a jeden zajíc proběhl přímo kolem ní. Zastavil se jen pár metrů od ní. A tam dlouho stál a zíral. A Trine zírala na něho.

Teď vidí pouze moře. Nekonečný obzor, nebe a vodu spojené tam někde v dáli, bez jasných rozdílů, kde jedno začíná a druhé končí. Za Svartskj?r a M?keskj?r stoupá proud. Na vodní hladině se pohupují kajky.

Trine si dojde do chaty pro mobil a vezme si ho s sebou zpátky na Čůrací vršek, kde bývá zpravidla lepší signál. Nedostala však žádné nové zprávy od Katariny Hatlemové. Asi ještě neměli ranní poradu, pomyslí si Trine a zároveň si říká, jak dlouho její kamarádka s červenými kudrnami dokáže odolávat. Je jí jasné, že na tiskovém oddělení už to šustí, přestože to Katarina nechtěla přiznat, když spolu předchozí večer mluvily. A asi nejenom tam panuje nespokojenost. Neodvažuje se pomyslet na to, o čem se baví na ministerstvu, ve straně. Na úřadě ministerského předsedy.

Zpoza skal, kolem Rakke a vstříc čekajícím zpěněným vlnám se vynoří veliká loď. Trine se otočí proti větru. Rychlý modrý kolos překoná bílé vlny bez zhoupnutí, zatímco její vlastní loď se kymácí a nabírá vodu.

O kousek dál na drsné hoře vykoukne z keře zajíc. Několik vteřin tiše stojí a dýchá, než vyběhne a ukryje se před svými nepřáteli. A Trine myslí na to, jak je snadné si tady venku mezi skalisky, útesy a skálami jen tak zmizet, jak o tom posledních čtyřiadvacet hodin snila. Může si vyrazit na túru podél Kyststien a pak jenom –

Zavře oči a představí si to. A cítí to, nebojí se bolesti, nebojí se tmy. Dveře jsou otevřené. Všechno, co potřebuje udělat, je vejít dovnitř.

KAPITOLA 37

Zanedlouho po ranní poradě je celý vyšetřovací tým znovu v jednom kole. Detail týkající se chybějící školní fotky vnesl do případu vítaný čerstvý vítr a většina pozornosti se teď upíná k němu. Jsou v kontaktu se všemi třemi školami, na kterých Erna Pedersenová pracovala. Celkově se může jednat o stovky fotek, tisíce žáků, ale přinejmenším je to místo, odkud začít. Rovněž si vyžádali třídní seznamy od roku 1972 až do roku 1993, kdy odešla do důchodu.

Zároveň naplno pokračují v prohledávání pečovatelského domu a hledají trolla z kamenů s vrypy. Je nepatrná šance, že na trollovi budou ještě otisky prstů nebo jiné genetické stopy. Je to tedy použitelný zdroj. A pak dál vyslýchají všechny, kteří byli v pečovatelském domě v době, kdy byla Erna Pedersenová zavražděna. Bjarne dostal na starost promluvit si s těmi pěti členy z Dobrovolnického sdružení.

Bjarne ví, že by nikdy nemohl dělat to, co dobrovolníci vykonávají, jezdit domů k cizím a osamělým lidem. Doprovázet je k lékaři nebo kadeřníkovi. Nevěděl by, o čem se s nimi má bavit. Ten krátký čas, který mu zbývá po práci, tráví s rodinou a cvičením. Prostě na nic víc není prostor.

Podívá se na jméno uvedené v první půli papíru, Markus Gjerl?w, a projede ho v rejstříku trestů.

Žádný záznam. Následně vyťuká jeho číslo a čeká, až to zvedne. Statické nárazy v A dur přeruší svěží hlas, který řekne „haló“.

Bjarne se představí a vysvětlí, proč volá.

„Ano, čekal jsem, kdy zavoláte,“ odpoví Gjerl?w tónem, ze kterého je znát pohrdavý odstup. Bjarne krotí neohlášenou zlost, zakašle do dlaně.

„Snažím se trochu zorientovat v tom, co se přihodilo v pečovatelském domě v neděli odpoledne. Pamatujete si, kdy jste přišli a kdy odešli?“

„Nevím, jak ostatní, ale já jsem, tuším, přišel někdy kolem třetí, půl čtvrté. A byl jsem tam asi do pěti. Nedíval jsem se na hodinky, když jsme odcházeli.“

Bjarne si poznamená časy.

„Říkáte ‚když jsme odcházeli‘. Opustili jste pečovatelský dům všichni současně?“

„Myslím, že ano. Každopádně nevím o nikom, kdo by tam zůstal. Ale nebylo to tak, že by nás všech pět sjelo výtahem dolů a vyšlo odtamtud naráz. Nemají tam zrovna největší výtah na světě.“

Bjarne přikývne, hned si vzpomene na Sandlandovou a sebe samého v tom úzkém prostoru, příliš stísněném pro její komfortní zónu, příliš rozlehlém pro tu jeho. Ticho, které v telefonu zavládne, v něm vyvolá netrpělivost, a tak se zeptá: „Účastnil jste se těchhle zpívánek už dřív?“

„Ano, účastnil.“

„Nepřipadalo vám v neděli něco trochu neobvyklého?“

Je ticho.

„No, ani nevím –“

„Nechoval se někdo jinak než obyčejně, nějaký pacient, zaměstnanec nebo… nebo někdo jiný?“

„Co si vzpomínám, tak ne.“

Bjarne oddálí propisku od papíru a přemýšlí.

„Jak dobře znáte ostatní, kteří jsou součástí Dobrovolnického sdružení?“

Gjerl?w si znovu povzdychne.

„Znám pouze Remiho. Nevím, jak jsou na tom ostatní, jestli se vzájemně znají.“

Bjarne pokýve hlavou, podívá se na svůj papír. Mizivě málo poznámek.

„Proč jste se přihlásil jako dobrovolník?“ zeptá se.

Gjerl?w hned neodpoví.

„Je správné pomáhat,“ prohodí nakonec. „Vnést někomu světlý bod do každodenního života. Měl byste to někdy taky zkusit.“

Slova pálí jako nečekané plesknutí po tváři. Bjarne se nemá k odpovědi.

„Ještě něco?“ zeptá se Gjerl?w. „Jsem na odchodu.“

„Ne,“ řekne Bjarne. „Díky za pomoc.“

Bjarne stráví další hodinu voláním ostatním čtyřem členům Dobrovolnického sdružení ze seznamu, ale nikdo z nich nepřijde s jediným detailem. Všichni potvrdí, že pečovatelský dům opustili zhruba současně, jako obvykle.

Bjarne kroutí hlavou, když se snaží si případ shrnout. Ernu Pedersenovou někdo uškrtil a pak ji v jejím vlastním pokoji probodl jejími pletacími jehlicemi a nejspíš rozbil obrázek rodiny jejího syna na stěně a odnesl s sebou z místa činu jiný obrázek školní třídy, aniž by někdo něco viděl nebo slyšel.

Jediné, co ho napadá, že mohlo odvádět pozornost v celém patře pečovatelského domu, jsou zpěv a hry Dobrovolnického sdružení v to odpoledne. Někdo se mohl ze shromáždění vytratit, vejít do pokoje Erny Pedersenové, zavraždit ji a potom se znovu vrátit zpátky. Celé by to netrvalo víc než pár minut a nikdo by nic neslyšel. Pedersenová nebyla ve stavu, kdy by byla schopná ze sebe vydat jedinou hlásku, a její pokoj byl pořádný kus od televizní místnosti, v níž se zpívalo. A skrýt rámeček s fotografií je vcelku snadné. Jediné, co člověk potřebuje, je nějaká taška nebo bunda s velkými kapsami.

Ale mělo nějaký smysl postihnout její oči? A co ten obrázek, který zmizel? Měla se na něho nejdřív podívat, než ji zavraždil?

Z myšlenek Bjarneho vytrhne Ella Sandlandová, která zaklepe a nakoukne dovnitř.

„Právě jsem měla telefonát od kriminálky,“ oznámí rozjařeně. „Na pletacích jehlicích našli otisk prstu, který nepatří Erně Pedersenové.“

Bjarne se na ni pozorně dívá.

„Ano? A komu patří?“

KAPITOLA 38

Když Emilie Blomviková dává Sebastiana do školky, právě včas, aby stihl výlet do Raknehaugenu, rozkládají se nad Jessheimem šedivá mračna, která odmítají pustit slunce, ale to ji nezajímá. V batohu ve tvaru autíčka Blesk McQueen leží dvě namazané svačiny, průhledná modrá plastová láhev s vodou z vodovodu a zelené jablko. Než ho pošle do třídy, zašeptá mu, aby si to dnes hezky užil, protože přesně tohle má totiž v plánu ona.

Byl to opravdu pomalý začátek dne potom, co se minulý večer vrátila pozdě domů z práce a na pohovce našla spícího Mattise s dekou přes sebe. Na stole stála láhev od červeného vína, kterou očividně sám vypil, protože suché popraskané rty měl modré. Vedle láhve ležel lísteček, na kterém bylo napsáno Vzbuď mě, až přijdeš domů… se třemi x po sobě – jako kdyby prvnímu náznaku bylo obtížné rozumět.

Ale nemohla. Měla těžkou hlavu z dlouhého večera na letišti. Vyskytly se nějaké potíže s běžícím pásem – opět – což vedlo k tomu, že pasažéři strávili odbavováním delší dobu a v souladu s tím, že se jim zhoršila nálada, zhoršila se i ta její. Když konečně dorazila domů, hodný kus po půlnoci, měla v hlavě pouze jedinou myšlenku, a tou bylo lehnout si. A taky to udělala. Lehla si a rázem usnula.

Mattise probudil mobilní telefon, který dělá každý všední den v 5:45 pekelný hluk, a ona slyšela, že šel do sprchy. Ale když si došel do ložnice pro čisté oblečení, předstírala, že spí. Proč to udělala, vlastně neví. Přišel za ní také krátce předtím, než měl odjet, ale to jen zabořila hlavu pod peřinu a stočila se do klubíčka.

Sebastian se probudil jako obvykle kolem sedmé a Emilie ho na hodinu posadila před televizní obrazovku, s lehkostí ignorovala všechny vnitřní hlasy, které křičely „jsi špatná matka, jsi špatná matka“, a šla si zpátky lehnout do postele. Nastavila si buzení na osmou a probudila se s panickou předtuchou, že bude příliš pozdě na cokoliv.

Naštěstí Sebastiana našla přesně tam, kde ho nechala, s autíčkem Blesk McQueen v rukou a s dálkovým ovladačem hned vedle.

Televize.

Nejlepší vynález na světě, který překoná pouze dudlík a myčka na nádobí.

Ale den dostal zcela jiný náboj, když si vzpomněla, že ještě týž den pojede do Osla na oběd s Johanne.

Když Emilie vyjde ze školky ven, vstříc dni, který ji najednou čeká, myslí na kamarádčin usměvavý obličej. Tolik se těší, že se s Johanne zase uvidí, že si vyslechne, co všechno se v jejím životě od posledně událo, co dělala v létě, jestli se seznámila s nějakými novými muži, co nového a tak.

Emilie zamíří na dálnici a zároveň myslí na Mattise. Jestli někdo dokáže porozumět myšlenkám a pocitům, které se jí neohlášeně objevují o muži, o němž si myslela, že ho miluje, je to zajisté Johanne. Vždycky uměla tak dobře poradit.

*

Zamrká, opatrně otevře oči.

Je nový den. To znamená, že mu zbývají pouze dva dny.

Při té myšlence mu hučí v hlavě. Prášky, které si vzal předchozí večer, na něho takto vždycky působily. Otupovaly ho. Ale při pomyšlení na to, jak naloží s dnešním dnem, vyskočí z postele a jde k počítačové obrazovce. Pověděla každému na světě, kde ona je? Co ona dělá?

Samozřejmě že pověděla.

Jde do koupelny, opláchne si obličej. Obleče se, připraví se. Vezme si s sebou nějaké tabletky, nějaké další na posilnění. Pak vyrazí ven. Do takového dne, kterých je stále méně.

Ale to nehraje žádnou roli. Myslí jenom na to, jaké to bude. Jestli tentokrát bude při smyslech. Až světlo zhasne.

KAPITOLA 39

Henning se zeptal konkrétně, jestli půjčovna nemá auto žluté barvy, ale musel se spokojit s malým bílým vozidlem, které už najezdilo 3000 kilometrů. Teď najelo dalších 40. První místo, kde zastaví, je základní škola v Jessheimu – jedno z bývalých pracovišť Erny Pedersenové.

Je to víc než šestnáct let, co tam skončila, a Henning ví, že se mu za jedno krátké dopoledne podaří zjistit jen omezené množství informací. I tak zaparkuje a vejde do venkovních školních prostor. Okolí se značně změnilo od doby, co byl Henning v Jessheimu naposledy. Když chodil do páté třídy, odehrál tady fotbalový zápas. Byl to velký rozruch, protože nějaká třída až z Kl?fta si přijela do Jessheimu zahrát fotbal. Soupeřilo se v tom nejlepším i nejhorším světle. Na tom nerovném hřišti vzadu za školou odehráli dvakrát dvacet minut a vyhráli 5:2. Henning vstřelil tři branky. Ještě si pamatuje, jak ho po zápase vysadili učiteli na záda.

Jestli měl Tom Sverre Pedersen pravdu v tom, že školní zdi byly kdysi plné urážek na adresu jeho matky, není po nich teď ani stopy. Barva zdí vypadá čerstvě a také tady přibylo víc budov od doby, co tady Henning někdy v 80. letech odehrál ten famózní fotbalový zápas.

Vydá se k zadní straně školy. Mnohem udržovanější, než si ji pamatuje. Tenkrát bylo všechno pošlapané a zaprášené. Teď je všude tráva. Hřiště pro plážový volejbal. Hřiště, na kterém tehdy hráli, dnes vypadá jako místo, které by mohl na tréninky využívat středně bohatý fotbalový klub. Je trochu zvláštní vydat se po stopách minulosti, když je všechno vymazané a nahrazené něčím lepším. Ale snaží se představit si je, žáky, kteří neměli Ernu Pedersenovou rádi, co dělali, co si mysleli. Čmáranice na zdech byly asi odstraněny průběžně a hříšníky bylo asi snadné dopadnout. Ale udělal by to ten, který ji nejvíc nenáviděl, takhle otevřeně?

Možná ano. Možná ne. Lidé jsou různí. Ale pokud by měl Henning nějakým způsobem vyjádřit svou nenávist, vybral by si nějaké místo, kde by mohl svou nenávist ventilovat. Místo, které by nikdo nemohl zničit, vymazat nebo obnovit.

Henning se rozhlédne. Venku není žádný školák. Do oken školy svítí slunce, ale i tak za nimi vidí pohyb. Na konci školního dvora, u plotu naproti šedým betonovým komplexům, rostou stromy. Různě vzrostlé stromy. Dostatečně vysoké na šplhání.

Henning jde k nim, prohlíží si je. Větve se natahují do výše a do stran, některé z nich se vzájemně proplétají. Dohromady je tu takových deset až dvanáct stromů.

Rozhlíží se po nejsilnějších větvích, zkusí jeden strom, sotva na něj vyšplhá. Na kmeni stromu nevidí žádné zářezy, ani po prvním, ani po druhém metru. Sleze z něj, zkusí vedlejší strom. Stejný výsledek. Nějaká postarší žena s chodítkem pro seniory projde kolem po chodníku před plotem. Henning se na ni usměje a zkusí ještě jeden strom, vyšplhá se pěkný kousek nahoru, rozkročí se nohama na obě strany té největší, nejtlustší větve. Nakloní se ke kmeni, rozhlédne se.

Ne.

Nic.

I tak se nějakým způsobem cítí být blízko pachatele, každopádně si umí představit, jaké to asi je, mít nějaké svoje místo, jako je tohle, místo, kde se dá sedět a přemýšlet a cítit a nenávidět. A snímek školní třídy, který někdo sundal ze zdi pokoje Erny Pedersenové, slovo „zlomky“, které vyslovila ve strachu den předtím, než byla zavražděna, může nasvědčovat tomu, že ji někdo skutečně nenáviděl. A že má vražda něco společného s jejím učitelským povoláním.

Henning znovu sleze dolů, vejde do budovy školy přesně v okamžiku, kdy zazvoní, s pomocí malého chlapce najde pracovnu ředitele. Od ochotné sekretářky se dozví, že tam ředitel zrovna dnes není, ale možná by mu mohla pomoct místo něho?

„Ano, možná,“ řekne Henning a usměje se na tu přátelskou paní s dlouhými černými vlasy. „Jak to u vás chodí – uchováváte tady ročenky?“

„Ano, uchováváme,“ usměje se. „Ale moc jich tedy nemáme. Začali jsme s nimi až někdy od roku 2000, myslím.“

„Takže kdybych vás požádal, abyste našla třídní snímek, na kterém je i Erna Pedersenová, nejspíš byste ho neměli?“

Sekretářce ztuhne úsměv.

„Přesně tak,“ řekne. „Tak proto se ptáte.“

Henning rozumí, že novinka ohledně vraždy Pedersenové přirozeně dorazila také k jejímu někdejšímu zaměstnavateli. Vysvětlí, kdo a co je.

„Pokouším se najít někoho, kdo ji znal, když tady pracovala. Jsou tu nějací učitelé, kteří tady pracovali předtím, než Pedersenová v roce 1993 skončila?“

Sekretářka se zamyslí.

„Máme tady poměrně mladý personál, takže si to nemyslím. Pokud hledáte nějaký její snímek, musíte to spíš zkusit doma u někoho z jejích žáků. Jestli se vám teda podaří někoho z nich najít.“

Další úsměv.

„Ano, o to šlo,“ řekne Henning. „I tak vám děkuju za pomoc.“

KAPITOLA 40

Hrubý asfalt klouže pod autem. Bjarne se podívá k sedadlu spolujezdce, kde Ella Sandlandová zírá přes okénko ven.

„Trochu přemýšlím o pomocných ošetřovatelích z pečovatelského domu,“ řekne. „Nielsen, Sund a Thorbj?rnsenová.“

„Co je s nimi?“

Bjarne zvedne prst do vzduchu.

„Víme, že Daniel Nielsen lhal v tom, co dělal, než jsme k němu včera přišli domů. Nikdy nebyl a necvičil ve Sveins Gym, jak tvrdil. Víme, že se v neděli zastavil v pečovatelském domě, aby něco předal, a že časové rozpětí přesně souhlasí s dobou vraždy. A nikdo ze zaměstnanců neznal oběť lépe než on.“

Bjarne zvedne ještě jeden prst.

„Víme, že když byla Erna Pedersenová zavražděna, pohyboval se tam Ole Christian Sund, který včera odpoledne pravděpodobně vezl Daniela Nielsena z neznámého důvodu na Holmenkollen. Takže jsou něco víc než kolegové. Je možné, že se vzájemně kryjí.“

„Ale Sundův syn byl ten večer přece taky v pečovatelském domě,“ namítne Sandlandová. „Snad si nemyslíš, že se Sund podílel na bestiální vraždě v přítomnosti syna?“

„Tiše, jsem v půli úvahy. A pak tu ještě máme Pernille Thorbj?rnsenovou,“ řekne Bjarne a zvedne do vzduchu třetí prst. Ale proud myšlenek, které měl v hlavě jasné a srovnané, je jako vymazaný.

„Co je s ní?“

„Nevím,“ odpoví Bjarne. „Ale na Holmenkollen jeli včera jejím autem. Tedy Sund a Nielsen.“

„Zrovna na tom není přece nic nezákonného.“

„Ne, ale mám na mysli něco jiného: Jakým pokušením může být pomocný ošetřovatel v pečovatelském domě vystaven?“

Sandlandová zvedne ramena.

„Peníze to asi nebudou.“

„Co léky?“ navrhne Bjarne.

Sandlandová na to lehce pokrčí rameny.

„Ředitelka Grünerhjemmet přece včera připustila, že se tam ztrácí hodně léků.“

„Myslím, že zrovna na tom není nic neobvyklého, Bjarne.“

„No, možná ne, ale léky na předpis mají na ulici jistou hodnotu, ať už v Sinsen nebo na Holmenkollenu. A Daniel Nielsen, pamatuješ, sám přece připustil, že byl švorc.“

U vstupu do Birkelunden se pod nimi opět otřese zem. Na zastávce stojí v řadě tři tramvaje. Nekonečná fronta lidí vystupuje a nastupuje.

„Ale co to má společného s Ernou Pedersenovou?“ zeptá se Sandlandová, když Bjarne zajíždí mezi dvě auta u přechodu pro chodce. „Viděla je krást léky, a tak vyhrožovala, že je prozradí?“

Bjarne hned neodpoví.

„Nevím,“ řekne a sešlápne plyn. „Ale pojďme se na to podívat. Musí existovat nějaký důvod, proč na pletacích jehlicích Erny Pedersenové byly otisky prstů Pernille Thorbj?rnsenové.“

KAPITOLA 41

Značky už nejsou stejně modré, jak si je pamatuje. A vlastně si nepamatuje už ani Kyststien, jen to, že po ní chodívali a že to bývaly pěkné výlety. Kakao a krajíc chleba s hnědým nasládlým sýrem. Mléčná čokoláda, možná, tu a tam. Plastová láhev se žlutou šťávou.

Informovala ochranku a zabalila si něco málo jídla do batohu, který našla ve žlutém pokoji, oznámila jim, aby se připravili na to, že dnes budou trochu chodit. Ale když jim řekla, kam zamýšlí jít, trvali na tom, že jeden půjde před ní a druhý za ní, aby tak mohli nejprve monitorovat cestu a upozornit ji, pokud by někdo přicházel. Jestli opravdu chce, aby nikdo nevěděl, kde je, usoudili, že tohle musí udělat. Kromě toho tu byl rovněž bezpečnostní aspekt, kterému samozřejmě dobře rozuměla a schvalovala ho, ale chtěla je mít z dosahu.

Ušli hodinu a půl za lehkého mrholení, když Trine zazvoní telefon. Vytáhne ho z větrovky a zastaví se na kulatém pahorku, který jí připomíná hladce vyholené lebky.

„Ahoj, Katarino,“ pozdraví. „Říkala jsem si, kdy zavoláš.“

„Ano, musela – musela jsem dnes v ranních hodinách udělat celou řadu věcí. Zaznamenala jsi palcové titulky?“

„Ne.“

„To je –“

Trinina vedoucí oddělní komunikace ztěžka polkne a pak jí poví o tiskovém prohlášení, které obdrželi předchozí večer.

„To si ze mě děláš srandu,“ zareaguje Trine.

„Kéž by to tak bylo. Dnes ráno u mě byla náměstkyně ministra a zajímala se, co to k čertu provádíš. ‚Vždyť nás naprosto oslabuje,‘ nechala se slyšet.“

Trine zavře oči. Ta protivná nekompetentní zasraná baba.

„Trine, nevím, jak dlouho budeme moct říkat pořád dokola to samé. Začíná se částečně projevovat frustrace z nedostatku informací. Myslím si, že Ullevikovi se zatím daří odolávat nejhoršímu politickému tlaku, ale –“

„Co Úřad předsedy vlády? Říkali něco?“

„Dnes ráno mi volal tiskový mluvčí a zajímal se, jaká je naše další strategie. Slíbila jsem mu, že zavolám zpátky. Už je to nějaká chvíle.“

Trine znovu otevře oči, zírá na vodní hladinu, která se hýbe čím dál víc.

„Mimochodem, kdepak jsi?“ vyzvídá Katarina.

„Jsem venku na procházce. Snažím se trochu si vyjasnit myšlenky.“

„To zní jako dobrý nápad. A nechci tě otravovat, Trine, protože vím, jak to máš těžké. Ale vymyslela jsi, jak budeš postupovat dál?“

Trine polkne a udělá krok k „Okraji lebky“. Dolů do kamenného moře, které vede dál k útesům důkladně a nepřetržitě omývaným vodní masou, je to několik metrů. Cítí, jak jí vítr rozfoukává prameny vlasů, které se uvolnily zpod červené baseballové čepice.

„Ne,“ odpoví.

Trine se otočí zády k větru, který kvílí do telefonu. Ale není to pravda. Přemýšlela o tom, co bude dělat. Udělá to jediné rozumné. Není žádné jiné cesty, jak z toho ven.

KAPITOLA 42

Brinken je obytná oblast velikosti malé vesnice. Nachází se po levé straně od hlavní silnice, když přijíždíte z jihu směrem na Jessheim.

Henning tudy mnohokrát projížděl, ale nikdy nezajel až tam. Když to poprvé udělá, je to přesně takové, jaké si to představoval. Ulice křížem krážem, rodinné domky v řadě za sebou, vyasfaltované silnice a chodník. Ojediněle nějaká ta novostavba, většina domů vypadá, že pochází ze 70. a 80. let.

Henning jede podle GPSky potom, co si zadal adresu, kterou dostal od Atleho Abelsena. A mimo to od něj dostal i katastrální číslo pozemku a podrobný popis domu, v němž Erna Pedersenová bydlela – nízký řadový dvojdomek.

Když Henning dorazí, vidí, že dům je dobře udržovaný. Hrázděné zdivo je obložené dřevem, natřeným hořčicově žlutou barvou. Střecha je rovná. Příjezdová cesta vyasfaltovaná. Je tam zahrada. Upravený trávník. Živý plot, záhon, jabloň. Terasa.

Někdo dům rekonstruoval.

Henning zaparkuje a zazvoní. Nikdo není doma. Možná nic divného. Ti, kteří tu bydlí, jsou asi v práci. Henning vytáhne vizitku, napíše na ni, že by rád kontaktoval majitele domu, a vhodí ji do schránky ve dveřích, než mu dojde, že noví majitelé Ernu Pedersenovou třeba vůbec neznali.

Proto zavolá Tomovi Sverremu Pedersenovi.

„To jste zase vy?“ ohlásí se univerzitní lékař.

„To jsem zase já, ano,“ odpoví Henning. „Poslyšte, jsem teď v Jessheimu a napadla mě jedna věc. Vím, že jste se o své matce vyjádřil jako o semetrice, ale nevíte o některém sousedovi, se kterým by měla dobré vztahy?“

Pedersen hned neodpoví.

„Vím, jak spolu sousedi dokáží několik hodin plkat přes plot, zvlášť v létě. Mám na mysli především někoho, koho měla vaše matka ráda nebo koho znala trochu líp než ostatní.“

„V takovém případě je to určitě Borgny,“ řekne Pedersen. „Ale nevím, jestli tam ještě pořád bydlí.“

„Borgny a jak dál?“

„Borgny Ramstadová. Pokud vím, před mnoha lety chodily společně do kroužku pletení. Pozdravujte ji ode mě, jestli s ní budete mluvit.“

„Dobře. Díky za tip.“

Henning zavěsí a popojde několik metrů k nedalekému uskupení poštovních schránek. Vidí, že na jedné schránce je napsáno RAMSTADOVI a pod tím neohrabaným písmem je číslo 25. Henning se rozhlédne, najde dům se stejným číslem na zdi a zazvoní tam. Ani tentokrát nikdo neotevře, a tak do schránky ve dveřích vsune vizitku.

Henning míří zpět do auta, když se mu na displeji objeví textová zpráva od služby rozesílající mobilní zpravodajství. Henning si na to klikne.

Podle VG se od včerejšího odpoledne ministryně spravedlnosti Trine Juulová-Osmundsenová neozvala. Ministerský předseda se znepokojuje.

Henning si klikne na odkaz, který upozornění na novinku doprovází. Tam se dozví, že Trine se předchozí večer nevrátila domů a že se neobjevila ani dnes ráno v obvyklý čas. Nikomu z ministerstva se ji nepodařilo sehnat. Veškeré informace médiím poskytla Katarina Hatlemová, vedoucí oddělení komunikace, ale snaží se to celé bagatelizovat. Zopakuje stejnou písničku z předchozího dne, že Trine nechce reagovat na obvinění od anonymní osoby a že obrovský mediální tlak ji donutil se ukrýt. „To snad většina dokáže pochopit, pokud se nad tím trochu zamyslí.“ Ale Hatlemová nechce odpovědět na to, jestli ví, kde se Trine nachází.

Nejsou ani žádná svědectví, čte Henning. Nikdo ji neviděl na čerpací stanici, v obchodě nebo v hotelové hale. A ačkoliv policejní bezpečnostní služba tvrdí, že zná Trininy zeměpisné souřadnice, je mnoho těch, kteří jim nevěří. Otázky zůstávají stejné. Kde je? Co dělá?

Henning by se možná tolik neznepokojoval, kdyby nemyslel na informace, které mu až do včerejška nebyly známy. Že Trine byla v jednom okamžiku v pracovní neschopnosti kvůli depresím. Případ, který spustí takový mediální tlak, může zamávat dokonce i s tou nejjasnější myslí. Žádná ochranka na světě nemůže Trine zabránit v tom, aby neprovedla něco drastického se svým životem, pokud by se o to skutečně pokusila.

A to mění jednu věc nebo dvě.

Henning myslí na svého švagra P?la Fredrika Osmundsena, Trinina manžela. Třeba něco ví. Podle článku se ho novinářům ani nikomu jinému nepodařilo za posledních čtyřiadvacet hodin kontaktovat.

Henning sedne do auta, nemyslí teď na Ernu Pedersenovou ani na Piu N?klebyovou. Než vyrazí směrem k Oslu, najde si na webových stránkách Predo Asset Management Osmundsenovo číslo a pošle mu esemesku:

Ahoj. Vím, že tě všichni shánějí, ale já jsem pravděpodobně ten jediný z tisku, kdo má chuť Trine pomoct. Můžeme si popovídat? Nejlíp face to face.

Zdravím, Henning Juul (Trinin bratr)

Henning jede směrem k Oslu tak rychle, jak se jen odvažuje. Když mu zavibruje mobil, natáhne se pro něj. Textová zpráva od P?la Fredrika Osmundsena:

Můžeme se za půl hodiny sejít ve Stargate?

KAPITOLA 43

Johanne Klingenbergová si vždy nakoupí jídlo na celý týden, když už nakupuje. Měla to udělat včera, ale když jí došlo, že by si mohla v mikrovlnné troubě ohřát lasagne Toro z neděle, nepotřebovala nic zvláštního. Právě teď by si přála, kdyby udělala velký týdenní nákup už předchozí den, aby by ji tak ošklivě nepálily paže. Tašky váží snad tunu.

Neměla jsi ty činky dávat Emilii jako vánoční dárek, řekne si. Měla sis je raději koupit pro sebe.

Zatímco se pomalu blíží ke dveřím, přepadá ji to nanovo. Strach. Strach, že se někdo vloupal dovnitř, že na ni na schodišti nebo v bytě možná někdo čeká. Vlastně se to teď v poslední době jen zhoršilo. Po večerech, než si lehne, prohlédne všechny skříně a místnosti. Zkontroluje to i pod postelí, než si zaleze pod peřinu a poslouchá zvuky, které nikdy nepřijdou. Nakonec, až pozdě, se konečně pohrouží do neklidného spánku.

Možná měla Emilii o vloupačce povědět, ale nechtěla ji znepokojovat, nechtěla, aby se oběd točil kolem tohohle. Dlouho se neviděly a měly spoustu jiných zajímavých témat k povídání, přestože se ve skrytu duše na Emilii trochu zlobila. Vždycky si uměla vybrat a zavrhnout muže. A teď, když se konečně usadila se skvělým chlapem, nedokáže s ním být úplně spokojená.

Podívej se na mě, měla Johanne chuť říct. Vážný vztah jsem neměla celou věčnost. Byla bych z duše ráda, kdyby se našel někdo, koho bych milovala. Kdyby někdo dokázal nepřikládat váhu tomu, jak vypadám, a dal mi šanci.

Ví, že má pár kilo navíc, že je upovídaná, zvlášť když se napije. Ale má spoustu lásky na rozdávání. Spoustu! Emilie měla vždycky štěstí na muže, kteří byli ochotni dát jí všechno.

Není ten svět nespravedlivý?

Johanne cítí, jak jí na čele vyvstává pot. A tašky se cestou do úzkého vchodu samozřejmě všude možně zachytávají.

Trvá to nějakou chvíli, ale konečně je nahoře ve druhém patře. S těžkým dechem si odemkne a táhne ty napěchované tašky s sebou. Pod bundou cítí horkost, která se rozšiřuje do zbytku těla. Má potřebu se osprchovat, ale zrovna teď nedokáže nic jiného než se jen posadit.

A tak se posadí a srdce se zatím snaží vrátit do normálního rytmu. Rozhlíží se po Baltazarovi, po tom malém prevítovi, ale není ve svém pelíšku. Když na něho zavolá, ani jí neodpoví mňouknutím.

Uběhne několik minut, Johanne se zvedne a vejde do obývacího pokoje. Znovu na něho zavolá, ale ani teď jí kocour neodpoví. Schoval se zas pod pohovku? Johanne klekne na všechny čtyři, vidí toho až moc, co by tam být nemělo, ale žádnou kočku. Vstane, opět si povzdychne.

Potom zaznamená pohyb kousek za sebou.

Johanne se prudce otočí a vytřeští oči.

„Co tady děláš?!“

Kdyby nebylo toho, že ho bezprostředně poznala, možná by zakřičela. Ale v jeho pohledu něco je. Je prázdný a studený. A nespustí ho z ní, dokud neřekne: „Pěknej kluk.“

Kývne ke zdi. Potom udělá krok blíž. Johanne couvá, zastaví ji konferenční stolek.

Potom si pomyslí: To on se sem před dvěma týdny vloupal, to on ji před studovnou zpovzdálí sledoval.

Podívá se na něho, na jeho oči. A uvědomí si, že nikdy neměla větší strach než právě teď.

*

Vykročí k ní. Slyší, jak mu pravidelně bije srdce, tvrdě a rychle, až někde hluboko v uších. Snaží se zaostřit pohled, ale všechno splývá. Pozoruje ji jako přes nějaký závoj, polkne, zamrká, snaží se co nejvíc zhluboka nadechnout, ale místnost se nezmění. Detaily se nevynoří.

Počkej, řekne si. Buď trpělivý.

Tiskne k sobě ruce, silně, ale necítí to. Nebolí to. Tabletky působí. A je to tak příjemné.

Znovu zamrká. Najednou ji vidí zcela jasně.

„Dlužíš mi omluvu,“ řekne.

Zvedne obočí.

„Já? Za co?“

Potom začne ztrácet zrak, nevnímá kontakt mezi rukou a obrázkem na stěně, slyší jen řinčení skla. Johanne zvedne ruce před obličej, aby se kryla. Když je spustí, udeří nanovo, není si jistý, co zasáhne, ale doufá, že tentokrát to bude její hlava. Johanne stejně přepadne přes skleněný stůl, přistane na pohovce a udeří se temenem o hranu. Potom umlkne.

Ještě ne, řekne si a čeká, že závoj zase sklouzne stranou. Počkej, až uvidíš. Když začne vidět zřetelněji, spatří, že roky ji změnily, ale přesto jí to pořád zůstalo. Pohrdání. Jím, klukem, který jí zachránil život toho chladného pátečního večera roku 1994.

Byl to pátek jako každý jiný v Jessheimu. Byly v podniku Gartneriet. Emilie a Johanne si jako obvykle vyhodily z kopýtka. Ruku v ruce se potácely po chodníku ze strany na stranu. Cestou domů se zastavily v rychlém občerstvení na benzínce Esso, hned u křižovatky, aby na noc něco pojedly. A jako obvykle byla Emilie v obležení kluků.

On tam byl taky, společně s nějakými kamarády, pozorovali tu opileckou veselici, která znenadání nabrala nový směr, když Johanne něco uvízlo v krku a nemohla dýchat. Emilie šílela a z plna hrdla křičela, že někdo ksakru musí Johanne pomoct, a on ve světle z rychlého občerstvení jasně viděl, jak všichni stojí kolem jako přikovaní, zatímco Emiliin hlas se změnil na pronikavou bolest v uchu. Naplnil ho zvláštní klid. Vlastně tam chtěl jen stát a vidět světlo zhasnout. Jenže tam byla Emilie. Sladká pěkná Emilie, která se svíjela, křičela, řvala.

Tak přistoupil k Johanne, která se držela za krk. Rty jí stále víc fialověly. Musel se přemáhat, aby se odpoutal od toho okamžiku a myslel na kurz první pomoci, který zrovna měli ve škole, na tu hnusnou měkkou gumovou pannu, ke které přiložil své rty, která chutnala tak podivně sterilně, a myslel i na to další, co se naučili, to o Heimlichovi, a nepamatoval si přesně, jak to bylo, ale stoupl si za ni, lehce ji nadzvedl a částečně sevřel a najednou se Johanne do plic dostal vzduch. Pak plivala, odkašlávala, kašlala a plakala.

Emilie se mu potom vrhla kolem krku a držela se ho. Zůstala s ním i o něco později a to bylo možná něco, co Johanne nikdy zcela nepobrala. Že mezi ně někdo vstoupil na delší dobu než jen na několik týdnů.

Tak co teď teda budeš dělat. Vezmete se?

A on ví, že se mu nikdy neomluví. Ani ona. Proto se k ní sehne a čeká, až se v jejích očích opět probudí život. Když se Johanne probere, snaží se prudce odtáhnout, ale na pohovce nezbývá víc místa. Rozrušeně se rozhlíží, kope, křičí, a tak ji sevře o něco pevněji a současně si říká, že musí být klidný. Pamatuj, uvidíš. Uvidíš, zopakuje si v duchu a přitom se na ni obkročmo posadí. Nohama ho prudce zasáhne do zad a vymrští se do vzduchu, rukama šermuje divoce kolem, škrábe ho do svetru a rukavic. Ale když ji sevře ještě trochu pevněji a cítí, že klesá na pohovku jako balón, který pomalu ztrácí vzduch, tehdy to uvidí.

Vidí.

A je to to nejfantastičtější, co kdy viděl.

KAPITOLA 44

Když Henning zaparkuje a vystoupí, stojí před vchodem do 123nyheter dva novináři. Nezná je, snaží se je přehlížet a demonstrativně vzhlédne k podzimním mrakům, ale jeden z reportérů se mu postaví do cesty, když se kolem nich chystá projít.

„Dobrý den,“ pozdraví ho novinář, malý obtloustlý muž s několika vlasy a tenkými kulatými brýlemi Harryho Pottera. „Máte nějaký komentář k tomu, co udělala vaše sestra?“

Henning se zastaví, usměje se.

„Ne, nepředhodím vám k přežvýkání žádnou kost.“

Novináři si rychle vymění pohledy.

„Ne, nemám žádný komentář,“ dodá Henning a protlačí se kolem nich.

„Ale –“

Když Henning vyjde branami ven, hlasy novinářů za ním sílí, ale jejich slova nevnímá. Místo toho co nejrychleji zamíří ke Gr?nlandu. Do Stargate to není daleko, ale vezme to několika oklikami a ujistí se, že ho nikdo nesleduje.

Když dorazí na místo, vidí, že ta hnědá hospoda právě otevřela, a napadne ho, že místo setkání vlastně bylo docela rozumné. Jak pracoviště P?la Fredrika, tak i dům manželů Osmundsenových je obklíčen tiskem. Nikdo ho nebude podezírat, když navštíví podnik tohoto typu.

Objedná si šálek kávy a posadí se v podniku co nejvíc dozadu. Tmavý interiér mu vyhovuje, je snadné se v něm ukrýt, zmizet v oparu zatuchlého potu a chlastu, na které mýdlo a voda nestačí. Nějaký muž se strništěm a v sepraném oblečení vyjde z toalety s kalhotami na půl žerdi. Z reproduktorů se jim Johnny Cash snaží připomenout, že bolest je dobrá.

P?l Fredrik Osmundsen přijde čtvrt hodiny po Henningovi. Má elegantní šedý oblek a s červenýma očima a pytli pod nimi by mohl přijít rovnou z nějaké pařby na Aker Brygge. Henning ho sotva poznává z obrázků v novinách.

P?l Fredrik Osmundsen má titul MBA z Vysoké školy ekonomické v Oslu. Pracoval pro bratry Tvengenovy, působil jako poradce a soukromý investor, nyní spravuje aktiva prostřednictvím fondu specializovaného na evropský majetek. Kolika milióny Osmundsen disponuje, Henning neví, ale je to mnoho. Také se zapsal trochu jako dobrodruh. Časopis My muži o něm před několika lety udělal reportáž, v níž se dostali k některým Osmundsenovým soukromým fotkám z výstupů na K2 a Kilimandžáro a z lyžařského výletu Grónskem. Cyklistického závodu z Trondheimu do Osla se zúčastnil nesčetněkrát a v Birkenu bývá pravidelně.

Henning mávne na toho vysportovaného muže, který se protahuje mezi židlemi a stoly.

„Ahoj,“ pozdraví Henning.

Osmundsen přijme Henningovu nataženou ruku a stiskne ji, silně a pevně. Posadí se. Je ticho. Přes stůl si rychle vymění pohledy.

„Zvláštní způsob setkání, švagře,“ prohodí Osmundsen nakonec. Henningovi přelétne po tváři úsměv.

„Jsi tady teď jako novinář, nebo jako bratr?“

Henning hned neodpoví.

„Jsem automaticky diskvalifikován, abych na tomhle případu pracoval, protože jsem Trinin bratr.“

„Tak proč jsi teda tady?“

„Protože já –“

Henning se zamyslí.

„Protože na jejím případu je něco, co mě trápí, i když nevím přesně co. Možná je to tahle oběť, která –“

Henning hledá ta správná slova.

„Prostě tomu moc nevěřím,“ řekne.

Přijde k nim číšník a Osmundsen si objedná šálek kávy a sklenici vody.

„Ale jestli na případu nemůžeš pracovat,“ začne, „jak teda potom můžeš Trine pomoct?“

Henning na to pokrčí rameny.

„Nevím,“ přizná a opatrně se usměje. „Ještě jsem se na to nepodíval.“

Osmundsen klidně přikývne. Venku projede sanitka se zapnutými sirénami, zvuk naplní místnost a vytratí se jako skomírající výtka.

„Zabije mě, jestli zjistí, že my dva jsme spolu mluvili,“ řekne Osmundsen zakrátko.

Henning nakloní hlavu na stranu.

„Proč?“

„No, nejste zrovna nejlepší přátelé.“

Henning sklopí zrak, zírá do minulosti, která se zvedá od stolu jako mnohobarevná mlha. A uprostřed ní – osamělá pravda.

„No, to nejsme,“ přizná. „Ani nevím proč, ale –“

„Opravdu?“

Henning přikývne.

Obrazy Trine, které se v poslední době objevily, se mu vrátí jako nezvaní přátelé. Slyší její hlas, tenký a jemný. Vidí její pohled, matný a vzdálený. A přál by si, aby věděl, pochopil, kdy a proč se to mezi nimi pokazilo.

„Řekla ti o tom něco?“ zeptá se.

Osmundsen zakroutí hlavou.

„Několikrát jsem se ptal, ale pokaždé se na mě jen tvrdě podívala a ukončila tak diskuzi.“

Henning pomalu přikývne.

Osmundsen vytáhne z vnitřní kapsy mobil a odloží ho na stůl krytem nahoru.

„Pro případ, že by Trine volala,“ vysvětlí.

„Ozvala se ti už?“

„Poslala mi včera během dne esemesku, že nepřijde domů. Nechtěla říct nic o tom, kam půjde, protože potřebovala být chvíli o samotě, psala.“

„Takže není pohřešována, jak noviny spekulují?“

Osmundsen na to pokrčí rameny.

„To trochu záleží na tom, jak se na to díváš.“

Znovu sklopí zrak. Na drsný, větrem ošlehaný obličej dopadne temný stín. Přestože je vysoký a urostlý, vypadá jako malý, jak tam sedí. Jako kdyby síla v horní části těla, to, co ho drží nahoře, zmizela.

„Už se to stalo dříve,“ řekne po chvíli. „Že byla mimo. Vzpomínám si, že to bylo v neděli před několika lety, našel jsem ji až pozdě večer daleko v Nordmarce. Seděla pod stromem a byla úplně mimo. Přišla k sobě, až když jsem ji objal, ale nepamatovala si nic z toho, co se stalo.“

„Co její ochranka?“

„Trine tehdy žádnou neměla.“

„Ale –“

Slova uvíznou Henningovi v ústech.

„Vlastně se tomu nějak říká,“ pokračuje Osmundsen. „Tomu, co se stalo. Disociativní fuga,“ vysloví zřetelně. „Nebo disociativní mrákotný stav. Člověk si prostě odejde z domu nebo z práce, zdánlivě cílevědomě, ale pak si nic nepamatuje.“

Číšník nese v jedné ruce Osmundsenovu kávu a ve druhé konvičku černého benzínu. Henning si dá ruku nad svůj šálek.

„Ale z čeho takové věci pramení?“ zeptá se, když se číšník vzdálí.

Osmundsen slabě pohodí hlavou.

„No, to je trochu nejasné, ale zpravidla je to nějaké trauma, jemuž se tělo brání. Trine odmítá, že by prožila něco zvláštního, co by vyvolávalo něco takového, takže jsme se shodli, že to způsobuje pracovní tlak nebo množství práce. Viděl jsem to na ní dny a týdny dopředu. Byla unavená. A něco ji tížilo.“

„I přesto pokračovala jako ministryně spravedlnosti?“

„Ano, nikdy nebylo nic důležitější.“

„A média se o tom nedoslechla?“

„Ne, považovala to za deprese. Média píší přece to, co člověk chce, aby psala. Alespoň někdy.“

Henning se snaží strávit informaci, kterou právě dostal.

„A myslíš, že teď se stalo něco podobného?“

Osmundsen zvedne šálek kávy k ústům, trochu upije a se zařinčením ho odloží. Potom rozhodí rukama.

„Trine byla vždycky nebojácné děvče. Tenhle druh odporu ji podle mě vlastně jen posiloval. Ale není dobré to vědět. A nelíbí se mi, že se jí nemůžu dovolat.“

„Jistě si jenom vypnula mobil.“

Osmundsen bezradně přikývne a znovu sklopí zrak. U stolu je ticho.

„Tak co si o tom všem myslíš?“ zeptá se Henning. „Udělala Trine to, z čeho ji nařkli?“

Osmundsen znovu rozhodí rukama.

„Včera ráno mi řekla, že to, co se včera objevilo, se nezakládá na pravdě. Že obvinění proti ní nejsou pravdivá.“

„Ale pokud je to tak,“ řekne Henning, „proč se neohradí? Proč utíká?“

„Nevím,“ odpoví Osmundsen a odvrátí pohled. „Není jí to podobné. Netuším, co se děje.“

V následujícím okamžiku zavibruje na stole mezi nimi mobil. Henning vidí, jak se v Osmundsenovi hromadí naděje i strach, vezme telefon a hned ho zase odloží. Nechá ho zvonit.

„Novináři?“ zeptá se Henning.

Osmundsen přikývne.

„Za posledních čtyřiadvacet hodin mám asi kolem 200 hovorů. Oni to snad nikdy nevzdají.“

Henning má chuť něco říct, ale upustí od toho.

„Ani netušíš, kam se Trine mohla podít?“ zeptá se místo toho. „Nějaká místa, kam rádi jezdíváte, když chcete mít klid?“

Osmundsen se znovu zamyslí, ale Henning vidí, že rezignoval. Po chvíli se omluví s tím, že musí do práce, že mají důležitou videokonferenci, které se musí zúčastnit. Henning mu potřese rukou a řekne, že samozřejmě zaplatí účet. A pak ten urostlý muž jde vstříc dni, do velké těžké nejistoty.

Henning neví proč, ale pohled P?la Fredrika mu připomene jeho vlastního otce. V jednom vzácném sobotním medailonku, který o Trine předchozí večer našel, mluvila o tom, jak to pro ni bylo po smrti otce těžké a jak to přispělo k formování její osobnosti. A Henning si říká, jak to asi bude formovat P?la Fredrika, jestli se Trine nevzchopí.

Myšlenka ho pošle rovnou k matce. Jestlipak správce budovy, ve které matka bydlí, pro něj udělal laskavost, o kterou ho požádal?

Henning se rozhodne, že to zjistí.

KAPITOLA 45

Když Bjarne Brogeland a Ella Sandlandová vejdou do odpočinkové místnosti, sedí Pernille Thorbj?rnsenová a Ole Christian Sund naproti sobě, každý na své židli. Mezi židlemi není velký odstup a pomocní ošetřovatelé se k sobě maličko naklánějí, ale oba se od sebe odtrhnou, když je strážníci pozdraví.

„Dobrý den,“ odpoví Sund s úsměvem, který okamžitě ztuhne. Podívá se na Thorbj?rnsenovou, která bezprostředně sklopí pohled a proplete si prsty. Nezůstanou tak ale dlouho, lehce si poupraví vlasy, snaží se nepatrně napřímit a podívá se rychle na strážníky, kteří zatím mlčí.

Bjarne vyčkává, protože ho bezprostředně potom, co je uviděl, něco napadlo. První hovor, který vedl s Thorbj?rnsenovou den na to, co našli Ernu Pedersenovou zavražděnou. To, co mu pomocná ošetřovatelka řekla o svém kolegovi. Sund jí v neděli večer po události v pečovatelském domě telefonoval.

Mohlo jít samozřejmě pouze o rozhovor mezi kolegy o traumatické události na jejich společném pracovišti. Ale díky těm jejich pohledům, které má v živé paměti, díky té jejich blízkosti Bjarne pochopí, že jejich vztah je užší. Nejenže někdy sdílí odpočinkovou místnost, sdílí také prostěradlo a peřinu.

Místnost je tak malá, že strážníci zůstanou stát.

„Dobře že jsme vás potkali oba současně,“ řekne Bjarne a podívá se především na Thorbj?rnsenovou. Něco se stalo s jejím výrazem, který působil tak sebejistě, když ji poprvé potkal. Teď vidí, že je doslova vyvedená z míry. Tvář ztratila něco ze své barvy.

„Vidím, že jste se právě pohádali?“ začne Bjarne.

Thorbj?rnsenová po něm střelí pohledem, potom po Sundovi, který si okamžitě začne dloubat zatvrdliny a záděry.

„Hádat se je naprosto legitimní, to někdy dělají všichni milenci. Ale spíš mě zajímá, proč jste se dohadovali zrovna tady, na čtvrtém oddělení, to odpoledne, kdy byla Erna Pedersenová zavražděna.“

Bjarne vidí, jak se v Sundově tváři rýsuje nesouhlas.

„A taky proč jsme na pletacích jehlicích Erny Pedersenové našli vaše otisky prstů,“ vyhrkne Sandlandová a ukáže na Thorbj?rnsenovou.

„Moje?“ zeptá se.

Sandlandová přikývne.

„Ano, ale na tom snad není nic divného? Občas se prostě stávalo, že jsem jí pomáhala založit nebo dokončit rukavice a ponožky. Sama na to nestačila, chudinka, už neměla tak šikovné ruce.“

Bjarne se koukne na svou kolegyni. Potud je to přijatelné vysvětlení, pomyslí si a dívá se na tu ohnivou barvu, která se Thorbj?rnsenové okamžitě objevila v obličeji.

„Copak dělalo vaše auto v pondělí odpoledne na Holmenkollenu, a zrovna s vámi za volantem…“ ukáže Bjarne na Sunda, „… a s Danielem Nielsenem vedle?“

Thorbj?rnsenové se rozevřou rty.

„Holmenkollen?“ zeptá se a podívá se na svého přítele. „Neříkal jsi, že pojedeš do Storo?“

Sund se snaží opětovat pohled, ale okamžitě uhne náhle pronikavým očím své přítelkyně.

„Neměl ses setkat s nějakým svým kamarádem, který se měl podívat, jestli by pro moje auto nemohl sehnat nový tlumič?“

Sund neodpoví, jenom skloní hlavu.

„Do prkýnka,“ odfrkne a zakroutí hlavou.

Bjarne jim nechá trochu času. Thorbj?rnsenová, která se na krátký okamžik mírně napřímila, se znovu sesune, tentokrát s planoucím hněvem v očích.

„Možná by nám někdo z vás mohl vysvětlit, o co tady jde?“ zeptá se Sandlandová.

Thorbj?rnsenová ještě víc zčervená v obličeji. Nakonec se slova ujme Sund.

„Pernille do toho nesmíte míchat. Nemá s tímhle nic společného.“

„A co ‚tímhle‘ myslíte?“ zeptá se Sandlandová.

Sund si povzdychne.

„Máte pravdu,“ připustí a podívá se na Bjarneho. „To my jsme se tady v neděli hádali. Daniel se tu zastavil, aby předal klíčky od auta, protože Pernille měla jet domů, a zajímal se, jestli by si je mohl zase půjčit další den kvůli nové práci na Holmenkollenu.“

„Nové práci?“

„Ano, teda –“

Sund znovu sklopí zrak. Když nepokračuje hned, ujme se slova Thorbj?rnsenová.

„Měla jsem toho plné zuby,“ řekne a zvedne hlavu. „Štvalo mě, že jezdí mým autem kvůli těm svým záležitostem. Už jsem prostě nechtěla, nechtěla jsem být spoluviník.“

„Spoluviník čeho?“ zeptá se Sandlandová odevzdaně.

Sundovi trvá několik vteřin, než se vzpamatuje.

„Jsem pomocný ošetřovatel,“ začne potichu a podívá se na Sandlandovou, váhavě, s nepatrným odporem v pohledu. „Jenom jsem pomáhal těm, kteří to potřebovali.“

Bjarne na něho hledí s úžasem v očích.

„Takže vy pomáháte lidem tím, že jim prodáváte léky, které odtud berete?“

Sund svraští nos.

„Že jim prodávám léky? O čem to mluvíte?“

Sund nasadí ten nejrozhořčenější výraz.

„Vy si myslíte, že něco takového děláme?“

Bjarne neodpoví.

„Jezdíme k lidem domů, staráme se o to, abychom jim poskytli pomoc a péči, které se jim podle nich od domácí asistenční služby dostatečně nedostává.“

Bjarne si neuvědomuje, že zírá s otevřenou pusou. Zrovna tenhle zvrat ho překvapil.

„Brogelande, dochází vám, kolik lidí je dnes se zdravotní péčí v Norsku nespokojených? Tady v Oslu? Kolik lidí vidí, jak se s jejich rodinnými příslušníky, s těmi, kteří pomáhali budovat tuhle zemi, zachází, jako kdyby byli pytle na odpadky? Jak –“

Sund nenachází slov.

„Je to jistě špatné,“ řekne Bjarne. „Takže vy tvrdíte, že jezdíte domů k těm, kteří potřebují péči?“

Sund přikývne.

„Načerno, za peníze?“

Sund sklopí zrak.

„Není to zákonné,“ poučí ho Sandlandová.

„Ne, to já vím,“ odsekne Sund kysele.

„A neberete s sebou léky z pečovatelského domu?“

„Léků mají dost, dostávají je sami na předpis. Nevím, proč odtud mizí tolik léků, ale děje se to neustále, všude, ve všech pečovatelských domech. Jenže péče není jen o pojídání léků, Brogelande. Péče je něco mnohem, mnohem víc.“

„Hm,“ zamručí Brogeland. „Udělali jste si teda takový vedlejšák?“

Sund přikývne.

„Jak dlouho tohle provozujete? Jak to začalo?“

Sund k němu vzhlédne. Zdá se, že odpor, který se ho zmocnil, ho přešel. Hlava mu ztěžka visí.

„Mého otce ranila mrtvice, když oslavil sedmapadesátku. Byl pak na sto procent odkázaný na péči. Staral jsem se o něho až do jeho smrti před několika lety. Maminka umřela, když jsem byl malý. Mnozí, kteří nás znali, věděli, jak jsem se o otce staral, a zajímali se, jestli bych si dovedl představit, že bych něco podobného dělal pro druhé. Ne celou dobu, samozřejmě, ale tu a tam, když bych mohl. Za peníze. Mezitím jsem získal práci ve zdravotnictví a znal jsem dobře problémy a nespokojenost lidí. Tak jsem souhlasil.“

„A postupně se to nabalilo?“

Sund přikývne.

„Daniel a já jsme se stali dobrými kamarády díky tomu, že jsme společně pracovali. Věděl jsem, že taky potřebuje peníze, proto jsem se ho zeptal, jestli by si nechtěl vydělat pár korun bokem. Ano, je to načerno, připouštím, že je to nezákonné, ale ani jeden z nás nemá špatné svědomí. Ne kvůli těm pár zlámaným grešlím. Lidé měli díky nám lepší život.“

„To i vy.“

Sund zasupí.

„No ano, podařilo se mi zaplatit nájem. Taktak. Jeden by si možná myslel, že je to pro slušného chlapa jako já samozřejmost. Ale teď asi musíte vykonat svou povinnost,“ pronese mrzutě. „Zabásnout mě. Pak se můžete kouknout do zrcadla, než si půjdete večer lehnout, a zeptat se, jestli je teď město o něco bezpečnější. Všem se nám bude o dost lépe spát, že?“

Bjarne neodpoví, myslí si, že nemá smysl pouštět se se Sundem do nějaké diskuze zrovna na tohle téma. Místo toho opět myslí na Ernu Pedersenovou. Nic neviděla, jak si Bjarne původně myslel. Ole Christian Sund nemá s jejím úmrtím nic společného. Pravděpodobně ani Daniel Nielsen nebo Pernille Thorbj?rnsenová.

Tak kdo tedy?

Sandlandové se rozezní v kapse u bundy mobil. Vytáhne ho, naznačí Bjarnemu, že hovor přijme mimo místnost. Bjarne zůstane s pomocnými ošetřovateli, kteří mlčí a ani se na sebe nepodívají.

Za chvíli si Sandlandová odkašle, ale do místnosti se nevrátí, místo toho pravým ukazováčkem naznačí, aby šel za ní. Bjarne udělá, oč ho žádá. Sandlandová se mu nakloní k uchu a zašeptá: „Máme další vraždu. Musíme mizet.“

KAPITOLA 46

Před domem v Helgesenově ulici parkují hodný kus od sebe dvě auta. Henning ví, že novináři volali i jeho matce a že zvonili u dveří.

Není samozřejmě těžké dostat se do domu, klepat na všechny dveře, dokud člověk nenajde toho, koho hledá. Ale když si Henning odemkne a pustí se po schodech nahoru, vidí, že domovník Karl Ove Marcussen udělal, co mohl, aby to supům ztížil. Odšrouboval jmenovku, na níž bylo napsané „Christine Juulová“, snad taky odpojil zvonek. Zablokoval rádiový signál, postaral se o to, aby se nemohla dívat na televizi, nemohla přijímat hovory. Henningova matka je jednou z mála, kteří pořád nedají dopustit na pevnou linku.

Vklouzne dovnitř a zavolá na ni, až když za sebou zavře dveře. Jako vždycky ho přivítá smrad z cigaret, ale není tak intenzivní jako obvykle.

Jde dál, neobtěžuje se s přezouváním, ale zastaví se, když ji uvidí v kuchyni. Nebo lépe řečeno: na kuchyňském stole. Jenom její tvář je v kontaktu s deskou stolu. Vedle ní stojí prázdná láhev a štamprle.

Je mrtvá, napadne Henninga a ve stejném okamžiku ucítí, jak ho zaplavuje něco mezi smutkem a úlevou. První pocit ho překvapí. Ten druhý zahanbí. Jenže ona pak jedním prstem škubne a pohne hlavou. Vypadá to, jako kdyby se ji snažila zvednout, ale nepodaří se jí to.

A smutek s úlevou, které se ho zmocnily, dostanou podobu zklamání, ale snaží se sám sebe přesvědčit, že to není důsledkem toho, že jeho matka stále žije. Přál by si však, aby se brzy, kvůli sobě, mohla vysvobodit. Je vězněm ve vlastním těle, sužována záchvaty kašle.

Znechuceně jí pomůže nahoru, ale nezbyla jí v pažích žádná síla. A z jejího dechu cítí, že nemá smysl se snažit cokoliv říct. Je prostě zpitá pod obraz.

Ve světlém okamžiku se jí v očích zableskne, je schopna se soustředit a vidí, že je to on. Očekávání se změní v pohrdání.

„A to jsem tolik doufala, že přijde Trine,“ zahuhňá.

Henning se na ni podívá. Povzdychne si. Nechá tu její obvyklou poznámku bez povšimnutí. Potom se ji snaží zvednout, ale vzpírá se jako malé dítě. Henning ji nechá znovu klesnout na židli. Téměř se celá sesune. Chytne ji za ramena, všimne si, že se marně pokouší setřást jeho ruce, ale tentokrát ji drží pevně.

„Rádio,“ řekne otupěle. „Nefunguje. Můžeš zařídit, aby fungovalo? Neposlouchala jsem rádio dva dny.“

Henning přikývne, slíbí, že se ho pokusí opravit.

„A televize,“ dodá.

„I na ni se podívám. Tak pojď,“ pobídne ji a snaží se ji znovu zvednout. „Musíme tě dostat do postele. Tady nemůžeš sedět a spát.“

Ještě jednou se mu vzepře.

„Pojď, mami. Pomoz mi trochu.“

Cítí, že to není jenom alkohol a kouř, kterým smrdí. Oblečení nemá prané několik týdnů. Kdy se naposledy sprchovala, nechce raději ani pomyslet.

„No tak. Nedělej těžkosti.“

Když Jonas vzdoroval a nechtěl jít do školky, obléknout se nebo si jít lehnout, musel se občas uchýlit k úplatkům. Někdy to byl film, jindy palačinky, sladkosti. A když žádný z těchto osvědčených triků nefungoval, zůstávala pouze jediná alternativa.

Síla.

A Henning myslí na Jonase, když zvedá svou matku, nedbá jejích protestů, které na něho chrlí, slyší, že zase říká něco o Trine, o cigaretách, o své skleničce, ale odnáší ji pryč z kuchyně do ložnice. A když její úsilí osvobodit se k ničemu nevede a místo toho se zoufale zadýchá, začne lapat po dechu a ukazovat. Henning okamžitě pochopí, co potřebuje, položí ji na postel a dojde pro dýchací přístroj. Vidí, jak sahá po dýchací trubici s chtíčem narkomana, zavře oči a nechá to přijít, to, co rozpouští hlen a sípot.

A potom mu dojde, jak moc lpíme na životě, přestože nemáme tak špatný srdeční tep.

Zatímco přístroj duní a rámusí, matka nad sebou postupně získává kontrolu. A když se její tělo uklidní a plicím se vrátí poměrně snesitelné životní podmínky, upustí plastovou trubičku a zhroutí se na postel. O vteřinu později usne.

KAPITOLA 47

Je to, jako kdyby se pokusil vstát po knockoutu jen proto, aby dostal další ránu do obličeje. Zrovna když prověřili stopu u jedné vraždy, přišlo oznámení o další. A teď se musí zaměřit na ni, alespoň v nejbližších čtyřiceti osmi hodinách. Není to tak vždycky, naštěstí, ale v podstatě je to stále častější. Jednotlivé případy se jen vrší.

Bjarne zaparkuje před policejními zátarasy vedle několika policejních vozů, zůstane sedět a chvíli čeká. Šedavé světlo dopadá na střechy domů, na nichž je stále vidět, že dnem i nocí vydatně pršelo. A další kapky jsou na cestě.

V blízkosti se jako obvykle shlukl pěkný dav zvědavců. Postávají tam jako v nějaké zvědavé zbožnosti a v mrazivém vzduchu visí aura morbidního očekávání. Bjarne potká u vchodu do domu strážníka Emila Hagena.

„Co se stalo?“ zeptá se Bjarne.

Hagen si pod nosem podrží další dávku šňupacího tabáku.

„Žena kolem třicítky, uškrcená. Ale očividně tam nahoře nejdřív došlo k menšímu souboji.“

Bjarne se podívá nahoru a vstoupí do domu. Šedé zdi. Černé čmáranice ze sprejů po stěnách. Okna, která pohlíží k městu, ale zevnitř jsou tmavá. Jako kdyby nic neobsahovala. Policejní páska je natažena okolo celé budovy. Kolem nich blikají modré majáky. Obklopuje je smutný den města Osla.

„Oběť se jmenuje Johanne Klingenbergová,“ dokončí Hagen.

„Kdo ji našel?“ zeptá se Bjarne.

„Sousedka, která jí to tady pronajímala, slyšela mňoukání kočky,“ vysvětlí Hagen. „Už dřív s tím zřejmě měla problém, a tak zabouchala na dveře, aby tomu učinila přítrž. Když nikdo nereagoval, zkusila dveře. A byly otevřené.“

„Nezaznamenala nic z toho, co tomu předcházelo?“

„Ne.“

„Ostatní nic neviděli nebo neslyšeli?“

„Nevím,“ řekne Hagen. „Taky jsem přišel před chvílí.“

Bjarne se kolem sebe rozhlédne.

„Půjdu se mrknout nahoru.“

„Dobře,“ odpoví Hagen. „Já se zatím se Sandlandovou pozeptám dalších sousedů.“

Když Bjarne vstoupí dovnitř, schodiště páchne plísní. Jedno světlo visí nakřivo. Bez žárovky. Nájemné je určitě ve stejné relaci jako u Daniela Nielsena, usoudí Bjarne, přestože jutová tapeta na zdi je o poznání matnější a špinavější. Dveře do bytu oběti ve druhém patře jsou otevřené. Vejde dovnitř, kývne na známé tváře. Kriminalistická technička Ann-Mari Sara je tu také.

„Pořád pracuješ,“ poznamená.

„Když v tomhle městě umírá tolik lidí, tak –“

Sara udělá snímek a Bjarne mezitím vejde do obývacího pokoje. Jsou tam očividně stopy po zápase. Na zemi leží polštář. Skleněný stůl je převrácený, ne však rozbitý. Dálkové ovladače jsou rozházené, z jednoho vypadly baterie. Hnědý opotřebovaný koberec pod stolem je shrnutý, jako kdyby někdo stůl rychle odsunul. Střepy porcelánového šálku se koupou v karamelově zbarvené skvrně, malé a lepkavé. Bjarnemu to připomene čaj, vidí v ní černé hrudky. Šňupací tabák, možná. Nebo cigaretový popel.

Oběť leží na zádech na pohovce. Dlouhé vlasy má rozprostřené kolem hlavy jako věnec. Vedle ní leží gumička z copu, hnědá stejně jako potah pohovky. Jednu nohu má položenou nepatrně mimo pohovkový polštář. Kalhoty má oblečené. To samé se týká halenky, bílé, ale mokré. Pot, asi. Polštář pod ní je rovněž vlhký.

Bjarne nesnese pomyšlení na to, že močový měchýř se v okamžiku, kdy člověk zemře, vyprázdní. Na takovém zakončení života je něco nedůstojného. Jedna z hříček přírody. Ale oblečení má tedy na sobě, uvažuje. Stěží šlo o nějaký sexuální motiv, pokud tady ta rvačka měla něco společného s jejím úmrtím. Ale skutečnost, že se v obývacím pokoji odehrál nějaký souboj, bere jako dobré znamení. Šance na nalezení nějakých genetických stop je velká. A bohové vědí, že teď potřebují jednoduchý případ.

„Bydlela sama?“ zeptá se.

„Vypadá to tak,“ poznamená Sara. „Jediný zubní kartáček v koupelně.“

Další snímek, Bjarneho na několik vteřin oslepí blesk, než znovu zaostří a dál se rozhlíží kolem. Láhev červeného vína se svíčkou na okenním parapetu. Možná si myslel, že žena kolem třicítky tam bude mít květiny, ale vidí jenom lampy a svícny. Roztroušené obrázky na zdi.

Sařin fotoaparát znovu cvakne. Jako by následkem toho ostrého umělého světla obrázky vynikly ještě jasněji. Bjarne přistoupí ke stěně, prohlíží si zarámované fotografie, které tam visí.

Sklo je rozbité.

Jde ještě blíž a zamrazí ho. Zejména proto, že ty zničené kousky skla nedokážou skrýt úsměv chlapce, jemuž nejsou víc než dva roky.

KAPITOLA 48

Nestává se často, aby chodil na půdu. Ale teď, když Henning odemkl zámek kóje a strčil dovnitř hlavu, přál by si, aby to neudělal. Ve věcech, které vidí, je tolik vzpomínek. Krabice s oblečením, hračky, staré boty, které by dnes byly samozřejmě příliš malé. Stará koloběžka, pár bruslí. Nedokáže se jich vzdát. Kdyby se zbavil Jonasových věcí, jako by se mu ještě víc vzdálil. Už jen tu myšlenku považuje za násilnost.

Přesto vejde do kóje a najde to, co hledá, odnese si krabici s sebou do bytu, a než zvedne víko, otře ji od prachu. Vidí hromady fotografií, album. Rozhodně se vyhýbá obrázkům Jonase. To, co ho právě teď zajímá, jsou fotky Trine a jeho, ty identické koláže, které jim matka vyrobila k Vánocům, když jim bylo 10 až 12 let.

Na tu myšlenku přišel, když se podíval na starý snímek Jonase, Nory a sebe samého na římse nad krbem doma u matky. Došlo mu, že toho o Trine spoustu pozapomněl. Proto silně foukne do krabice a ven vyletí chuchvalec prachu. Reflexivně se odtáhne a pak se začne probírat hromadou fotografií. Zakrátko najde album, které hledá.

Po otevření do něj pronikne světlo a vzduch. První stránka je prázdná. Následuje snímek, na němž jsou Trine a on jako novorozenci, s odstupem roku a půl. Leží na stejné lavici, se stejně upřeným pohledem do foťáku. Henning vidí, jak si byli jako miminka podobní.

Zalistuje, prohlíží si jejich další fotky z dětství, kde jsou společně na zemi. Henning má velmi rovná záda, jednu ruku natahuje k Trine, která leží na zádech s rukama napřaženýma do vzduchu. Hrají si. Usmívají se. Jsou tam fotografie v dětské postýlce, záběry dětí, které leží na pohovce pod peřinou s malátnými pohledy a čelíčky rozpálenými od horečky. Jsou to fotografie dětí, kterou postupně rostou. Snímky z dětských večírků, oslav Vánoc, z oblázkové pláže u chaty ve Stavernu, kde se pokoušeli o to, aby jim kamínky vyskočily. Dvě jedničky na narozeninovém dortu, když Trine slavila jedenáct. Jak špulí pusu a chystá se fouknout.

Co jsem vlastně udělal? podivuje se Henning. Co jsem udělal, že mě máma začala nenávidět a zbožňovat Trine?

Henning se znovu podívá na fotoalbum, oblázkové pláže, skaliska, lodě ve Skagerraku. Nepamatuje si, jak je to dlouho, co byl naposledy na chatě ve Stavernu, ale určitě je to už řada let. Vzpomíná si, jak to malé městečko a přilehlé chatové oblasti někdy v polovině srpna utichaly. Sousední chataři milující slunce zmizeli ještě předtím, než začala škola. Vždycky to tak bylo. Když tam pak zase v září přijeli, aby chatu zazimovali, sousedi už to měli udělané. Moře dovádělo, ustavičně, bez diváků. A napadne ho, že pokud Trine někam odjela, aby měla od okolního světa klid, pak jistě tam.

*

Znovu se rozpršelo, když Bjarne vyjde ven, studený déšť s velkými těžkými kapkami. Ale voda ani chladný podzimní vzduch s ním nic nedělají. Od nervozity se mu svírá žaludek a probouzí horečku, která se šíří do celého těla.

Dvě místa činu pouze s několikadenním odstupem, s částečně totožnými stopami. Je to náhoda? ptá se sám sebe a okamžitě si odpovídá. Obrázky se mohou v zápalu boje snadno rozbít. Uškrcení ani není žádná neobvyklá vraždicí metoda. A pouze Erna Pedersenová byla po své smrti zohavena.

Ale stejně.

O něco později Bjarne potká před vchodem do domu Emila Hagena. Kvůli sílícímu dešti se posadí do jednoho z policejních vozů, ale nenastartují motor. Do okének bubnuje voda. Z kapoty stékají přívalové srážky.

„Prověřoval jsem tísňovou linku,“ pronese Bjarne. „Žádný hovor z jejího telefonu.“

Hagen si přejede rukou po mokrém obličeji, otře se do kalhot.

„Mluvil jsem se sousedy, kteří byli doma,“ řekne. „Nikdo z nich nic neslyšel.“

Bjarne se pokouší dívat se ven přes čelní sklo. Uvnitř se začalo rosit. Venku je míjí dva strážníci, kteří si povídají, ale slova se dovnitř přes dveře auta nedostanou.

„Ale je tu jedna věc, která je poněkud zajímavá,“ nadhodí Hagen. „Oběť před dvěma týdny nahlásila vloupání.“

Bjarne otočí hlavu ke kolegovi, jehož čelisti vypadají ještě přísněji než obvykle.

„Nic nebylo zcizeno, ale vypověděla – jestli jsem to správně pochopil – že někdo v jejím bytě krvácel.“

„Krvácel?“

„Ano. Našla zřejmě krvavý flek hned vedle pelíšku kočky. A někdo taky roztřískal obrázek, který visel na stěně.“

Bjarne se na něho podívá.

„Před dvěma týdny?“

„Ano.“

„Ten samý obrázek, který tam visel i teď, nebo nějaký jiný?“

„Nejsem si jistý, ale myslím, že to byl ten samý. Je možné, že ještě nevyměnila rám nebo sklo.“

„A střepy nechala ležet na zemi?“

Bjarne zakroutí hlavou.

„O tom silně pochybuju.“

Hagen neodpoví. Z jeho bundy se nese odér mokré kůže.

Tohle je zvláštní, zarazí se Bjarne. Před dvěma týdny tedy někdo doma u oběti rozbil obrázek a dnes se stane přesně to samé?

Tohle není náhoda. A vypovídá to o sžíravém vzteku.

„Kdo měl její případ na starosti?“ zeptá se Bjarne.

Hagen se na něho podívá.

„Neměl prioritu. Nic nebylo odcizeno. A nikdo ani nebyl zraněn.“

„Snad s výjimkou toho, kdo se dovnitř vloupal.“

„Snad.“

„Ale co ta krev. Udělalo se s ní něco?“

„Nevím,“ odpoví Hagen. „Pravděpodobně skončila v pořadníku jako všechno ostatní.“

Bjarne zakroutí hlavou a povzdychne si.

„Co to bylo za krev?“

„Jak to myslíš?“

„Byly to kapky, kaluž krve – co to bylo?“

„Vlásečnicové krvácení. To máš tak, když někde krvácíš, aniž by sis toho byl vědom, a pak na něco sáhneš –“

„Vím, co je vlásečnicové krvácení, Emile.“

Vyšetřovatelé sedí několik vteřin v tichém zamyšlení, zatímco do okének cáká déšť. Bjarne položí ruku na kliku dveří.

„No,“ řekne. „Zřejmě uděláme to co vždycky.“

„Asi tak.“

KAPITOLA 49

Henningovi se vždycky podzim líbil. Léto má pouze burgundsky červený buk a zářivě žlutá řepková pole, která vyčnívají z čerstvé zeleně. Na podzim však dostanou téměř všechny stromy a keře barvu. Jako kdyby rok dozrál. Hra barev sice přináší poselství tmavších časů a na tom, co pomalu skomírá, je něco smutného, ale Henning to měl vždycky rád.

Nora nikdy nedokázala pochopit, jak Henning mohl v půlce koncertu A moll Edvarda Griega sedět se slzami v očích a přitom ji ujišťovat, že to slané je známkou toho, že je mu fajn.

Teď podzim ubíhá za skly auta. Políčka tam jen tak leží, pokosená a polomrtvá jako letmá vzpomínka na světlé teplé večery.

Henning si vzpomíná, že cesta do Stavernu trvala vždycky dvě a půl hodiny, jenže to bylo z Kl?fta. Také to bylo úplně jiným autem, v úplně jinou dobu. Tenkrát toho malého modrého Brouka úplně nacpali, a kdyby to bylo dneska, policie by jim udělila pokutu za ohrožování bezpečného provozu. Už jen to, že jede po stejné silnici, tedy skoro po stejné, protože teď jsou silnice všude, Henningovi připomene, jak seděl namáčknutý na zadním sedadle a jenom stěží dosáhl na to malé poutko, kterým se otevíralo okénko. Aby mohl vyvětrat kouř.

Zhruba v půlce cesty mu zazvoní telefon. Volá šéfová oddělení událostí z domova. Zvažuje, že to nezvedne, ale nakonec kapituluje.

„Ahoj, Heidi.“

„Kde jsi?“

Hm, zdvořilostní fráze.

„Jsem v autě.“

„V jednom bytě v Bislett našli zavražděnou dívku. Okamžitě tě tam potřebuju.“

„Promiň, ale to bude trochu problém. Jsem v půlce cesty do –“

Henning se zarazí, nechce prozradit, kam míří.

„V půlce cesty kam?“

„Jsem skoro v T?nsbergu.“

„Co chceš ksakru v T?nsbergu?“

„Jen si chci něco prověřit.“

Heidi si do telefonního sluchátka ztěžka povzdychne.

„Kdy budeš zpátky?“

„Nevím. Pozdě večer, doufejme.“

Ještě jednou si povzdychne.

„Dobře.“

Pak mu to bez rozloučení položí.

Henning se následující hodinu soustředí na cestu. Nemusí dělat nic jiného než dojet k minigolfu u kempu Anvikstranda, k tomu zaručenému minigolfu, který směli každé léto jedenkrát navštívit, a už jsou tady. Vzpomínky.

Vzpomíná na ty příliš malé ruce kolem příliš velkých golfových holí. Pamatuje si hrbolatou cestu, která za ty roky není o nic míň hrbolatá, vzpomene si, jak vždycky museli téměř sjet ze silnice, aby se vyhnuli protijedoucím vozidlům. Ale teď nemusí.

Kolem lesíka se táhne velká travnatá plocha. Právě na tom místě v létě hrávali fotbal. Tam usilovali o to, aby se jim draci vznesli do oblak. Tam trénovali hvězdu nebo si házeli talířem a pro samou zábavu zapomněli na jídlo. A na horizontu se rozprostírá moře, modré a velké a nádherné.

Henning projede kolem odpadkových košů, pokračuje až do míst, kde končí silnice, na konec kempu Donavall, kde v řadě parkují vozy a kde stojí ploty, tribuny, uzamčené plastové boxy s venkovním nábytkem. Všechno je tak, jak si to pamatuje.

Několik metrů před ním se objeví parkovací místo patřící k jejich chatě. Ale žádné auto tam nestojí. Trine tam není. Nikdo tam není.

Takže se přece jen mýlil.

O kus dál na štěrkové cestě vidí stopy auta. Čerstvé. Jako kdyby skoro až ke kraji lesíka přijelo jedno nebo dvě auta a pak se otočila. Pokaždé, když se chystali trávit několik dnů na chatě, přijeli co nejblíž k cestičce, aby vyložili auto. A potom – ten namáhavý přesun lesíkem s rukama plnýma batohů, tašek a igelitek s jídlem. Trine i Henning museli pokaždé pomoct a chodili přes lesík, v němž se až k cestičce sbíhaly kořeny, které všechny do jednoho vypadaly jako zmije. A vždycky, když to v houští zachrastilo, vyskočili do vzduchu strachem, jaký mohou mít jen děti.

Ale byl to překrásný lesík, strom vedle stromu, liány vinoucí se přes sebe, sasanky, které na jaře zářily a ležely jako koberec nad listím. A ten výhled, když vyšli na kopec a před nimi se otevřel celý Skagerrak a uviděli lodě, které za sebou malovaly bílé stopy v tom křišťálově jasném modrém mořském škraloupu.

Všechno se mu teď vybavuje.

A když už je tady, řekne si, že neuškodí, když se tu porozhlédne. Miluje přece moře. Vždycky rád házel kamínky na šéry, aby viděl, jestli se trefil. Miloval potápění, hledání platýsů na písčitém dně, pozorování chaluh a řas, které se kolem něho vlnily jako v pomalém filmu, když plaval.

Henning zaparkuje, vydá se po cestičce, kde se všechno změnilo, a přitom tam nic není. Nadále hledá zmije. A ten pocit, když vyjde na kopec a znovu uvidí moře, je taky stejný.

Je to, jako kdyby se v něm něco uvolnilo. Zastaví se a přehlíží tu modř, kde nebe v dáli získalo růžový večerní nádech, který se místy zrcadlí na nehybné mořské hladině.

Pamatuje si, jak si s Trine hrávali na oblázkové pláži, jak sbírali borůvky a plody šichy, bobule, které se podobají borůvkám a které každičké léto, řadu let, stejně považoval za borůvky. Trine ho důrazně usadila, jako kdyby byla tetička Sofie z dětské knihy Thorbj?rna Egnera. A právě takhle si ji pamatuje, přestože byla o rok a půl mladší, vždycky s káravým prstem a tónem, který by dokázal většinu vyděsit natolik, že by uposlechli. Také když hráli karty. Pokaždé se rychle chopila nové hry, učila se strategie. Jejich matka nikdy nehrála proto, aby zvítězila, spíš chtěla, aby vyhrály děti. A to Trine nesnášela.

Henning zůstane stát a vdechuje do plic vzduch, pak vykročí dolů k modrým chatkám stojícím vedle sebe. Pamatuje si, kam chodíval čůrat, protože měli pouze venkovní záchod a on ani za nic na světě nechtěl chodit do té malé boudy, ve které bylo vždycky tolik much, pavouků a sekáčů. A pamatuje si racky, které krmili skořápkami krevet a zbytky ryb. Kormorán, ústřičník velký, labutě, kteří byli vždycky událostí, když poletovali kolem. Kajky.

Na horizontu se stejně jako dřív tyčí maják Tvistein. Za jasných nádherných letních večerů dohlédli až k Jomfrulandu. Pokud se bude jen trochu snažit, je si jistý, že ucítí vůni otcova doutníku, vůni prázdnin. A nikde na světě neexistuje místo, kde by bylo mihotající se hvězdné moře jasnější.

Henning se náhle zastaví, když vidí, že dveře chaty jsou otevřené. Nejprve ho napadne, že se tam někdo vloupal, za ty roky viděl spoustu palcových novinových titulků o zazimovaných chatách, které měly nezvané, nenechavé hosty, ale když venku vedle tmavě hnědého dřezu zahlédne šálek a skleničku, vystřídá neklid hluboká úleva.

Takže měl nakonec pravdu.

Trine nehodila drobky chleba konipasům, jak vždycky nakládali se zbytky snídaně.

Dokonce i umyvadlo, ve kterém umývali, je stejné. Čtvercové a vybledle červené. A ve skále vidí tu starou strouhu, kterou jejich otec vysekal, aby při dešti voda odtékala jinam než do jejich chaty. Matka vždycky pečlivě vyplela prostor kolem ní. Ale teď tady nikdo neplel spoustu let.

Pozemek je právě tak nepřístupný vzhledem k okolním cestičkám, že tudy lidé zřídkakdy prošli – dokonce ani v hlavní sezóně. To znamenalo, že si sporadicky zamykali, tradice, u níž Henning spokojeně konstatuje, že v ní Trine pokračuje.

Vejde dovnitř, váhavě.

„Trine?“

Je zvláštní vyslovit její jméno nahlas, ale nikdo mu neodpoví. Chata je tichá. Na jídelním stole uvidí přenosný počítač. Oblečení přes tmavě modrý pohovkový polštář. Závěsy jsou stejně modré a bílé pro případ, že by hosté zapomněli, že se nacházejí v přímořské oblasti. Vykoukne ven na jalovcové keře, které se jako koberec položily přes úbočí hory před chatou, na houštinu o něco níž. Nerovnosti v terénu. A vzpomíná na bochánky, které jedli, na sobotní rozhlasovou hru, televizi, která nikdy nefungovala.

Pamatuje si všechno.

Vyjde před chatu, nahoru na ten malý vršek, na kterém má pocit, jako kdyby měl celý svět jako na dlani. Stačí jen natáhnout ruku a může se dotknout zeměkoule. A vítr, který vnímá až teď. Ani památky po zápachu z Firsbukta, který jako dítě nenáviděl, smrad z chaluh a odpadků vyvrhnutých mořem na pevninu, které ležely na slunci a zahnívaly.

Říká si, jestli je to proto, že musí přešlápnout dozadu, aby nespadl. Jak v sobě mohl tohle všechno pohřbít, všechno to hezké, co se teď znovu zjevuje. Zavře oči a nechá to přijít. Dlouho tam tak stojí.

Potom se vrátí dovnitř a usedne ke stolu, na němž je Trinin počítač s odklopenou obrazovkou. Lehce zavadí o nohu stolu, což obrazovku probudí k životu. Objeví se podrobná mapa města. Modrá, žlutá, bílá a béžová barva, jedna přes druhou. O něco tlustší čára se rozbíhá přes ulice, podél vody. Chystá se podívat blíže na jména ulic, když za oknem proběhne stín. Pohled vrhne ke dveřím, kde stojí jeho sestra a zírá na něho vyděšenýma očima.

„Henningu? Co ty tady sakra děláš?“

KAPITOLA 50

Trine má na sobě zablácené turistické boty, zeleno-bílo-červenou větrovku a baseballovou čepici, která jí zakrývá vlasy.

Nezmůže se na nic jiného než že na ni pouze zírá. Rysy kolem pusy a očí, které má po matce, všechno je jako dřív, jenom trochu starší. Tohle je Trine, jeho sestra, se kterou nemluvil bůhví kolik let.

„Ahoj,“ vysouká ze sebe nakonec.

Vedle ní se postaví dva muži, o nichž Henning předpokládá, že jsou její ochranka.

Vidí, že se chystají vtrhnout dovnitř, ale Trine je zastaví pohybem ruky a zamumlá – s tváří odvrácenou od něho – že to je jenom její bratr.

Pak se k němu otočí. A on neví, jak si má vyložit to, co vidí v jejích očích. Jestli je to vztek nebo strach nebo co vlastně. Něco je to každopádně. Odstup, možná.

„Přišel jsi, abys to rozmazal?“ zeptá se.

„Rozmazal? Ne. Přišel jsem, abych –“

Henning se zarazí, zamyslí se.

„Přišel jsem sem, protože jsem se o tebe strachoval.“

Trine se rozesměje.

„Mnozí si o tebe dělají starost, Trine. Nikdo tě nesehnal půldruhého dne.“

„Tak proto jsi sem přišel? Abys zjistil, jestli jsem se ukryla tady?“

„Ano.“

„Jasně, to je ti podobné,“ zamumlá si pro sebe. Henning se chystá zeptat, jak to myslí, ale Trine ho přeruší.

„Tak o co teď jde? Budeš se mnou jako dělat rozhovor?“

„To by mě ani nenapadlo.“

„Tak co –“

Trine se zdrží. Henning se na ni dlouze zahledí, potom řekne: „Přišel jsem, abych se ti pokusil pomoct.“

„Nepotřebuju pomoc,“ odsekne.

Henning se na ni dívá, na propletené prsty, na špičky nehtů, které se dotýkají ostatních špiček nehtů. Pokud ji zná dobře, okousala by si je, až na kůži.

Vždycky za to byla jako malá kárána.

Ani teď se na něho nepodívá. Kdyby ji neznal, skoro by si myslel, že se ho bojí.

„Neviděl jsem na parkovišti tvoje auto,“ ptá se a konstatuje zároveň.

„No, snad si nemyslíš, že jsem tak hloupá? Zaparkovala jsem jinde. A ani jsem nejela svým autem.“

Trine nepatrně zakroutí hlavou a na krátký okamžik se Henning střetne s jejím pohledem, stačí to na to, aby v něm viděl matku. Tatáž zloba. Stejné pohrdání. Jako kdyby jí bylo nepříjemné být s ním v jedné místnosti.

„Já taky ne. Ale já zatím žádné auto nemám,“ řekne a pokusí se zasmát. Trine ani zdaleka nevypadá, že by se obměkčila.

„Byla jsi na procházce?“

Trine se podívá na hodinky, potom stočí pohled k moři.

„Našla jsi nějaké modré značky?“

Henning se usměje při vzpomínce, jak soutěžili o to, kdo najde modré značky podél Kyststien jako první. Tehdy se pramálo zajímali o přírodu, šlo jim o soutěž. A Trine chtěla vždycky vyhrát. Vždycky.

„Jak daleko jsi až došla?“ zeptá se.

Trine se k němu znovu otočí.

„Stavern,“ hlesne tiše.

„Stavern?“ Henning téměř zařve. „Tys došla až tam? A zase zpátky?“

Přikývne, neznatelně.

„To je přece určitě hodně kilometrů.“

Trine se automaticky koukne na hodinky.

„12,21 kilometru,“ řekne. „Jedna cesta.“

„Tak to jsi teda –“

Odevzdaně si povzdychne.

„Co chceš, Henningu?“

Podívá se na ni. Zpod baseballové čepice se jí uvolnilo několik pramenů vlasů, mokrých a tmavých. Vítr jí je stále znovu fouká před oči.

„Trine, nemohli bychom si trochu popovídat?“

„Ne.“

Odpověď přijde rázně.

„Nemám chuť si s tebou povídat.“

Henning se snaží v jejích očích najít nějaké vysvětlení, ale nachází pouze odměřenost. Trine znovu pohlédne k moři, pak udělá krok do chaty. A vtom zpozoruje, že obrazovka počítače je aktivní.

„Slídíš v mém počítači?“

„Ne, já –“

Trine rychle vykročí ke stolu a s bouchnutím zaklapne obrazovku.

„Vypadni odsud,“ poručí.

Henning se chystá protestovat, ale vidí, že je to zbytečné.

„Vypadni,“ zopakuje.

Henning vstane, zvedne ruce. Odchází, ale zastaví se a otočí, podívá se na její větrem ošlehané červené tváře. Znovu se pokouší něco říct, ale ta rozumná, osvobozující slova se nedostaví.

„Dej aspoň okolnímu světu vědět, že žiješ,“ požádá ji. „Mnozí se o tebe strachují.“

„Ano, to věřím.“

„Ale vážně, Trine.“

Trine se zasměje.

„Ano, myslím, že teď máte asi špatné svědomí.“

Henninga nenapadá, co na to říct.

„Viděl jsi, že žiju,“ řekne a ukáže na venkovní dveře. „Teď už můžeš zase jít.“

„Ale –“

„Prosím, Henningu. Jenom jdi.“

V jejích očích se najednou objeví cosi bolavého, je to tam jen vteřinku nebo dvě, ale stačí to, aby si toho všimnul. Trine si stoupne do dveří směrem k moři, zády k němu. Henning zůstane stát a několik vteřin se na ni dívá, pak udělá, oč ho žádala. Vyjde před chatu, kolem otcovy zarostlé vodní strouhy, nahoru na kopec, kde se zastaví a znovu se otočí. Zvedne pohled přes střechu chaty a vyhlíží k moři, stejně černému jako blížící se večer. Slyší křik racků, v dáli vidí loď, proti nekonečnému pozadí maličkou. A pomyslí si, že i to velké širé moře obsahuje spoustu otázek, které možná nebudou nikdy zodpovězeny.

KAPITOLA 51

Trine vidí Henninga zmizet nahoře na kopci. Čeká, poslouchá, dokud není ticho. Počká ještě chvíli, dokud si není zcela jistá, že odešel.

Henning.

Samozřejmě slyšela, že zase začal pracovat. Dokonce četla některé jeho články, poslední jen před několika dny, ten o Tore Pullim a o tom, jak byl zavražděn. Ale pokaždé se jí sevře žaludek, když čte, co píše. Ten jeho malý snímek, s jizvami. A tentokrát ho nemohla jen tak překliknout jinam. Teď, když ho viděla pořádně, nedokáže zastavit obrazy, které se vynořují také v bdělém stavu. Je hluboká noc, vidí sebe samu, jak ji probudí zvuky v patře. Nějaký tichý zvuk, který se opakuje v jakémsi rytmu. Něco skřípe. Jemné vrzání židle. Další zavrznutí.

Trine vstane, jde ke dveřím, vidí z Henningova pokoje vycházet tlumené světlo.

Slyší zvuky, které sílí, zrychlenější dech. Pomalu se přikrade blíž. A ten pohled, když nakoukne dovnitř…

Trine zavře oči.

Nedokázala se pak podívat ani na otce, ani na Henninga. A myslela si, že to třeba s roky bude snazší, ale dnes to bylo stejně těžké jako dřív.

Trine se snaží zahnat ty obrazy a myšlenky a zalituje, že Henninga nepožádala, aby držel pusu o tom, že ji našel, a zejména o tom, kde se posledních 36 hodin ukrývá. Ale něco jí říká, že Henning nic nepoví. On to chápe.

Trine se posadí, upije z láhve s vodou, cítí bolest v nohách a odřeniny na patách. Dokonce i chodidla ji bolí. Má chuť dát si sprchu. Ráda by se vykoupala v moři, kdyby nebylo toho, že teď na podzim má voda sotva víc než 13 nebo 14 stupňů. Vlastně by se do ní jen vrhla a klesla ke dnu. Ale nedokázala udělat krok přes okraj, když k tomu měla podél Kyststien příležitost. Prostě to nedokázala.

Možná to ani tak moc nechtěla. Nebo se asi jen pevně upínala k naději, že se během dlouhé procházky podél moře objeví nějaké geniální řešení.

Trine vytáhne mobil a čte poslední textovou zprávu, kterou dostala od Katariny Hatlemové před necelou hodinou, zprávu, na kterou ještě neodpověděla.

Už není kudy z toho ven, Trine. Úřad předsedy vlády se vyjádřil jasně: „Musí vystoupit a učinit konec těm dohadům, jinak bude muset odejít.“ Vymyslela jsi nějaké další způsoby, jak tohle vyřešit?

Trine opakovaně zvažuje jednotlivé možnosti. Buď se obviněním postavit, povědět, kde byla a co ten večer dělala, a pak čekat na veřejné zavržení, které ji beztak střemhlav pošle z politiky nadobro pryč. Nebo se v tom má raději vymáchat, hrát mrtvou a stáhnout se do ústraní ze strachu, že ztratí to nejlepší a nejpěknější, co má?

Přijdeš o to tak jako tak, pokud budeš vzdorovat požadavku, pomyslí si. Obě volby jsou stejně nepřijatelné.

Znovu má na sebe vztek, protože neměla dost odvahy, aby našla řešení svých problémů na mořském dně nebo na konci útesu – když ještě měla tu možnost. Zbabělče, řekne si.

Ale také je zbabělé utéct, uprchnout od problémů, jak to teď udělala. To není ona, nikdy taková nebyla. Jistě, určité záležitosti z minulosti bylo nutné pohřbít, ale to je něco jiného. Zaházet zeminou něco, co zapáchá, aby smrad zmizel. A dosud se novinářům nepodařilo prohrabat se k tomu, co tam leží a doutná.

Jenže jakou má záruku, že pravda nevyjde jednou najevo, až ten anonym dosáhne svého?

Žádnou.

Trine zakroutí hlavou. Ať udělá cokoliv, bude to špatně.

KAPITOLA 52

Velící středisko v pátém patře policejního ředitelství je plné uniformovaných a do civilu oblečených strážníků, kteří mají společné to, že upínají svou pozornost na konec konferenčního stolu, kde vyšetřovatel Arild Gjerstad zvedá k ústům šálek kávy. Obdélníkový stůl je pokrytý papíry, různobarevnými hrnky s kávou a zpola plnými láhvemi. Na interaktivní tabuli na zdi je velkými písmeny napsáno JOHANNE KLINGENBERGOVÁ. Předběžné nálezy jsou uvedeny pod jménem jako klíčová slova.

Gjerstad odloží šálek a přistoupí k tabuli.

„Je více než pravděpodobné, že to udělal někdo z okruhu známých oběti,“ konstatuje. „Máme nějaký přehled, s kým byla v kontaktu?“

Gjerstad zvedne pohled a očima přelétne shromáždění. Fredrik Stang, strážník s vojensky krátkými tmavými vlasy a tváří, v níž se vždy rýsují přísné vrásky, si vezme slovo.

„Pokud byl kalendář v jejím počítači aktualizován, měla jít dnes ve 12 hodin na oběd s nějakou Emilií. Oběť měla veřejný profil na Facebooku a podle seznamu jejích přátel má pouze jednu kamarádku, která se jmenuje Emilie. Emilie Blomviková.“

„Musíme s ní mluvit,“ rozhodne Gjerstad. „Dneska.“

„Můžu se o to postarat,“ nabídne se Bjarne.

„Fajn,“ odpoví Gjerstad.

Stang si přejede rukou po opálené svalnaté paži, než pokračuje: „Oběť studovala na vysoké škole v Oslu, byla celkem aktivní na seznamkách, měla profily jak na match.com, tak i na sukker.no a jinde, kdoví jak se všechny tyhle stránky jmenují. Prověříme ty, s nimiž byla v kontaktu, a podíváme se, jestli to s některým z nich bylo trochu vážnější. Ale nejsem si jistý, jestli to je zrovna ta nejlepší stopa, se kterou pracovat, protože oběť byla nalezena oblečená. Žádné známky sexuálního útoku.“

„Ale stejně,“ řekne Gjerstad. „Prověř to.“

Stang přikývne.

„? propos, přátelé: Měla přes 1800 přátel na Facebooku. Jenom v průběhu posledních dvou dnů přidala víc statusů než já za celý rok.“

„To může být příčinou, že pachatel věděl, kdy přesně před dvěma týdny nebyla doma,“ dedukuje Bjarne. „Proto se k ní mohl vloupat.“

„V tom případě je pachatel jedním z jejích facebookových přátel,“ uzavře Sandlandová. „To nám dává přece o něco méně podezřelých.“

Stang přikývne a odloží poznámkový blok. Kolem stolu je ticho. Bjarne popadne propisku před sebou a v rychlém rytmu ji zapíná a vypíná.

„Mám teorii, o kterou bych se s vámi rád podělil,“ řekne, když se zamyslí. „V neděli byla zavražděna třiaosmdesátiletá Erna Pedersenová. Někdo ji uškrtil a zohavil jejími vlastními pletacími jehlicemi. Pachatel navíc rozbil obraz na zdi a odnesl s sebou jiný obrázek, který tam nevisel nijak zvlášť dlouho. Nikdo z těch, s nimiž jsme v pečovatelském domě mluvili, nedokáže vysvětlit, kde se tam vzal. Není tedy vyloučeno, že pachatel tam ten obrázek pověsil sám. V takovém případě by to znamenalo, že už tam někdy dřív byl a oběť nějakým způsobem znal.“

Bjarne se krátce odmlčí, aby se ujistil, že všichni dávají pozor.

„A dnes tedy byla doma ve vlastním bytě nalezena mrtvá Johanne Klingenbergová. Někdo ji taky uškrtil a rozbil na zdi obrázek, mimochodem přesně tentýž, který byl před dvěma týdny, když se k oběti někdo vloupal, roztřískaný na kusy. A jeví se jako pravděpodobné, že ji uškrtila ta samá osoba, která se k ní vloupala.“

„Takže ty si teda myslíš, že vraždy mají nějakou spojitost?“ zeptá se Gjerstad.

Bjarne se opět nakrátko odmlčí.

„Myslím si, že jsou tu věci, které tomu nasvědčují, ano. Kromě toho, že obě oběti byly uškrceny, to působí, jako kdyby měl pachatel v obou případech poněkud zvláštní vztah k obrázkům nebo fotografiím. Něco pro něj znamenají a nějakým způsobem v něm vyvolávají hněv. A zrovna s něčím takovým jsem se při vyšetřování vražd za poslední roky nesetkal.“

„To je jenom náhoda,“ namítne Pia N?klebyová. „To s těmi obrázky. V zápalu boje se může ledacos přihodit.“

Bjarne se chystá pokračovat v argumentaci, ale Ella Sandlandová vykoukne zpoza svých papírů a předběhne ho.

„Je tu vlastně ještě jedna podobnost,“ řekne. „Obě oběti jsou původem z Jessheimu.“

Mezi láhvemi a šálky je ticho. Bjarne klouže pohledem od vyšetřovatele k vyšetřovateli, vidí známky toho, že jeho teorie vzbudila zájem.

„To nemusí nic znamenat,“ namítne N?klebyová. „Do Osla se jistě přestěhovalo hodně lidí z Jessheimu. Vždyť to odtud není víc než, řekněme, takových padesát kilásků.“

„Čtyřicet,“ opraví ji Bjarne. „Ale se třemi dostatečně jasnými shodami musíme prověřit, jestli mezi případy neexistuje nějaká spojitost.“

Bjarne vidí, že Hagen a Sandlandová uznale přikývnou.

„A je tu ještě něco, co mi přijde nápadné,“ pokračuje.

„V obou případech to vypadá, jako by se pachatel připravoval.“

„Co tě k téhle domněnce vede?“ zeptá se Emil Hagen.

„Proč se někdo vloupá k někomu, kdo není doma – pokud nemá v úmyslu krást nebo něco udělat?“

Bjarne se rozhlédne, nedostane žádnou odpověď.

„Protože si mapuje terén,“ řekne. „Připravuje se. Pachatel byl taky v pokoji Erny Pedersenové nejmíň jednou předtím, než ji zabil – jestliže tedy vycházíme z toho, že obrázek, který zmizel, tam pověsil on. Pokud jde o Johanne Klingenbergovou, myslím, že pachatel prozkoumal její byt, podíval se, jaké jsou tam možnosti nebo omezení, a vrátil se, když už měl plán jasně promyšlený.“

„Nemohl jí být jenom posedlý?“ zeptá se Sandlandová.

Bjarne se na ni zadívá.

„Rozbil by v takovém případě obrázek malého dítěte na zdi? Dokonce dvakrát?“

„Mohl si přece myslet, že je to její dítě.“

Bjarne zakroutí hlavou.

„Kdyby jí byl posedlý, věděl by, že děti neměla. To bychom na místě činu taky našli stopy po sexuálním útoku.“

„To není jisté,“ namítne Sandlandová.

„Ne, ale je to pravděpodobné.“

Sandlandová sklopí zrak.

„Ale je tu i pár věcí, které hovoří proti mé teorii,“ pokračuje Bjarne.

„Jako třeba?“ zeptá se N?klebyová.

„Zatímco vražda Johanne Klingenbergové se jeví jako promyšlená, jsem si méně jistý, jestli taková byla i vražda Erny Pedersenové. Připravit někoho o život v pečovatelském domě, kde tě může vidět spousta lidí, je vysoce rizikový sport de luxe. Ale udělal to, když celé patro, až na pár výjimek, zabavila ta návštěva Dobrovolnického sdružení – návštěva, které se paní Pedersenová mimochodem obvykle účastnila, ale ze zdravotních důvodů na ní v neděli nebyla. Takže využil nastalé situace. A nejsem si jistý, jestli měl vůbec v plánu ji zabít. Působilo to trochu ukvapeně a poněkud chaoticky, jestli chápete, jak to myslím. A nezapomínejte: Erna Pedersenová už byla minimálně jednou nohou v hrobě. Stejně by brzy zemřela.“

„Tak proč myslíš, že ji teda zabil?“ zeptá se Gjerstad.

Bjarne ztěžka vydechne.

„Nevím. Ovšem pachatel na ni byl očividně nazlobený. Nestačilo mu, že zemřela, ještě jí do očí musel zarazit pletací jehlice. Ale paní Pedersenová byla dementní a takoví lidé si toho z každodenního života přece jen nepamatují tolik. Naproti tomu věci z minulosti jim naskakují okamžitě.“

Bjarne se podívá na Sandlandovou, která přikývne.

„Je například možné, že pachatel se v ní nějakým způsobem pokoušel probudit nějakou starou vzpomínku. Školní fotografie by tomu přece nasvědčovala. A protože ji nakonec zabil, je nasnadě se domnívat, že mu někdy něco udělala.“

„Takže mluvíme o některém jejím bývalém žákovi?“ zeptá se Fredrik Stang. „Protože se jednalo o třídní snímek?“

„Potud to mohl být kdokoliv. Žák, kolega, rozezlený rodinný příslušník nebo vzteklý soused, který měl blízký vztah k člověku nebo lidem, kterým Erna Pedersenová něco provedla.“

Bjarne má od mluvení sucho v puse, a tak se napije vody. Prohlíží si obličeje v místnosti, jestli v nich neuvidí nějaké známky, že argumenty jsou přesvědčivé. Netuší, jestli se mu to daří nebo ne.

„Ale v pachatelově chování jsou věci, které se v obou případech shodují,“ pokračuje. „A budeme-li předpokládat, že vražda Erny Pedersenové měla poněkud chaotičtější začátek, pak vražda Johanne Klingenbergové svědčí o tom, že pachatel měl větší kontrolu nad tím, co dělá. Může to znamenat, že vražda Erny Pedersenové pro něho byla spouštěčem.“

„Takže chceš vlastně naznačit, že je řeč o sériovém vrahovi?“ zeptá se N?klebyová skepticky.

Bjarne na ni několik vteřin hledí, než odpoví, trochu tišeji, než hodlal: „Možná.“

Rozhlédne se po místnosti pro podporu a vidí, že Gjerstad přikývne. Po krátké chvíli pokračuje N?klebyová.

Bjarne je s úvahami spokojený, ale ihned v plné tíze vyvstanou dvě otázky. Proč se pachatel vrhl na obrázek syna Erny Pedersenové a obrázek toho malého chlapce, který měla Johanne Klingenbergová na stěně? A pokud je skutečně řeč o sériovém vrahovi, který teď dokončil zahřívací kolo – co když oni budou jeho dalšími oběťmi?

KAPITOLA 53

Kdysi zabil holýma rukama ptáka. Pocit života, který mu vymizel mezi prsty, mu rychleji rozbušil srdce, ale nikdy se nedalo mluvit o nějakém opojení. Ani když praštil sousedovu kočku, která se zatoulala do domu a nechtěla z něho odejít.

Ten den byl sám doma, ležel nemocný pod peřinou a koukal se na video a nebylo pochyb, že nestojí o společnost kočky, která by celý dům prosmradila svými chcankami. Tak přes ni hodil peřinu a sevřel ji uvnitř. A ačkoliv měl horečku, pocítil opojnost pocitu být pánem života a smrti.

Ale v žádném z těchto momentů neviděl samotnou smrt, přesně ten okamžik, kdy se vytratí jiskra a ustane čas. Myslel si, že to zažije s rybami, které chytal společně se všemi Východoevropany ve Vippetangen, když držel ta mrskající se čilá hladká stvoření v rukách a pomalu jim lámal páteř. Viděl krev, vnímal horečné smrtelné křeče mezi prsty, ale v očích ryb nikdy nebyla žádná změna. Nikdy neviděl, že zemřely.

Ani to nestačil postřehnout v očích té staré megery. Byla už mrtvá, než závoj ustoupil na stranu a on mohl konečně vidět zase ostře.

Ale teď to viděl. A pochopil.

Celé je to o tomhle. Právě tohle hledal.

A nedokáže přestat myslet na to světlo, které se vytratilo z jejích očí, když se na něho podívala, prosebně. Bylo to, jako kdyby se to světlo vytrácelo do něj a vyzařovalo z jeho vlastních očí na cestu, která leží před ním. Stezka, po níž poslední dobou kráčel, mu najednou připadala mnohem jasnější a širší. Bylo snazší dělat správné věci. Jako kdyby v něm něco sepnulo.

Proto je na cestě domů.

Naposledy.

Jako chlapec rád jezdíval vlakem. Také se na ně rád díval. Než na kolech přejeli železniční trať, museli se vždycky rozhlédnout doprava a doleva a potom zase doprava. Nebo to možná bylo naopak. To nejlepší a nejděsivější, co znal, bylo, když stál na perónu na stanici Nordby, co nejblíže kolejím, a čekal, až kolem zaduní vlaky. A když se tak stalo, bylo to hlasité, mocné, prohnalo se před ním tolik vzduchu, až skoro ztratil rovnováhu.

Hledí k malému městečku svého dětství, které už není žádným městečkem. Všechno je jiné. Domy, lidé, auta, poznává to tam a zároveň ne. Všechno je větší, všechno je jiné. On je jiný.

Lidé vystupují, lidé nastupují. Dveře se opět s bouchnutím zavřou a vlak klouže dál. Nechce se mu na příští stanici vystupovat, vlastně by si dovedl představit, že by zůstal sedět na místě a díval by se, jak svět ubíhá kolem a jak se nad střechami domů snáší podzim a vybarvuje nebe. Ale to také nemůže.

Vlak znovu zpomalí a on vystoupí na stanici Nordby. Ani tohle místo není takové, jak si ho pamatuje. Domeček na perónu, na který psali „chcani“, „čurak“, „piča“, protože ještě tolik neovládali dlouhé samohlásky, je pryč. Dnes je domeček větší, průhledný. I samotný perón je vyměněný. Prkna nahradil beton.

Vystoupí. Míjí ?stafor, léčebnu pro dlouhodobě nemocné, kde jistě mohla ta stará semetrika na stáří bydlet. Mohla tam vysedávat na terase a pozorovat projíždějící vlaky. Ale to by možná nepomyslela na zlomky.

Za pár minut dorazí ke dveřím domu svého dětství. Je to už nějaká chvíle od doby, co tu byl naposledy. Než vejde dovnitř, nakoukne do zahrady a představí si odhrnuté hromady sněhu, sníh, který kolem nich tenkrát poletoval, sněhový strop, který se na Wernera zbortil a vymačkal z něj světlo. Seběhlo se to moc rychle, ale i teď, tolik let poté, cítí, jak se mu ježí chlupy.

Otevře dveře a vejde dovnitř, postřehne, že sebou trhla, jak tam sedí v zeleném koženém relaxačním křesle a vyšívá, stejně jako vždycky, ale netrvá to dlouho a překvapení se změní v radost. A na malý okamžik si pomyslí, že je to přesně tak, jak to má být. Takhle má člověk reagovat. Takhle to má vypadat, když je člověk součástí rodiny.

Zajímalo by ho, jaký by byl on sám jako otec, jestli by si i jeho děti stoupaly k projíždějícím vlakům. Jestli by se dalo spoléhat na to, že by se jeho synovi vyhnulo koktání. Protože je něco, co člověk předává dál, úplně stejně jako barvu vlasů a očí, pokud to není to, jaký člověk je. Možná by se Sebastian vymanil, byl by úplně jiný, jeho přímý protiklad, ten, kterým se tolik snažil stát, když byl malý? Chtěl být pilotem, ne, vlastně chtěl být řezníkem, protože měl tak strašně moc chuť podívat se do žaludku mrtvých zvířat. Ale potom se chtěl stát lovcem a pak profesionálním fotbalistou. A potom už vlastně nic nechtěl.

Jde mu vstříc, roztáhne paže a přimkne ho k sobě. A on tam stojí, neobejme ji, cítí její vůni, tu dobře známou vůni něčeho sladkého, která se mísí s aroma z kuchyně. Maso a zelí, pepř a brambory, vůně vařeného skopového se zelím, po které se mu vždycky sbíhaly sliny, jenže zrovna teď je mu z ní akorát špatně.

„To je prima, že jsi i tak přišel,“ skoro až zakřičí a pustí ho.

A všechno je v pořádku, dokud do místnosti nepřijde on, chlápek, který se nazývá otcem. Nic neříká, jen se zastaví před zrcadlem, kde dřív mívali telefon, než si pořídili bezdrátovou pevnou linku. Tam, kde podlaha vždycky tak ošklivě vrže.

„Myslel jsem, že jsi říkala, že nepřijde?“ utrousí a obrátí se na svou ženu.

„To jsem říkala, ale – rozmyslel si to. Není to fajn?“

„To nemohl dát vědět?“

Ona se snaží něco říct, ale žádná slova se k němu nedonesou, dokud kolem nich ztěžka neprojde. Žádné objetí na přivítanou. Žádné podání ruky.

Ani teď ne.

„Doufám, že máš hlad,“ řekne ona, jde do kuchyně a touží po tom, aby ji následoval. „Podívej,“ řekne a ukáže na hrnec. Přikývne, podívá se na ni.

Všechno je jako dřív, a přece je všechno jinak.

O něco později se všichni posadí a pustí se do jídla. Ale on sotva dokáže polknout. Myslí na to všechno, co tu bylo vyřčeno, a přitom toho bylo tak málo.

„Můžeš mi podat sůl?“

Podívá se na chlápka, který se nazývá tatínek. Podá mu slánku a ve stejném okamžiku převrhne svoji poloprázdnou skleničku s vodou, která vyteče na ubrus, stůl i zem. Na protější straně stolu se zaboří nůž a vidlička do talíře. Ozve se hluboký povzdech.

„Hodláš tady jenom sedět?“

Neodpoví. Matka vedle něho utrhne z role několikvelkých papírových utěrek a přitiskne je na ubrus.

Další povzdech. Další zafunění.

„Sedíš tam jak malej parchant. Nenapadlo tě omluvit se?“

Zvedne k němu hlavu, pomalu. Mlčí.

„Co? Nenapadlo tě omluvit se?“

Ne, pomyslí si v duchu. Teď už ne.

V následujícím okamžiku otec vstane od stolu, ztěžka a rychle, nohy židle vrznou o podlahu zároveň s tím, jak na stůl vedle talíře přistane ubrousek, rychle zmačkaný.

Zatemní se mu před očima. A v okamžiku, kdy ucítí silnou ruku kolem té své, už zase, přestane vidět jasně. Jenom bije.

A bije.

Bez ustání.

KAPITOLA 54

Emilie byla v průběhu let na mnoha pohřbech. Ale bolest, kterou pociťovala nad něčí ztrátou, se nemůže poměřovat s tou, kterou cítí teď. Je to něco zcela jiného, když je někdo zavražděn. A to, co ji trápí nejvíc, je myšlenka, co se asi Johanne honilo hlavou, když pochopila, že umře.

Emilie si lehla v ložnici a zavřela dveře. Nesnese nic jiného než být sama. Nedokáže dělat nic jiného než myslet na to, kdo mohl její nejlepší kamarádku připravit o život. Tu, s níž mohla o všem mluvit. Vzpomíná na všechny ty pěkné věci, které společně podnikly, a myslí na to, jak je nepochopitelné, že už spolu nebudou moci žádné pěkné věci zažít.

Mattis zaklepe na dveře a otevře je, aniž by mu odpověděla.

„Policie,“ oznámí a drží její telefon. „Chtějí s tebou mluvit.“

Emilie ucítí rychlé bodnutí v žaludku už jen při pomyšlení, že teď s někým musí mluvit. Lehce se nadzvedne. Mattis vejde dovnitř, odloží telefon, opatrně se usměje, přátelsky. Emilie si z obličeje otře slzy, cítí, že jí tváře žhnou, vezme telefon a počká, až za sebou Mattis zavře dveře. Potom řekne „haló“.

„Dobrý den, tady Bjarne Brogeland, policie Oslo.“

„Dobrý den,“ špitne.

„Nejprve vám musím kondolovat,“ řekne. „Vyrozuměl jsem, že jste byla jednou z nejlepších kamarádek Johanne Klingenbergové.“

„Ano,“ vykoktá Emilie. „To jsem byla. Děkuji.“

„Omlouvám se, že volám, ale musím s vámi mluvit.“

„To chápu,“ řekne a nadzvedne se ještě trochu víc. Má laskavý hlas, napadne ji. Hřejivý a vzbuzující důvěru.

„Vy a Johanne jste se dnes setkaly v kavárně, souhlasí to?“

„Ano. V Café Blabla v St. Hanshaugenu.“

„Jak se chovala, když jste spolu byly? Měla z něčeho obavy? Byla nervózní?“

Emilie se zamyslí.

„Ne, byla úplně jako obvykle. Vtipkovala a smála se jako vždycky.“

„Nebudila dojem, že by se něčeho nebo někoho bála?“

„Ne,“ Emilie se téměř směje a otře se pod nosem. „Byla šťastná a spokojená.“

Slyší, že si to policista poznamenává.

„Pověděla vám, co bude dělat, až poobědváte?“

„Ne, myslím, že šla domů. Nejdřív si ale asi zašla na nákup.“

„Nic víc než tohle? Ani zmínka, co bude dělat ten den později?“

„Ne, o tom jsme se nebavily,“ odpoví Emilie.

„Nevšimla jste si, jestli vás někdo nepozoroval, když jste tam seděly?“

Emilie se snaží zamyslet se, ale nevybaví se jí ani jediná tvář.

„Kolik bylo hodin, když jste odtamtud odcházely?“

„Kolem jedné, tuším.“

Emilie slyší, že její hlas je stále slabý, a tak si odkašle a snaží se mluvit hlasitěji.

„Kolik toho víte o životě, který vaše kamarádka vedla?“

„Jak to myslíte?“ zarazí se Emilie.

„Byla jste kamarádka, které Johanne pověděla všechno?“

„Řekla bych, že ano.“

„Myslíte, že by se vám svěřila, kdyby měla nějaké problémy?“

Palčivé bodnutí se šíří ze žaludku dál do těla. Už jen při pomyšlení, že by před ní Johanne něco skrývala, nějaké problémy, které jí mohla pomoct vyřešit, jí vytrysknou další slzy. Zavře oči, cítí, jak mokré slzy souběžně stékají po sálajících tvářích, než skapou z brady.

„Ano, tím jsem si jistá,“ zajíkne se.

„Co muži. Milenci.“

Emilie si znovu odkašle.

„No, bavily jsme se pořád o chlapech a tak.“

Policista se trochu pohne, až židle, na které sedí, zavrže.

„Chodila teď s někým?“

„Ne. Neměla dlouho žádného přítele, ale vím, že se tu a tam s nějakými chlápky sešla. Ale s žádným z nich nešlo o nic vážného.“

„Nezmínila se někdy o někom, kdo by jí byl posedlý – nebo naopak?“

Emilie zakroutí hlavou, než jí dojde, že ji strážník nemůže vidět.

„Nikdo mě nenapadá,“ odpoví.

„Dobře,“ řekne strážník a odmlčí se. „Je to dlouho, co jste byla u ní doma?“

Emilie se zamyslí.

„Je to už nějaká doba, ano. Chodíváme spolu na oběd jednou za měsíc nebo tak nějak, ale už se tak často nenavštěvujeme. Bydlím v Jessheimu, s malým dítětem a prací na plný úvazek a tak, a ona má to svoje v Oslu. No, má,“ řekne Emilie a hned jí posmutní hlas. „Teď už vlastně ne.“

Zlomí se jí hlas, rozpláče se, ztratí kontrolu nad mimikou ve tváři. Polije ji nával vzteku a smutku, prsty pevně tiskne peřinu a z úst se jí přitom derou nezřetelné zvuky. Strážník mlčí a Emilie se mezitím vzpamatovává.

„Promiňte,“ omluví se nakonec.

„To nic. Řekněte, až budete připravená.“

„Jsem připravená, je to jen trochu –“

Emilie neví, jak větu dokončit.

„Chápu,“ řekne strážník a na chvíli se ještě odmlčí, než jí položí další otázku.

„V obývacím pokoji vaší kamarádky visel na stěně obrázek malého chlapce. Víte, který mám na mysli?“

Emilie se znovu zamyslí.

„To je určitě obrázek Sebastiana,“ řekne.

„Sebastiana?“

„Sebastian je můj syn,“ pokračuje Emilie. „Johanne je – nebo byla – jednou ze Sebastianových kmoter. Dali jsme jí jeho obrázek loni k Vánocům.“

Přeloží si telefon do druhé ruky a otře si peřinou obličej.

„Možná to bude znít jako dost podivná otázka, Emilie, ale jsem nucen vám ji položit: Nevíte o někom, kdo by mohl mít důvod se na vašeho syna zlobit?“

Emilie zvedne pohled.

„Na Sebastiana? Proč se na to ptáte?“

„Pouze odpovězte na otázku, prosím.“

„Co s tím má společného můj syn?“

Strážník to nevysvětlí. Její hlas ovládne nečekaný vztek.

„Ne,“ vysloví Emilie rázně. „Sebastianovi je dva a půl roku. Nežije tak dlouho, aby už někoho stačil podráždit, kromě mě a mého partnera.“

„Rozumím,“ řekne policista.

Má pocit, že jí snad exploduje hlava, a uvědomí si, že hodnou chvíli nic nejedla. Jenže při pomyšlení na jídlo se jí obrací žaludek.

„Jak jsem pochopil, vy i Johanne pocházíte z Jessheimu. Když vám řeknu jméno Erna Pedersenová – co na to řeknete?“

Emilie si promne tvář.

„Erna Pedersenová?“ zeptá se, ale neslyší žádnou odpověď. „Vzpomínám si, že jsme měly učitelku, která se tak jmenovala, ale myslím, že jich je asi víc s takovým jménem.“

„To zajisté,“ odpoví policista rychle. „Ale myslím, že hovoříme o téže Erně Pedersenové. Kolik si toho o vaší bývalé učitelce pamatujete?“

„Až moc,“ řekne Emilie a zasměje se, načež ji okamžitě přepadne špatné svědomí, že se směje v situaci, jako je tahle. „No, ona byla… přísná, dá se říct. Co je s ní?“

Ale strážník jí neodpoví.

„Vy a Johanne jste chodily do stejné třídy?“

„Ano.“

„Kdy?“

„No, celou dobu.“

„A kdy vás Erna Pedersenová učila? Pamatujete si to?“

Emilie se zamyslí.

„Mám dojem, že to bylo na druhém stupni základní školy. První dva nebo tři roky nebo tak nějak.“

„Fotili jste se v té době na nějaké třídní snímky?“

Emilie se pokouší rozpomenout.

„Nevím přesně. Mám za to, že jsme se asi fotili v šesté třídě.“

Na krátký okamžik je ticho.

„Máte tu fotku, Emilie?“

Zapřemýšlí.

„Myslím, že někde ano.“

„Myslíte, že byste ji mohla najít?“

Emilie na vteřinu zaváhá.

„Můžu se po ní podívat, samozřejmě, ale –“

Potom jí dojde, proč se strážník ptá.

„Je to… je to Erna Pedersenová, kdo –“

Emilie drží ruku před pusou.

„Četla jsem o Erně Pedersenové v novinách, co se stalo –“

Nedokáže to dopovědět.

„To je jistě ona, ano,“ potvrdí policista. „A neodvedli bychom naši práci, kdybychom neprověřili možnost, že mezi vraždami možná existuje nějaká souvislost. To ale nutně neznamená, že tam je. Nenapadá vás někdo z té doby, kdo by měl nějaké nevyřízené účty s vaší nejlepší kamarádkou i Ernou Pedersenovou?“

Emilie hned neodpoví. Přemýšlí, alespoň se o to snaží, napadá ji však příliš mnoho otázek najednou.

„Každý učitel je někdy neoblíbený,“ konstatuje. „Ale nedovedu si představit –“

Znovu se zarazí.

„Ne,“ špitne. „Nevím o nikom.“

„Pokud byste si na někoho vzpomněla, zavolejte mi. Máte moje číslo?“

Emilie se podívá na displej mobilu.

„Ano.“

„Fajn. Myslím, že to prozatím stačí. Podívejte se tedy po tom třídním snímku. Může to být důležité.“

„Uvidíme, co najdu.“

„Dobře. Díky. A ještě jednou: upřímnou soustrast.“

Emilie se slabě usměje.

„Děkuji,“ odpoví.

KAPITOLA 55

Henning nejel daleko, zastavil v odstavném pruhu u silnice. Přemýšlí o mapě, kterou viděl na Trinině počítači. O datu v pravém horním rohu.

Bylo tam 9. října, nebo ne? Den, kdy podle norských novinářů skočila rovnýma nohama do průšvihu. Co to bylo za mapu? A proč ji měla v počítači zobrazenou?

Henning popojede o kus dál, zastaví na benzínce v centru Stavernu, vejde dovnitř a popadne hromádku ubrousků, aniž by si něco koupil. Ve středové konzoli auta najde propisku a zapne ji, současně se snaží rozpomenout na to, co viděl.

Když chodil do školy, jeho spolužáci si ho vždycky dobírali kvůli tomu, že má dobrého pamatováka. A potud to byla pravda, ačkoliv je vždycky opravoval a tvrdil, že fotí. Stačilo mu něco přelétnout očima a tím si zapamatoval, co viděl – vlastnost, kterou také často využíval jako novinář.

Henning se uvelebí, zavře oči a vybaví si obrazovku počítače, soustředí se nejprve na tlusté čáry, parky, jezírka. Potom začne kreslit. Jako malý rád kreslíval mapu. Nějak to souviselo s jeho smyslem pro pořádek. Načrtne hlavní ulice, které si pamatuje, a tlustou čáru, která představovala nástin trasy, jež se podobá mikroskopickému snímku zlovolného viru. Když má hrubý náčrtek hotový, pokračuje dál, spokojený s podobností, o níž se domnívá, že se mu podařila vystihnout.

Po návratu domů se Henning dlouze sprchuje. Zatímco mýdlo se šampónem vytvářejí kolem výpustě pěnu, zamýšlí se nad tím, že má nepěkné sklony dostat se do rozporu s ženami, které potká. Dřív se zpravidla dokázal s elegancí vyvléct ze zapeklitých situací, ale dnes už se mu to nějak nedaří. Namísto toho je obklopen ženami s problémy, ženami, které vytvářejí problémy, ženami, které jsou problém. Nora, Trine, Pia, Heidi.

Je to jenom jeho chyba?

Ostatně, nejde pouze o ženy, když se nad tím zamyslí. Podařilo se mu poštvat si proti sobě většinu, nemůže s rukou na srdci říct, že má jediného přítele. Žádného pořádného. Když byl v Sunnaas, nepřišel ho nikdo navštívit, ale napadne ho, že na tom možná není nic zvláštního. Ještě předtím, než Jonas zemřel, si tu a tam zašel na jednu nebo dvě skleničky s některými kolegy, ale nikoho si k sobě nepustil. Nikdy neměl potřebu o sobě někomu vyprávět. Stávalo se, že se ho vyptávali, jak mu to s Norou klape, a pokaždé jen odpověděl, že dobře, ačkoliv to tak nebylo.

Přátelství a známosti jsou pouze přechodné jevy. Člověk se sblíží s těmi, s nimiž je dennodenně, a když studia skončí a člověk se přestěhuje nebo získá nové zaměstnání, je plný dobrých úmyslů udržovat kontakt se svými starými přáteli. Navzdory tomu však zaujmou jejich místo noví lidé, čas běží a je stále těžší být důležitou součástí vzájemného života. Není to proto, že by člověk toho druhého už neměl rád. Prostě to tak chodí.

Pokud by dnes Henning měl skutečně jmenovat nějakého blízkého přítele, je jím Iver Gundersen. Přestože Henninga trochu bolí si tohle připustit.

Polonahý se vrátí do obývacího pokoje. Tam se zastaví a kouká na hromadu fotografií, ležících na podlaze. Myšlenka na úklid ho odrazuje, a protože má nějaké záměry s mapkou, kterou nakreslil, rozhodne se, že uklízení může počkat na jindy. Ale pak uvidí obrázek Jonase, velký snímek, na kterém se usmívá. Henning se sehne a zvedne ho.

Je to roztomilá fotka.

A ačkoliv se ze všech sil snaží, nedokáže zastavit veškerou bolest, která ho ovládne.

Obvykle se mu to daří, většinou dokáže odvrátit myšlenky jinam, dívat se na něco jiného, a tak se mu místo toho promítne jiný obraz. Jenže teď to nejde. Jonas je v něm, docela, jeho oči se do něj hluboko zavrtávají a střílejí ostrými. Div se mu nepodlomí nohy.

Měl jsem se lépe krýt, pomyslí si. Měl jsem trochu víc uvažovat, stačilo málo a plameny by možná zachvátily jiné místo. Třeba by pak všechno bylo jinak. Oči by se mu neslepily, pořádně by se rozhlédl, než by se přehoupl přes zábradlí, a neuklouzl by právě v okamžiku, kdy se chystal skočit. Všechno mohlo být jinak. A Jonas by stále dýchal.

Henning při pohledu na obrázek potlačí vzlyk. Měl jsem si tě vystavit na zeď, řekne svému chlapci. Tvůj obrázek už tam měl dávno viset. Ale nedokážu tě tam mít. Promiň, chlapče, ale já to prostě nedokážu.

Zaburácení zvenku ho přiměje poodstoupit od okna. Hledá něco známého, něco, k čemu by upnul pohled, zatímco se žene bouřka. Po zádech mu stéká pot, představuje si chuť něčeho slaného, představuje si, že se nachází v černorůžovém třpytu moře a rozráží hladinu. Klesne jako olověné závaží. Sklouzne do stínu a vydá ze sebe suchý zvuk. Mokré jsou pouze jeho oči.

KAPITOLA 56

Když kráčí po asfaltu, který sotva dokáže ve tmě vytušit, podlamují se mu nohy. Z dálky proti němu svítí světlo auta, ustoupí na štěrk, skloní hlavu v momentě, kdy ho auto míjí.

Nechce, aby někdo viděl, že byl doma.

Doma.

Kde je teď pro něho vlastně doma? Brzy mu přijdou zaplombovat byt. A při pomyšlení, co právě provedl matce i otci, se už nikdy nemůže vrátit domů.

Zvláštní, že člověk dokáže něco udělat, aniž by si to uvědomoval, rozvažuje. Teprve když se ozvalo bouchnutí do vitríny, přišel k sobě a uviděl, co provedl.

Z jednoho domu, kolem kterého prochází, stoupá kouř. Proniká k němu pach, přestože kouř se sám o sobě nese do vzduchu. Vybaví se mu lesní požár, pamatuje si, co se o něm učili ve škole. Po něm začíná vše nanovo. Z popela se pozvednou čerstvé rostlinky a květiny, jako kdyby plameny olízly restartovací tlačítko, které všechno posune na začátek.

A když zase vstupuje na perón ve stanici Nordby, myslí právě na tohle, zdalipak něco vyroste z popela po něm, až přijde čas. Jestli existuje nějaké restartovací tlačítko i pro něj.

Naštěstí tam nikdo není, takže se přiblíží k okraji, mezi pražci a kolejemi vidí obrovské hrubé kameny. Obklopuje ho naprosté ticho, zavře oči a znovu zažívá ten pocit, když byl malý, přestože nejede žádný vlak. A neví, jak dlouho tam stojí, jak dlouho to trvá, než od kolejí začne stoupat napětí, které ho jakoby nabíjí a připravuje na to, co přijde. Brzy se však rozezní vyzvánění, bílá světla přebliknou na červená, závory setrvávají ještě několik vteřin v klidu a pak se začnou spouštět k zemi. Vyzvánění, které začalo tak rytmicky, ustane, přesně jako když byl malý, trvá to možná půl minuty a závory jsou dole a vyzvánění skončí.

V něm ale neustane, cítí to v hlavě. A i teď svítí, v dáli v lese je světlo, jako kdyby stromy byly stěny tunelu, který se postupně probouzí k životu. Uvědomí si, že je ještě lepší stát tam teď, po tolika letech, a vidět, jak se vlakové koleje ve tmě třpytí. Jako bílé zářící lyžařské stopy.

Potom se objeví oči, pronikavé a vyzývavé, velké jako trollovy. A rychlost, ta neustává, koleje získávají stále víc života, ženou se, syčí, jsou děsivé a nebezpečné a on udělá ještě krok blíž, nohou cítí okraj betonu. Vlak se přibližuje a už taky troubí, strojvedoucí ho asi viděl. To mu však nebrání v tom, aby zvedl jednu nohu. Pohupuje si s ní u okraje, pouhý metr nad jiskřícími kolejemi, dokud k němu nedorazí světlo těch velkých nádherných očí a nepohltí ho.

*

Henning se zbaví bolestivých myšlenek a vytáhne ubrousky, na které v autě spěšně kreslil. Stejnou mapku si překreslí na papír velikosti A4, tentokrát si dá trochu víc záležet na detailech a zanedlouho se před ním objeví jasnější obrázek.

Je to obrázek, který už dřív viděl.

Vejde do kuchyně, odklopí obrazovku počítače a spustí internetový vyhledávač. Vepíše název města, klikne si na první mapu, která se objeví. A když uvidí ty charakteristické „říčky“, mosty, parky, pochopí, že ho paměť nešálila.

Mapa Kodaně.

Henning myslí na Trininy hodinky, které jí ukázaly, jak daleko podél Kyststien došla. Slyšel o nadšencích do cvičení, kteří si zaznamenávají své sportovní výkony, mají hodinky na měření tepu, dálkoměry a bůhví co ještě. Tvar podobný viru, který viděl na jejím počítači, představoval trasu, již ušla nebo uběhla. V Kodani. Ve 20:17 večer. Tentýž večer, kdy byla na sjezdu v Kristiansandu a obtěžovala nějakého muže. Ten večer, kdy si nikdo nevzpomíná, že by ji viděl u večeře.

Podívejme se.

Tvrzení toho mladého stranického politika je lživé. A Henningovi začíná docházet, co se tady děje. Důvod, proč ten politik nechce vystoupit pod svým jménem a místo toho se rozhodl, že vyrukuje s nedůvěryhodnou povídačkou o „obtěžování“ a anonymně ji rozešle faxem.

To proto, že se to nikdy nestalo.

To proto, že ta osoba neexistuje.

A teď, když se zdá, že se média smířila s tím, že s ním nikdy neudělají exkluzivní rozhovor, soustředí se místo toho na všechno ostatní, co se o Trine za poslední dobu napsalo. Sexuální historka tedy zafungovala jako perfektní rozbuška. Mediální poprava je pouze křestní jméno.

Tohle je práce člověka, který je v manipulování s médii expertem, ví, jaká tlačítka má stisknout, aby spustil lavinu negativních palcových titulků o ministryni, jež si postupně nadělala spoustu nepřátel.

Ale je tu jedna věc, kterou Henning nechápe. Proč Trine nic neřekne. A protože si na svém počítači prohlížela běžeckou trasu, zdá se, že i ona si je vědoma důkazu, který ji může očistit. Proč neoponuje? Proč nebojuje?

Henning přemítá, že za tím určitě vězí něco zcela jiného. A jediné, co mu dává nějaký smysl, je, že někoho nebo něco kryje. Třeba sebe samu před něčím jiným, co by se mohlo objevit v médiích. Může to být také důvod, proč tohle ten dotyčný dělá. Ví, že ona ví. Zná její tajemství a je si vědom, že mu nemůže vrátit úder, protože jinak by pravda o tom, co vlastně ten den dělala, vyšla na povrch.

Takže otázkou je: Kdo ví? A co k čertu dělala Trine v Dánsku?

Středa

KAPITOLA 57

Henning usne kolem třetí hodiny ranní s hlavou položenou na kuchyňském stole, ale za tři a půl hodiny se vzbudí. Nejdříve ze všeho si uvaří šálek kávy. Potom znovu usedne nad mapu Kodaně.

Pokud ty tlusté čáry, které viděl na Trinině počítači, souhlasí s těmi, které sám zakreslil, znamenalo by to, že Trinin běh 9. října večer začal v N?rre S?gade, dlouhé široké ulici, která se táhne paralelně s Peblinge S?.

Henning odklopí obrazovku počítače, najede si na mapu a přiblíží si okolí města. Zobrazí se mu ještě víc detailů. Mosty, parky, budovy. Co tam Trine dělala? diví se. Kromě toho, že si šla pozdě večer zaběhat?

Z Kristiansandu to do Kodaně není daleko. Letadlem z Kjeviku to jistě netrvá déle než tři čtvrtě hodiny, možná ještě méně. Mohla se přes den účastnit sjezdu a pak odtamtud odjet.

Ale copak by ji nikdo neviděl?

Ovšem, zcela určitě. Leda že by se postarala o to, aby odtamtud odjela tajně. Proč by to v takovém případě dělala? Protože o tom nikdo neměl vědět. To je to jediné, co by podle Henninga její jednání vysvětlovalo.

Fajn. Co se nachází v N?rre S?gade nebo v její blízkosti? Henning rychle hledá na internetu, nalezne pouze jeden hotel ve stejné ulici. Kong Arthur se čtyřmi hvězdičkami. Tam jistě bydlela. Hned vedle najde lázně. Kvůli těm by tam sotva jela. Katolický apoštolský kostel. Ne. Stomatologie Belldent? Pravděpodobně ne.

Pak to uvidí.

Stork Klinik.

Reprodukční klinika. Místo, kam lidé jezdívají, když se dlouho snaží o dítě, ale nemohou ho mít. Trine se pokoušela otěhotnět, docvakne Henningovi. Vzpomíná si, že jednou doma u matky viděl v jednom bulvárním plátku palcový titulek, v němž Trine propůjčila svou tvář nedobrovolně bezdětným. Ví, že stále víc norských žen cestuje do Dánska, aby mohly mít dítě. Jde zpravidla o něco, co člověk neříká moc nahlas a bez zábran. Trine mohla jet do Dánska tajně, aby byla anonymní. A pak se to celé mělo den po sjezdu stát. Když večer před tím dorazila, šla si možná zaběhat, aby ze sebe trochu dostala to napětí.

Stejně tu něco skřípe. Někomu se podařilo zjistit, co Trine dělala v Dánsku, a pak – téměř rok nato – na ni vyrukoval s takovou sviňárnou? Proč to přišlo až teď? Nezjistil to ten dotyčný dřív? A co je vlastně na tom tak špatného, odcestovat do Dánska a snažit se stát maminkou?

Henning tohle nepobírá. Návštěva Dánska ani k ničemu nevedla, protože Trine zůstala bezdětná. Ale zrovna na tom není nic neobvyklého. Reprodukční kliniky neposkytují žádnou záruku úspěchu.

Henning se snaží přijít na to, kdo by nejvíc vydělal na tom, kdyby Trine zmizela z politiky. V tomto ohledu to může být kdokoliv. Nepřítel ve straně, někdo na ministerstvu, zkrátka někdo, kdo ji nemá rád. Ale někdo tady tahá za nitky, pomyslí si Henning. Někdo jeho sestru skutečně nenávidí.

Jenže kdo?

KAPITOLA 58

Poté, co Bjarne vylíčil rozhovor s Emilií Blomvikovou z předchozího dne, byla jeho teorie o jednom a tom samém pachateli přesunuta z „možných“ do „vysoce pravděpodobných“. Dokonce i policejní inspektorka Pia N?klebyová musela připustit, že styčné body se již nemohou přehlížet a předchozí večer bylo učiněno několik opatření. Práce na získávání seznamů bývalých žáků Erny Pedersenové zintenzivněla, seznamy nepřetržitě porovnávají s osobami, s nimiž byly obě oběti vraždy dosud v kontaktu. Navíc byl zpovzdálí zahájen policejní dohled nad rodinou syna Pedersenové a rodinou Emilie Blomvikové – a to zvláště s ohledem na dva a půl roku starého Sebastiana.

Ale zrovna to poslední nemá Bjarne Brogeland v úmyslu Emilii Blomvikové povědět, když ji přivítá dole v přízemí. Je už deset hodin a on jí obstará návštěvní lístek, který si ona nalepí na tmavě modrou podzimní bundu, než ji doprovodí přes bezpečnostní kontrolu a nahoru do kanceláře v pátém patře.

„Jak je vám?“ zeptá se jí Bjarne, když se žena posadí.

Blomviková na to pokrčí rameny.

„No, abych pravdu řekla, moc jsem v noci nespala.“

Slabě se usměje. Vypadá to, že z tváří se jí vytratila barva.

„Tak jste možná trochu přemýšlela?“ zeptá se Bjarne povzbudivě.

„Nedělala jsem nic jiného,“ odpoví a odhrne si pramen vlasů, který jí spadl před oči. „Ale nemám ponětí. Netuším, kdo to mohl udělat.“

„Co třeba nějaký bývalý přítel, který má pádný důvod být na Johanne naštvaný za něco, co řekla nebo udělala někdy hodně, hodně dávno?“

Blomviková našpulí pusu do kyselého půlměsíce.

„No, Johanne sice měla stovky chlapů, tedy obrazně řečeno, a je samozřejmě možné, že některý z nich měl o ni trochu větší zájem než naopak, ale moc si nedovedu představit, že by taková zloba vyšla na povrch až teď. Jak jsem vám říkala včera, už je to dlouho, co Johanne s někým chodila.“

Bjarne přikývne, přisune se blíž ke stolu. Ticho, které nastane, přiměje Blomvikovou strčit ruku do kabelky.

„Tahle je jediná, kterou jsem našla,“ řekne a položí před Bjarneho fotku. „Je to z šesté třídy ze základní školy v Jessheimu.“

Bjarne si ji přisune a prohlíží si ji. Zcela vlevo nahoře stojí Erna Pedersenová v mnohem mladším vydání, o několik hlav převyšuje ostatní.

„Johanne sedí tady,“ hlesne Blomviková a ukáže na malou holčičku s velkými dolíčky a dlouhými copy na židli v popředí. „A tady vedle jsem já.“

Bjarne zvedne pohled, v jejích očích vidí zahanbení.

„Už je to spousta let,“ dodá omluvně.

Bjarne si dál prohlíží obličej po obličeji. Nevidí žádné podobnosti s nikým, s kým se v posledních dnech setkal.

„Pokud jste trochu jako já, možná si pamatujete, jak se většina dětí na fotce jmenuje,“ řekne a otočí ji zpátky k ní. „Můžete připsat jména všech, které si pamatujete?“

Bjarne vytáhne čistý papír a propisku.

„Pokusím se,“ zareaguje Blomviková.

„Začněte první řadou zleva.“

Přikývne, dá se do psaní. Některé spolužáky si pamatuje pouze křestním jménem, zatímco většinu v první řadě napíše celým jménem včetně toho prostředního.

Potom zvedne oči.

„Včera jste se mě zeptal, jestli by někdo mohl mít důvod zlobit se na mého syna,“ řekne. „Na Sebastiana.“

Bjarne přikývne.

„Proč jste se na to ptal?“

Bjarne na vteřinu zaváhá, než vytáhne ze spisovky jeden snímek z místa činu a ukáže jí ho.

„Tento snímek byl pořízen v obývacím pokoji Johanne včera odpoledne,“ řekne. „Jak vidíte, obrázek vašeho syna je poničený. Tedy sklo každopádně.“

Blomviková si obrázek prohlíží.

„A jste si jistí, že se to nestalo jenom v… v zápalu boje?“

„Naprosto,“ odpoví Bjarne.

Blomviková se propiskou poškrábe na hlavě.

„Zní to velice zvláštně,“ poznamená. „Stejně si moc nedovedu představit, že by se někdo mohl tolik zlobit na tak malého chlapce. A že by s tím Johanne měla něco společného, to – to –“

Blomviková zakroutí hlavou.

Bjarne nic neříká, nechá jí čas na dokončení myšlenky.

Ale Emilie na nic dalšího nepřijde. Brzy pozornost znovu upíná ke školní fotografii a trvá to jenom několik minut, než propisku odloží.

„Tak,“ řekne. „Myslím, že jsem si vzpomněla na všechna jména.“

„Výborně.“

Bjarne si papír přisune k sobě. Prohlíží si jména, tváře. První řada – žádné povědomé jméno. Prostřední řada – tam také ne. V zadní řadě –

Ne.

V duchu nadává. Proč nemůže mít jednou trochu štěstí. Pak přemýšlí o svém dětství, do koho byl zamilovaný, když dospíval. Dříve to byly dívky jeho věku, ale postupně o rok, dva mladší. Na druhém stupni základní školy a na střední škole byl dlouho bláznivě zamilovaný do sestry Henninga Juula. A dívkám nikdy neimponovalo chodit s někým, kdo nebyl o něco starší. Alespoň někdo to tak měl. A Erna Pedersenová měla hodně tříd.

Musíme projít všechny, kde učila a ve kterých byli žáci o rok, dva nebo tři starší než Emilie Blomviková a Johanne Klingenbergová, pomyslí si Bjarne. Když už nic jiného, možná to zúží hledání.

„Dobře,“ řekne a zvedne se, podá Emilii Blomvikové ruku. „Mockrát děkuju. Hodně jste pomohla.“

KAPITOLA 59

Trine má po včerejším výšlapu podél pobřeží strnulé nohy. Těžké tělo, těžkou hlavu. Poslední dny toho moc nejedla. Ani moc nepila. Každopádně je nerozumné nepít.

Přestože netuší, co se bude v nejbližších dnech dít, pozoruje, že pobyt tady jí prospívá. Je příjemné mít společnost moře, větru, skal. Být znovu malá. Cítí, že má chuť se sem vrátit, co nejrychleji, jak bude moct. Ale asi sem nikdy nedostane P?la Fredrika bez příslibu nejméně padesáti kilometrů jízdy na kole po okolních silnicích každý den. A jestli s ní zůstane i dál, po tom, co se následující dny vyvrbí, taky neví. To je možná proto, že jí chybí energie. Že má takový strach.

Trine zamkne chatu, klíč pověsí pod lavici ve žlutém pokoji, v duchu se pro tuto chvíli rozloučí. Potom vyjde na kopec a vyťuká číslo na Katarinu Hatlemovou, která to zvedne už po pár zazvoněních.

„Ahoj, to jsem já, Katarino,“ ohlásí se Trine. „Rozhodla jsem se, že pojedu domů.“

Vedoucí oddělení komunikace se podle hlasu okamžitě ulevilo, ale Trine ji informuje, že se na úřadě ještě pořádně neukáže. Snad nejdřív zítra.

„Dobře.“

„Ale určitě můžeš vyrozumět ty, kteří se zajímali, jestli v brzké době zamýšlím vystoupit s nějakým prohlášením. To hodlám. Musím. Jen ještě přesně nevím, kdy to bude.“

„To je skvělé, Trine. A co máš teda v plánu, že k tomu všemu povíš?“

Trine se zarazí, otočí hlavu k moři, k majáku Tvistein a té nekonečné modři v dáli.

„No, to je právě to. To, co napáchá nejmíň škody.“

*

Na ranní poradě je Heidi Kjusová rozhněvaná, protože si Henning neprostudoval materiály ohledně vraždy v Bislett, a ještě víc je naštvaná, že zatím byli nuceni citovat norskou tiskovou agenturu NTB. Henning dostal za úkol připravit reportáž i k této vraždě, ale má teď o případ pramalý zájem, když se očividně přibližuje k nějakému tajemství kolem Trine.

Myslí na fax, který byl před pár dny rozeslán do všech redakcí v zemi. Samotná rána z milosti pro jeho sestru. Asi by mělo být možné vystopovat, odkud byl fax odeslán.

Dotyčný, který za tím stojí, nebude asi natolik hloupý, aby ho poslal z vlastní pracovny. Mohl k tomu samozřejmě navést někoho jiného, ale v takovém případě je to troufalé. Čím víc lidí člověk do takové spletité hry zatáhne, tím bude plán ohroženější.

Henningův pohled upoutá oddělení hlavní redakce, v němž redaktor novinek K?re Hjeltland nadšeně tleskne rukama.

„Juulová-Osmundsenová o sobě dala vědět!“ zařve a hned se otočí k jednomu z dalších redaktorů.

„Prima,“ řekne. „Zveřejni krátkou verzi. Dva řádky maximálně, a mrskni to rovnou do top zpráv.“

Redaktor přikývne.

„Tuvo, jaké případy máme na pořadí?“

Henning natáhne krk, taktak vidí hlavu dívky, která sklopí pohled k obrazovce před sebou. Nevnímá její hlas, kroutí hlavou. Všechno je jako dřív, pomyslí si. Nic se nemění.

A kdyby to nebylo stejné jako jít hlavou proti zdi, promluvil by si s novináři z VG a zeptal by se jich přímo, kdo jim poskytl tyhle sračky, které s takovou chutí a nekritičností už stačili rozmazat na několika titulních stranách. Ale žádný novinář neudá své zdroje, každopádně ne ostatním novinářům. A žádné noviny nepřiznají, že s radostí posloužily jako stojan na mikrofon, aby svrhly ministryni.

Henning místo toho využije několik vteřin k tomu, aby v hromadě papírů a novin na svém stole našel ten nechvalně známý fax. Úplně nahoře na výtisku vidí číslo a stačí mu jen pár minut, aby zjistil, že patří internetové kavárně na ulici Nielse Leucha v Eiksmarka. Rozhodne se tam zavolat.

„Dobrý den,“ pozdraví a představí se. „Zajímala by mě jedna věc: Když u vás lidé používají vaše počítače, musí se legitimovat?“

„Ano, musí uvést své jméno a číslo na mobil, které si zaregistrujeme do našeho systému. Pokud například FBI zjistí, že někdo vyhrožoval americkému prezidentovi z mého počítače, jsem povinen jim sdělit, kdo si ho půjčil.“

„Takže kdybych pracoval pro FBI, mohl byste jednoduše zjistit, kdo se u vás zastavil v pondělí večer někdy po 22. hodině a odeslal z vašeho faxu zprávu?“

„To zrovna ne, kdo ji odeslal, protože ten mohou využívat všichni, co jsou tady. Ale asi bych vám poskytl celkem krátký seznam. V pondělí tady nebylo moc lidí.“

„Jasně,“ řekne Henning. „Děkuji.“

KAPITOLA 60

Fredrik Stang se přiřítí do pracovny Bjarneho Brogelanda bez zaklepání.

„Máme ho,“ řve zaníceně. „Prošli jsme několik třídních seznamů Erny Pedersenové ze základní školy v Jessheimu. Máme ho!“ zopakuje.

„Kohopak?“

„Markuse Gjerl?wa,“ vysype ze sebe radostně Stang s úsměvem od ucha k uchu.

Markus Gjerl?w, zopakuje si Bjarne v duchu. Muž, se kterým mluvil předchozí den.

Jeden z těch, co byli v Grünerhjemmet za Dobrovolnické sdružení.

„Chodil o dvě třídy výš než Emilie Blomviková a Johanne Klingenbergová,“ pokračuje Stang.

„Musí to být on,“ dodá přesvědčeně.

„Super. Paráda, Fredriku. Dobrá práce.“

Bjarne ihned zavolá Emilii Blomvikové.

„Markus Gjerl?w,“ zahlásí až moc důrazně, když to zvedne. „Víte, o koho se jedná?“

Blomviková hned neodpoví. Hluk Osla se dere do telefonní linky.

„Markus? Ano, samozřejmě vím, kdo to je.“

„Byli Markus a Johanne během těch let dobrými přáteli?“

Bjarne si strčí prst do ucha, aby lépe slyšel.

„Myslím, že spolu chodili na druhém stupni základky, nebo tak někdy. Vlastně i já jsem s ním chodila, ale jen krátce na střední.“

Bjarne téměř nedokáže klidně sedět.

„Emilie, tohle je velice důležité. Pamatujete si, proč to mezi Johanne a Markusem skončilo?“

„Ano, pamatuji,“ řekne a zasměje se. „Bylo jim nějakých 13 nebo 14 let. Byl zázrak, když někdo s někým vydržel déle než tři týdny.“

„Takže říkáte, že to nebylo nic vážného?“

„Ano, přesně tak.“

„Co váš vztah?“

Odmlčí se.

„Tehdy mi nebylo víc než 17 nebo 18 let. Bylo příliš brzy na to, začínat si něco vážného. A pak šel Markus na vojnu jinam, a tak –“

Bjarne pomalu přikývne a přitom přemýšlí.

„Nevíte něco o tom, jaký měl vztah k Erně Pedersenové?“

„Ne, byl přece o pár let starší než já. Ale proč se na to ptáte? Je to on, kdo –“

„Ještě nevíme,“ přeruší ji Bjarne.

Ale v nitru je o tom přesvědčený.

*

Děti, pomyslí si Henning. Je zvláštní, jak něco tak pěkného může skončit něčím tak bolestivým. Jeho život je v troskách kvůli zemřelému dítěti. Trinin život se možná rozpadá kvůli dítěti, které nikdy neměla. A myslí na svou vlastní rodinu, která mu proklouzla přímo pod rukama, aniž by tomu dokázal zabránit. Ale chtěl tomu skutečně zabránit? Měl zájem tomu zabránit?

Nemyslí si to. Ne potom, co potkal Noru, ne po Jonasovi. Měl vlastní rodinu. Všechno se točilo kolem ní. Už tolik nemyslel na Trine, na jejich společnou minulost, jenom přijal, že to je pro oba uzavřená kapitola. Nikdy se nepokoušel udělat něco pro to, aby rodinu znovu stmelil. Ovšem, dbal na to, aby matka měla dostatek cigaret a likéru a měla u sebe doma jakžtakž čisto, ale tady také jeho zájem končil. A teď, když tam sedí, sám, vědom si toho, že Trine si žije vlastní život nezávisle na něm, nezávisle na nich, je snadné myslet si, že všechno, co se v rodině Juulových stalo, je jeho chyba. On byl pánem domu po otcově smrti, to on měl něco udělat. Převzít iniciativu. Pokusit se odhalit problémy a pak je vyřešit. Místo toho to nechal jen plynout.

A teď je možná příliš pozdě. Trine se jasně vyjádřila, že o jeho pomoc nestojí. V jejích očích v chatě bylo tolik odstupu, tolik chladu. Ale přestože bylo obtížné na to myslet, když ho vyhodila ven, bylo fajn se s ní zase shledat. Vidět ji mimo novinové sloupce a debatní programy, kde je vždycky tak sebejistá a vyrovnaná. Teď si byla podobná. Stejně temperamentní. Stejně káravá jako když byla malá.

Henning ještě nevrátil půjčené auto, za což je teď rád, když parkuje v centru Eiksmarky s předkem auta skoro až v květinářství Bl?klokken. Centrum je takhle po ránu poněkud liduprázdné, stejně tak i internetová kavárna. Není v ní ani noha, když Henning vstoupí dovnitř a představí se krátkovlasému snědému muži s vousem, který něco usilovně žvýká.

„Rád bych prohodil pár slov s člověkem nebo lidmi, kteří tu pracovali v pondělí večer,“ řekne Henning.

Muž přežvykuje dál.

„Víte, kdo to byl?“

„Možná. Proč s nimi chcete mluvit?“

„Protože se snažím zjistit, kdo z tohoto zařízení odeslal fax,“ odpoví Henning a ukáže nalevo od sebe, kde stojí jediný fax v celé místnosti. „Je to důležité pro jednu osobu, která… která je důležitá pro mě. Velmi bych ocenil, kdybyste mi mohl pomoct.“

Muž ještě párkrát přežvýkne a přitom úkosem Henninga pozoruje. Potom nakoukne do místnosti. U stolů je prázdno. Kolem vchodu projde muž s hůlkou.

„Jak moc byste to ocenil?“

Henning na vteřinu zaváhá, než vytáhne z kapsy pětistovku. Muž si bankovku přitáhne k sobě. Prohlíží si ji. Potom odejde do zadní místnosti, je tam dlouho. Henninga začíná pálit čelo, když přijde další muž. Stejné barvy pleti. Stejně krátké vlasy a vous.

Krátce na Henninga kývne, což si vyloží jako známku toho, že má zelenou. Proto se zeptá, jestli by muž se jmenovkou, na níž je napsáno Sheraz, mohl zajít ke svému počítači a podívat se, kdo byl v kavárně v pondělí večer. Sheraz se na něho netečně podívá a zakroutí hlavou.

„K tomu nejsem oprávněný,“ odmítne.

„Ne, jistě.“

Ani s tím nepočítal. K plánu B.

Henning otevře tašku přes rameno, vytáhne štos papírů, které si připravil, než vyrazil z redakce. Neví, kolik profilů si vytiskl, jak z internetových stránek Ministerstva spravedlnosti, tak i různých politických stran, ale bylo jich mnoho.

„Jenom vám ukážu nějaké tváře,“ nadnese. „A chtěl bych, abyste řekl stop, pokud poznáte osobu, která tady byla v pondělí večer. Je to přijatelné?“

Sheraz chvíli počká, pak neochotně přikývne.

„Dobrá, tak začněme.“

Henning odloží tašku. Na pult položí snímek první tváře. Probírá se řadou opozičních politiků, poradců, členů parlamentu, kteří sedí nebo seděli v justičním výboru.

Sheraz u všech kroutí hlavou.

Henning se prolistovává jedním politikem za druhým, zatímco Sheraz dál kroutí hlavou, stále rezignovaněji a v nepřátelském rozpoložení.

Pak najednou zakřičí: „Stop!“

Henning se zastaví.

„Vraťte to zpátky.“

Henning zvedne vrchní papír. Sheraz položí ukazováček doprostřed stránky, nic neřekne.

„Jste si jistý?“ ubezpečuje se Henning.

Sheraz přikývne.

„Fajn,“ odtuší Henning, přitáhne si štos papírů k sobě a nacpe je do tašky přes rameno. Za tu pětistovku to stálo, řekne si v duchu a pospíchá odtamtud.

KAPITOLA 61

Nálada ve velícím středisku je jako ve startovním prostoru krátce před lyžařským závodem. Všichni dychtí vyrazit a dostat se co nejrychleji do cíle. Jenže to znamená udělat správné věci ve správném pořadí.

„Dobře,“ řekne hlavní vyšetřovatel Arild Gjerstad. „Dosud o Markusu Gjerl?wovi víme následující. Je mu 37 let, bydlí v Grorudu a je nezaměstnaný. Nemá manželku ani přítelkyni, je bezdětný. Jeho rodiče bydlí v Jessheimu. Gjerl?wův telefon je zapnutý, víme, že se nachází v blízkosti vysílače u jeho bydliště. Je tedy velká pravděpodobnost, že je Gjerl?w doma. Povolali jsme zásahovou jednotku, a než vyjedeme, musí se celý panelák hermeticky uzavřít.“

Několik jich přikývne.

„Tak jo,“ utrousí Gjerstad. „Pojeďme. Máme povolení k ozbrojení.“

Hlídky jedou bez modrého majáčku, nechtějí Gjerl?wa vyplašit, že jsou na cestě. Bjarne koukne na Sandlandovou, vidí, že i ona žije tím, že se něco děje. Tohohle by měl méně, kdyby se stal hlavním vyšetřovatelem v Larviku, alespoň v první linii. Více papírování. Víc času stráveného v kanceláři.

Je tohle skutečně to, co chce?

Cesta na Bergensveien ve čtvrti Grorud netrvá ani čtvrt hodiny. Při rychlosti, kterou jedou, bičují dešťové kapky skla. Zaparkují na chodníku jenom o blok dál od velké výškové budovy, v níž Gjerl?w bydlí, a poslední metry ke vchodu doběhnou. Někteří se schovávají před deštěm pod vchodem.

Nějaký uniformovaný muž ze zásahovky otevře dveře, vejde jako první s několika strážníky v závěsu. Dva se postaví k výtahu, další čtyři se vydají po schodech. Bjarne a Sandlandová je následují. Brzy jsou nahoře v sedmém patře. Sandlandová za nimi ztěžka oddechuje.

Jeden z policistů silně zaklepe na Gjerl?wovy dveře. Krátké rázné údery se nesou schodištěm. Bez reakce. Zaklepe znovu, silněji. Zařve jeho jméno. Nikdo se neozývá.

Přijede několik dalších policistů ze zásahovky. Jeden z nich v rukou drží beranidlo.

Má volnou cestu, takže udeří vší silou do dveří. Dveře povolí na druhý pokus. Policisté se vřítí dovnitř se zbraněmi před sebou a s hlasitým řevem, jehož účelem není, aby mu někdo rozuměl, ale aby byl šokován.

Pak v rychlosti následují hlášení.

„Provedeno!“

„Provedeno!“

Potom je ticho.

Za několik minut vyjde policista, sundá si helmu. Podívá se na Brogelanda a Sandlandovou vážným pohledem.

„Jsem si celkem jistý, že vevnitř sedí Markus Gjerl?w,“ pronese a ukáže palcem přes levé rameno. „Ale jsem si naprosto jistý, že je dočista mrtvý.“

*

Markus Gjerl?w sedí opřený v relaxačním křesle s rukama na stranu a prázdným strnulým pohledem upřeným před sebe. Hned vedle na stole stojí téměř prázdná láhev s něčím průhledným. A na zemi pod tím samým stolem – malý průhledný sáček se dvěma kapsličkami.

Bjarne už se s morfinovými kapslemi setkal.

To, co zpočátku považoval za obývací pokoj, se zároveň ukáže i jako ložnice. Na posteli leží zmuchlaná peřina. Oblečení je přehozené přes židli nebo se válí na hromadě po zemi. Bjarneho pohled sklouzává po prázdných zdech k psacímu stolu s nahodile položenými novinami, knihami, papíry a obaly. Na zemi jsou natažené provizorně zalištované kabely, bílé i černé, které vedou k domácímu kinu v rohu. Na stěně je zavěšená obrovská televize se satelitními reproduktory po obou stranách. Dvě počítačové obrazovky jsou zapnuté. Na jedné Facebook, na druhé střílečka.

„Nemůže to být dlouho, co se to stalo,“ odhaduje Sandlandová a posune si jeho facebookový profil. „Přidal si status před –“

Podívá se na hodinky.

„Před dvěma a čtvrt hodinami.“

Bjarne k ní přistoupí.

„Co píše?“

„Napsal ‚Promiň‘.“

Bjarne se zarazí.

„Několik přátel mu to okomentovalo otázkami, jak to myslí a co se stalo, ale neodpověděl.“

„Takže toho litoval,“ konstatuje Bjarne.

„Ano. Máme ho,“ řekne Sandlandová a podívá se na něho s úlevou. „Skončilo to.“

Místnost zakrátko převezmou pod kontrolu kriminalističtí technici, ale Bjarne odtamtud nechce odjet, dokud nedostane odpověď na několik otázek. Trvá to hodnou chvíli, než k němu Ann-Mari Sara přijde. S sebou má sáček s důkazy, který mu podává.

„Tohle leželo úplně nahoře v jedné zásuvce,“ oznámí Sara.

Bjarne převezme sáček. Je v něm obálka.

„Podívej se na to logo,“ upozorní ho Sara.

Bjarne otočí sáček, nahoře v levém rohu vidí zelené písmeno G s květinami okolo.

„Grünerhjemmet,“ odtuší.

„Jak vidíš, dopis je adresován Tomovi Sverremu Pedersenovi do Vinderen. Synovi Erny Pedersenové.“

„Takže Gjerl?w mu vybral schránku,“ pronese Bjarne. „Takhle si zjistil, kde je Erna Pedersenová, protože z Jessheimu se přece odstěhovala.“

Sara přikývne.

Ale proč byl snímek jeho rodiny rozbitý? Z čeho ta zuřivost pramenila?

„Našli jste tam něco dalšího?“

„Fotky,“ odpoví Sara. „Spousty snímků v jeho počítači, jak Johanne Klingenbergové, tak i pacientského pokoje Erny Pedersenové. Zatímco fotky té dívky byly ostré a docela profesionální, snímky v nemocnici byly pořízeny mobilem.“

Bjarne se zhluboka nadechne a snaží se poskládat dílky skládačky do sebe. Markus Gjerl?w má něco nevyřešeného s Ernou Pedersenovou i Johanne Klingenbergovou. Najde si je, zavraždí je – a potom si vezme vlastní život? Nestačilo to? Neocitl se snad jeho život v rovnováze potom, co vykonal svou pomstu? A jakou roli měl v jeho životě ten malý chlapec Emilie Blomvikové?

Jisté je jen jedno, Markus Gjerl?w už nikomu život nevezme. Odpovědi na to, co z něj udělalo vraha, přijdou postupně.

KAPITOLA 62

Heidi Kjusová přichází k Henningovi v okamžiku, kdy se chystá odnést si šálek kouřící čerstvé kávy zpátky ke stolu. Tempo, které Heidi nasadí, je zlověstné.

„Kde jsi byl?“ vyštěkne a zastaví se přímo před ním.

„Musel jsem vrátit půjčené auto,“ odpoví.

„Neměl ses zabývat vraždou v Bislett?“

„Ano.“

„Sebrali ho,“ informuje ho Heidi.

„Koho?“

„Toho chlapa, který zabil Johanne Klingenbergovou. Našli ho mrtvého. Nejspíš sebevražda.“

Henning opatrně foukne do šálku, projde kolem ní na své místo.

„Ale v tom případě je případ objasněn.“

Heidi už nic neříká, jde za ním.

„Doufala jsem, že z toho uděláme vlastní článek,“ řekne po chvíli. „Všechno, co zatím máme, je pět řádků z NTB. Nenávidím NTB, ty to víš.“

„Hm,“ zabručí Henning. „Podívám se, co s tím.“

„Dobře, fajn. A nebude na škodu, když vyrazíš do terénu udělat nějaké fotky.“

Henning se posadí, promne si rukama obličej a na mysli mu vyvstane myšlenka, která ho překvapí. Přál by si, aby tu byl Iver Gundersen. Iver by mu mohl trochu odlehčit, přinejmenším by měl někoho, na koho by to mohl přehrát. Příliš mnoho se toho děje naráz.

Ale všechno je to o prioritách. A právě teď je nejdůležitější pomoct Trine, přestože moc neví, jak má naložit s tím, co právě zjistil. Není to přece žádný důkaz, ale mělo by to stačit na to, aby Trine získala zbraň, kterou potřebuje, aby vrátila úder. Otázkou zůstává, jak jí to má zprostředkovat a jestli to přijme.

Henning rychle zavolá na kriminálku a dozví se, co se ve čtvrti Grorud zhruba stalo.

Doplní článek z NTB, přidá k tomu svůj profil, přestože se mu to příčí, když je takhle pozadu. Snaží se rovněž dovolat Bjarnemu Brogelandovi, ale dovolá se pouze na záznamník.

Tak jo, udělal jsem, co jsem mohl, řekne si pro sebe. Alespoň pro začátek.

Co dál?

Možná bych ten případ mohl někomu předat, přemýšlí. Je v redakci někdo, kdo by nějak dokázal naložit se střelným prachem, který jsem získal?

Zakroutí hlavou.

Případ je příliš důležitý, než aby ho postoupil dál. A pokud to má mít nějaký efekt, potřebuje hmotné fyzické důkazy, opatřené ideálně legálním způsobem. Trine je přece jen ministryně spravedlnosti. Následně se musí postarat o to, aby se o tom dozvěděla, pokud možno bez toho, aby odhalil svoji spoluúčast. Trine se vyjádřila jasně, že o jeho pomoc nestojí, poznámka, kterou umocnila tvrdým pohledem, jenž k němu vyslala.

Takže jak to může vyřešit?

Ani není řešením zajít na policii. Chce to nějaký pádný důvod, aby bylo možné požádat o získání dat z internetové kavárny v Eiksmarka.

Ke všemu je tu však jedna velká překážka, ta největší ze všech, pomyslí si. Trinina vlastní vůle postavit se proti těm obviněním. Dosud zcela chyběla, aniž by Henning tušil proč. A dokud to nebude vědět, těžko říct, jestli jí to, co zjistil, pomůže.

Musíš to prostě zkusit, řekne si.

Trine se musí na každý pád dozvědět, kdo se jí chystá zničit kariéru. Pak se může sama rozhodnout, co s tím udělá.

KAPITOLA 63

Trine se zhluboka nadechne, než vystoupí z auta, upírá pohled k hlavnímu vchodu. Ví, že v okamžiku, kdy vystoupí, neuslyší nic jiného než jen změť zvuků. Budou na ni chrlit otázky, bude jí úzko. Ale musí tím projít.

Vzmuží se a nevnímá. Jediné, na co myslí, zatímco záplava blesků halí vchod do sněhově bílé, je, že je jen otázkou několika málo vteřin, než bude uvnitř.

P?l Fredrik stojí ve dveřích a čeká na ni. Vtáhne ji dovnitř, zavře za nimi dveře. Ale zvuky vlčí smečky se derou nadále dovnitř klíčovou dírkou i větracími otvory.

Podívá se na něho. Podívá se na ni.

„Ahoj,“ špitne nakonec Trine potichu.

Ale P?l Fredrik mlčí. Přistoupí blíž, stoupne si přímo před ni. Potom si ji k sobě přitáhne. A Trine se ztratí v jeho náruči. Opře si hlavu o jeho hruď. Slyší jeho srdce. Velký silný muž. Mohla by se pokusit do něj strčit, ale ví, že by se ani nehnul.

Stojí tam dlouhou chvíli, aniž by cokoliv řekli. Nakonec se od něho odtáhne.

„Jak se máš?“ zeptá se a pomůže jí z kabátu.

„Jak se máš ty?“ kontruje.

Usměje se, neurčitě.

„Už mi bylo líp.“

„Mně taky.“

Po tvářích jim přelétne nejistý úsměv.

Trine jde nejprve do obývacího pokoje. Když vstoupí do tlumeného světla, zastaví se. Na jídelním stole je prostřeno pro dva. Láhev červeného vína je otevřená kvůli provzdušnění.

„Snažil jsem se uvařit,“ řekne.

Trine vydechne nosem, něžně se usměje.

„Však víš, jak mi jde vaření,“ poznamená ironicky.

Trine se rozesměje.

„Bude to hotové zhruba za deset minut. Pokud teda byla Nigella při smyslech, když tu kuchařku psala.“

Trine zapomněla, jak je příjemné se smát, jak je prima být doma. Jak moc miluje toho skvělého muže, jak by mu ráda dala všechno, co si přeje, hned teď, protože je na ni tak hodný. Netlačí ji k odpovědi, místo toho čeká, až bude připravená.

Pomalu jedí a přitom se baví o práci. To znamená, že P?l Fredrik mluví a Trine naslouchá. Vezme si několik soust marinovaného kuřete, ochutná trochu temperovaného vína. Ale nedokáže jíst tolik, přestože se snaží. Nemá chuť na jídlo. Ani na pití a ani si povídat. Je těžké myslet na to, co udělala, a současně se mu dívat do očí.

Nemůžeš mu to povědět, řekne si v duchu. Prostě nemůžeš.

Po večeři se posadí na pohovku. Poslouchají hudbu. Cheta Bakera. Trine nikdy neměla moc ráda jazz, ale procítěná hra na trumpetu se hezky hodí k tomu tlumenému osvětlení. Televizi nechají být. Jeden druhého se na nic nevyptává. Mají tmavě modré zuby. Ale když se P?l Fredrik vrátí s další láhví červeného vína, jsou jeho kroky o poznání těžší a rozhodnější.

„Mám plán,“ řekne a posadí se. „Měl jsem v úmyslu tě nalít jako žok.“

Neusmívá se, nesměje se. Světlo v jeho očích se do ní zabodává.

„Ale ne proto, abys scestně blekotala o tom, co se s tebou poslední dny dělo. Vlastně mě až tolik nezajímá, co psali v novinách. Věřím ti, když říkáš, že jsi neudělala to, z čeho tě obviňují.“

Odmlčí se a pak pokračuje.

„Ale jsme už nějakou dobu manželé, Trine. A i když jsem možná člověk, který tě zná nejlíp na světě, nemyslím si, že můžu tvrdit, že tě znám nějak zvlášť dobře.“

Trine sklopí hlavu.

„Žijeme náš život na veřejnosti. A přijal jsem to se vším všudy, neměl jsem s tím problém. Jenže teď už ano. Trine, dlužíš mi něco víc než vysvětlení toho, co píšou v novinách.“

Znovu se odmlčí.

„Jednou ti to všechno povím.“

Počká, dokud se na něho nepodívá.

„Miluju tě. Nejspíš tě budu vždycky milovat, ale jestli mě tady chceš mít i v budoucnu, musíš se mi odevzdat celá. Chci tě celou. Je načase, abys mi pověděla, kdo vlastně jsi, Trine. Kdo je Trine Juulová. Kdo Trine Juulová byla, než mě potkala.“

Snaží se přečíst její pohled, ale Trine ho nenechá.

„Můžeš začít svou rodinou,“ vyzve ji pevným hlasem. „Povyprávěj mi o rodičích. Povyprávěj mi o Henningovi. Co se mezi vámi vlastně stalo? Proč už spolu nejste v kontaktu?“

Trine zvedne hlavu a úpěnlivě se na něho podívá.

„Říkal jsi Henning,“ odtuší. „Mluvil jsi s ním?“

P?l Fredrik se chystá odpovědět, ale zarazí se. A Trine vidí, že má pravdu.

„On za mnou přišel, Trine. Včera večer mi taky poslal esemesku s tím, že tě našel a že jsi naživu.“

Trine se zvedne a udělá několik kroků k oknu, otočí se zády k němu. P?l Fredrik ji nenásleduje. Trine se zastaví u piana.

„Chtěl ti jenom pomoct,“ řekne P?l Fredrik a vstane. „A už to zase děláš.“

Jde k ní.

„Pokaždé, když se tě zeptám na Henninga a tvou rodinu, naprosto se uzavřeš. Ptal jsem se na to i Henninga, ale on tvrdí, že netuší, proč se to mezi vámi pokazilo. Co to s vámi vlastně je?“

Prudce k němu otočí hlavu.

„To říkal? Že neví?“

„Ano.“

Opět se od něho vzdálí několik kroků, ale P?l Fredrik ji následuje. Oba dlouho mlčí. Postaví se před ni, uchopí ji za paže, snaží se jí zadívat hluboko do očí. Trine se na něho nedokáže podívat, vymaní se, zamíří ke sklence vína, zhluboka se napije. S úderem skleničku odloží.

P?l Fredrik jde za ní. Nic neříká. Pouze se na ni dívá.

Trine na to začne myslet. Na to, čím se nechce zaobírat, na co se snažila zapomenout, co viděla tu noc, o čem její noční filmy tu a tam pojednávají.

Trvá dlouho, než se na něho podívá.

„Nikdy jsem to nikomu nepověděla,“ začne. „A tohle si musíš vzít s sebou do hrobu. Můžeš mi to slíbit?“

P?l Fredrik rychle přikývne.

Trine si povzdychne, znovu se napije. Lehce si stiskne spánky. Posadí se. V obývacím pokoji je ticho. Už je to dlouho, co Chet Baker dohrál.

Sklopí zrak. Ví, že se na něho nedokáže během vyprávění dívat. A tak si najde bod na desce stolu před sebou. A řekne: „Víš, můj otec –“

P?l Fredrik přikývne.

„Zemřel, když mi bylo 15 let.“

Sotva slyší vlastní hlas. Znovu se odmlčí.

„Takže chceš vědět, proč spolu v naší rodině nemluvíme?“ zeptá se a podívá se na P?la Fredrika. „Proč už nedokážu mít nic společného s Henningem?“

P?l Fredrik opakovaně přikývne.

„Tak to ti musím povyprávět něco o otci.“

KAPITOLA 64

Henning zůstane v práci až do pozdních odpoledních hodin. Povětšinou se zdržuje v malé telefonní budce, kde může nerušeně hovořit. Nakonec přišel na to, komu by mohl zavolat. A když skončí, má dobrý pocit. Věci se daly do pohybu. Udělal to, co mohl. Zbytek už je na Trine.

Vidí, že v redakci zůstali ještě nějací lidé, ale mnoho jich už odešlo domů. Henning se posadí na židli, odemkne klávesnici mobilu a ke svému velikému zklamání vidí, že mu ani teď nikdo nevolal nazpátek. Ani Ole Christian Sund, ani staří sousedé Erny Pedersenové.

Ale tak už to obvykle bývá, pomyslí si. Jako novinář nahazuješ udičky a doufáš, že něco chytneš. Zpravidla skončíš s prázdnou.

Henning se chystá znovu zavolat Bjarnemu Brogelandovi, když ho telefonní číslo ve výpisu hovorů přiměje k zamyšlení. Číslo Andrease Kj?ra. Muže, který pracuje na operačním středisku a který byl v práci ten večer, kdy u Henninga doma hořelo. Na strohém způsobu, kterým mi odpovídal, něco bylo, nebo ne? ptá se Henning sám sebe. Kj?r každopádně kvapně ukončil hovor, zvlášť potom, co zmínil jméno Tore Pulliho.

A Henning nanovo zvažuje priority. Co je důležitější – sebevražda v Grorudu, nebo požár v jeho bytě?

Odloží telefon, najede na internet a zjistí, že Kj?r bydlí s rodinou na T?sen allé. Vyrazí ven a zamíří na nejbližší autobusovou zastávku.

*

O čtyřicet minut později stojí Henning na příjezdové cestě před velkým, červeně natřeným domem. Střechu pokrývají střešní tašky, které možná kdysi byly oranžové. Teď jsou tmavě hnědé. Střecha je sklonitá.

Henning projde kolem přívěsného vozíku se štěrkem až ke kameninovému schodu a přitom se přidržuje na černo natřeného zábradlí. Stiskne zvonek. Udělá krok zpátky a čeká, podívá se na hodiny na mobilu. Půl šesté. Nikdo neotevírá. Zazvoní ještě jednou, vyčkává. Zevnitř neslyší žádné kroky.

Henning v duchu nadává, sejde po malých křupavých kamíncích před dům. Hodnou chvíli tam postává a přemýšlí, pak stoupne na orosenou trávu, projde kolem garáže za roh. Zastaví se u vzrostlého živého plotu. Vůně čerstvě posečené trávy Henningovi připomene zahradu doma v Kl?fta, velkou, plnou šišek a mechu, vzrostlých stromů.

Nějaký chlapec, kterému není víc než 12 nebo 13 roků a má v uších ta obvyklá sluchátka, shrabuje posečenou trávu. Henning k němu zvedne ruku, zatváří se stylem „mě se nemusíš bát“, není si jistý, jestli chlapec dokáže přehlédnout jizvy v jeho obličeji.

„Ahoj,“ pozdraví ho Henning jemným hlasem.

Chlapec vytáhne sluchátka, pevněji sevře hrábě.

„Sháním tvého otce. Je doma?“

Chlapec neodpoví.

„Jmenuji se Henning Juul. Pracuji jako novinář v internetových novinách.“

Chlapec trochu povolí sevření.

„Tatínek není doma,“ odpoví kysele.

„Nevíš, kde je?“

„Nejspíš v práci. Netuším.“

Henning přikývne, podrážděný tím, že si to předem nezjistil.

„Takže ani nevíš, kdy se vrátí domů?“

„Ne.“

„No dobře,“ na to Henning a pohledem přitom přelétne velkou zahradu, malý jahodový záhonek, rybízové keře, živé ploty, které kryjí přístup od sousedů. Chystá se odejít, když se očima zastaví na něčem bílém, co vyčuhuje ze země pod jednou třešní opodál.

„Máte tam křečka nebo tak něco?“ zeptá se a ukáže na podomácku vyrobený kříž. Chlapec sleduje Henningův prst.

„Ne,“ odpoví chlapec nevrle, načež pokračuje v hrabání.

„Máme tam pejska.“

Slabounký hlas zapříčiní, že sebou Henning trhne a zároveň se otočí.

Přímo před ním stojí zhruba osmiletá dívenka.

„Dostali jsme dovoleno pohřbít ho tady,“ řekne a ukáže.

„Aha,“ vysouká ze sebe Henning a těká pohledem z jednoho dítěte na druhé. Chlapec hráběmi usilovně drhne trávu. Jako kdyby svědila.

„Ležel mrtvý na schodech naší verandy,“ pokračuje dívka bezelstně.

Bratr k ní zvedne pohled. Kolem nich se hromadí vlhký vzduch. Henning se nedokáže udržet a zeptá se: „Na schodišti, říkáš?“

„Ano. Tekla mu krev.“

„Ylvo,“ napomene ji bratr.

„Vždyť je to pravda.“

Chlapec pokračuje v shrabování. Henning stojí nehybně a čeká.

„Tady,“ řekne dívka a ukáže na spodní část své brady. „Vím to, protože já ho viděla první.“

„To už stačí, Ylvo.“

„A tatínek už nám nového pejska nekoupil,“ pokračuje téměř plačtivě. „Já chci nového pejska.“

Henning se snaží utřídit si myšlenky. Ví, na co má chuť se zeptat, ale nemyslí si, že to potřebuje.

„Dobře,“ řekne a všimne si, že mu srdce pumpuje rychleji. „Můžu přijít někdy jindy, až bude tatínek doma.“

Žádné z dětí neodpoví.

Dívka se obrátí, dojde si pro švihadlo a skáče přes něj, jako kdyby to, o čem právě mluvili, nebylo nikdy vyřčeno. Henning ji pozoruje, ale jeho pohled bezděčně přitahuje bílý kříž. Září, dokonce i v tom stále víc potemnělém večerním světle.

KAPITOLA 65

Bjarne zírá do poznámek před sebou, klíčová slova z výslechů, které za poslední hodiny absolvovali. Zjištění, fakta.

Jenom to prostě nepobírá.

Gjerl?wovi rodiče byli v šoku. Přestože byli se synem v kontaktu pouze sporadicky, nedokázal ani jeden z nich pochopit, co se s ním stalo. Měli za to, že mu dali dobrou křesťanskou výchovu. Pokud jim bylo známo, netrpěl žádnými traumaty, která by souvisela s Ernou Pedersenovou nebo Johanne Klingenbergovou. Pamatovali si ta jména, ale už si nevzpomínali, o koho šlo. A přestože jen málo dětí svým rodičům poví všechno, co se děje ve škole, Gjerl?wova matka se zapřísahala, že by si všimla, kdyby něco nebylo v pořádku. Markus platil za oblíbeného, měl hodně přátel, byl dobrý ve fotbale, stál v brance a několik let působil v regionálním týmu. Zpravidla byl vždy usměvavý a spokojený. Postupem let chodil se spoustou děvčat, ačkoliv v dospělosti se mu už tak nedařilo, ani co se přítelkyně týče, ani po pracovní stránce.

Gjerl?wovi rodiče připustili, že zrovna tohle ho dost možná poznamenalo nebo trápilo, ale ne v takové míře, aby kvůli tomu zavraždil někoho, koho znal před dvaceti lety. Zájem o fotografii spíš nikdy neměl.

Bjarne také nedokáže pochopit, co na chlapci Emilie Blomvikové dokázalo Markuse Gjerl?wa tolik rozlítit. Když jí Bjarne zavolal, pověděla mu, že s Markusem spoustu let nemluvila. Proč to přišlo teď? Proč ne tenkrát, když se chlapec narodil?

Tohle všechno muselo mít nějaký spouštěč, dedukuje Bjarne a posadí se na kancelářskou židli. Zároveň mu dochází, že není vůbec jisté, jestli někdy dostanou odpověď na to, co z Markuse Gjerl?wa udělalo toho, kým byl. Bohužel už to tak někdy bývá.

Bjarne se podívá na hodiny. Už měl být dávno doma a večeřet s Anitou a Alishou, jak se sluší a patří. Je to už dlouho, co si s nimi povídal o zcela běžných věcech.

Nestačí ani dokončit myšlenku a někdo zaklepe na dveře. Dovnitř nakoukne Pia N?klebyová.

„Ahoj,“ pozdraví. „Jsi zaneprázdněný?“

„Ne víc než obvykle,“ odpoví. „Pojď dál.“

Bjarne si nevzpomíná, kdy naposledy zavítala do jeho pracovny. N?klebyová se posadí na židli u zdi, dá si nohu přes nohu. Proplete si prsty.

„Ty se trochu znáš s Henningem Juulem, že?“

Bjarne neznatelně přikývne.

„Nedávno jsem se s ním bavila,“ pokračuje N?klebyová. „Položil mi otázku, o které jsem pak dost přemýšlela. Zajímal se, jestli by se někdo nepovolaný mohl dostat do Indicie prostřednictvím mého uživatelského jména a hesla. A to v dnešní době bohužel není vůbec těžké. Ale nechápala jsem, proč se mě ptal.“

„Nezeptala ses?“

„Ale ano, jenže –“

N?klebyová si navlhčí suchý horní ret a očima zkoumá místnost.

„I já už Henninga přece trochu znám. Nikdy by mi tu otázku nepoložil, kdyby k tomu neměl pádný důvod. Tak jsem byla trochu zvědavá. Přihlásila jsem se do Indicie a zkontrolovala si v programu historii svých přístupů a našla jsem tam něco znepokojujícího. Je tam přístup, o kterém stoprocentně vím, že není můj.“

„Takže někdo zná tvé uživatelské informace a využívá je zvenčí?“

„Vypadá to tak. A nejsem si jistá, co je horší: že se to skutečně stalo, nebo že o tom Henning ví. Ani nevím, nakolik je chytré na něho přitlačit. Je přece novinář, nikdy neodhalí své zdroje a nepoví, kde bere informace. To raději půjde do vězení.“

Začne mu svítat, kam míří.

„Takže ty myslíš, že bych možná mohl –“

Zarazí se, z její reakce vyčte, že má pravdu.

„Bjarne, tohle představuje velice vážné bezpečnostní riziko. Samozřejmě jsem si teď změnila uživatelský účet, ale v praxi to znamená, že někdo zvenčí má k dispozici vysoce cenné informace. Co s tím uděláme, však netuším. Nemůžeme to přiznat, protože by z toho byl neskutečný poprask a mnohaletá práce by šla rovnou do háje. To by nám ještě chybělo, aby o tom Henning něco napsal.“

Bjarne pomalu přikývne.

„Nevím, co se mi z něho podaří dostat nebo jestli mu rozmluvím, aby o tom psal.“

„Ne, ale mám návrh, pokud mi slíbíš, že tohle nikomu jinému z vyšetřovacího týmu nepovíš.“

Její hlas je najednou tišší. Bjarne nastraží uši a přisedne si o něco blíž.

„Henning je ostrý chlápek. A myslím – třeba by nám mohl být užitečný.“

Bjarne vidí, že N?klebyové se to neříká snadno.

„Zahraj trochu na jeho ego,“ nabádá ho. „Vtáhni ho trošku do toho, čím se zabýváme – neoficiálně, samozřejmě – a zdůrazni, že to ty mu prokazuješ službu, nikoliv naopak. Nech ho nabýt dojmu, že s námi hraje v týmu. Přestože to, co se stalo, není v pořádku, nemyslím si, že má Henning zájem nás zničit. Každopádně to nikdy předtím neměl v plánu.“

„On mě prokoukne,“ brání se Bjarne.

„Možná. Ale myslím, že za pokus to stojí. Musíme ten oheň uhasit tady, nemám chuť k tomu volat hasiče. To by jen vyvolalo celou řadu nepokojů.“

Bjarne si protáhne ruce. Na spánku mu tepe žíla.

„Zkusím to,“ řekne a snaží se svým hlasem vyvolat přesvědčení, není si však jistý, jestli mu na to skočí. N?klebyová se zvedne, uhladí si sukni a usměje se. I Bjarne vstane. Položí mu ruku na rameno a podívá se na něho pohledem plným očekávání.

„Ale nemůžu nic slíbit. Taky se nemůžu jen tak podřeknout otázkou na Indicii. Potřebuji na to trochu čas,“ zdůrazní.

„Samozřejmě, to chápu. Využij své analytické schopnosti. Jsi přece šikovný v získávání informací.“

Bjarne se usměje, ucítí hřejivý pocit. Pia N?klebyová nepochválí jen tak někoho. A i když to nejspíš řekla pouze proto, aby zvýšila jeho sebedůvěru, zabralo to.

Ještě jednou se na něho před odchodem usměje. Bjarne se znovu posadí a ztěžka vydechne. Jako kdyby toho neměl dost ještě z dřívějška, na co musí myslet.

KAPITOLA 66

Při cestě nazpátek do centra Henning nevnímá jemnou houpavou jízdu autobusem. Nevnímá tmu, která se začíná snášet na Oslo. Proužky tmavé modři, která se změní v lila a nakonec v šedou a černou.

Poranil se pes rodiny Kj?rových? Nebo ho někdo zabil?

Na to, že to byl pes, musel mít pěknou smůlu, pokud si dokázal přivodit smrtelná zranění takového druhu. A proč neměl zranění na jiných částech těla?

Henning dojde k závěru, že psa někdo zabil a položil ho na schodiště verandy v zahradě Kj?rových, aby ho všichni – možná především děti – objevili. Henning to považuje za brutální. Je to promyšlené. A nelze si to vyložit jinak než jako přímé vyhrožování rodině. Kj?r má zajisté nějaké problémy. Policista může mít hodně nepřátel.

Henning se zapomněl dětí v zahradě zeptat, kdy se to stalo, ale k tomu se může dostat postupně. Vystoupí z autobusu na náměstí Alexandra Kiellanda a jde posledních sto metrů do Sannergata. Ale místo aby jel domů, posadí se v D?lenenga a kouká na fotbalové hřiště. Sedí tam do setmění. A ačkoliv nikde nevidí ani mráček, je to, jako kdyby byl vzduch nasycený dešťovými kapkami, které jen čekají, až se budou moct spustit.

Doma se posadí k počítači a snaží se kontaktovat 6tiermes7. Ani tentokrát vůbec nenavážou spojení. V mikrovlnce si ohřeje oběd, který v tichosti sní. Po jídle popochází po obývacím pokoji sem a tam a přemýšlí. Projde kolem piana a jako vždy ho napadne, že by se na něj měl pokusit zase zahrát, ale neví, jestli to dokáže.

Zastaví se před policí z Ikey, která je až po okraj plná cédéček. Kapely a umělci za sebou v řadě. Henning si melodie samozřejmě pamatuje, ale netuší, jak znějí tady, v tomto bytě. Nevzpomíná si, že by si přehrál jediné cédéčko, co se sem před víc než půl rokem nastěhoval, když se na trhu s nemovitostmi náhodou objevil byt s balkónem naproti jeho starému dvorku.

Vybere soundtrack k filmu Tenká červená linie a vsune disk do zaprášeného cd-přehrávače. Zapne ho, nastaví hlasitost na trojku, nechce začínat příliš násilně. Což nedělá ani soundtrack. Tichounké, slabé tóny o sobě dávají vědět v podlaze, zvuk naplňuje prostor a Henning má zanedlouho společnost neměnného varhanního akordu. Potom pomalu pokračuje smyčcová sekce Hanse Zimmera.

Je zvláštní tam stát, ve vlastním bytě, a znovu poslouchat hudbu. Je to, jako kdyby se místnost proměňovala. Je okamžitě mnohem živější. A Henning nechápe, že si doteď žádnou hudbu nepustil.

Posadí se na pohovku, zůstane tiše sedět a poslouchá první skladbu. Potom si lehne a zavře oči, ale ne proto, aby spal. Následuje druhá skladba, půvabná, pomalá a poetická. A když teď znovu slyší tuhle hudbu, je přesvědčený, že Tenká červená linie je ten nejlepší válečný film, který kdy viděl.

Třetí skladba je nejhezčí. Ve filmu vezmou americké jednotky útokem jeden kopec na malém japonském ostrově, nad kterým se snaží převzít kontrolu. Scéna začíná tiše, téměř nepostřehnutelně, a potom hudba stále víc mohutní. Nakonec – zatímco vojáci střílejí, zabíjejí a rozdivočele pobíhají kolem jako v nějakém krvelačném opojení – zůstane pouze hudba. Žádné výstřely, žádný smrtelný řev, ani jediný výbuch. Pouze hudba.

Jenom magie.

Okamžik zničí zazvonění. Henning ztlumí hlasitost hifi věže. Vykročí k telefonu u vstupních dveří a zeptá se, kdo je tam. Zdola slyší známý hlas.

„Ahoj, tady Nora.“

Henning hned neodpoví, cítí, že se mu bude obtížně dýchat.

„Můžu nahoru?“

Na pár vteřin zaváhá, než řekne, že samozřejmě ano. Přes telefonní sluchátko slyší její kroky na asfaltu v průjezdu. Vyvolává mu to neklidný pocit v žaludku.

Nora zazvoní ještě jednou dole ve dvoře. Henning ji pustí dál. O půl minuty později je nahoře ve druhém patře. Čeká na ni ve dveřích. Nora je ze schodů zadýchaná a zastaví se přímo před ním.

„Ahoj,“ pozdraví ho znovu.

Několik vteřin se na sebe dívají, dokud Henning neotevře dveře dokořán a nepozve ji dál. Ve stejném okamžiku ho přepadne akutní potřeba uklízet, než mu dojde, že má vlastně celkem uklizeno. Boty má srovnané u stěny. Bundy visí na věšácích. Také si odnesl dezertní talířek a sklenici a umyl vše, co použil k obědu.

Nora vstoupí dovnitř.

Z obývacího pokoje se k nim linou čarovné tóny a on má pocit, jako by byl na návštěvě u někoho jiného. A přitom není. Je to zvláštní pocit. Každopádně je zvláštní mít Noru zase u sebe doma. Zuje si boty a pověsí kabát, jde za ním do kuchyně. Henning se neposadí, jenom na ni zírá. Zjihle a s úžasem. Vřele a znepokojeně. V Nořiných očích je něco, co nemá rád. Zároveň se mu to však líbí.

„Jak se vede?“ zeptá se jí.

„Ale jo,“ odpoví mu ještě pořád zadýchaně. „Celkem to ujde. Myslím.“

Vysloví to se stoupavou intonací.

„Moc práce,“ dodá. „Zvláště teď.“

„Vždycky je hodně práce,“ na to Henning.

„Ano,“ zasměje se.

Ticho. Těžké a tíživé.

„Dáš si něco k pití?“ zeptá se Henning.

Nora se zamyslí.

„No, třeba.“

„Na co máš chuť?“

Henning jde k ledničce, otevře ji, nakoukne dovnitř. Plechovky coly. Krabice mléka, které je zcela jistě již prošlé. Tři láhve piva Tuborg. Láhev bílého vína, kterou vyhrál v páteční loterii, o které nevěděl, že se jí účastnil.

„Dala bych si sklenku vína, jestli máš,“ požádá.

Henning si nemůže vzpomenout, kdy naposledy pil víno. Vezme láhev, po chvilce najde vývrtku a s menší námahou vytáhne zátku.

„Chablis to sice není, ale –“

Henning se omluvně usměje, myslí na Nořino oblíbené víno, které o pátečních večerech často popíjeli z jedné nebo dvou láhví, když dojedli taco a Jonas usnul.

„Bude jistě dobré,“ řekne Nora.

Henning vytáhne dvě skleničky, nalije, pokyne k obývacímu pokoji, kde se posadí do křesel. Zároveň postaví skleničky na stůl. Pak se nanovo rozhostí ticho. Henning se na ni dívá, čeká, až něco řekne.

„Tak,“ začne Nora. „Jak se máš?“

Než Henning stačí odpovědět, dodá: „A tím nemyslím, jak to jde a tak, protože to, řekla bych, jakžtakž vím. Ale – jak ti je, Henningu? Po pravdě.“

Henning má pokušení se jí zeptat, proč se ptá, ale nezmůže se na to.

„No, celkem… přijatelně,“ odpoví. „Je toho teď hodně kolem Trine a –“

„Tore Pulliho?“

Henning se na ni podívá.

„Ano,“ odpoví. „Nebo teda zrovna ohledně něj toho moc není, alespoň zatím ne, ale –“

Henning cítí, že nemá daleko k tomu, aby jí pověděl o Indicii a mrtvých psech, ale na poslední chvíli se zarazí. Je příliš brzy.

„Chápu,“ odtuší a napije se vína, tiše zamlaská a vyrazí ze sebe spokojený němý zvuk. Henning nechává svou skleničku prozatím nedotčenou. Je rád za společnost, kterou jim hudba poskytuje, ale i s Zimmerovými smyčci je stísňující a podivné sedět v blízkosti Nory. Ta zatím upije víno, opře se do pohovky, přeloží si nohu přes nohu. Pak si to rozmyslí a znovu se nakloní dopředu.

„Promiň,“ omluví se Henning. „Nepohodlná pohovka.“

„Ále,“ na to Nora a rozpačitě se usměje.

Opět mezi nimi zavládne ticho. Henning si ji prohlíží.

„Je něco zvláštního, o čem jsi se mnou chtěla… mluvit, Noro?“

Prudce se na něho podívá, jako kdyby byla chycena při činu.

„Ne, já jenom –“

Sklopí zrak. Henning čeká. Nora se znovu napije vína.

„Před týdnem nebo kdy to bylo,“ začne, „když jsi ležel v tom hrobě, tak –“

Vzhlédne, jako by hledala slova na rozetě na stropě.

„Myslela jsem, že jsi mrtvý,“ řekne, aniž by se setkala s jeho očima. „Myslela jsem, že – že i tebe budeme muset pohřbít.“

Stále se na něho nedívá.

„A –“

Potom si povzdychne a zakroutí hlavou.

„Henningu, proč tady bydlíš?“

Otázka ho překvapí.

„Proč bydlíš zrovna tady?“

Nora rozhodí rukama po místnosti.

„Chci tím říct, máš přece výhled ze své ložnice – pokud je to támhle, kde spíš,“ řekne a ukáže k bíle natřeným dveřím. „Vždyť se díváš přímo na –“

Nora to nedopoví.

„Dokonce máš balkón, který je podobný tomu, jaký jsme měli.“

Nora nepokračuje, jenom se na něho dívá. Teď civí do země Henning.

„No, já –“

„Opravdu si chceš takhle ubližovat?“ zeptá se. „Děláš to proto, aby ses trápil? Je to nějaký druh trestu, protože –“

Henning k ní zvedne jednu ruku.

„Neříkej to,“ požádá ji. „Nevyslovuj jeho jméno.“

Noře zvlhnou oči. To samé cítí on v těch svých.

„Nevyslovuj jeho jméno,“ zopakuje tišším hlasem, který div že se nezlomí. Okamžik se protáhne, mezi dvěma skladbami je pauza a několik vteřin je v bytě naprosté ticho. Henning slyší vlastní těžký dech. Na jejím krku vidí puls a ve výstřihu tenkého bílého svetříku přívěsek. Nevzpomíná si, že by ho někdy dřív viděl.

Potom začne další skladba a je to, jako kdyby se oba probudili ze špatného snu.

Nora už nic neříká, dopije víno s dychtivostí, s jakou se u ní Henning dosud nesetkal.

„Musím jít,“ loučí se a vstane. Henning ji vyprovodí z kuchyně do chodby, kde se oblékne. Potom se narovná a podívá se na něho. Opravdu se na něho podívá.

A jde k němu a nezastaví se, dokud nestojí úplně u něj. Ovine kolem ní paže a ona se k němu pevně přitiskne, jako kdyby ani neměla chuť se pustit.

Henning si nevzpomíná, kdy naposledy Noru takhle objímal. Opatrně položí jednu ruku na její šíji, pohladí ji po vlasech shora dolů. Zavře oči. Ty jemné krásné vlasy. Přesně jako dřív. Její vůně. Stále stejná.

A když se od něho po chvíli odtáhne, zůstane stát v jeho těsné blízkosti. Dělí je od sebe jenom několik centimetrů. Pořád na své tváři cítí její dech, závan alkoholu, který se mu usadí kolem nosu.

Henning neví, jestli k sobě Noru přitahuje on sám nebo jestli se k němu nepostřehnutelně přibližuje sama, ale znovu ucítí chvění, tu magnetickou sílu, která ho nikdy nepustila. A celou svou bytostí cítí, že nikdy nikoho nemiloval tolik jako ji.

Proto se odtáhne.

Vidí jí na očích, že i ona má pocit, jako by udělala něco špatného. Zůstanou stát a dívají se na sebe několik dlouhých okamžiků.

Potom se otočí a odejde.

Čtvrtek

KAPITOLA 67

Trine si nevzpomíná, kdy se naposledy tak dobře a beze snů vyspala. Potom, co si s P?lem Fredrikem povídala dlouho do noci, usnula po jeho boku a ani jednou se neprobudila, dokud se jí na nočním stolku nerozdrnčel mobil. Slyšela o tom, že je dobré si vylít srdce a pojmenovat věci, které člověka vnitřně sžírají. Ale nikdy nevěřila, že by to mohlo až tak pomoct.

A i když bylo dobře, že P?lu Fredrikovi povyprávěla o otci a o tom, co v tu noc viděla, nedokázala mu o sobě povědět všechno. Ani se tomu nepřiblížila. A neví, jestli se jí to někdy podaří.

Přestože ještě nemá pomyšlení na práci, vstane zároveň s P?lem Fredrikem. Společně posnídají, přečtou si noviny, baví se o novinkách, o těch, které nejsou o ní. Když P?l Fredrik odejde do práce, zůstane znovu sama v tichu, které se kolem ní rozprostírá. Má chuť zacvičit si, od všeho utéct, ale místo toho zůstane sedět a myslí na to, jak média rozvířila všechno, co o ní v posledních dnech vyšlo najevo.

Polovinu článků si ani nepamatuje, ale ty největší titulky jí bohužel utkvěly. Jako politička zvolená ve volbách a navíc ještě ministryně akceptovala, že ji budou sledovat ostřížím zrakem. A jestli existuje člověk, který dokáže kráčet životem bez poskvrny, pak se ještě s takovým nesetkala. Přijala, že bude neustále v hledáčku.

Tohle si však nezasloužila.

Ksakru, tohle přece ne.

A když se ohlédne zpátky, je jí jasné, že to, co udělala, dělat neměla. Jde o to, najít klíč k řešení. Všechno je pak mnohem snazší.

Jednodušší.

Trine si nedovolila vrátit se jedinou myšlenkou k posledním dnům. Když se pokoušela vydedukovat, kdo mohl vědět něco o jejím pobytu v Dánsku, napadla ji okamžitě jedna kamarádka, která to mohla povědět dál a tím vznikly drby. Jenže to nejprostší vysvětlení ji napadlo až teď. Existuje člověk, který všechno ví a ve všem jí pomohl, dostal ji diskrétně z hotelu Caledonien, objednal auto a letenku, zajistil hotel a obstaral jí jiné oblečení, aby mohla z Kjeviku vycestovat naprosto inkognito. Také ji objednal, aby mohla vyřešit svůj malý problém. Osoba, s níž tři roky přicházela coby ministryně nejvíc do styku. Ta, které důvěřovala nejvíc.

Trine uchopí mobil ležící vedle šálku kávy, zvolí jedno ze seznamu volaných čísel a stiskne ho.

„Ahoj, Trine. Jak se máš?“

„Dobré ráno. Ráda bych ještě dnes uspořádala tiskovou konferenci. Můžeš se o to po praktické stránce postarat?“

Na zlomek vteřiny je ticho.

„Ano, samozřejmě, ale –“

„Fajn. Připrav to na druhou hodinu, abych se stačila trochu nachystat. Předtím bych s tebou ještě ráda krátce mluvila. Řekněme ve dvanáct hodin v mé pracovně?“

Je ticho.

„Ehm, ano?“

„Super. Tak se uvidíme ve dvanáct.“

KAPITOLA 68

Henning se podívá na hodinky. Je venku brzy.

Nevadí mu to. Rád sedává v restauraci Olympen, co nejblíž k ulici. Dřív si sám pro sebe vymýšlel příběhy o lidech, kteří prošli kolem, jenom při zběžném pohledu na jejich tváře, oči, oblečení. Bral to jako trénink ve snaze stát se lepším znalcem lidí, což by mohl využít při své práci. Alespoň ho to zabavilo, když se nudil nebo na někoho čekal, tak jako teď. Uvědomí si, že je spousta věcí, které nějakou dobu nedělal, prostě proto, že se toho bál. Víno, přátelé, hudba. Dokonce i od moře si vědomě držel odstup. Kdejaký hobby psycholog by asi řekl, že se bojí znovu něco cítit. Henning netuší. Ví jen to, že se s ním děje celá řada věcí, aniž by jim úplně dokázal porozumět.

Henningovi zazvoní telefon. ? propos přátelé, pomyslí si Henning a vidí, že na drátě je Iver Gundersen. A okamžitě ho přepadne špatné svědomí kvůli tomu, k čemu téměř došlo mezi ním a Norou předchozí večer. Možná proto Iver volá? Pověděla mu to?

Váhavě přiloží telefon k uchu.

„Haló?“ ohlásí se o něco slaběji, než měl v úmyslu.

„Hej, chlape,“ řekne Iver svým obvyklým strojeným stylem. Henning pomalu vydechuje. „Jak se ti daří?“ pokračuje kolega. „Máš napilno?“

„Trochu,“ odpoví Henning. „Čekám na jednoho svého informátora, ale ještě nepřišel.“

„Takže je to on,“ utrousí Iver a spiklenecky se zasměje.

„Hm. A ty hned samozřejmě víš, o koho se jedná.“

„Pokud mi prozradíš, kde jsi.“

„To pochopitelně neudělám.“

Iver se znovu zasměje. Henning si uvědomí, že i on sám se slabě směje.

„Jak se vede?“ zeptá se. „Vrátíš se už brzy?“

„Doufám, že ano. Za pár dnů jdu na kontrolu do Ullev?lu, tak uvidíme. Ale šílím z toho, že hovno dělám.“

Henning si vzpomíná, jak jemu samotnému bylo ty týdny a měsíce, než se rozhodl, že se vrátí do práce. Převážně se zdržoval doma. Civěl do zdi a někdy se podíval na televizi. Svět se zastavil. Pak začal každý den chodit na procházky. Krátce vysedával po večerech v D?lenenga. Postupně si zvykal na společnost lidí. Ale téměř s nikým nepromluvil.

„Promiň, že jsem za tebou minulý týden nezašel do nemocnice,“ omluví se Henning.

„Ále,“ přejde to Iver. „Na to kašli.“

„Měl jsem spoustu práce po tom případu s Pullim. Neměl jsem jediný –“

„Kašli na to, říkal jsem. Nejsou to tvoje slova?“

„Co?“

„Že se na to mám vykašlat.“

„No… asi jo.“

„Tak se na to už vykašli.“

Iver se znovu rozesměje. Henning se usmívá, opět se zahledí do ulice, po které se pomalu podél obrubníku šourá nějaká žena se třemi igelitkami v rukou.

„Tak jak se vede?“ vyzvídá Iver. „Děje se momentálně něco akčního?“

„To si piš.“

„A co teda? Ale myslím tím něco jiného než to, co si sám můžu přečíst v novinách.“

Henning by se rád s Iverem podělil o některé své myšlenky, ale poněkud zaváhá, než odpoví. Možná je to kvůli Noře. Nebo možná proto, že upadá do svých starých zaběhlých kolejí. Vtom zpozoruje, že se k němu někdo začíná přibližovat.

Na druhé straně ulice rychle kluše Bjarne Brogeland.

„Můj informátor právě přichází,“ řekne Henning. „Musím končit.“

„Ale –“

„Ivere, promiň. Povyprávím ti všechno později.“

„Slibuješ?“

Henning hned neodpoví. Pak řekne: „Slibuju.“

Olympen se postupně stalo místem, kde se Bjarne a Henning pracovně setkávají. Obvykle ho zve Henning, ale tentokrát iniciativu převzal Bjarne. Henningovi to nevadilo, právě naopak, ráno uběhlo, aniž by se mu podařilo nakrmit noviny něčím novým. Ani v Trinině případu nedošlo k žádnému posunu, až na několik negativních palcových titulků o ní.

Henning vstane od stolu a přivítá Bjarneho pevným stiskem ruky. Posadí se o kus dál a oba si objednají kávu.

„Vypadáš unaveně,“ poznamená Henning, když se posadí.

„Díky, jak milé,“ usměje se Bjarne a přejede si rukou po obličeji. „No, moc jsem toho v noci nenaspal. Ten případ, co teď máme, je nějaký –“

Hledá slova.

„Trochu tápeme, abych byl upřímný,“ připustí. „A říkal jsem si, že ty bys možná mohl, že –“

Bjarne se rozhlédne.

„Jsi přece známý tím, že máš velký smysl pro detaily,“ zalichotí mu.

Henning se usměje a prohlíží si policistu s klidnou zvědavostí. Bjarneho pohled je stejně nejistý jako pohled nějakého puberťáka na první schůzce.

„A vedení vyšetřování ti samozřejmě vyjádřilo plnou podporu k tomuto rozhovoru?“

Bjarne zakroutí hlavou. Kouř z šálků s kávou k nim nese vůni.

„Nemyslel jsem to tak,“ omluví se Henning. „Ale – co se to vlastně děje? Většinou jsem to já, kdo si musí vybrečet místo u královského stolu, a najednou je to obráceně? Neříkej mi, že už jdete hlavou proti zdi? Ještě přece neuběhl ani den, co si ten chlápek vzal život.“

Bjarneho obličej zpřísní.

„Vždycky se hodí čerstvá perspektiva,“ nadhodí.

Henning se napije kávy, nespouští zrak ze svého bývalého kamaráda ze školy. V průběhu hovoru se mu zdá, jako kdyby Bjarneho tmavé vlasy dostaly nad ušima výrazně našedivělý nádech. Jako vždy má hladké tváře, ale kůže, která bývá opálená, teď taková není.

„Ale o tom, co ti teď povím, samozřejmě nemůžeš nic napsat,“ pokračuje Bjarne.

„Takže já ti mám pomoct, ale ty nepomůžeš mně?“

Bjarnemu se na čele objeví hluboké vrásky.

„Můžeme se dohodnout na tom, co bys mohl případně naťuknout. Hodně už se toho taky ví.“

Henning se na něho chvíli dívá.

„Dobře,“ souhlasí nakonec a rozhodí rukama. „Poslouchám. Co je s těmi dílky skládačky, které nepasují?“

Bjarne si zhluboka povzdychne, rozhlédne se a pak se nakloní blíž a povypráví o Gjerl?wově společné minulosti s oběma jeho oběťmi. Poví mu o místech činu, rozbitých obrázcích na stěně, o fotografiích obětí, které měl v počítači, o jeho návštěvě Grünerhjemmet, o obálce se jménem Toma Sverreho Pedersena, kterou nalezli u Gjerl?wa doma. O jeho omluvě na Facebooku.

„Ale nikdo nechápe, proč to Gjerl?w udělal,“ zakončí Bjarne odevzdaně. „Nenašli jsme jedinou věc, která by spojovala pachatelův současný život s některou z jeho obětí, až na to, že měl na Facebooku mezi přáteli Johanne Klingenbergovou a že navštívil pečovatelský dům, ve kterém bydlela Erna Pedersenová. Prostě nenacházíme žádný motiv.“

Henning se přisune blíž ke stolu. Překvapí ho, že vraždy mají nejspíš téhož pachatele. Zároveň to v něm vzbudí takovou zvědavost, jakou ještě nepocítil.

„A je tu několik dalších zvláštností. Jeden z jeho přenosných počítačů byl naprosto čistý. Ten, ve kterém byly ty snímky. Žádný otisk prstů, ani smítko prachu. Měl tam taky ještě jeden počítač, novější, a ten byl pěkně zasraný. Kromě toho krátce před svou smrtí odeslal jednomu kamarádovi textovku, ve které psal, že hraje hry. ‚Grafika na prd, ale zvuk parádní,‘ napsal.“

Bjarne se na Henninga několik vteřin dívá, potom sklopí zrak.

„Prostě tomu nerozumím,“ připustí a zakroutí hlavou.

„Čím se živil?“

„Byl nezaměstnaný. Alespoň v současné době.“

„Jakou práci dělal předtím?“

„Nějaké nárazovky tu a tam. Mimo jiné pracoval ve školkách, většinou tady v Oslu. Trochu se stěhoval, zřejmě. Taky vlastní řidičák na kamion, několik měsíců dělal pro pivovar Ringnes, rozvážel bedny piva.“

Henning si rukou podepře bradu.

„A to s tím malým klučinou mě děsí,“ pokračuje Bjarne.

Henning se snaží představit si pachatele, vidět ho rozčíleného v pokoji Erny Pedersenové, jak rozbíjí obrázek s rodinou jejího syna. Vidět ho běsnit v bytě Johanne Klingenbergové, kde rozbil obrázek jejího kmotřence.

A vybavuje se mu pocit, který ho přepadl minulý večer, když si prohlížel ten pěkný snímek Jonase. Jak ho hryzalo špatné svědomí, jak ani za nic na světě nesnesl, aby se na něho Jonas díval ze stěny. Mohl to být jeden z důvodů, proč se Gjerl?w rozhodl na stěnu Erny Pedersenové pověsit snímek školní třídy, do které chodil. Třeba chtěl, aby si na něco vzpomněla. Možná chtěl, aby měla špatné svědomí.

Henning své myšlenky vyloží Bjarnemu.

„Je to možné,“ odpoví Bjarne. „Ale proč teda rozbil ty ostatní obrázky?“

„Není jisté, že měl vztek na někoho z těch, jejichž fotografie byla na zdi. To by jim jinak přece něco udělal. A ten malý chlapec asi sotva provedl někomu něco špatného, to se rozumí.“

Henning si to celé ještě jednou promyslí.

„Pokud je to tak, jak říkáš, a Gjerl?w měl nějaký zvláštní vztah k fotografiím, mohly pro něho ty rozbité snímky něco představovat.“

„Jako co?“

„No, nevím přesně. Možná byl osamělý. Neříkal jsi, že se mu příliš nedařilo v osobním životě?“

„Ano.“

„Tak potom třeba záviděl. Proč by se jinak rozčílil nad fotkou šťastné rodiny? Neznal je, nebo snad ano?“

„Ne, to si rozhodně nemyslíme. Ale rozbil přece taky snímek malého chlapce. Snad nemohl závidět i tomu dítěti?“

Henning hned neodpoví, ale uvědomuje si, že sám tomu moc nerozumí.

„Mohl přece představovat něco podobného jako ta zdánlivě šťastná rodina,“ odpoví po chvíli.

„Jak to myslíš?“

„Gjerl?w přece žádnou rodinu neměl. Třeba si nějakou přál.“

„Takže ten chlapec jako takový nebyl problém,“ dedukuje Bjarne. „Šlo o to, co představoval?“

Henning rozhodí rukama.

„Proč ne.“

Bjarne několik vteřin v tichosti zamyšleně sedí. Pak mu zazvoní telefon. Sáhne po něm. Henning si prohlíží výraz tváře svého kamaráda, který poslouchá. Zorničky se mu rozšiřují. Ústa se mu otevřou.

„Dobře,“ hlesne. „Přijdu okamžitě.“

Zavěsí.

„Co se děje?“ vyzvídá Henning.

„To nebyla jeho krev,“ řekne Bjarne.

„Jaká krev?“

„Krev, kterou Johanne Klingenbergová našla u sebe doma před dvěma týdny. Nepatřila Markusi Gjerl?wovi. Má úplně jinou krevní skupinu.“

KAPITOLA 69

Když se člověk znovu vzpamatuje, má to něco do sebe. Vyhradit smutku v srdci zvláštní místo, ale začít myslet i na něco jiného. Například na každodenní život.

Emilie Blomviková strávila noc v tom ledovém sklepním pokoji pro hosty. Ano, skutečně se jí podařilo na pár hodin usnout. A když ji probudily kroky, které pleskaly po parketách v patře nad ní, to důvěrně známé cupitání ťap-ťap-ťap, jako kdyby to nešlo jinak, rozhodla se. Už toho bylo dost. Ano, můžeš se trápit, ale smutek tě nesmí sžírat.

Pak vyšla nahoru do přízemí a řekla Mattisovi, že dnes klidně může jet do práce. Byl totiž ochotný vzít si den zdravotního volna, aby se o ni a Sebastiana postaral, přestože se právě stal společníkem. A Emilie cítila, jak jí prospívá dělat zase něco zcela všedního. Namazat svačinu. Nachystat oblečení. Chudák Sebastian nevěděl přece nic o tom, co se stalo, vždyť o smrti nic neví. Ale zná své rodiče. A když se jeden z nich nechová jako obvykle, všimne si toho. Ovšemže to postřehne.

Emilie ho najde v ložnici, po které se jako obyčejně drsně prohání autíčko Blesk McQueen. Usměje se na něho. Sotva zvedne hlavu, když ho pozdraví. Dělá autíčkem „brm, brm“. Klouže a nabourává. V poslední době si všimla, že stále častěji také zavírá dveře. Chce být sám. Zavře si a otevře. Nenapadlo by ji, že už to zvládne, jen ve dvou a půl letech.

„Tak já jedu,“ houkne Mattis z chodby.

„Tatínek už odchází,“ řekne Sebastianovi. „Půjdeme mu říct pá pá?“

Sebastian upustí autíčko s rámusem.

Emilie se ho chystá napomenout, že takhle nemůže zacházet se svými hračkami, ale zdrží se. Dnešek není vhodný, aby ho kárala. Dnes bude potřeba jít cestou nejmenšího odporu. Postupně se zase vzpamatovat.

Rozloučí se s Mattisem objetími, polibky a zamáváním. Když se dveře zabouchnout, zeptá se Sebastiana, jestli jedl. Místo odpovědi zakroutí horlivě hlavou.

„Dobře,“ řekne. „Tak si připravíme něco ke snídani. Co si dáš?“

„Kukužiči.“

„Tak budou kukuřičné lupínky.“

Emilie prochází obývacím pokojem do kuchyně, když ji něco na zdi vedle vycpané sobí hlavy přiměje zastavit se. Visí tam obrázek. Obrázek, který nikdy předtím neviděla. Dva otisky nohou v písku, částečně vzájemně přes sebe, na růžovém fotografickém papíru. Kdy ho Mattis pověsil? podiví se. A odkdy ho zajímá, co mají pověšeného na zdi? Co k čertu mají dva otisky nohou v písku znamenat? Je to snad nějaká subtilní forma námluv?

Ten motiv jí něco připomíná. Už ho někdy viděla.

Někdy hodně, hodně dávno.

Začne jí běhat mráz po zádech a postupně se třese po celém těle.

Chystá se dojít pro mobil a zavolat Mattisovi, když jí pohled padne na vchodové dveře.

Zvenčí se blíží kroky.

*

Bjarne pospíchá z restaurace Olympen ven na ulici, kde mu vítr nadzvedává bundu a rozevírá ji.

Nebyla to Gjerl?wova krev. Samozřejmě nemusela patřit vrahovi Klingenbergové, ale je pochopitelné si to myslet. Podle policejního protokolu Klingenbergová objevila v den, kdy se k ní někdo vloupal, krev u kočičího pelíšku až po návratu domů. Tím si byla zcela jistá. A přestože ten muž, který se k ní vloupal, nemusí být nutně toutéž osobou, která ji zavraždila, je to pravděpodobné. Je to dokonce víc než pravděpodobné.

Markus Gjerl?w ji nezavraždil.

A na tom chemicky čistém počítači je něco, co Bjarneho znepokojuje. Podrobili ho standardní prohlídce a zjistili, že sériové číslo počítače je zaregistrované na Markuse Gjerl?wa a že byl zakoupen ve Spaceworldu před 26 měsíci. Potud všechno v pořádku. Ale stejně. Také si zkontrolovali ten druhý počítač novějšího data, který se vyznačoval všemi známkami každodenního používání.

Proč dělat tak velký rozdíl mezi dvěma počítači? A proč si brát vlastní život?

Pokud to tedy udělal.

Myšlenka mu hned připadá absurdní. Není nic, co by svědčilo proti tomu, že se Markus Gjerl?w rozhodl ukončit svůj život vlastní rukou. Ale Bjarne přemýšlí o pachatelově stylu, jak se připravoval v pokoji Erny Pedersenové i doma u Johanne Klingenbergové. Mohl také naplánovat vraždu Markuse Gjerl?wa. Mohl se postarat o to, aby důkazy ukazovaly na Gjerl?wa a veškeré podezření by tak padlo na muže, který je mrtvý, aby z toho on sám vyšel čistý.

Aby mohl vraždit nanovo?

Ta myšlenka ho přiměje zavolat Emilii Blomvikové. Mezitím, co čeká, až mu zvedne telefon, přistoupí k němu Henning.

„Co se děje?“ zajímá se.

Bjarne neodpoví. Myšlenky se v něm melou, směřuje s telefonem u ucha ven do dopravního ruchu, který proudí kolem. Když Emilie Blomviková nereaguje, zavěsí.

No tak, řekne si. Právě v tomhle musíš být dobrý. Analyzovat, rychle, přesně, efektivně. Učiň správné kroky. Pokud se máš někdy stát hlavním vyšetřovatelem, pak zrovna v těchhle situacích musíš předvést výkon.

Musí to být někdo, kdo Gjerl?wa velmi dobře zná, dedukuje Bjarne. Někdo, kdo věděl, že ten den bude v Grünerhjemmet.

Potom se náhle zarazí.

No ovšem.

KAPITOLA 70

Henning následuje Bjarneho na ulici, ale jeho kamarád policista je plně pohroužen do myšlenek a přitom se někoho pokouší telefonicky kontaktovat. Ve stejném okamžiku zazvoní Henningův mobil, objeví se číslo, které nepoznává.

Zvedne to.

„Haló. Dovolala jsem se Henningu Juulovi?“

Je to starý hlas. Henning si strčí prst do ucha, aby utlumil hluk z ulice.

„Ano.“

„Sedím tady s vaší vizitkou v ruce,“ řekne paní na druhém konci.

„Ach tak,“ pronese Henning a vzpomene si na starou sousedku Erny Pedersenové v Brinkenu. Borgny Ramstadovou, nejmenovala se tak nějak?

„Pobývala jsem několik dnů u dcery v Bergenu, víte, a až teď jsem dorazila domů. Jela jsem nočním vlakem. A to první, co jsem uviděla, byla vaše vizitka v mé schránce na dveřích. Nejste žádný prodavač nebo něco podobného, že ne?“

„V žádném případě,“ ujistí ji Henning. „Chtěl jsem s vámi mluvit, protože jste několik let byla sousedkou Erny Pedersenové.“

„To ano. Byly jsme sousedky 24 let.“

Henning pohlédne na Bjarneho, vidí, že si vytahuje poznámkový blok a něco si porovnává.

„Paní Ramstadová, musím se vás zeptat na pár věcí, které se staly před celou řadou let a týkají se právě Erny Pedersenové.“

Henning rovněž vysvětlí proč.

„Ach, to je příšerné,“ zhrozí se. „Víte, poslední dny jsem tolik nesledovala zprávy. Moje vnouče mělo koliku.“

„Chápu,“ řekne spěšně Henning. „Ale zajímají mě především ty vandalismy, kterým byl dům Erny Pedersenové vystaven, když ještě působila jako učitelka. Mluvila o tom s vámi někdy?“

„Ó ano, to si pište, že mluvila. Erna z toho byla naprosto zděšená, to vám povím.“

„Vím, že měla určitá podezření, kdo za těmito vandalismy stojí. Nevzpomínáte si, jestli o tom něco neřekla?“

Na okamžik je ticho. O několik metrů dál Bjarne znovu přiloží telefon k uchu.

„Nevím přesně –“

„Jak jsem pochopil, bylo jich přece jen víc. Ale nevíte, jestli Erna neměla z některého z těch hrubiánů strach?“

Opět je ticho.

„Tak v tom případě to potom byl určitě ten –“

Odmlka.

„Ach, nemůžu si vzpomenout, jak se jmenoval.“

„Pokuste se –“

„Jo, už vím!“ zvolá. „To byl bratr toho, co umřel při tom neštěstí v díře pod sněhovou závějí, nebo ne?“

*

Bjarne myslí na to, co mu Markus Gjerl?w před časem pověděl do telefonu.

„Znám jenom Remiho.“

Bjarne vytáhne seznam všech jmen, který dostal od Emila Hagena. Vidí tam nějakého Remiho, tučným písmem.

Remi Gulliksen.

Bjarne vytáhne telefon a zavolá Fredriku Stangovi.

„Ahoj, to jsem já,“ ohlásí se Bjarne. „Mohl by ses podívat, jestli do třídy Markuse Gjerl?wa nechodil nějaký Remi Gulliksen?“

„Dobře, vydrž chvilku.“

To bude určitě Remi Gulliksen, usoudí Bjarne a slyší, jak na druhém konci Stang šustí papíry. Gulliksen byl jediný, koho Markus Gjerl?w znal z těch, co byli v Grünerhjemmet v den, kdy byla Erna Pedersenová zavražděna. Jako jeho známý za ním taky mohl přijít na návštěvu a přinutit ho spolknout několik morfinových kapslí a potom napsat tajemnou omluvu na Facebook, která by všechny přesvědčila, aby uvěřili, že prosí o odpuštění za životy, které zmařil.

„Ne, žádný Remi Gulliksen tam není,“ oznámí Fredrik Stang. „Ale do jeho třídy chodil jiný Remi. Nějaký Remi Winsnes.“

Bjarne se nad tím jménem trochu zamyslí, ale není mu nijak povědomé.

„Dobře, můžeš mi najít Winsnese i Gulliksena? Zabrus nejlépe i do Jessheimu, podívej se po nějakých spojitostech.“

Klikání a ťukání do klávesnice na pozadí. Uplyne několik vteřin.

„Našel jsem nějakého Nilse J?rgena Winsnese a Susanne Marie Gulliksenovou. Bydlí v Jessheimu na stejné adrese.“

„To jsou určitě Remiho rodiče.“

„Vypadá to tak. Pravděpodobně si v dospělosti změnil příjmení.“

To je on, pomyslí si Bjarne.

„Taky tu vidím, že přišli o dítě,“ pokračuje Stang. „Při neštěstí v díře pod sněhovou závějí v Jessheimu v 80. letech.“

Bjarne neodpoví, hlavou se mu honí pouze skutečnost, že se mu před chvílí nepodařilo kontaktovat Emilii Blomvikovou. A je mu silně proti mysli, že úřad okresního policejního velitele v Romerike odpískal hlídání Blomvikové a její rodiny, protože Markus Gjerl?w byl nalezen mrtvý.

„Zavolej na policii v Romerike a požádej je, aby jeli domů k Emilii Blomvikové,“ úkoluje Bjarne Stanga. „A ať sebou pohnou.“

„Co se děje?“

„Požádej je, aby zkontrolovali, jestli je tam všechno v pořádku.“

„Dobře.“

Zavěsí. Za ním se přibližuje Henning.

„Myslím, že možná vím, koho hledáte,“ nadhodí.

Bjarne se otočí.

„Opravdu?“

„Nejmenuje se náhodou Remi?“

KAPITOLA 71

Pamatuje si to ještě. Její narozeniny.

Osmnáct let. Vstupní brána do světa dospělých. Řidičský průkaz a možnost dostat se do většiny barů bez falešné občanky. Ne že by to Emilie potřebovala, ona se dostala dovnitř i tak, přestože vyhazovači věděli, že není zletilá.

Tehdy jí věnoval něco zcela výjimečného. Obrázek se dvěma otisky nohou, částečně přes sebe, na pláži. Chtěl jí tím vyjádřit, jak o nich a budoucnosti uvažuje. A vedle taky položil 18 červených růží s dlouhými stonky, přestože muž v květinářství tvrdil, že sudé číslo a květiny vlastně moc dobře nejdou dohromady.

Vzpomínky.

Vzpomínky jsou na hovno.

Neměl ty noviny vůbec otvírat v ten den, kdy se minulost náhle znovu stala přítomností. V obličeji jsou jí znát roky, čas se jí podepsal na bradě a očích, ale viděl, že je jinak úplně stejná jako dřív. Bezmála stejně hezká. Vždycky měla v očích zcela zvláštní světlo, které se do něho zavrtávalo a převracelo vzhůru nohama vše, co se uvnitř nacházelo. A jako by ten úsměv, který věnovala čtenářům Eidsvoll Ullensaker Blad, byl určen jemu. A on tam jen seděl a doufal, že se v podlaze otevře díra a pohltí ho.

Bavili se spolu o tom, jak se budou jmenovat jejich děti, pokud spolu někdy nějaké budou mít. Emilie chtěla Sebastiana, pokud to bude chlapec, Johanne, pokud to bude dívka. On sám vlastně neměl žádný vyhraněný názor, jenom si přál, aby se Emilie usmívala, byla šťastná a spokojená. A pak byla najednou v novinách s dítětem na klíně. Chlapec jménem Sebastian. Ani si nepamatuje, o čem ten článek byl, jen že snímek byl pořízen v chlapcově školce.

Ale prásk a byly tady.

Vzpomínky.

Ne jenom že tady byly, on je i cítil na těle, zažíval všechno nanovo, pociťoval bodání v žaludku, když procházel kolem míst, kde se to stalo, kolem míst, kde se – podle Emilie – nestalo vůbec nic. Jenže on věděl, že je to pouhá lež.

Stalo se to v tom lesíku mezi křižovatkou a školním dvorem, v místech, kde jsou teď domy. Ani s tím nedokázali počkat na doma, Markus a Emilie, a dokonce prý byli tací, co je viděli, v každém případě o tom kolovaly zvěsti. A to všechno, když chodila s ním a všechno mělo být hezké. Tenkrát to šlo celé k šípku.

Někteří lidé už jsou takoví, musí mít všechno, co mají druzí. Jestliže Markus ve škole viděl někoho, kdo měl skvělý svetr nebo suprovou bundu, musel mít vždycky stejnou nebo raději ještě lepší a hezčí. Musel mít vždy ty nejnovější věci. Z nějakého důvodu byl u dívek oblíbený. Byl taky mazánkem Erny Pedersenové.

A když on sám začal chodit s Emilií, Markus nemohl být samozřejmě pozadu. Musel ji mít také, nesnesl, že by druhý měl něco, co je pěkné. A Emilie byla tenkrát pořádná divoška, samý večírek a párty – celou dobu.

Emilie samozřejmě trvala na své nevině, sváděla to na nějaký pouliční drb v Jessheimu. Dokázala ho zviklat, aby se s Markusem mohla nadále stýkat. Dokonce se to stalo zrovna v nejméně vhodný okamžik, když byla s Remim těhotná. A Remi si to pamatoval, jako by to bylo včera, a měl za to, že by to možná mohl být začátek něčeho nového, že teď bude všechno jinak. Minulost vymažeme, zvládneme to, začneme od znovu. Založíme rodinu, vytvoříme si společný život. Naše dítě pojmenujeme Sebastian.

Remi pevně sepne ruce, když se mu vybaví hovor, který spolu vedli pár dnů nato, co mu pověděla o těhotenství. Jak pochopil, aniž by mu to řekla přímo, že Johanne jí šeptala do ucha a zrazovala ji, že ne, tohle nemůžeš udělat, Emilie. Nemůžeš si takhle zničit život. Jsi ještě moc mladá, aby ses stala maminkou.

Tak co bude dál? Vezmete se?

Johanne ho nikdy neměla příliš v lásce, přestože jí tenkrát, když jedla kebab před rychlým občerstvením, zachránil život. Poznal jí to na očích. A také to před pár dny potvrdila Emilii na Facebooku. „Dobře, že jsi skončila u Mattise. Mohlo to být přece podstatně horší.“

Před garáží na hrubém štěrku stojí zaparkovaný malý červený traktor. To jediné, na co dokáže myslet, je, jaké by to bylo, být v tom domě, v teple. Společně s ní, společně se Sebastianem. Takové to mohlo být. Ona však rozhodla, že to bude takto.

Otevřou se dveře, nějaký muž vyjde ven. Muž, který tam nepatří. Sejde po schodech a usmívá se, vypadá tak zatraceně šťastně, přesně jako syn Erny Pedersenové na tom obrázku, který měla ta stará fuchtle pověšený na zdi.

A v tom okamžiku se mu opět zatemní před očima. Nevidí, že jde, jen cítí, jak mu hrubý štěrk křupe pod nohama. Nic neříká, stěží vidí, že garážová vrata se otevírají a něco zářivě nádherného a drahého se objevuje uvnitř. Nevšímá si rukou nebo paží nebo hlavy, necítí kontakt, neslyší úder, ránu. A netuší, co udělal, dokud mu nedojde, že má zarudlé klouby.

KAPITOLA 72

„Jak jsi to ksakru zjistil?“ zeptá se Bjarne, když se dají do běhu.

„Na to se teď vykašli,“ řekne Henning a snaží se držet krok. „Co se děje?“

Vzdálenost mezi nimi se s každým metrem zvětšuje.

„Kam utíkáš?“

Bjarne nepatrně pootočí hlavou, ale jen přidá na tempu. Henning se ho snaží následovat, přestože ho tělo neposlouchá.

„Jedeš do Jessheimu?“ zařve za ním, ale Bjarne běží dál. „Můžu nasednout? Snad si to zasloužím, ne?“

Henning se zastaví před vstupem do parkovacího domu policejního ředitelství, vidí, jak Bjarne zmizí dovnitř. Za pár vteřin se ve tmě probudí auto. Pneumatiky skřípou. Klínový řemen naříká. Pak přímo k Henningovi přijíždí šílenou rychlostí šedý kombík Volvo a prudce zabrzdí u jeho nohou. Okénko už je stažené.

Henning nakoukne dovnitř, střetne se s Bjarneho doširoka otevřenýma očima.

„Tak už sedej!“

*

Emilie zvedne pohled od Mattisovy zakrvácené tváře a podívá se na muže, který se objeví hned za ním. Silným žduchnutím postrčí jejího druha do předsíně, sám vejde dál a zavře za sebou dveře.

„Remi?“ zakřičí Emilie.

Remi tlačí Mattise do obývacího pokoje a přichází k ní s vytřeštěnýma očima.

„Ty,“ vysloví a ukáže na ni. „Pojď sem.“

Emilie zůstane stát jako pevně přikovaná.

„Ale –“

„Pojď sem,“ zopakuje Remi hlasitěji.

Z kuchyně se nese tichý pláč. Zanedlouho zesílí a je stále intenzivnější. A Emilie si všimne pohledu, který Remi k chlapečkovi vyšle. Pohled překypující hněvem.

Emilie si stoupne před dveře.

„Prosím,“ řekne. „Ne –“

Ale Remi ji přeruší zdvižením prstu, chytí ji a odtlačí do obývacího pokoje. Mattis se ho snaží zastavit, ale nikdy nebyl žádný rváč, nikdy neměl moc síly, a Remi odrazí protiútok ránou, která zasáhne Mattise do pusy. Mattis se s rámusem skácí k zemi.

A Sebastian pláče ještě víc.

„Prosím,“ žadoní Mattis přes popraskané rty. „Vezmi si, co chceš. Jenom nám neubližuj.“

Remi neodpoví.

„Nech nás na pokoji. Prosím,“ zopakuje Mattis.

Emilie nechápe, co se bude dít. A vidí Remiho, který –

Jeho bunda. Je vojensky zelená. Pohledem zavadí o zarámovaný obrázek na stěně. Ty dvě nohy v písku.

Emilie dá obě ruce před pusu a oči se jí zalijí. Remi zvedne Mattise z podlahy obýváku a postrkuje ho dál. V ruce má tlusté zelené lano, které Emilie viděla v garáži. Mattis udělá, oč ho žádá, posadí se ke konferenčnímu stolku a z čela se mu lije pot, mísí se s krví, která mu okamžitě zabarví sněhově bílou košili. Emilii unikne z úst vzlyknutí, pozoruje divokost v Remiho očích, ten vytřeštěný výraz, který u něj nikdy předtím neviděla, jako by to ani nebyl on, ale někdo úplně jiný. Vidí, jak dělá jednoduché, dvojité a trojité uzly, křížem krážem, a utáhne je tak silně, až Mattis zasténá. A v kuchyni pláče Sebastian.

„Zavři tomu malému hubu,“ zavrčí Remi a zvedne k ní výhružně prst. „Ať zavře hubu, nebo to udělám.“

Emilie se otočí a popotáhne, vejde do kuchyně a sehne se k Sebastianovi, osuší mu obličej, konejší ho, že to bude dobré, bude to dobré, jen musíš být trošku zticha, slyšíš, všechno bude dobré, jenom když budeš trošičku potichu. Ale nepomáhá to. Mattis se také pokouší Sebastianovi něco povědět z obývacího pokoje, ale slova se míjejí účinkem. Sebastian jen pláče, zvuk, který stoupá a klesá, stoupá a klesá. Emilie se poohlíží po dudlíku. Nenajde žádný.

„Kde je jeho pokoj?“ zeptá se Remi rázně a přijde za ní. Uchopí ji za rameno a pevně ji sevře. Emilie se snaží vykroutit, ale stisk je tak silný a bolestivý, že odpor jen všechno zhorší.

„Kde je jeho pokoj?“ hlasitěji zopakuje Remi.

„Támhle,“ vzlykne Emilie a otočí hlavu směrem do chodby.

Remi ji pustí.

„Odveď ho tam, nevydržím poslouchat ten zasranej –“

Emilie zvedne Sebastiana, položí si jeho hlavu ke své, hladí ho po zádech a snaží se ho utišit. Projde do chodby, kolem koupelnových dveří a do Sebastianova pokoje.

„Musíš teď být trošku zticha,“ napomene ho a snaží se ovládat, ale sama slyší, že její prosebný hlas nemá daleko k tomu, aby se zlomil. Buď silná, řekne si v duchu, kvůli Sebastianovi. Je na tobě, abys zabránila tomu, že bude mít ještě víc traumat než ta, která už má.

Sebastian se naštěstí maličko uklidní. Pohled na hračky, věci a postel, stěnu se světle modrou tapetou, figurky, zvířátka, autíčko Blesk McQueen – všechno přispěje k tomu, že dýchá o něco uvolněněji a přestane se zalykavým pláčem.

To Emilii rozpláče ještě víc. Její chlapeček. Který je tak malý a zranitelný.

„A ty,“ spustí na ni Remi, když znovu vyjde ven. „Přestaň s tím zasraným vzlykáním.“

Emilie přikývne, ačkoliv slzy jí nadále tečou.

„Zavři dveře.“

Emilie udělá, co jí nařídí. Potom Remi kývne hlavou směrem k obývacímu pokoji, ve kterém se Mattis snaží horečně osvobodit. Emilie k němu pospíchá, pokouší se mu otřít krev, která mu teče, nedbá toho, že ruce i oblečení bude mít vlhké a lepkavé.

Otočí se k Remimu, který se zastaví přímo před ní.

„Co to děláš, Remi, proč –“

Zvedne k ní jeden prst, naštvaně.

„Myslím, že to víš, když se zamyslíš.“

Emilie se zarazí.

„Ne,“ zareaguje. „Nevím.“

„Tak to seš blbá jak poleno.“

Emilie se znovu snaží zamyslet, ale uvědomí si, že dva dny nic nejedla, že jí prostě nefunguje hlava. Intenzivní hloubání jí způsobuje nevolnost.

„Je to možné, ale tak mi to teda pověz. Vysvětli mi to.“

Remi ztěžka dýchá a drží se za hlavu. Mne si spánky. Znovu pohlédne na zeď, na ty dva otisky nohou.

Potom jí zazvoní telefon. Emiliiny oči začnou bezděčně hledat zvuk.

„To je tvůj?“ zeptá se Remi.

Emilie neodpoví.

„To je tvůj?“ zopakuje.

Emilie přikývne.

Remi jde podle zvuku, najde její telefon na velkém černém stole v obývacím pokoji. Uchopí ho, prohlíží si displej, nechá ho zvonit dál. Emilie však vidí, že ho ten zvuk stále víc a víc znepokojuje. Nervózním, horečným pohybem odmítne hovor a mobil od sebe odhodí.

Potom se posadí na židli. Špičkami prstů si mne spánky. Něco mu přelétne po tváři. Výraz nebo pocit, Emilie si není jistá. Ale je si zcela jistá tím, že to, co vidí, se jí nelíbí.

*

Remi se snaží myslet jasně.

Je to obtížné.

Byl tady vevnitř pouze jednou, vlastně neměl v plánu, že tohle udělá. Co přesně zamýšlel s Emilií, neví. Ví jenom něco. Že by se měla omluvit a taky to tak myslet, ne to jenom říct. Že by měla pochopit.

Měl mít víc těch pilulek, které si vzal předtím, než jel domů k Johanne, tak by nic necítil. Jenže cítí všechno. Bolest v rukou, v hlavě. Jako kdyby se stěny přibližovaly a hrozily tím, že ho rozdrtí.

Tak co teď teda uděláš?

Co teď uděláš?

Zvedne hlavu, rozhlédne se. Očima se zastaví na vycpané hlavě soba, která visí na stěně. Oči jsou tmavé a zářící. Jako kdyby v nich bylo i nadále světlo.

„Zabýváš se lovem?“ zeptá se a podívá se na Mattise.

Mattis váhavě přikývne.

„Tak to asi taky vlastníš nějakou zbraň, ne?“

KAPITOLA 73

Bjarne v duchu nadává. Emilie Blomviková stále nebere telefon. Nejen to, teď právě navíc odmítla hovor.

Zanadává nahlas, co nejrychleji uhání směrem k mnohoúrovňové křižovatce, pryč z Osla. Zatímco horečně kroutí volantem mezi auty, která míjí, vytáhne bílý kabel, který zapojí do mobilu. Do uší si dá sluchátka. Potom znovu zavolá Fredriku Stangovi.

„Sehnal jsi někoho z úřadu okresního policejního velitele v Romerike?“

„Ano, posílají k ní domů hlídku.“

„Jenom hlídku?“

„Ano, říkali, že to je všechno, co mají momentálně k dispozici.“

Bjarne obrátí oči v sloup.

„Dobře, jsem na cestě tam. Zjistili jste už něco víc o Remim Gulliksenovi?“

„Ano, něco málo. Narodil se v Jessheimu a vyrůstal tam, ale bydlí v malém bytě v T?yen.“

„Jede k němu domů někdo od nás?“

„Jo. Gjerstad tady všechny zmobilizoval.“

„Dobře.“

„Remi měl dnes být mimochodem vyhozen z bytu.“

„Opravdu?“

„Ano, mohlo to v něm něco spustit.“

„Hm. Průběžně mě informuj.“

„Jasně.“

Bjarnemu se podaří hazardním způsobem vykličkovat z dopravního ruchu Osla, zavolá si na informace a požádá, aby ho přepojili na školku v Nordby. Tam se dozví, že Sebastian Blomvik dnes ještě do školky nepřišel.

Bjarne nanovo zavolá Emilii, ale tentokrát je hovor odmítnut okamžitě.

„Kurva,“ odtuší a sešlápne plyn.

*

Emilie Blomviková.

Byla jeho první, jeho jediná. Teď, když se nad tím zamyslí, neví, proč ji miloval, jen že ji miloval. Nedokázal to vysvětlit. Možná to bylo tím, že mu pomohla, aby měl pocit, že ho má někdo rád a váží si ho. Vycítil, že jím byla okouzlena. Také to přiznala, chlubila se jím, říkala, že je úžasný. Nikdo mu to předtím neřekl.

Ale samozřejmě to nemohlo mít dlouhé trvání. Emilie tehdy nebyla taková, nevydržela sedět doma. Toužila pořád po společnosti, chtěla neustále slavit a bavit se, kdežto on ji chtěl mít jenom pro sebe. A když o ní a Markusovi začaly kolovat zvěsti, nechtěl jim zprvu věřit. Uzavíral se před realitou.

Až do té doby, kdy už to přestal zvládat.

Emilie byla jeho první, jeho jediná. Nebylo možné ji vymazat, žádná jiná se jí nemohla vyrovnat. Začalo to Emilií a skončí to Emilií.

Někdo zazvoní u dveří.

Trhne sebou, stejně jako Emilie a její přítel. Oba se chystají vykřiknout, ale Remi na ně namíří zbraň.

„Pst,“ sykne. „Ani muk.“

KAPITOLA 74

Bjarne se sotva vymotal z Osla, když mu opět zazvoní telefon.

„Ano?“

Volá Ella Sandlandová.

„Právě jsem mluvila s matkou Remiho Gulliksena,“ oznámí. „Remi byl u nich doma v úterý večer. I tam ho zřejmě popadl amok.“

„V jakém smyslu?“

„Ztloukl otce.“

Do levého jízdního pruhu se nacpe přívěs. Bjarne zatroubí a zabliká, přitom se zeptá: „Proč?“

„No, jeho matka říkala, že vlastně ani neví. Stalo se to zcela nečekaně. Remi převrhl sklenici s vodou a odmítl to po sobě utřít. A když mu otec vyčinil, že by se měl omluvit, přeskočilo mu.“

„Kvůli převrhnuté sklenici vody?“

Přívěs neuhne.

„Mě se neptej. Nepředstavují zrovna model fungující rodiny.“

Bjarne otevře okénko a na střechu umístí modrý majáček, přestože ví, že vlastně musí nejprve požádat o povolení. Za pár vteřin přívěs uhne. Bjarne přidá plyn, a než prosviští dál, vyšle k řidiči dlouhý pohled. Jenom o pár vteřin později jeho tachometr ukazuje těsně pod 150.

„Musíme poslat lidi i k jeho rodičům,“ řekne.

„Myslím, že už se to děje.“

„Jsem za sedm, osm minut v Jessheimu.“

„To je dobře.“

Bjarne vjede do Jessheimu, dá se doprava na prvním kruhovém objezdu, nahoru kolem banky a zamíří na nový kruhový objezd vlevo od mostu. Přejede přes něj směrem k průmyslové oblasti, na dalším kruhovém objezdu přidá plyn a zpomalí, když vjede do obytné části. Sleduje ukazatele na obrazovce GPS a zanedlouho objeví hlídku z úřadu okresního policejního velitele v Romerike, zaparkovanou před červeně natřeným domem. Bjarne zaparkuje vedle místních strážníků a podívá se na Henninga.

„Ty zůstaneš tady. Jestli se odtud někam pohneš, tak –“

Míří Henningovi ukazováčkem téměř až do obličeje.

„Dobře.“

Potom Bjarne vystoupí a představí se.

„Nevypadá to, že je někdo doma,“ zhodnotí jeden z nich.

„Zazvonili jste?“

„Ano. Nikdo neotvírá.“

Bjarne se dívá do oken, jestli za nimi neuvidí nějaký pohyb, poslouchá zvuky. Dům se třpytí ve slunci, které si prorazilo cestu přes mraky. Garážová vrata jsou otevřená. Venku stojí dětský kočárek. Zelená zahradní hadice je natažená na hrubém štěrku.

„Tam,“ vyhrkne Bjarne náhle.

„Co?“ zeptá se strážník.

„Záclona v tom malém okně. Pohnula se. Někdo je doma.“

„Tak proč teda neotevírá?“

Bjarne neodpoví.

„Zkusím jí znovu zavolat,“ prohlásí a vytáhne mobil. Nechá to zvonit, dlouho.

Pak vyzváněcí tón utichne. Je slyšet statický šum.

„Haló?“ řekne Bjarne.

Z druhého konce se nikdo neohlásí.

„Tady Bjarne Brogeland, policie. S kým mluvím?“

Pořád je ticho.

„Jděte pryč,“ ozve se nakonec temný hlas.

Bjarnemu přejede mráz po zádech.

„Remi?“ zeptá se trhaným hlasem. „Jste to vy?“

„Odjeďte odtud.“

Bjarne slyší v Remiho hlase chlad, který se mu nelíbí. Vysloví Remiho celé jméno, ale nedočká se žádné odpovědi.

„Je tam Emilie?“ zajímá se Bjarne.

Je ticho.

„Emilie tady není,“ odpoví hlas nakonec.

„Vím, že tam je, Remi. Rád bych s ní mluvil.“

„Ne.“

Odmlka.

Začíná být dusno.

„Můžete mi aspoň říct, jestli je v pořádku?“

Neodpoví.

Bjarne překryje rukou telefon, podívá se na ostatní, jako by u nich hledal pomoc, ale odpovědí jsou mu jen prázdné pohledy.

„Remi,“ začne Bjarne.

„Vykašlete se na to,“ přeruší ho Remi. „A nesnažte se dostat dovnitř. Budu střílet.“

Bjarne nedokáže hned odpovědět.

„Co jste to říkal, Remi?“

„Mám tady zbraň a nebojím se ji použít. Nechoďte dovnitř.“

Pak zavěsí.

KAPITOLA 75

Trine Juulová-Osmundsenová se podívá na hodinky, nadechne se. Do setkání s vlčí smečkou zbývá jen pár hodin. Pokusila se poznamenat si, co bude říkat, ale jako kdyby se jí prsty zastavily nad klávesnicí. Slyšela o spisovatelském bloku, možná si myslela, že zrovna tohle je výsadou spisovatelů, ale teď ví, co to je. Neschopnost zformulovat jedinou rozumnou myšlenku. Zírat do obrazovky zející prázdnotou. Je to jako nacházet se ve vakuu.

Prošla si e-mail a naštěstí nenašla žádné další zprávy od nepravda0910. To odpovídá jejím závěrům z rána. Odesílatel si je vědom toho, že nemá smysl posílat jí maily, pokud si je nemůže přečíst nebo na ně odpovědět.

Někdo zaklepe na dveře. Katarina Hatlemová nahlédne dovnitř.

„Chtěla jsi se mnou mluvit?“ zeptá se vedoucí oddělení pro komunikaci a vejde do místnosti. Dlouhé červené vlnité lokny se jí stáčejí kolem krku.

„Ano. Zavři za sebou dveře,“ požádá Trine.

Katarina udělá, co jí říká, přistoupí blíž k psacímu stolu. Obvykle jsou její kroky energické. Většinou má bdělý výraz. Teď vypadá nějak přejetě. Jako kdyby plakala nebo nespala několik dnů.

„Jak ti je?“ zeptá se Hatlemová opatrně.

„Posaď se.“

Katarina na vteřinu zaváhá, než udělá, o co ji žádá.

„Poslední dny jsem trochu přemýšlela,“ začne Trine. „Tedy až když jsem se vrátila včera večer domů, předtím se mi to moc nedařilo. Bylo to poněkud – jak to říct – poněkud obtížné, zaobírat se něčím jiným než bolestivými myšlenkami.“

„Tomu dobře rozumím,“ řekne Katarina a soucitně přikývne.

„Ale dnes ráno jsem začala přemýšlet o jedné věci.“

Trine bubnuje prsty na psacím stole.

„Ten, kdo proti mně odstartoval tuhle očerňovací kampaň, musel vědět, že nevystoupím s žádnou obhajobou. Musel nebo musela vědět, že nemůžu veřejnosti sdělit, co jsem vlastně dělala večer 9. října vloni nebo, přesněji řečeno, co jsem dělala den nato. To znamená, že dotyčný musel vědět, že jsem tou dobou byla v Dánsku a co by to pro mě znamenalo, kdyby pravda vyšla najevo.“

Katarina Hatlemová sklopí zrak.

„Svěřila jsem se jediné osobě,“ řekne Trine a upře na Katarinu pohled. „Byla tu jediná osoba, která mi pomáhala se všemi praktickými záležitostmi. A ta osoba, milá Katarino – jsi byla ty.“

Katarina neodpoví. Jenom civí do země.

„Buď za tím vším stojíš ty, nebo jsi někomu jinému vyzvonila, co jsem dělala.“

Trine předejde případné námitce.

„Dostaneš ještě šanci – jenom jednu – aby ses ospravedlnila. A nechoď na mě s čestným slovem, že jsi to nebyla ty, protože ty s tím máš zajisté něco společného. Já jsem to rozhodně nikomu jinému neřekla.“

Katarina ani jednou nedokáže zvednout oči, ale Trine i tak vidí, že jí planou tváře. Zanedlouho se jí začnou chvět koutky úst.

„Přísahám,“ popotáhne. „Nikdy jsem si nemyslela, že to zajde tak daleko.“

„Ne, opravdu?“ odpoví Trine ironicky. „Není mnoho takových, kteří znají média lépe než ty, Katarino. Věděla jsi přesně, jak s nimi máš manipulovat.“

Horečně zakroutí hlavou.

„Takhle to nebylo,“ oponuje. „Byla to moje chyba, Trine, ale ujišťuju tě, že s tímhle nemám nic společného.“

„V tom případě navrhuju, abys začala mluvit. Do začátku tiskové konference zbývají necelé dvě hodiny.“

Katarina propukne v pláč. Takto tam sedí, dlouho, dokud ji Trine nepožádá, aby se vzchopila.

„Promiň,“ vykoktá Katarina tiše a přitom zavře oči a nechá slzy volně stékat. „Mrzí mě to.“

Trine mlčí, pouze se dívá na svou mnohaletou nejbližší spolupracovnici. Tu, kterou považovala za kamarádku. A je překvapená tím vřelým citem, který ji zaplavuje. Ale nepřiměje se k tomu, aby řekla, že je to v pohodě. Vůbec to není v pohodě. To, co se mezi nimi pokazilo, nelze napravit.

„Čekám,“ řekne a vysune bradu.

Katarina Hatlemová popotáhne, prsty se snaží otřít si slzy pod očima, ale nepomůže to.

Když se konečně rozpovídá, už se jí netřese hlas.

A Trine si myslela, že ví, jak to bolí, když je člověk zraněný. Ta tlumená bolest, kterou přerušují malá pulzující bodnutí, slova, která do srdce zadírají třísky bolesti a vyrážejí z prsou veškerý dech. Myslela si, že ví, jak to může bolet.

Mýlila se.

KAPITOLA 76

Jakmile Bjarne zavěsí, vyťuká další číslo. Za okamžik dostane spojení na druhém konci. Ve stručnosti poví, kde je a co se přihodilo.

„Jde tady o rukojmí,“ zopakuje ještě jednou, aby zdůraznil vážnost situace. Když zavěsí, zírá na dům.

„Má někdo z vás zkušenosti se situacemi, jako je tahle?“ zeptá se.

Místní strážníci se na sebe podívají.

„Tím nemyslím to, co jste se naučili na policejní akademii.“

„Ne,“ vyhrkne jeden z nich.

„Nebudete mít nic proti, když se ujmu velení, dokud nedorazí zásahovka?“

„Ne, ne,“ zareagují oba sborově.

„Dobře,“ řekne Bjarne. „Musíme vytvořit vnitřní zátaras, aby pachatel nemohl uprchnout, pokud by se chtěl dostat z domu. A taky postavíme vnější zátaras, který nepovolaným zabrání dostat se do oblasti. Máme štěstí, vede sem pouze jedna silnice a ta začíná za tamtou zatáčkou,“ poučí je Bjarne a ukáže na šedý dům s vysokými zdmi. „Je tam taky cesta pro pěší. Jeden z vás, třeba ty,“ navrhne a ukáže na muže vlevo od sebe, „tam půjde a postará se o to, aby se sem nikdo nedostal. A tím myslím opravdu nikdo.“

Strážník přikývne.

„Když jsem sem přijížděl, všiml jsem si ještě jedné cesty pro pěší u poštovních schránek. Ty si stoupneš tam,“ zavelí Bjarne a ukáže na druhého strážníka. „Odtamtud je taky vidět do domu, ale postav se tam diskrétně. Nesmíme udělat nic, co by pachatele k něčemu vyprovokovalo. Sundej si bundu, sníží se tím pravděpodobnost, že uvidí, že jseš policajt. Podívej se, jestli se dá zjistit, kolik lidí se tam uvnitř nachází. Musíme taky zvážit, jestli budeme evakuovat některé sousedy, každopádně ty, které zahlédneme u venkovních dveří. Ti musí pryč.“

Strážníci přikývnou.

„Já zůstanu tady před domem. Uděláme, co můžeme, a počkáme na ostatní.“

Strážníci znovu přikývnou.

„Tak,“ vydechne Bjarne a máchne rukama. Strážníci spěšně vyrazí. Bjarne si prohlíží dům, vidí, že se znovu pohnuly záclony. Něčí hlava nepozorovaně vykoukne ven a zase zmizí.

Bjarne už byl u dvou případů s rukojmími. Ten první se odehrál v azylovém domě. Nějaký zaměstnanec domu přivolal policii a oznámil, že je držen proti své vůli jedním obyvatelem, který ho ohrožuje nožem a kanystrem benzínu. Záchranka i zásahovka rychle vyrazily a dlouho přetrvávaly obavy, že obyvatel celý azylový dům podpálí. Ale do půl hodiny bylo po všem. Dotyčný byl zadržen bez incidentu.

Druhý případ se týkal jedné ženy v domě v L?renskogu a hlášení, které dostali, bylo zhruba stejné jako nyní, že muž uvnitř má zbraň a nebojí se ji použít. Dokonce vyšel na verandu a vypálil jeden výstřel do vzduchu, aby podepřel své tvrzení. Policie přijela s četnou posádkou, rozmístila se kolem domu a vyjednavač navázal kontakt. Ani v tomto případě to netrvalo dlouho a rukojmí se dostala ven. Muže dopadli v domě po krátkém zásahu.

Obě akce měly společné to, že se pak Bjarne cítil poněkud zklamaný. Nebyly to žádné akce. Žádné adrenalinové nakopnutí, žádné hlášení do vysílačky ohledně zaměření ruky, paže nebo hlavy do středu chvějícího se nitkového kříže. Ale přestože byl Bjarne tenkrát zklamaný, teď celou svou bytostí cítí, že si přeje, aby tohle dopadlo stejně. Aby to proběhlo zrovna tak rychle, stejně nedramaticky a s co nejméně zraněními.

Bjarne sebou trhne při zazvonění telefonu. Podívá se na displej. Hovor z telefonu Emilie Blomvikové. Bjarne stojí nehybně několik dlouhých vteřin. Váhavě stiskne zelené tlačítko.

„Haló?“

„Neslyšel jste, co jsem řekl?“ spustí temný těžký hlas.

„Ano, Remi. Slyšel jsem všechno, co jste řekl.“

„Tak proč jste pořád tady? Varoval jsem vás, že mám u sebe zbraň. Potřebujete nějakou ukázku?“

Bjarne zavře oči, usilovně přemýšlí.

„Ne, Remi, nepotřebuju.“

„V tom případě vám radím, abyste odtud okamžitě odjeli.“

Bjarne si promne čelo, má mokrou ruku, cítí, že dobré rady jsou právě teď na prodej na černé burze, na kterou nemá přístup. Výcvik ze školy nic neznamená, chybí mu klid, rady, přívětivý hlas, který osobě na druhém konci dává najevo, že to ona rozhoduje.

„Dovolte mi, abych vám pomohl,“ nabídne a z druhého konce se okamžitě ozve zasupění.

„To, co ti teď dovolím, je, abys držel hubu a poslouchal. Vím, že teď vás přijde celá tlupa, co, přijdete s vyjednavači, se zbraněmi a všichni budete na mé straně, že ano, všichni budou tak kurevsky plní porozumění. Na to můžete zapomenout. Nechci mluvit s žádným zasraným vyjednavačem.“

Znovu je ticho. Bjarnemu kape z čela pot.

„Ano,“ řekne. „S kým teda chcete mluvit?“

*

Ozvěna policistova hlasu burácí Remimu v hlavě. Podívá se na televizní obrazovku, na které běží zpravodajský kanál. Bliká tam červené kolečko, jako kdyby bylo vyhlášeno varování před tsunami. Vedle něho je napsáno, že ministryně spravedlnosti Trine Juulová-Osmundsenová na dnešek svolala tiskovou konferenci a že pravděpodobně odstoupí. Ale odborníci, které Remi poslouchal, ti, kteří promluvili ve studiu, se domnívají, že nikdo nemůže počítat s tím, že se za to, co udělala, omluví.

Ani ona ne.

„Chci mluvit s tou v televizi,“ vyhrkne Remi. „S ministryní spravedlnosti. Chci mluvit s Trine Juulovou-Osmundsenovou.“

KAPITOLA 77

Ačkoliv se Henning musí zdržovat v autě, není těžké pochopit, že se něco děje. Už upozornil redakci a vtom k němu Bjarne přijde a prudce otevře dveře.

„Tady teď nemůžeš být,“ poučí ho s plnou policejní vážností v hlase a zároveň ukazováčkem naznačí „pojď sem“.

„Jasně,“ řekne Henning a vystoupí. „Kde teda můžu být?“

„Kdekoliv,“ řekne Bjarne. „Jenom ne tady.“

„Co se to děje?“

„Celkem dost věcí,“ odpoví Bjarne a neobtěžuje se žádným bližším vysvětlením.

Henning se v poklidu stáhne zpátky a pozoruje Bjarneho a ostatní strážníky. Tváře mají přísné, kroky rychlé. Dá-li si člověk dvě a dvě dohromady, dostane zpravidla čtyři. Remi je v domě Emilie Blomvikové. A nemá v úmyslu ho dobrovolně opustit.

Henning si najde opodál místo, odkud může situaci sledovat. Potom vytáhne mobil a vyťuká číslo do redakce.

*

Zbraň těžkého kalibru je na místě do půl hodiny. Vysoký tmavý muž jménem Simen Krogh je zodpovědný za vedení akce. Má dlouhé kotlety, silnou čelist, širokou býčí šíji.

„Tak, lidi, poslouchejte,“ vyzve Krogh a mávne na strážníky, aby šli blíž. Ustanoví zásahovou skupinu o třech policistech, která dostane za úkol položit Remiho na zem, pokud by vyšel ven nebo se pokusil uprchnout. Krogh dále oznámí, že zajistil vyjednavačku vyškolenou u policie, která na místo dorazí během patnácti minut.

„Nám teď jde o jedinou věc,“ pronese Krogh vážným hlasem. „A to je přimět pachatele vyjít ven s rukojmími naživu. A pamatujte – máme čas. Můžeme čas natahovat, abychom ho unavili. Pokud nenastane nějaká akutní situace ohrožující život rukojmích, nezasáhneme. Nevezmeme dům útokem, pokud to nebude nezbytné. Ale připravíme se i na to, jako bychom měli udělat přesně to.“

Krogh se otočí.

„Ten živý plot támhle,“ řekne a ukáže na stranu od domu. „Je hustý. Může nám poskytnout úkryt. Je u něho taky nějaká veranda. Chci tam dva muže, ale udělejte to v tichosti. Nechci, aby slyšel vaše kroky a znervózněl.“

Strážníci, na které Krogh ukáže, přikývnou.

„Naproti vpravo od garáže se dá do trávy protáhnout plotem. Na té straně nejsou okna, což nám nahrává, abychom se přiblížili. Ale dům má hodně oken na čelní straně. Takže se držte z dohledu. Dívejte se, aniž byste byli viděni.“

Velitel zásahové jednotky potom přistoupí ke dvěma mužům, kteří si připravují pušky.

„Pokud zpozorujete, že únosce namíří zbraň proti rukojmímu a nechá se slyšet, že bude střílet, počkejte na můj konečný pokyn, jestli ho můžete sejmout. Žádná hrdinství. Jasné?“

Odstřelovači přikývnou.

Kolem nich se před bílým laťkovým plotem i za ním rozmístí další jednotky.

„Tak,“ řekne Krogh a míří rychlými kroky k Bjarnemu. „Co si myslíte o požadavku, který únosce vznesl?“

Bjarne pohodí hlavou.

„Těžko říct. I ten šílenec tam uvnitř ví, že nelze jen tak zčista jasna zavolat ministryni spravedlnosti.“

„Ale myslím si, že i tak bychom se měli pokusit ji informovat,“ navrhne Krogh. „Aby byla se situací srozuměna.“

„Pokoušel jsem se kontaktovat někoho z jejích nejbližších spolupracovníků, ale vládne tam teď trochu chaos. Ministryně bude mít zanedlouho tiskovou konferenci, jestli jsem to správně pochopil.“

Krogh přikývne.

„Ale právě s ní chtěl pachatel mluvit. Jak sám řekl, má zbraň, kterou se nebojí použít. Myslím, že požadavek hovořit s ministryní není vysoký, pokud povede k záchraně života.“

Bjarne se zhluboka nadechne.

„Přiměju svého šéfa, aby vyvinul tlak na lidi kolem ní.“

KAPITOLA 78

Slova z úst Katariny byla jako úder zaťaté pěsti do břicha. Trine si nikdy nemyslela, že vyslovení jména by mohlo způsobit tolik bolesti. Roky, které strávili spolu. Jejich plány. Sny. Všechno šlo vniveč. A ona tomu teď rozumí, vidí, jak před ni byla umístěna tlačítka a jak je mačkala, jedno po druhém, bez rozmyslu. Jenom proto, že on to řekl.

Je to příliš ďábelské. A teď je příliš pozdě. Dostal přesně to, co chtěl.

Nebo ne?

Trine se podívá na hodiny na stěně, zvedne se, zhluboka se nadechne. Vejde do šatny, koukne se na sebe do zrcadla. Myšlenka na to, co se chystá udělat, ji naplní malými vznětlivými jehličkami. Jen za poslední hodinu byla třikrát na záchodě. Hodinové proběhnutí by jí teď přišlo vhod, aby z těla vyplavila škodlivé látky. Stále cítí doznívání likéru, kterého na chatě vypila až příliš.

Trine si z čela odhrne pramen vlasů, lehce si poupraví kabátek, zapózuje před zrcadlem. Vypadá to dobře, nebo ne?

Ale ano, řekne si. Naprosto dobře.

Nadechne se, hledí sama sobě hluboko do očí, zavře je. Bude nenávidět každý okamžik. Jde k psacímu stolu, sebere stránky, které si vytiskla, není si jistá, jestli je vlastně potřebuje. Nikdy neměla problém pronášet řeč nebo přednášku bez rukopisu. I tak je dobré mít něco, kam může nahlédnout, pro jistotu. Něco, čeho se může držet.

Je na cestě ze dveří, když k ní přispěchá Katarina Hatlemová. Potom, co vedoucí oddělení komunikace všechno Trine pověděla, sama od sebe řekla, že samozřejmě okamžitě vyklidí svůj stůl a nevrátí se. Teď mává rukou do vzduchu. V ruce drží mobil.

„Trine, počkej!“ zavolá.

Není na ní znát, že spolu jen před pár hodinami vedly hovor. Vykračuje s vážností, kterou Trine už tolikrát předtím viděla. Bývá to tehdy, když se něco stane.

Katarina se zastaví přímo před Trine, položí ruku přes mikrofon telefonu.

„Mám tady na drátě policistu,“ hlásí. „V Jessheimu došlo k únosu.“

Trine se na ni shovívavě podívá.

„Katarino, jsem na cestě na svoji tiskovou konferenci, nemůžu –“

„Tři vteřiny,“ naléhá Katarina. „Jen si tři vteřiny poslechni, co ti řekne.“

Zase ta smrtelná vážnost. Trine se na okamžik zadívá na svou bývalou kamarádku, než telefon vezme a řekne „ano“. Nějaký muž jménem Arild Gjerstad se představí.

Trine mlčí a poslouchá, co se přihodilo a co se bude dít. Myšlenky proudí. Když policista domluví, odpoví mu: „Vyřiďte únosci, že jsem na cestě. Povězte mu, že se mnou může mluvit, ale že v tom případě chci něco na oplátku. Rukojmí, například.“

Trine podá telefon zpátky Katarině, aniž by zavěsila.

„Musíš sejít dolů do tiskové místnosti,“ pověří ji Trine a spěšně kolem ní projde. „Oznam, že tisková konference se prozatím odkládá.“

Trine informuje svého tajemníka, že řidič se musí připravit, že bude dole za dvě minuty. Ani si neoblékne kabát, než dojde k výtahu a několikrát stiskne tlačítko „dolů“. O čtyři minuty později, když se prodere zástupem povykujících novinářů, kteří vůbec nechápou, proč odtamtud mizí, aniž by s nimi promluvila, sedí ve vládním autě, o němž si myslela, že v něm jela naposledy. Je na cestě do Jessheimu. Řidič se zeptal, jestli mají požádat o policejní doprovod, aby se co nejrychleji dostali z hlavního města, ale Trine to nepovažovala za nutné. Zalituje, když ztvrdnou na mnohoúrovňové křižovatce, ale přejde ji to, když se přiblíží k V?lerengatunnelen. Pak stojí ve Furuset a znovu u výjezdu k Olavsg?rd. Trine se podívá na hodinky. Před půl hodinou jí zavolali. Jenom aby nepřijela příliš pozdě.

Cesta do Jessheimu trvá skoro padesát minut. Místo není těžké najít. Houfy zvědavých sousedů a novinářů chtivých reportáže stojí vedle sebe před policejním zátarasem. Reportérka TV 2 stojí s mikrofonem v ruce a mluví na kameru, vážně, jako kdyby se chystala informovat o úmrtí. Potom její pohled upoutá auto, ve kterém sedí Trine. Zakrátko ta světlovlasá reportérka auto pozná a pochopí, kdo přijel.

Trine se snaží myslet na něco jiného, dokud řidič nenajde místo k zaparkování. Vystoupí a ihned na sobě cítí pohledy všech, upře se k nějakému bodu za nimi a soustředí se na něj, ignoruje mumlání a protáhne se davem lidí k zátarasu. Televizní reportérka za ní volá.

„Paní ministryně Trine Juulová-Osmundsenová, co tady teď děláte?“

Trine neodpoví, pouze uvede své jméno uniformovanému strážníkovi, který hlídá zátaras, a okamžitě je vpuštěna dovnitř.

Boty na vlhkém asfaltu rytmicky klapou. Všichni, které potká, se na ni dívají, sledují ji. Najde auto, na němž je napsáno „Velitel zásahové jednotky“, kývne na několik uniformovaných mužů před ním.

„Dobrý den,“ pozdraví. „Kdo tady tomu velí?“

Vysoký tmavovlasý muž se otočí.

„Já. Simen Krogh,“ představí se a podá jí ruku.

Trine ji stiskne.

„Kontaktoval vás únosce ještě?“

„Ne,“ odpoví Krogh. „Neozval se poslední tři čtvrtě hodiny a my mu nevolali. Ale učinili jsme všechna opatření, máme lidi připravené vtrhnout tam – pokud by to bylo nutné. Všechny komunikační linky jsou volné. Vrchní policejní ředitel to taky sleduje a je připravený rozhodnout, jestli máme zasáhnout, nebo ne.“

„To rozhodnutí učiním já,“ ohradí se Trine. „Jsem ještě pořád ministryní spravedlnosti.“

„Ehm, ano, samozřejmě. Je to vaše plné právo. Dostala jste nějaké informace o pachateli?“

„Něco málo, ano,“ odpoví a přikývne. Není mnoho událostí z dětství, které by si pamatovala, ale zrovna na neštěstí v díře pod sněhovou závějí si vzpomíná. Četla o něm v místních novinách. Remiho bratr zemřel pod masou sněhu. Obrovská tragédie.

„Dobře,“ řekne Krogh. „Než se do toho pustíme, chci, abyste mluvila s vyjednavačkou, která přijela z Lillestr?mu. Pojďte se mnou.“

Krogh provází Trine houfem strážníků. Po chvíli se Krogh zastaví u zásahového vozu, podá nějaké hlášení, které Trine nezaslechne, a o pár vteřin později vystoupí nějaká žena v civilu. Na tenké, tmavě modré pláštěnce má neprůstřelnou vestu.

„Dobrý den, jmenuji se Tonje Tellefsenová,“ představí se. „Jsem vyjednavačkou v policejním okrsku Romerike.“

„Trine.“

Podají si ruce, usmějí se na sebe.

„Budu vedle vás stát celou dobu a budu poslouchat každé slovo, které bude řečeno. Všechny situace, jako je tato, jsou zcela unikátní a člověk nikdy dopředu neví, co zabere. Je tu však jedna důležitá věc a ta může samozřejmě fungovat, ale nesmíte říct nebo udělat nic, co by ho mohlo rozčílit ještě víc, než už je. Nepřipomínejte mu, proč je tady. A nemluvte s ním způsobem, který by mohl vnímat jako vyhrožování. Poslouchejte a mějte co nejpříjemnější hlas.“

Trine přikývne.

Tellefsenová se na ni vřele usměje.

„Tohle je opravdu výjimečné,“ řekne. „Aby únosce požadoval, že chce hovořit s ministryní. Ale jsme rádi, že tady jste. Je to od vás odvážné.“

„Děkuji,“ usměje se Trine a cítí, jak ji zaplavuje horko. „Který dům to je?“

„Ten červený,“ odpoví Tellefsenová a ukáže.

Je u něj zaparkovaný ještě jeden zásahový vůz. Trine vidí tmavé uniformy zásahové jednotky strategicky rozmístěné kolem domu.

„Dobře,“ řekne a rozejde se k autu. „Začněme.“

KAPITOLA 79

Dilema. Co dělat.

Emilie Blomviková sedí na zemi několik metrů od Mattise. Je jí teplo, ačkoliv se třese.

Remi před ní popochází sem a tam, posadí se, znovu se zvedne. Zavře oči, vrtí se. Vypadá to, že ho bolí hlava. A teď je venku policie.

Otázka je, jestli má něco udělat, nebo jenom čekat, až to dají do pořádku. Může se spolehnout, že se jim to podaří?

Nejprve si myslela, že ano. Jsou na to cvičeni. Jenže potom Remi řekl to o ministryni spravedlnosti. Vyhrožoval, že použije zbraň. A tehdy si Emilie pomyslela, že i ona musí něco udělat. Nemůže tam jenom sedět a čekat.

Udělat něco, ano. Jenže co?

Sebastian si naštěstí stále hraje ve svém pokoji, je zaujatý svou zatloukačkou. Tluče a tluče. Otočí zatloukačku. Tluče nanovo. Obvykle z toho usne. Doufá, že usne i teď.

„Remi,“ osloví ho vřelým hlasem. „Nemohl by ses na chvíli posadit?“

Emilie nemůže gestikulovat, protože má ruce pevně svázané za zády. Proto pohybem hlavy naznačí „pojď sem“. Remi se na ni dívá.

„Pamatuješ si, jak jsme chodili za školu a byli doma a koukali se celý den na filmy?“

Emilie se pokusí o úsměv, o kterém ví, že na muže zpravidla zapůsobí.

„Nevím, kolik sladkostí jsme snědli. Je mi skoro až špatně, jen když si na to vzpomenu.“

Mattis na ni zírá, ale Emilie jeho pohled nevnímá. Myšlenkami je zpátky u Remiho.

V době, kdy jim bylo tak dobře. Bylo to hezké. Také to bylo docela divoké období, vzpomíná si. Pořád se něco dělo.

„Můžeme to… vrátit, víš?“

Nikdy předtím nic takového neřekla. Remi zasupí.

„Ale co teda chceš, abych udělala, Remi? Čím by se tady tohle všechno vyřešilo?“

Zvedne k ní hlavu.

„Chci, aby ses mi omluvila,“ odpoví. „Chci, aby ses na mě podívala a řekla promiň za to, že jsi mi zničila život.“

Emilie pomalu přikývne, než jí dojde, co vlastně žádá.

„Já? Zničila –“

„Ano, ty. Ty, Johanne i ta zatracená stará –“

Remi se kousne do rtu.

Emilie hned nic neřekne, ale cítí, že se neudrží.

„Remi,“ vyhrkne. „To, co se mezi námi stalo, to už je tak dávno.“

Hlas má klidný, přestože to v ní vře.

„Nemůžeš přece myslet vážně, že pořád dumáš nad tím, co se tehdy stalo?“

Remi mlčí.

„Bylo mi osmnáct let, Remi. Osmnáct let! Panebože, vždyť jsme byli mladí fracci. Dělali jsme přece pořád různé hlouposti.“

„Tys pořád dělala hlouposti.“

„No dobře, a co má být? Vždyť je přece běžné, že když je lidem osmnáct, dělají si ze sebe blázny.“

„Hm, a přitom nezáleží na tom, jak se ten druhý asi cítí? Hlavně že se bavíš?“

Emilie po chvíli odpoví: „Remi, každý v životě udělal něco, čeho lituje. Je toho hodně, co bych ráda udělala jinak, kdybych dostala šanci, a jestli je to tohle, co chceš ode mě slyšet, ano, je mi líto, co se mezi námi stalo, tak jo. Takže: Je mi zatraceně líto, že jsem tě zranila. Omlouvám se. Ano? Tak, a můžeme, prosím, pokračovat dál v našich životech?“

„Cítím z tebe, že to nemyslíš upřímně.“

Emilie obrátí oči v sloup, ale Remi se na ni jenom dívá ledovým pohledem.

„Ach jo,“ povzdechne si Emilie. „Fajn. Ale neříkej mi potom, že jsem se ti neomluvila.“

„Teď už je na to stejně příliš pozdě.“

V následujícím okamžiku zazvoní telefon. Remi se na něj dívá, dlouho, než ho přiloží k uchu a stiskne tlačítko. Ale mlčí. Emilie předpokládá, že je to opět policie, která se ho pokouší přemluvit.

Emilie má však pocit, že je potřeba jednat, ne mluvit. A v Remiho očích je něco, co ji k smrti děsí. Nezůstala v nich žádná naděje. Pouze nenávist.

Musíš něco udělat, pomyslí si.

KAPITOLA 80

Trine dostane telefon a headset, připevní si ho kolem hlavy, nadechne se.

„Jsem připravená,“ řekne a podívá se na policejní vyjednavačku, která na ni kývne.

„Musíme nastoupit do auta,“ vyzve ji. „Nemůžete stát tady venku a dělat ze sebe terč. Tenhle muž očividně touží po pozornosti a vy –“

„Rozumím,“ přeruší ji Trine.

Nastoupí do policejního vozu. Trine se posadí na židli, dostane zápisník velikosti A4 a propisku. Vyjednavačka si sedne vedle ní.

Trine četla policejní krizový plán pro situace, jako je tato, ví, že někdo bude zaznamenávat veškerá navržená i přijatá opatření. Vše, co řekne, bude později předmětem hodnocení.

„Nezapomeňte, celou dobu jsem tu s vámi,“ uklidňuje ji vyjednavačka. „Dívejte se na mě a na to, co vám píšu, zatímco s ním budete mluvit. Buďte klidná. Jistá. Zdrženlivá. Nedávejte mu znát, že jste nervózní.“

„Je to tak vidět?“ zeptá se Trine a krátce se zasměje.

„Já jsem v takovýchhle situacích vždycky nervózní,“ přizná vyjednavačka. „Většinou pak ale podám nejlepší výkon. A ještě jedna věc: oslovujte ho křestním jménem. Remi. Spíš tak nabyde pocit, že se znáte. Křestní jména používejte i v případě rukojmích, pokud to zvládnete. Bude mu pak možná činit větší obtíže jim ublížit.“

Trine přikývne, zavře oči, pokouší se utřídit si myšlenky. Co když se podělá i tohle?

Jakou pak bude mít pověst? Už vidí ty požadavky. Omluv se, bude stát na titulních stránkách. Opět.

Trine cítí, jak jí v hrudi buší srdce. Puls sto na devadesát. Adrenalin. Pocit, který milovala, ale tohle je úplně něco jiného než opojení. Zhluboka se nadechne, zavře oči. Pak vyťuká číslo.

*

Remi se podívá na telefon chvějící se na kuchyňské lince. Přestali teď volat na Emiliin telefon, volají na jeho.

Očividně vědí, kdo je. Také museli zjistit, co udělal. Ale jak se jim to podařilo? Kde to jen zpackal?

Ještě jednou si v hlavě promítne vraždu Erny Pedersenové. Nevzpomněla si na něho, když ji poprvé vezl zpátky ze zpívání v televizní místnosti, ani když jí ukázal obrázek třídy, do které chodil, a pověděl jí o zlomkových čarách.

Remi nikdy nebyl nějak zvlášť dobrý v počtech. Jednou ho vyvolala k tabuli, požádala ho, aby vypočítal zlomek, který napsala. A on tam stál a díval se na změť číslic a vůbec nic nechápal. Zpětně měl za to, že přesně o to jí šlo, dostat ho do takové situace, aby se mu mohli všichni smát. To, co udělala pak, zatímco zvyšovala hlas, každopádně vyvolalo chichotání jeho spolužáků. Komandovala ho zespodu od jedné lavice v první řadě, zakřičela a udeřila ukazovátkem do stolu, že „tohle je zlomková čára. A nula pod zlomkovou čárou – to nejde.“

Jindy s sebou přinesla tři velké tabulky čokolády s tím, že pokud naprosto všichni ve třídě zvládnou tu jednu rovnici, kterou se je pokusila naučit, dostanou čokoládu. Ale Remi to pochopitelně nezvládl. Tomu, že poškodil celou třídu, přikládala samozřejmě velký význam. A na způsobu, jakým se na něho dívala, bylo vždycky něco zvláštního. Ten pohrdavý smích.

Potom, co jí ukázal snímek třídy a ukázal na sebe, bylo vidět, že si vzpomněla, ale nic neřekla. A on měl najednou takovou chuť odstranit to světlo z očí, které nenáviděl ve školních letech, ale nemohl. Mnozí ho viděli, jak ji veze. Markus na něho čekal. Proto obrázek třídy nechal viset na zdi s tím, že jí třeba dojde, co udělala. Možná se mu příště omluví.

Ale kdeže. Místo toho viděl něco z téhož pohrdání, které mu projevovala ve škole. A i když to plánoval, vlastně nechápal, co se seběhlo předtím, než ji zabil. Také zničil její trofej na zdi, snímek synovy rodiny, který tam visel jako zatracený diplom za vydařené, šťastné dětství. Odnesl s sebou snímek třídy a proklouzl zpátky do televizní místnosti, stoupl si hned za Markuse a zpíval dál. „Buď tobě sláva, jenž jsi z mrtvých vstal.“

Remi s Markusem nemluvil od střední školy. Potom se náhodou potkali ve Spaceworldu na Storgata, protože Remi si šel koupit počítač. Samozřejmě se dali do řeči a vlastně bylo celkem zábavné vidět, co z toho starého sukničkáře zbylo. Vůbec nic. Nejenže neměl ženu, neměl ani děti. Kolem břicha se mu usadila kulatá tělnatá pneumatika a na hlavě mu většinu těch vlnitých světlých vlasů nahradil holý lesklý kruh. S prací na tom byl také špatně.

Ale ani jeden z nich neměl příliš mnoho přátel, a tak zase začali držet spolu. Zpočátku to nebylo snadné. Remi nikdy nezapomněl a Markus také nikdy nic neřekl. Ne sám od sebe. Museli si zhluboka přihnout Vargtass, než se Remi zeptal, jestli je Markus ještě v kontaktu s Emilií, čímž se nevyhnutelně dostali k tématu.

A jestli je něco, co se Remi naučil od svého otce, pak je to to, že omluvy mohou mít různé podoby. Teprve když byl Markus opojený alkoholem, vyjádřil slabou lítost. Jenže lítost značí pouze to, že soucítíš, nikoliv že přijímáš zodpovědnost za to, co se stalo. Právě toho večera se rozhodl.

Markus by měl převzít zodpovědnost.

Remi věděl, že Markus jeden čas chodil s Johanne. Už dřív si zjistil, že Erna Pedersenová pobývá v Grünerhjemmet a že Dobrovolnické sdružení tam občas chodívá zpívat a hrát. Markus pocházel z rodiny, ve které hrály důležitou roli křesťanské hodnoty, ačkoliv se možná postupem let trochu uvolnily. Když Remi jednou navrhl, že budou dělat něco úplně jiného než hrát střílečky a zpíjet se, byl Markus překvapivě pro.

Paní Pedersenovou měli ve škole před více než dobrými dvaceti lety a za ty roky zešedivěla a zvrásčila. Nic nenasvědčovalo tomu, že by ji Markus poznal. A Remi věděl, že policie si zjistí, kdo byl ten den v Grünerhjemmet. Pokud by přišli na to, že Johanne Klingenbergová byla jednou z bývalých žaček Erny Pedersenové, hledali by někoho ve spojitosti. Jestliže by se pak pokoušeli také vypátrat, jestli ten den v Grünerhjemmet nebyl někdo z bývalých žáků Pedersenové, přišli by nakonec na Markuse Gjerl?wa. Remi Gulliksen, jak se podepsal do návštěvního protokolu, nikdy nebyl žákem Pedersenové. Oproti tomu Remi Winsnes, jak se jmenoval až do svých osmnáctin –

Plán týkající se počítače byl také jednoduchou záležitostí. Markus, který musel mít vždycky to nejnovější. Bez výhrad prodal svůj přenosný počítač Remimu, ten počítač, do něhož Remi nahrál fotografie Johanne a detailní snímky místnosti Erny Pedersenové. Pokud by si policie prověřovala, jestli se skutečně jednalo o Markusův počítač, tak pod jeho sériovým číslem bylo registrováno právě jeho jméno. Všechno by ukazovalo na muže, který s pistolí u hlavy spolykal z podnosu všechny morfinové kapsle. Remi opět pozoroval, jak se vytrácí světlo z očí člověku, kterého nenáviděl. A jako perfektní zakončení přidal na Markusův facebookový profil omluvu, status, který zůstal nevysvětlený.

Bylo to dokonalé, nebo ne?

Tak proč je teda venku policie?

Vražda Johanne, pomyslí si Remi. Měl snad Markus nějaké alibi? Remi zakroutí hlavou. Právě vyšlo Halo 3 a Markus po vydání něčeho takového nedělal nic jiného než že hrál a hrál. Když vyšlo Killzone 2, nespal dva dny. Remi si není jistý, ale myslí si, že u Crysis to bylo ještě horší. Samozřejmě že to představovalo určité riziko, ale Remi poslal Markusovi textovou zprávu krátce předtím, než jel za Johanne, a vyzvídal, co dělá. Odpověď byla podle očekávání. Markus hrál. „Grafika na prd, ale zvuk parádní.“ Všechno bylo, jak mělo.

Tak kde udělal chybu?

Potud to nehraje žádnou roli. Existují jenom dva způsoby, jak z toho ven. Buď vyjde dobrovolně s rukama za hlavou, nebo půjde nedobrovolně a přitom se bude dívat na vak na mrtvoly.

Tak co si vybereš?

Vezme telefon z kuchyňské linky, přiloží ho k uchu a stiskne zelené tlačítko. Slyší šumění. Napětí. Uběhne několik vteřin, než uslyší hlas.

„Dobrý den.“

Hlas není k rozpoznání, ale ví, komu patří.

„Tady je ministryně spravedlnosti Trine Juulová-Osmundsenová.“

Je zvláštní slyšet hlas osoby, kterou zná pouze jako osobu veřejně činnou. Ale všichni, kteří vyrostli v Jessheimu, samozřejmě vědí, kdo je ta žena pocházející z Kl?fta, která častokrát v dětství zavítala do Jessheimu. Místní noviny byly dlouhou dobu plné článků o ní. Remi má svým způsobem pocit, že ji zná. A právě teď by nechtěl mluvit s cizími lidmi.

„Chtěl jste, abych přijela,“ pronese Trine o něco ráznějším hlasem a on sebou trochu trhne. „Proto jsem teď tady. Rozumím tomu tak, že jste nesplnil požadavek, který jsem vznesla, abych sem přijela. Pokud něco chcete, Remi, musíte i něco dát. To znamená, že pokud tady v tomhle máme pokračovat, tedy dál spolu hovořit, musíte i vy projevit trochu dobré vůle. Musíte mi za to něco dát.“

Remi supí, ale hlídá se, aby mu z nosních dírek nevyšel žádný vzduch. Při pomyšlení na to, v jaké situaci se ocitla i Trine, by možná čekal, že mu bude rozumět. Ale ne. Namísto toho musí něco dát.

Ví, k čemu to povede. Jakmile otevře dveře, vtrhnou dovnitř, jeden po druhém, a položí ho na zem.

Nepřipadá v úvahu, aby něco dal.

„Kolik lidí je tam s vámi?“

Až moc, řekne si Remi v duchu a přitom zakroutí hlavou.

„Remi, chci, abyste propustil jednoho z rukojmích. Nic víc.“

Remi znovu zasupí.

Tohle je průšvih, pomyslí si. Den byl plný průšvihů. A ví, co ho po zbytek života čeká. Vazba, hromadné odsouzení v médiích, soudní stání ve vyšetřovací vazbě, proces. Ačkoliv by se po dvaceti letech dostal na svobodu, lidé by věděli, kdo je a co udělal. To není žádný život.

Tak co si vybereš?

Podívá se na zbraň. Vstane.

„Ne,“ zařve a zvedne zbraň. Podívá se na Emilii.

„Co jste říkal?“ zeptá se Trine.

„Nikoho nepropustím.“

„To musíte,“ protestuje Trine.

Nic nemusím, pomyslí si Remi a sevře rukojeť pušky pevněji.

„Je to jedno,“ sykne tiše.

„Proč?“

„Protože všechno teď stejně skončí.“

„Ne, Remi, to ne.“

„Ale ano,“ řekne a rozhodným pohybem nabije. „Všechno skončí. A teď nás všechny pozabíjím.“

KAPITOLA 81

Kdyby někdo Trine požádal, aby převyprávěla následující vteřiny, nedokázala by to. Ne dopodrobna. Viděla, jak velitel zásahové jednotky zašermoval rukou, vykřikla, nepamatuje si, co jí vyšlo z pusy, ale ať už to bylo cokoliv, muselo to zapůsobit, protože velitel zásahové jednotky se zarazil a podíval se na ni. A co udělala policejní vyjednavačka, není podstatné. Ale žádný výstřel se neozval. Ani nebylo přerušeno telefonní spojení.

Šum na druhém konci je jako pronikavá vysokofrekvenční bolest. Trine zamrká, snaží se znovu soustředit a pomáhá to, má jasnější rozhled, ale zírá pouze na bod přímo před sebou. Policejní vyjednavačka se jí snaží něco říct, Trine to však nevnímá.

Odfiltrovává hluk a snaží se představit si Remiho Gulliksena, ty vyděšené lidi, kteří jsou v domě společně s ním. Jak jim asi je. Přimět Remiho k tomu, aby poslal jednoho rukojmího ven, bude kontraproduktivní.

„Remi,“ osloví ho tiše. „Myslím, že tuším, proč jste chtěl, abych přijela.“

A tentokrát vyčká, dokud nezareaguje. Moc toho neřekne, ale zabručí na znamení toho, že má zájem slyšet pokračování.

„Vy a já,“ řekne a počká ještě chvíli. „Udělali jsme něco, co jsme neměli. Oba jsme byli zatlačeni do kouta a zoufale se snažíme dostat ze svých problémů.“

Trine se ještě jednou odmlčí, cítí, že jí hoří čelo.

„Myslím, že vím, jak vám je,“ připustí a opře se o lokty, tlačí je ke kolenům. Několik pramenů vlasů jí spadne před oči, ale neodhrne si je. Místo toho se zhluboka nadechne.

„Nikdy jsem druhým nedovolila, aby mi diktovali, co mám dělat. Bojovala jsem proti tomu, co považuji za nesprávné. Ale za poslední dny jsem zmoudřela, Remi. Alespoň si to myslím. A pochopila jsem, že někdy se prostě vyplatí nebojovat proti silám, které jsou v převaze. Člověk může stát v moři s vodou po kolena a myslet si, že tam dokáže stát pořád, i když se k němu přižene obří vlna. Ale bez ohledu na to, jak je silný, přijde vlna, která ho smete.“

Trine se odmlčí.

„Remi, chápete, jak to myslím? Slyšíte, co říkám?“

Odmlka. Ticho se do ní zahryzává. Trine zadrží dech, svírá prsty.

„Slyším vás.“

„Mám návrh,“ vyhrkne Trine nadšeně. „Nerada s někým mluvím po telefonu. Vždycky upřednostňuji vidět lidi tváří v tvář. Takže to, co teď udělám…“ řekne a na krátký okamžik zvedne pohled k policistům v policejním voze, z jejichž tváří se dá vyčíst nesouhlas, „… je, že vystoupím z auta a postavím se před dům. Chci, abyste přistoupil k oknu a –“

„Proč? Abyste mě mohli odbouchnout?“

„Ne,“ odpoví Trine s důrazem. „Nikdo tady nebude po nikom střílet. To vám zaručuji.“

Zvedne se, natáhne zamítavě ruku k jednomu z policistů, který se ji pokouší zastavit.

„Pokud teď vykouknete,“ řekne a vykročí na asfalt před autem, „uvidíte mě. Také bych vás ráda viděla, Remi.“

Je ticho.

Trine očima pročesává okno za oknem a hledá nějaké známky pohybu. Nic nevidí. Nic neslyší.

Potom se pohne jedna záclona.

„Takhle, ano,“ řekne a ucítí hřejivý pocit po těle, zpozoruje, že začalo mrholit, měkký bodavý chlad, který snižuje teplotu v hlavě a usnadňuje přemýšlení. „A ráda bych vás také viděla celého. Myslíte, že byste mi mohl vyhovět?“

Remi neodpoví. Ale Trine zakrátko vidí obličej muže s tmavýma očima. Malé dešťové kapky ulpívají na sklech brýlí jako maličké perličky, ale i tak ho vidí zřetelně.

„Dobrý den,“ pozdraví ho s úsměvem. „Ráda vás vidím.“

Neodpoví jí.

„Měla bych připustit,“ pokračuje a upře na Remiho oči, „že jsem pochopila, že to musím tentokrát vzdát. Nemůžu udělat nic, co by mohlo… přimět obří vlnu, aby… zmizela.“

Trine na okamžik ztratí nit. Zakroutí hlavou a rozsvítí se jí. Zase se v ní probudí ten bojovník. Ani náhodou nesmí dovolit, aby měl nad ní navrch. Ať ji ani nenapadne to vzdát. Musí pro to něco udělat.

Najednou se cítí posílená, ale brzy se myšlenkami vrátí zpátky.

„Remi, vím, že je lákavé na tu vlnu jen tak čekat, čekat, že všechno zmizí. Bohové vědí, že jsem na totéž myslela i já, v minulosti i teď. Měla jsem vztek na lidi, kteří mi ztrpčovali a ztěžovali život, ale v určitém okamžiku se člověk musí oprostit od toho, co se stalo, a hledět vpřed.“

Trine se snaží dívat přes brýle. Začíná to být stále těžší.

„A myslím si, že je dobré začít s omluvou. Omluvy jsou důležité, Remi. Je to –“

„Co jste říkala?“

„Prosím?“

„Ptal jsem se, co jste říkala.“

Remiho hlas je tvrdší.

„Říkala jsem, že je důležité umět se omluvit. Je to základní pilíř veškerých mezilidských vztahů.“

„Nemluvte se mnou o omluvách.“

„Proč ne –“

„Vy nevíte nic o omluvách.“

Trine to na okamžik rozhodí.

„Ne, to možná nevím,“ připustí a snaží se přes perličky vlhkosti na sklech brýlí najít Remiho oči. „Ale vím, že hranice mezi láskou a nenávistí je tenká. A jsem si docela jistá, že jste kdysi Emilii miloval, Remi, a že ji asi milujete pořád. Je snadné milovat a je snadné nenávidět. Ale odpustit někomu je možná to nejtěžší ze všeho. A neříkám nutně, že máte odpustit těm, kteří vám zničili život, protože odpuštění není nic, co bychom po někom mohli požadovat. Ale také si nemyslím, že je v pořádku žádat po někom, aby se omluvil. Pokud se má člověk omluvit, musí to tak i myslet. A člověk musí sám dojít k tomu, že udělal něco špatného, a musí to sám od sebe chtít napravit. Nesouhlasíte se mnou, Remi?“

Opět je ticho. Trine se snaží poslouchat jeho dech, ale všechno, co slyší, je šumění. Pak zmizí od okna.

„Remi?“

Nereaguje.

„Remi, jste tam?“

KAPITOLA 82

Emilie se podívá na Remiho, slyší ta krátká zabručení, která vyloudí, ale netuší, co bylo vyřčeno na druhém konci. Pouze vidí, že tu a tam přikyvuje, téměř nepostřehnutelně, a že si rukama přejíždí po hlavě. Slova, která slyší, na něho mají očividně nějaký vliv, ale je to jen pár minut, co se nechal slyšet, že je všechny pozabíjí. A přestože se zdá, že se Remi trochu uklidnil, netuší, jestli ho zase nepopadne vztek. To by byl jejich konec.

Emilie krvácí. Celou věčnost rukama třela silné lano, ale uzly nepovolily o víc než o milimetr.

„Slyším vás,“ řekne Remi.

O čem to mluví? podiví se znovu. S kým mluví?

Bouchání v ložnici ustalo. Sebastian určitě usnul. Díky bohu, řekne si v duchu, pokud je to pravda. Opakovaně škubne rukama. Lano se jí zařezává do rány, vystřeluje z ní ostrá bolest. Nemá to cenu. Sedí jako přilepená.

„Jak ti je?“ zašeptá Mattis několik metrů od ní.

Emilie myslí na všechno, co se za poslední dny událo, Mattisova nová práce, její pochybnosti o něm, které se vynořily, aniž by zcela chápala proč. Když se teď na něho dívá a vidí, jak je vyřízený, zakrvácený a potlučený, uvědomuje si, že toho mnoho nezůstalo z muže, který k ní tenkrát přistoupil u odbavovací přepážky na Gardermoen a zeptal se jí, jestli by s ním nechtěla na lov sobů. A uvědomuje si, že pokud se má někomu podařit Remiho zastavit v případě, že by policie neuspěla, je to ona.

Znovu sebou trhne, cítí bolest v rukách, zkousne ji. Prapůvodní síla, pomyslí si. Pouze ženy vědí, co to je. Bolest nic není. Potom, co žena na svět přivede dítě. Ale pořád nic. Uzly nechtějí povolit.

Z kuchyně slyší Remiho vzteklý hlas. Drmolí něco o omluvách. Pak se nanovo rozhostí ticho.

Nějaký zvuk ji přiměje stočit pohled do strany. Klika dveří Sebastianova pokoje jde dolů.

Ne, vykřikne v duchu. Nedělej to, Sebastiane. Zůstaň tam, kde jsi!

Ale on tam nezůstane. V následujícím okamžiku se dveře otevřou a ven vykoukne malý obličej. Emilie zavře oči, tak ráda by ho rukama zahnala dovnitř, ale má je stále pevně svázané, snaží se na něho zašeptat, že musí jít zpátky, ale Sebastian nereaguje, nedělá, co mu říká, nikdy prostě nemůže udělat, co po něm chce. Místo toho k ní přiběhne, jako vždycky.

„Maminko,“ zvolá nahlas. „Mám hlad.“

Ovšem že má hlad, když se za celý den téměř nedotkl jídla ani pití.

„Vím, broučku. Ale zrovna teď pro tebe žádné jídlo nemám. Musíš chvilku počkat. Nemůžeš se vrátit do svého pokojíčku a ještě si trošku pohrát? Přinesu ti pak něco k jídlu.“

Sebastian se ani nehne, jenom se na ně dívá.

„Mám hlad,“ zopakuje a otočí se.

Pak se vydá ke kuchyni.

„Sebastiane,“ okřikne ho Emilie hlasitěji. „Nechoď dovnitř.“

Ale Sebastian jde.

„Sebastiane, nechoď –“

„Sebastiane!“ zakřičí Mattis řezavým hlasem. „Nesmíš jít dovnitř. Slyšíš?“

Chlapec se zastaví a otočí se. Není zvyklý, že na něho mluví takto. Sebemenší změna v položení hlasu ho rozpláče, zvlášť když si myslí, že provedl něco špatného.

„Nemůžeš jít dovnitř,“ řekne Emilie co nejvlídněji.

„Proč ne?“ zeptá se.

„Protože –“

V následujícím okamžiku se přímo za ním vynoří postava.

Remi.

Dívá se na ně. Na Sebastiana. Potom ho chytí za rameno a táhne ho do kuchyně.

KAPITOLA 83

Remi nevnímá křik, který se za ním ozývá. Zavře dveře a posadí se na kuchyňskou židli.

Tlak ve spáncích stoupá.

Zašklebí se. Zavře oči. Snaží se myslet na něco jiného než na to, že to bolí.

Když znovu otevře oči, stojí ten malý chlapec před ním. V ruce drží malé červené autíčko.

„Mám hlad,“ pronese chlapec rozhořčeně.

Remi otevře pusu.

„Co?“

„Mám hlad,“ zopakuje chlapec.

„Opravdu?“

Remi na něho zírá.

„Chci papat.“

„Aha,“ řekne Remi nakonec. „Copak bys chtěl?“

„Kukužiči.“

Kukuřičné lupínky. I jeho oblíbené jídlo, když byl malý. Panebože, ještě pořád je jídává.

Sebastiane, pomyslí si. Ty a já.

„Tak to mi musíš trochu pomoct,“ pobídne chlapce.

Sebastian jde ke kuchyňské lince, pod kterou stojí prázdné láhve, vytáhne krabici s kukuřičnými lupínky, malou modrou lžíci z příborníku, přikluše nazpátek a podává je Remimu. Pak se otočí a běží k ledničce, otevře ji, snaží se co nejvíc natáhnout, ale na krabici s mlékem nedosáhne. Remi mu ji sundá, usadí ho na židli, nasype mu kukuřičné lupínky a zalije je mlékem.

Dívá se na toho malého chlapce, jak jí, ušpiní se a srká.

Odněkud zpovzdálí slyší hlas. Je to žena. Vyslovuje jeho jméno. Remi. Jste tam?

Ano, jsem tady. Jsme tady. Už budeme pouze my dva, Sebastiane. Zvedne se. Vezme zbraň. Přemýšlí, kde to udělá. V ložnici, možná. Svinčík tam bude tak jako tak. Nejlepší bude počkat, až Sebastian dojí. Nemůže cestovat s prázdným žaludkem.

Jde ke dveřím, otevře je. Myslí na to, jak bude konečně ticho. Jak se mu tentokrát podaří udělat ten krok definitivně, společně se Sebastianem. Jak spolu budou zírat přímo do toho nejkrásnějšího světla.

*

Emilií zmítá pláč. Pláče tak intenzivně, že se jí nedostává vzduchu. Když se konečně dokáže nadechnout, vrátí se opět myšlenkami k prapůvodní síle a prabolesti, k tomu, že bolesti vlastně neexistují. A znovu se pokouší osvobodit, rázněji a zoufaleji než kdy jindy, a pouze jediná myšlenka ji drží, myšlenka na Sebastiana a na to, co se s ním v kuchyni stane. Každá vteřina může být důležitá, trhá a škube, cítí za zády stále větší vlhko, zatáhne, přitáhne, škubne a trhne a jako by měla od krve kluzčí ruce, postřehne, že lano každou chvíli povolí, zabere ze všech sil a cítí, že pokud trošku přidá, jenom maličko, bude volná.

Emilie zatne zuby, za zády pociťuje stále větší vlhkost a teplo, ale pokračuje a několikrát po sobě co nejsilněji trhne a najednou už necítí žádný odpor.

Přitáhne ruce k sobě, podívá se na ně, jsou červené a lepkavé od krve, ale necítí je, není v nich už žádná bolest. Je volná a Sebastian je v kuchyni.

Mattis se jí pokouší něco sdělit, ale ona na něho udělá pšt, poslouchá zvuky z kuchyně. První věc, na kterou pomyslí, je, že musí vtrhnout dovnitř, než bude příliš pozdě, že musí odvést pozornost od Sebastiana na sebe. Ale těžko říct, co se bude dít pak, Remi může v záchvatu paniky dostat amok a to nemůže s ohledem na Sebastiana riskovat.

Tak co?

Emilie se rozhlíží po něčem, co by mohla použít, cokoliv, jenom aby to dokázalo přivodit zranění. Nestačí jenom poslat Remiho k zemi, pokud se jí to vůbec podaří. Musí se postarat o to, aby se už nezvedl.

Činky, bleskne jí hlavou. Ty, které dostala od Johanne k Vánocům a které stále leží pod pohovkou pro případ, že by ji přepadla chuť si zacvičit.

Emilie si pospíší k pohovce, lehne na zem a uvidí je mezi prachem, kousky lega a starými kuličkami hroznového vína, které se začínají podobat hrozinkám. Natáhne se, jak to jen jde, a podaří se jí uchopit jednu činku, přikutálí si ji k sobě. Potom se postaví, zdvihne činku do výše prsou a cítí, že pokud z toho ona – i její rodina – vyváznou živí, tak k čertu začne cvičit, ne o tom pořád jen mluvit. Chopí se svého života. Bude ve všem trochu lepší. Pokusí se milovat celého Mattise, ne jenom tu jeho nespoutanost.

Emilie pospíchá ke dveřím, nadechne se.

V tom samém okamžiku jde klika dveří dolů.

*

Remi neodpoví.

Trine se otočí k policejní vyjednavačce, k veliteli zásahové jednotky, strážníkům a ostatním uniformovaným, kteří se dají do pohybu skoro jako nějaký robotizovaný systém. Trine samozřejmě ví proč.

Výkřik rukojmích věstí nebezpečí, že může dojít k zmaření života. Policisté ze zásahovky se přibližují, jsou rozdány povely, kódy a hlášení, které jí nedávají smysl. Všichni jsou připraveni zasáhnout.

Trine zavře oči. Prosím, přeje si v duchu.

Ať to dobře dopadne.

KAPITOLA 84

Emilie zdvihne závaží nad hlavu, je připravena udeřit. Ví, že Remi s sebou může mít Sebastiana, a tak se ukryje za dveřmi v momentě, kdy se otevírají.

Remi vyjde. A Emilie vidí, že Sebastian jde hned za ním, ale ani jeden ji nepostřehl.

Emilie zavře oči a nechá ruku padnout. Má v hlavě pouze jedinou myšlenku, a to že bude bít a bít a bít, až nebude do čeho. V tom samém okamžiku se ozve hlasitá rána, jakou jaktěživa neslyšela, a když otevře oči, okamžitě pochopí, že to byl výstřel z Mattisovy lovecké pušky, ale to ji nezastaví, nechá činku spadnout a cítí, že něco zasáhla, netuší však co.

Chystá se udeřit ještě jednou, když se jedno z oken v obývacím pokoji roztříští. Podlaha se začne chvět pod kroky těžkooděnců v tmavých uniformách a najednou jí také někdo zadrží ruku.

Jeden přes druhého hlasitě křičí, ale Emilie ničemu z toho nerozumí, soustředí se pouze na to, aby bila a bila a bila, ale nejde to. Někdo ji drží.

Emilie se nadechne a vidí Remiho nohy pod hromadou mužů a jeho zbraň přišlápnutou k březovým parketám těžkou černou botou. Něco bílého se pomalu sype dolů ze střechy, jako kdyby uvnitř sněžilo. A tehdy pochopí, že všechno skončilo.

Ve změti zřetelných mužských hlasů se nese slabý, křehký dětský pláč a Emilie se vytrhne. Pospíchá za svým chlapečkem, který na ni kouká vytřeštěnýma vlhkýma očima. Tváře má červené. A v kuchyni vedle misky s téměř snědenými kukuřičnými lupínky leží autíčko Blesk McQueen. Všude je špína. A Emilie vlastně ničemu nerozumí, ale to je teď jedno.

Položí ruku na synovu hlavu a pevně ho k sobě přitiskne. A pomyslí si, že nic na světě ji nepřiměje objetí povolit.

*

Trine si nevšimne, že mrholení přešlo v silnější kapky. Jako kdyby jí někdo probodl. Uniká z ní vzduch a ona se stává těžkou a prázdnou.

Na rameni cítí ruku a zároveň jí někdo něco říká, ale ona neslyší co, neví, kdo to je. Teprve teď si uvědomuje, že se chvěje.

Kolem sebe vnímá blahořečení, slyší, jak někdo spustí úlevný potlesk, který postupně sílí. Ale Trine netleská. Jenom stojí a oddechuje.

Dopadlo to dobře.

A neví, kde se to v ní bere, ten pocit, který na ni teď plnou tíhou dopadá. Neplakala hodně dlouho, co si tak pamatuje. Neplakala, když ji obviňovali a všechno bylo nesnesitelné. Neplakala, když před několika lety přišla kvůli rakovině o přítelkyni. Ani když s P?lem Fredrikem sledovali na DVD film Pokání, ačkoliv on plakal. Ani se nerozplakala radostí, když Petter Northug porazil Axela Teichmanna v poslední etapě štafety při mistrovství světa v Liberci, přestože cítila, že se jí vlastně chce.

Ale teď pláče.

Skrytá ve stále sílícím dešti pláče, jako kdyby tělo dohánělo všechny slzy, které neuronila dřív. Neví, jak dlouho tam v dešti stojí v slzách. Ale když se otočí a rozejde se k policejním zátarasům, k televizním kamerám a všem přihlížejícím, s plným vědomím, že má před sebou další boj, který musí vybojovat, než vyprší den, lehce se narovná a předsune bradu.

A napadne ji, že už je to dávno, co se naposledy cítila takhle silná.

KAPITOLA 85

Henning se natahuje, aby viděl, co se děje. Zrovna to, co se stalo, nevyžaduje velké analytické dovednosti. Obytnou čtvrtí se nese potlesk a jásot. Záležitost s rukojmími skončila, pravděpodobně bez ztráty na lidských životech. V opačném případě by nikoho nenapadlo se radovat.

Henning podá krátkou zprávu jednomu z hlavních redaktorů, kterého má poslední půlhodinu nepřetržitě na drátě. Jak jen to bylo před policejním zátarasem možné, průběžně redakci informoval a je si vědom toho, že čtenáře 123nyheter nakrmili aktualizacemi prakticky minutu po minutě.

Ale že to celé vyvrcholí tím, že Trine přijede do Jessheimu, aby se pokusila přemluvit Remiho k opuštění domu Emilie Blomvikové, by Henninga ani ve snu nenapadlo. Vlastně se měl držet stranou, protože o své sestře nemůže psát, ale navzdory všemu nebyla tou nejdůležitější osobou v dramatu s rukojmími.

Teď přichází k policejním zátarasům. Hlavu má vztyčenou. Kroky jisté, pohled odhodlaný. Henningovi připadá, že z ní vyzařuje něco sebejistého. Když se blíží k reportérce TV 2 Guri Palmeové, zvedne ramena, lehce si poupraví oblečení, spustí ramena mírně zpátky.

Henning se tlačí ještě o kousek blíž, vedle stojící novinář se na něho nespokojeně podívá, ale on si toho nevšímá. Trine se zastaví před kamerou TV 2, kde Palmeová čeká, až dostane do sluchátka signál, že je všechno připravené. Potom se zeptá, co se přihodilo, jakou v tom Trine sehrála roli. A Trine odpovídá, na rovinu a bez toho, aby dramatizovala nebo přehrávala vlastní roli, a zdůrazňuje, jak je ráda, že nebyl zmařen žádný lidský život.

„Paní ministryně, dneska jste měla mít tiskovou konferenci, na které jste měla prezentovat vlastní verzi toho, co se za poslední dny stalo. Co nám k tomu tady a teď řeknete?“

„Povím k tomu jen tolik, že jsem informovala ministerského předsedu, že podávám demisi, a on mé žádosti vyhověl. Takže uvidíme, co zítra řekne král při společném zasedání vlády.“

„Potvrzujete tedy, že jako ministryně spravedlnosti odstupujete?“

„Přesně tak,“ přikývne Trine.

„Proč to děláte?“

„Myslím, že norský lid pro to nepotřebuje žádné bližší zdůvodnění. Všechno, co jste o mně řekli a napsali za poslední dny, by mělo být dostatečným vysvětlením.“

„Takže připouštíte svou vinu?“

„To jsem neřekla. Ale palcové titulky, které se v poslední době v médiích objevily, mi ztěžují, abych pokračovala.“

„To musíte rozvést,“ naléhá Palmeová.

„Nesmím.“

Palmeová je na zlomek vteřiny vyvedená z míry, ale znovu se rychle vzpamatuje.

„Můžete nám povědět něco o tom, jaké pro vás byly poslední dny?“

Trine se nadechne.

„Náročné, byla by chyba tvrdit něco jiného.“

„Mnozí si vyloží skutečnost, že odstupujete, jako určité připuštění viny.“

„Jsem si toho vědoma. Lidé si to mohou interpretovat, jak chtějí.“

Palmeová několik vteřin váhá, načež pokračuje: „Identita toho mladého stranického politika stále není známá ani nikým potvrzená. Mluvila jste s ním po tomto?“

„Ne,“ odpoví Trine.

„Je něco, co byste mu bezprostředně chtěla vzkázat?“

„Ne.“

„Omluvíte se mu?“

Trine se podívá zpříma do kamery.

„Není nic, za co se omlouvat. Musím už jít,“ rozloučí se a odchází. Sypou se na ni další otázky, jak od Palmeové, tak i od ostatních reportérů, ale Trine pokračuje v chůzi, netváří se, že by chtěla odpovídat. Místo toho zamíří do vládního vozu, který se zabručením nastartuje, ještě než k němu dorazí. Záplava blesků je provází do nejbližší zatáčky.

KAPITOLA 86

Henning se po Trinině odjezdu ještě chvíli v Jessheimu zdrží, stoupne si doprostřed davu, kde jeden plenární rozhovor střídá druhý. Z oficiálních míst zní pořád ta samá písnička: Nemůžou si Trine Juulovou-Osmundsenovou vynachválit za úsilí, jež vyvinula k záchraně života Emilie Blomvikové a její rodiny.

Henning odtamtud odjíždí, když se blíží sedmá hodina, stihne vlak jedoucí o půl osmé do Osla a zhruba o hodinu později je v Grünerl?kka.

Všechno, co se s Trine za poslední týden přihodilo, ho znovu přiměje myslet na matku. Nechal ji přece v posteli, v hlubokém těžkém alkoholovém spánku. Rozhodne se, že zkontroluje, jestli se stav nezměnil.

Nebe nad čtvrtí Sofienberg je téměř černé, když si odemkne její byt. Opět se setká s tím znepokojujícím tichem, ale pach cigaret se drží na své obvyklé intenzivní úrovni. Když vstoupí do obývacího pokoje, vidí v jejích očích zklamání.

„Ahoj, mami,“ pozdraví ji a pokusí se o úsměv. Ona mu nikdy neodpoví, nikdy neřekne ahoj, nazdar ani dobrý večer. Fráze do slovníku Christine Juulové prostě nepatří. Jako vždy sedí u kuchyňského stolu. Popelník před ní je napěchovaný a z jedné cigarety stoupá ke stropu plynulý proud tenkého modrého kouřového sloupku. Malá sklenička vedle je téměř prázdná.

„Neopravils rádio,“ vyštěkne naštvaně. „Sliboval jsi, že ho spravíš.“

„Vím, mami. Jen jsem se k tomu ještě nedostal.“

„Musím si poslechnout rádio.“

„Opravím ho.“

Matka si potáhne z cigarety a silně ji zamáčkne, až se přes okraj popelníku vysype popel.

„A já jsem doufala, že jde Trine,“ odtuší a obrátí do sebe poslední kapky ve skleničce, s úderem ji odloží.

Henning se na matku zadívá, načež zavře oči a v duchu se přesvědčuje, že to musí opět přejít, že hádky k ničemu dobrému nevedly ani nepovedou. Ale tolik ho to štve, tolik ho vnitřně užírají její trpké poznámky, které na něho neustále chrlí, jako kdyby jí už jen samotný pohled na něj vyvolával v ústech tu nejodpornější pachuť na světě.

„Proč to pořád říkáš?“ otáže se.

Christine Juulová k němu zvedne hlavu.

„Proč je pro tebe vždycky tak důležité sdělit mi, že by bylo mnohem lepší, kdyby místo mě přišla Trine?“

Matka neuhne pohledem.

„Pověz mi to,“ naléhá. „Jak často tě navštěvuje? Pamatuješ si vůbec, kdy tady byla naposledy?“

„Ano,“ odpoví. „Pamatuju si to dobře. Dokonce jsem si to napsala.“

Henning si odfrkne.

„A proč to sakra pořád děláš?“

Matka na něho pohlédne.

„Do toho ti nic není.“

„Abys mohla listovat ve svém almanachu a vzpomínat, kdy tady byla? Je to tak?“

„Pche,“ odfrkne opovržlivě a uhne pohledem.

„Chováš se hůř než kdejaký rozmazlený fracek,“ pokračuje Henning. „Vysedáváš tady den co den a zlobíš se na celý svět a na mě ze všech nejvíc, zdá se. Kouříš, piješ a utápíš se ve vlastním zármutku. Ano, určitě to pro tebe bylo hrozné, že tatínek umřel, ale já za to ksakru nemůžu.“

Christine Juulová se zvedne na třesoucích se nohách a pevně se chytí opěradla židle. Jako by náhle vztyčila hlavu a dělala se větší, než je. Oči, které bývají zastřené alkoholem, jsou najednou jasné a plné zlosti, jakou Henning, co si vzpomíná, ještě neviděl.

„Ovšemže ano,“ procedí skrze zuby.

Henning se na ni dívá. Ztěžkne mu jazyk a slova, která z něho nakonec vypadnou, znějí jako přidušený šepot.

„Co jsi říkala?“ vykoktá.

„Slyšel jsi, co jsem řekla,“ vyštěkne, aniž by hnula svalem ve tváři. Henning cítí, jak se mu po krku a obličeji šíří ruměnec. Stojí jenom metr od matky, mezi nimi se vznáší ta hořká slova a dech z její pusy, který bodá jako jehly. V tichu, které nastane, ho přestanou poslouchat nohy, potřebuje mnoho dlouhých okamžiků, aby se vzpamatoval.

„A co tím chceš k čertu říct?“ zeptá se nakonec. Pořád se křečovitě přidržuje židle a hluboce se do něj zavrtává pohledem. Mlčí. Posadí se a zapálí si další cigaretu, přihne si ještě trochu likéru. Henning ji žádá, aby dál rozvedla, co právě vyslovila, ale Christine Juulová mu neposkytne žádné vysvětlení. Nakonec ukáže na dveře a požádá ho, aby odešel.

Henning vyjde ven do večera, který je stále vlhký a chladný. Lidé a auta se ženou kolem něho. Samozřejmě to není moje chyba, že maminčin život byl takový, jaký byl, pomyslí si a zakroutí hlavou. Když tatínek umřel, nebylo mi víc než šestnáct let.

Tak proč teda řekla to, co řekla?

KAPITOLA 87

Trine si vychutnává ticho a uspávající jízdu autem. Její řidič jezdívá vždycky hezky plynule. A tentokrát je to obzvlášť báječné. Napětí v Jessheimu, soustředění, vystupňování, úleva – to všechno přispívá k tomu, že se zklidňuje. Nachází i vnitřní klid. Ví, že média o ní budou tentokrát psát hezky, přestože to není zasloužené. Neudělala přece nic jiného než že za Remim přijela a mluvila s ním. Nepřiměla ho, aby vyšel ven z vlastní svobodné vůle. Bylo to o vlásek, že to nedopadlo špatně. Ale pro jednou držela trumfy ona. A bylo příjemné se uvolnit, jak to udělala při rozhovoru pro TV 2. Teď už není žádné cesty zpět. Skončilo to. Všechno je pryč. No, ne úplně.

Ani nedokončí myšlenku a už jí zvoní telefon. Trine se na něj podívá. Sklesne. Nechá ho dlouho vyzvánět. Nakonec kapituluje.

„Ahoj,“ začne Katarina Hatlemová. „Slyšela jsem o tom, co se přihodilo. To je dobře, že –“

„Co potřebuješ?“ přeruší ji Trine.

Katarina si ztěžka povzdychne.

„Ráda bych se to pokusila urovnat.“

„Na to je už trochu pozdě, Katarino.“

„Chápu, proč to říkáš. Ale i když se mnou po tom všem už nechceš mít nic společného, myslím, že tě bude zajímat, co jsem mezitím, když jsi odjela z úřadu, udělala.“

Trine se napřímí.

„Ano?“

Katarina se pustí do vyprávění. Trine se ani nehne. Už ji nenaplňuje vnitřní klid.

Když Katarina o několik minut později domluví, Trine jí poděkuje.

„Rádo se stalo.“

„Jak jsi tohle všechno zjistila?“

Katarina hned neodpoví.

„Dostala jsem tip.“

„Od koho?“

„Od… od někoho, kdo chtěl zůstat v anonymitě.“

„No právě,“ odtuší Trine zamyšleně. Katarina to dál nerozvede.

„A ještě poslední věc,“ dodá nakonec. „Nemám nic proti tomu, podpořit tě i veřejně, pokud by si myslel, že blafuješ.“

„Toho si velice vážím, Katarino.“

„Tak hodně štěstí.“

„Díky.“

Zakončí hovor. Benzínky po obou stranách dálnice u Kl?fta ubíhají. Trine se nakloní k sedadlu před sebou a oznámí řidiči: „Obávám se, že mám ještě dvě další zastávky, než den skončí. Nevadí?“

„Ne, to je v pořádku.“

„Fajn. Nejdřív pojedeme domů k ministerskému předsedovi.“

KAPITOLA 88

Stále prší, ale jenom slabě. I kdyby lilo, Trine by stejně nepřijala pozvání státního tajemníka Haralda Ullevika do tepla, do jeho řadového domu naproti tenisovým kurtům u Eiksmarky. Místo toho se dívá na láhev šampaňského v jeho ruce, na jeho červené tváře, které svědčí o tom, že to ani zdaleka nejsou první bublinky, které spolkl.

A ona samozřejmě ví proč.

„Jedu rovnou z domu ministerského předsedy,“ řekne Trine a podívá se na svého kamaráda a dlouholetého nejbližšího spolupracovníka, když pracovala jako ministryně spravedlnosti. Jako vždy má na sobě elegantní oblekové kalhoty a bílou košili, která není po dlouhém pracovním dni ani na jediném místě pomačkaná. Opírá se o rám dveří, trochu si povolil kravatu.

„Vlastně bych ti asi měla pogratulovat, protože se tě William před necelou hodinou zeptal, jestli by sis uměl představit, že to po mně převezmeš.“

Ullevik se na ni nejistě usměje. Trine je jasné, co za tím vězí. Neklid, nervozita, protože ji nikdy dřív takto neviděl. Venku v dešti s pohledem, který by přiměl couvnout i tygra. A Trine se musí pořádně ovládat, aby na něho nekřičela. Nevrhla se na něho, fyzicky.

Opravdový ministr spravedlnosti.

„Ano,“ odpoví Ullevik váhavě. „Nabídl mi to.“

„Doufám, že jsi odmítl.“

Ullevik svraští nos, sevře skleničku pevněji.

„Ehm, ne. S díky jsem přijal.“

Trine tiše přikývne.

Ullevik poodstoupí od rámu dveří, narovná se, zkoumavě si ji prohlíží pozornýma očima. Trine má chuť začít tleskat, ale nechá to být.

„Není pochyb, že jsi tu práci měl dostat před třemi lety ty, Haralde. Budu asi první, kdo to připustí, ale měl jsi ty nejlepší předpoklady. A zcela jistě jsi měl pocit, že tě obešli, kdo by ho neměl. Muž takového formátu – a pak jsem přišla já, bezvýznamná, z vedlejší linie, a vyšvihla jsem se rovnou na vrchol. To muselo bolet.“

Trine nepatrně zamrká. Ullevik chce něco říct, ale žádná slova nevysloví.

„Už tehdy ses rozhodl, že mi vrazíš kudlu do zad?“

Znovu svraští nos.

„Začal jsi už tenkrát vymýšlet strategii? Vyčkával jsi jen na ten správný okamžik?“

Ullevik nasadí nechápavý výraz.

„Chceš tím naznačit, že – že já –“

„K naznačování to má daleko, Haralde, a vím, že dokonce ani tví dobří přátelé z VG tě nebudou chránit, pokud vyjde najevo pravda o tvé hře. A to ti slibuju, pokud se staneš ministrem spravedlnosti, všichni se dozvědí, co jsi udělal.“

„Trine, opravdu nerozumím, jak to myslíš.“

„Ale no tak, nedělej se. A jestli teď po mém odjezdu nezavoláš Williamovi, může se dost dobře stát, že ti zavolá sám. William ví, že ten den, kdy jsme měli v Kristiansandu sjezd, jsem odjela do Kodaně, protože jsem tam byla druhý den objednaná na jednu kliniku z důvodu přerušení těhotenství. Přesně jak ses to dozvěděl od Katariny Hatlemové jednoho večera, kdy jste ze sebe strhali svršky v pokoji číslo 421 v hotelu Bristol.“

Ullevik se prudce otočí a zírá do domu. Potom vystoupí ven na schod a zavře za sebou dveře.

„Taky ti pověděla, že jsem P?lu Fredrikovi nic neřekla. Katarina byla dobrá přítelkyně, jedna z mála, které jsem se svěřovala skoro se vším ze soukromého života. A ty jsi mě přiměl, abych do médií rozhlásila, že P?l Fredrik a já se dlouho pokoušíme o dítě. To bylo chytré. Přidalo mi to body v průzkumech veřejného mínění. Ale bylo to i cynické a promyšlené. Nemohla jsem přece před lidmi přiznat, že jsem po takovém palcovém titulku absolvovala potrat. Byla bych politicky mrtvá jako někdo, kdo otevřel bůhvíkolik domů pro ohrožené děti po celém Norsku a navíc připojil svůj podpis pod konvenci, která podporuje práva dětí na celém světě. Kromě toho bylo taky velmi pravděpodobné, že ztratím muže, kterého miluji. A s tímhle jsi kalkuloval, Haralde, počítal jsi s tím, že nebudu riskovat své manželství ani kariéru. Proto jsi vykonstruoval falešné sexuální obvinění a předhodil jsi tu historku největším novinám v zemi, které jsi spoustu let krmil novinkami. A moc dobře vím, jak senzacechtiví novináři slintají, když se jim naskytne možnost svrhnout nějakého ministra. Nepřestanou, dokud se jim to nepodaří.“

„To je naprosto absurdní, Trine, nikdy bych ti nic takového neudělal.“

„Haralde, tys to nejenže udělal, tys to udělat i chtěl. A ty kecy si nech, buď tak hodný, vím, že jsi to byl ty. Rada pro příště, až budeš posílat anonymní fax: jeď o něco dál. Někam, kde lidi nevědí, kdo jsi, abys mohl uvést jiné jméno než to skutečné, když se registruješ v internetové kavárně svým jménem a číslem na mobil.“

Trine se odmlčí. Ullevik otevře pusu a jen vteřinu nato ji zase zavře. Pouze kapka z okapu hned vedle naruší ticho.

Trine vzpomíná na ráno, kdy ta noční můra začala, když za ní po ranní schůzi přišel do pracovny a ptal se jí, jestli pro ni může něco udělat. „Jako ministryně spravedlnosti jsi odvedla fantastickou práci. Jsi nejlepší, koho jsme kdy měli.“

Hra.

Pouhá hra, všechno dohromady.

„Katarina ochotně souhlasila, že udělá vše pro to, aby napravila škodu, kterou jsi způsobil. Víš, co mi navrhla, Haralde?“

Trine pokračuje, než na to stačí zakroutit hlavou.

„Navrhla, že by se mohla podívat do přihlašovacích záznamů na Ministerstvu spravedlnosti, aby zjistila, kdo mi v pondělí ráno poslal ten nepříjemný e-mail, mimochodem krátce předtím, než jsi za mnou přišel do pracovny. Co myslíš, jaká je pravděpodobnost, že se jí podaří odhalit, že e-mail přišel z tvého počítače?“

Ullevik si odkašle.

„K tomu nemá žádné oprávnění,“ spustí.

Trine zasupí.

„Nenapadlo by mě, že zrovna ty budeš tolik moralizovat ohledně toho, co se smí a co ne, Haralde. A pro případ, že bys zapomněl, jaký resort jsem téměř tři roky vedla – co myslíš, nakolik obtížné pro mě bude ověřit si, jestli ti skutečně v pondělí ráno volal někdo z VG, jak jsi to tvrdil chvíli předtím, než se rozpoutalo to peklo?“

Ullevik nasadí nechápavý výraz.

„To byl prostě kec, samozřejmě. I tohle.“

Neodpoví. Jenom sklopí zrak.

„Podívej se na mě, Haralde.“

Zvedne pohled, váhavě.

„Koukej se mi do očí. Vypadá to, jako kdybych měla chuť tento boj prohrát?“

„Ne,“ odpoví a pokusí se napřímit. „Ale ty ho nikdy nepovedeš na veřejnosti.“

„V tom se pleteš, Haralde. Povím všechno P?lu Fredrikovi, až se vrátím domů. A víš proč? Protože nedokážu žít pod jednou střechou s mužem, o kterém vím, že jsem ho podrazila, aniž bych věděla, co si myslí a jak to cítí. Může se docela dobře stát, že to bude znamenat konec našeho manželství, ale z dlouhodobého hlediska by to tak možná stejně dopadlo. To nevyřčené by mezi nás vráželo klín, vím to, mám dost zkušeností s nevyřčenými věcmi, které zničí rodinu. A aby bylo jasno – mohu doložit veškerý svůj pohyb v Dánsku. Letenku, hotelový pokoj, dokonce mohu předložit objednání a účet, za co jsem jim zaplatila. Katarina taky ochotně souhlasila, že potvrdí, že mi pomáhala s praktickými záležitostmi. A kdo ví – třeba taky veřejnosti sdělí, jak ses dostal ke zbrani, kterou jsi proti mně tak prozíravě použil. A co tvá žena,“ pokračuje Trine a ukáže na dveře za Ullevikem, „co myslíš, že na to asi řekne? Co na to povědí tvé děti?“

Trine se účastnila mnoha diskuzí, interních i těch veřejných. Duely bývaly zpravidla vyrovnané. Zřídkakdy je možné naservírovat svému protivníkovi takovou ránu z milosti, jako je tahle.

„Haralde, nemám vůbec chuť tohle všechno propírat v médiích, protože ani jeden z nás na tom nevydělá. Zasáhne to naše rodiny, ministerského předsedu a zejména stranu. Pokud se však staneš ministrem spravedlnosti, nebudu váhat ani vteřinu a vyložím na stůl všechny karty. Do zapnutého mikrofonu. Právě tohle můžeš považovat za slib.“

Déšť opět maličko přidal na síle. Ullevikovi ještě víc zčervenají tváře. Dlouze se na ni dívá, pak dopije zbylý obsah skleničky a přehlédne zahradu přímo za ní.

Trine nedokáže přemoct nutkání usmát se.

„Není to žádná legrace, co? Vědět, že ať uděláš cokoliv, budeš mít ze života peklo.“

Trine vlastně trochu doufá, že Ullevik sází na to, že blafuje, aby se mohla očistit na veřejnosti. Něco jí však říká, že k tomu kroku nebude chtít přistoupit. Vidí to na něm. Mírně naklání paže dopředu. Lícní svaly vypadají ochable. Zdá se dokonce menší, než jaký je ve skutečnosti.

Trine má chuť dát mu poslední kopanec, který by zesílil bolest, již není obtížné vyčíst z jeho očí. Ale už to stačí.

Proto se k němu otočí zády a odchází.

KAPITOLA 89

Henning přejde ulici u Café 33 a vejde do Seilduksgaten, která je vždy tichá, přestože se nachází uprostřed rušné městské čtvrti. Ale i kdyby bylo okolí hlučné, Henning by si toho sotva všiml. Kráčí ulicí pohroužen do svých myšlenek.

To je důvod, proč muž, který se za ním objeví, na něho musí promluvit dvakrát, aby ho slyšel.

„Neotáčej se.“

Henning i tak pootočí hlavu, ale ve zlomku vteřiny není schopen rozeznat mužovu tvář. Postřehl však, že měl ruce v kapsách a že kapuce přes hlavu mu vrhala do obličeje temné stíny.

„Pokračuj v chůzi,“ přikáže mu ten muž. „Jdi pořád rovně a neotáčej se.“

Henning udělá, co mu nařizuje, přitom se mu rozbuší srdce. Snaží se rozpomenout, jestli toho muže někdy dřív viděl, ale nikoho mu nepřipomíná.

Markveien se k němu přibližuje jako večerní černá řeka. Nejedou žádná auta, a tak přejde ulici, zpomalí u vchodu do svého domu, ale muž ho požádá, aby pokračoval. Henning přejde Steenstrupovu ulici a schází k Fossveien, má co dělat, aby překonal pokušení otočit se.

Kroky se najednou přiblíží, a než Henning stačí zareagovat, ucítí dvě silné pěsti, které ho zatlačí do tmavého průjezdu a prudce s ním mrští o zeď. Má jeho obličej úplně až u svého, cítí závan česneku nabitý hněvem.

A vtom pochopí, kdo je ten muž.

Henning se snaží pohnout hlavou dozadu, aby viděl oči vedoucího operačního střediska Andrease Kj?ra, ale betonová zeď mu v tom brání.

„Kdo si myslíte, že jste?“ prská Kj?r. „Bavíte se s mými dětmi v naší zahradě, když u toho nejsem ani já, ani moje žena.“

Henning se snaží vzpamatovat, ale špatně se mu mluví, protože ho rukou drží za obličej, přes pusu. Kj?r se koukne k ulici, aby se ujistil, jestli je někdo nevidí, pak upře pohled zpátky, neuvolní sevření Henningova obličeje. Henning se pokouší něco říct, ale vydá ze sebe jenom klokotající zvuky.

„Vyserte se na to, chodit ke mně domů takovýmhle stylem,“ zasyčí Kj?r.

Krve by se v Henningovi nedořezal, vzmůže se pouze na kývnutí. Kj?r uvolní sevření a Henning se chytí za obličej a krk, až teď cítí, že ho bolí záda, jak s ním tvrdě mrštil ke zdi. A vidí na Kj?rovi, že v jeho očích není pouze hněv.

Je v nich i strach.

Ten bílý kříž na zahradě, mrtvý pes na schodech verandy. Někdo ho vyděsil. A podařilo se mu to natolik, že ani nechce, aby ho někdo viděl nebo slyšel, když Henninga konfrontuje.

„Jsme tady pouze my,“ řekne Henning, překvapený tím, jak rychle nabyl klidu ve svém hlase. „Vidím, že víte něco o Tore Pullim. To proto přicházíte takhle?“

Kj?rův výraz je stále neměnný a v jeho očích to pořád doutná.

„To proto někdo zabil vašeho psa? Abyste neprozradil nic z toho, co víte?“

Kj?r chce něco říct, ale zarazí se, znovu se rozhlédne.

„Prosím,“ žadoní Henning. „Sám jste otcem, máte strach o své děti, proto jste tady. Snažíte se je chránit. Ale já jsem tenkrát přišel o syna, Kj?re. Tak jistě chápete, proč se snažím zjistit, co se stalo.“

Nějaké auto projede kolem kalužemi. Kj?r těká pohledem.

„Slibuji vám, Kj?re, bez ohledu na to, co mi povíte, že to zůstane mezi námi.“

Kj?r se zase zadrhne. Očima hledá nějaký bod na zemi.

„To…“

Bloudí pohledem do všech stran.

Potom upne pohled na Henninga, postaví se k němu zády, natočený směrem k ulici.

„Nevím, kdo to byl,“ zašeptá.

„Vy nevíte?“

„Pst,“ zasyčí Kj?r. „To je všechno, co můžu říct.“

„Ale no tak, Kj?re.“

Opět Henninga silně přimáčkne ke zdi.

„Nevím,“ zopakuje mu u ucha. „Stačí? Nevím. A ani to vědět nechci.“

Kj?r se znovu rozhlédne, pak Henninga pustí.

„Ale mluvili nějak zvláštně.“

„Zvláštně?“

„Ano. Nějak východoevropsky. Švédsky. To je všechno, co vám řeknu. A odteď se ode mě držte dál,“ řekne Kj?r se stejnou intenzitou v hlase. „Držte se od nás dál. Jestli vás ještě uvidím nebo se mi ozvete, tak –“

Kj?r zvedne rozzlobeně ukazováček k Henningovu obličeji. Pohrozí mu před očima.

Potom se otočí a zmizí z průjezdu.

KAPITOLA 90

Bjarne Brogeland prožívá ten skvělý pocit, když se něco objasní, když se utáhnou povolené šroubky. Jako kdyby hodně dlouho hledal brýle, pak je konečně najde a nasadí si je. Vše je najednou jasné.

Na účtu Markuse Gjerl?wa objevili 3500 korun převedených od Remiho Gulliksena s označením „koupě počítače“. Remi si tedy od svého tehdejšího rivala z období dospívání koupil přenosný počítač, nejspíš se záměrem využít ho právě k tomu, aby zmátl policii a ta si pak myslela, že fotky, které v něm našla, patřily Markusovi.

Bjarne vytáhne snímky, které byly pořízeny v Remiho chlapeckém pokoji doma v Jessheimu. Rodiče ho za celé roky nijak nepředělali. Když u nich Remi párkrát nocoval, vždycky v něm spal. A vždy mu dělal společnost obrázek jeho bratra na zdi.

Bjarne si skoro ani nedovede představit, jaké to asi bylo, vyrůstat a cítit na sobě bratrův živoucí pohled pokaždé, když se Remi chystal spát. Podle Remiho matky mu otec neustále Wernerovu smrt vyčítal.

Přestože je Bjarne spokojený, ale vyčerpaný, projde chodbou a zaklepe na dveře Elly Sandlandové. Ozve se „dále“. Když vejde, usměje se na něho.

„Ahoj,“ pozdraví ho.

„Ahoj. Nechtěla bys zajít na pivo?“

Bjarne vidí, že se mu automaticky chystá odpovědět, že ne, ale překvapí ho její zaváhání.

„Zní to v podstatě docela dobře. Jenom ty a já, nebo se taky přidá někdo další?“

„Ostatní už odešli domů.“

Sandlandová přikývne.

„Dobře,“ usměje se.

A Bjarne, který celou dobu, co se s ní zná, toužil právě po takové odpovědi, se také usměje a nedokáže skrýt nadšení v hlase: „Paráda! Řekněme za pět minut?“

*

Henning stojí v neznámém průjezdu a lapá po dechu. Jakýsi kolemjdoucí muž po očku nahlédne dovnitř, ale za vteřinu je pryč.

Henning se pomalu vydá do ulice. Vítr na něho syčivě dýchá, ale on je příliš rozhozený na to, aby v něm ucítil podzim. Kolem popojíždějí auta a hledají mezery, kde by mohla přečkat noc, ale Henning si jich nevšímá. Klidně kráčí a přemýšlí, pod nohama mu křupou kamínky, špačky a špína.

Ti, kteří vyhrožovali Andreasi Kj?rovi, pocházeli z východní Evropy. Může to sice znamenat cokoliv, ale stejně. Tore Pulli hodlal prozradit, co ví o žhářství, ale než se k tomu dostal, byl zavražděn – a tu vraždu zinscenoval muž, který byl dlouho spolčený s lidmi z východní Evropy.

?rjan Mj?nes.

Je možné, že stojí také za výhružkami Kj?rovi?

KAPITOLA 91

Auto pomalu zabrzdí, jako kdyby řidič chtěl ten okamžik prodloužit.

Trine až teď dochází, že přijde o všechna svá privilegia, když už nebude ministryní spravedlnosti. Zrovna auto jí bude chybět. A řidič.

Trine najde jeho oči ve zpětném zrcátku.

„Děkuji, Bj?rne. Ráda jsem s vámi jezdila.“

„To já děkuji,“ odpoví.

Slabě se na ni usměje. Ale místo toho, aby prodlužovala okamžik, vystoupí do večera, ve kterém nad ní ožívá temný oceán ženoucích se mraků. A cítí, že už touží po zítřku.

Jak se dalo očekávat, před domem se tlačí novináři, ale tentokrát si toho nevšímá.

Zvedne hlavu a na některé pokývne, nenechá se rozptylovat zvuky, které se zvedají. Šine si to ke dveřím, kde na ni jako obvykle čeká P?l Fredrik. A ona přemýšlí, že by se nic z toho možná nestalo, kdyby bývala řekla, jak to tenkrát bylo. Třeba by se jí podařilo ho přemluvit, nebo ne?

Ani jednoho by nenapadlo, že by mohla otěhotnět. Bezúspěšně se o to snažili několik let. Ale pak se najednou ukázalo, že je těhotná. A vlastně neví, co se stalo, ale rázem měla pocit, jako by už děti nechtěla. Dostalo to mnohem konkrétnější rozměry. Nový život. A nevěděla, jestli by ho dokázala unést, jestli by byla dobrou matkou. Kdyby P?l Fredrik tenkrát věděl to, co teď o Trinině rodině ví, nebylo by možná tak těžké to pochopit.

Věděla však, že P?l Fredrik by se moc rád stal tatínkem a ona ho o tu možnost připravila, aniž by si s ním o tom popovídala.

Teď jí galantně, jako častokrát, pomáhá z kabátu. Vlastně to nemá ráda, protože to v ní vyvolává pocit, že je pouze na návštěvě. Ale oni jsou něco víc než přátelé.

Každopádně chce, aby to tak zůstalo.

Doprovodí ji do obývacího pokoje, který naplňuje hudba ze skrytých reproduktorů.

Ale je to hudba pro jiné, příjemnější příležitosti. Proto ji ztlumí a zhluboka se nadechne, načež se k němu otočí a udělá krok blíž.

*

Bjarne Brogeland a Ella Sandlandová si našli stůl v Asylet. Ve čtvrtek večer tam bývá vždy hodně lidí, ale Bjarnemu se podaří zajistit jim stůl pro dva hned u krbu. Objedná dvě piva a položí ruce před sebe na stůl, přitom se snaží navázat oční kontakt se Sandlandovou. Ale ona pohledem těká po místnosti.

„Haló,“ houkne Bjarne a usměje se. „Tohle je moje nemoc z povolání.“

„Copak?“

„Hledání darebáků.“

„Ach.“

Sandlandová se rozpačitě zasměje.

„Nedáš si pokoj od práce?“ zeptá se jí.

„Přesně tak.“

Číšník přinese pivo.

„Mimochodem, nemáš hlad?“ zeptá se Bjarne.

Chce prodlužovat posezení s ní tak dlouho, jak to bude možné, ale Sandlandová zakroutí hlavou. Bjarne děkovně kývne na číšníka, který hned zmizí.

U stolu je ticho. Sandlandová se napije ze sklenice, pátravě se rozhlíží po místnosti, potom se náhle otočí na něho.

„Tak – co myslíš, kdo se stane novým ministrem spravedlnosti?“ zeptá se.

Bjarne pokrčí rameny.

„Pro mě to vlastně není moc důležité. Nic to nevypovídá o tom, jak svou práci dělám já.“

„Ale je to fakt zvláštní, že takhle odstoupila.“

Bjarne pohodí hlavou a přitom myslí na Trine, svou velkou dětskou lásku.

„Asi nebyla moc dobrým lídrem,“ konstatuje věcně Sandlandová.

„Ne, možná ne,“ zašeptá Bjarne.

„Sexuální obtěžování na pracovišti,“ pokračuje Sandlandová a podívá se na něho. „Mám v resortu jednu kamarádku, která byla v práci vystavena sexuálnímu obtěžování. Nešlo o nic velkého, ale i tak to prý bylo dost nepříjemné. Pohledy, poznámky, šeptání a špitání za jejími zády.“

Bjarne cítí potřebu povolit si horní knoflík u košile.

„Řekla o tom i svému šéfovi, ale myslíš, že s tím něco udělal?“

Než Bjarne stačí odpovědět, Sandlandová zakroutí hlavou.

„Dobrý vedoucí by s tím něco udělal,“ dodá, aniž by z něho spustila zrak. „Dobrý vedoucí nedovolí, aby se něco takového rozjelo.“

A tentokrát, poprvé, uhýbá pohledem Bjarne. Hledá útočiště ve sklenici, u jejíhož okraje se zachytila pěna. Neví, co má říct, tak se rozhlíží po lokálu. Čtvrteční odpoledne. Hluk, rámus. Život a smích.

Sandlandová k němu pozvedne sklenici.

„Tak na zdraví,“ zvolá a usměje se na něho tím nejkrásnějším a nejsladším úsměvem.

Bjarne opětuje přípitek, vyprázdní sklenici.

Když se na ni znovu podívá, má na jazyku jedno slovo.

Ale nedokáže ho ze sebe dostat.

Pátek

KAPITOLA 92

Henning se s trhnutím probudí, není si jistý, kde je. Potom pozná stěny svého obývacího pokoje, strop, krabičku zápalek a plechovku coly na stole vedle pohovky. A než oči otevře pořádně, vrátí se mu myšlenky na všechno, co se stalo během posledních dnů, všechno, co se dozvěděl. Minulost se vynořila jako několikahlavá saň a mele se v něm na všechny strany.

Henning se přetočí ke konferenčnímu stolku, na mobilu vidí, že den už je v plném proudu. Naštěstí se s Heidi předchozí večer domluvil, že dnes může do práce dorazit o něco později. Proto si ve sprše dává načas a utvrzuje se v tom, že se zaměří na další otázku v pořadí. Jestli ti Východoevropani, kteří Andrease Kj?ra vyděsili k smrti, mají něco společného s ?rjanem Mj?nesem, pak jistě existují lidé, kteří vědí, o koho se jedná. Kdybych tak měl nějaká jména, asi by se mi podařilo najít si je, zamyslí se Henning.

Ani nestačí zapnout v kuchyni rychlovarnou konvici, když mu zapípá mobil. Podívá se na zprávu, vidí, že je od služby zasílající zpravodajství.

Truls Ove Henriksen je po Trine Juulové-Osmundsenové jmenován novým ministrem spravedlnosti. Henriksen, původem z Troms?, přichází z pozice politického poradce.

Henning o tom chlápkovi sotva slyšel, ale i tak si klikne na odkaz, který následuje pod textovou zprávou.

V samotném článku toho moc není, všimne si však, že Harald Ullevik, mnohými považovaný za jasného favorita na post po Trine, skončil s okamžitou platností jako státní tajemník. Nejsou udány žádné důvody, než jen že „odstupuje na vlastní žádost“.

Henning se usměje, zrovna teď by si klidně dovedl představit být mouchou na zdi na ministerstvu spravedlnosti, ale jiné věci jsou důležitější.

Bjarne Brogeland má rozespalý hlas, když se mu Henning konečně dovolá. I on si dnes určitě trochu orazil.

„Díky za včerejšek,“ řekne Henning.

„Já děkuju.“

„Dobře, že to šlo, jak to šlo.“

„Hm.“

„Jen se tě musím zeptat na jednu věc. Ti švédští Albánci, se kterými ?rjan Mj?nes udržoval kontakt. Už jste je pochytali?“

Brogeland hned neodpoví.

„Na to se ptáš až teď?“

„Ano.“

Opět to trvá několik vteřin, než Brogeland pokračuje. Henning ho slyší zívat.

„Těžká noc?“ zeptá se.

„Jsi si jistý, že je ráno?“

„Naprosto.“

„No, ti švédští Albánci?“ řekne Brogeland. „Můžu ti to zjistit, ale když jsme o tom mluvili posledně, dočista se po nich slehla zem. Většina z nich pravděpodobně pláchla ze země.“

„Ve strachu, že i oni by třeba mohli skončit v base?“

„Nejspíš.“

„Takže můžou být prakticky kdekoliv.“

„Řekl bych, že ano.“

„Dobře,“ zabručí Henning mrzutě a potom oba zavěsí.

Ale i když to vypadá, že se propadli do země, musí být možné je nějak vypátrat, uvažuje Henning. Jde jen o to, zeptat se těch správných lidí.

KAPITOLA 93

Bjarne celou noc probděl s pohledem upnutým ke stropu. V jednu chvíli vstal, zašel do pracovny a posadil se k žádosti, kterou sepsal na policejní okrsek Vestfold. Civěl na ty naduté formulace, ambice, vize. Potom papíry zmačkal a hodil do koše.

Teď pomalu kráčí do kuchyně, ve které na dětské nastavitelné židli sedí Alisha a dělá všechno možné, jen ne to, co má, totiž snídat. Zastaví se a něžně se na ni podívá. Jak je velká, ale přitom tak malá. A on neví, jestli má ještě smysl snažit se jí vysvětlit, proč po večerech nebývá doma, když ona usíná. Ale dluží jí, aby se o to pokusil, možná už dnes večer, přestože zrovna teď si není jistý, jestli sám vůbec zná odpověď. Jestli to, co dělá, k něčemu je, jestli město bude o něco bezpečnější.

„Ahoj, holky,“ pozdraví, jde ke skříni v rohu u okna a vytáhne láhev. Vytáhne druhou, třetí, dokud nenajde tu, kterou hledá. Neotevřenou a zaprášenou. Důkladně odfoukne vrstvu šedého prachu a podívá se na tmavě hnědý obsah láhve, která nese původní norské jméno Braastad.

„Co s ní budeš dělat?“ zeptá se Anita překvapeně. „Nebudeš teď snad pít koňak?“

„Kdepak,“ odpoví Bjarne se smíchem, promne si oči a natáhne ruce vysoko nad hlavu. Vyndá igelitku a láhev do ní vloží.

„Ale co s ní teda zamýšlíš?“

Bjarne ji políbí na tvář a pořád se usmívá, když pronese: „Navštívím jednoho kamaráda.“

*

Za setmění Henning znovu vklouzne do vchodu domu, ve kterém bydlí jeho matka, ale tentokrát nejde k ní. Místo toho zaklepe u souseda. Kroky se blíží. Dveře se otevřou. Domovník Karl Ove Marcussen, muž s kulatým pivním břichem, řídkými delšími vlasy a šest dnů starým strništěm, jímž mu prosvítá pokožka obličeje, si ho změří od hlavy k patě.

„Dobrý den,“ pozdraví Henning. „Jsem syn Christine.“

Palcem ukáže k sousedním dveřím.

„Ach tak,“ na to Marcussen a přikývne. „To vy jste –“

„Přesně tak.“

Marcussen znovu přikývne. Břicho se mu třepe.

„Co se vám to sakra stalo s ksichtem?“

„Nehoda ultralightu,“ odpoví Henning. „Prostě hazard.“

„A kurva.“

„Děkuji, že jste udělal to, oč jsem vás požádal. Myslím, že v posledních dnech neposlouchala rádio ani nesledovala televizi. A teď už se situace začíná pomalu uklidňovat.“

„Tak já jí to zapojím –“

„Ano, to byste byl hodný, bude si tak zase moct ničit uši. Ale tady,“ řekne Henning a podává mu tašku z jednoho nejmenovaného obchodu s černými výlohami, do kterého cestou zaskočil.

„Malá pozornost do vaší sbírky jako poděkování za pomoc.“

Domovník si povytáhne kalhoty, přijme tašku a nakoukne do ní. Usměje se, když vidí, co je tam za film. Chystá se poděkovat, ale Henning jen zamítavě zvedne ruce.

„Rádo se stalo.“

Henning pozdraví Karla Oveho Marcussena skautským stylem, ještě jednou poděkuje za pomoc a vydá se na cestu domů. Ale když mu dojde, že se blíží půl devátá, začne myslet na něco, co často dělával jeho mentor Jarle H?gseth, když se s případem nikam nepohnul. Jel zpátky na místo činu, pokud možno ve stejnou dobu, kdy byl zločin spáchán, aby trochu nasál atmosféru, porozhlédl se, jestli se neobjeví nějaký detail, který nebyl zřetelný, když všude byly policejní zátarasy. A v protokolu o vyšetřování požáru stálo, že policie dostala hlášení o požáru v Henningově bytě ve 20:35 hodin.

Proto se vydá na Markveien 32 a zastaví se před vchodem, do kterého často vcházel a vycházel, zpravidla s Jonasem. Rozhlédne se, pokouší se představit si, kde asi Tore Pulli seděl, aby mohl sledovat vchod. Možností je víc, po obou stranách ulice. A chápe, jak to muselo být podezřelé tomu ostražitému hlídači parkoviště, který Pulliho pozoroval několik večerů po sobě na prakticky tomtéž místě, než na to upozornil operační středisko.

Henning popojde ulicí sem a tam, narazí na několik rozjařených lidí s cinkajícími igelitkami z potravinových řetězců, na ženu tlačící kočárek, na auta, která sjíždějí ulicí dolů a tlumiče jejich pérování vržou při přejíždění zpomalujících prahů. Kdybych byl na místě Tore Pulliho a seděl bych v autě zrovna tady – jaký bych měl záměr? zamýšlí se Henning. Proč právě tady a tehdy? A z jakého důvodu mě Pulli kontaktoval z vězení? Neměli jsme přece spolu před požárem nic společného.

Opět dospěje ke stejnému závěru. Pulli mě hlídal, pomyslí si Henning. Ale myšlenka, která ho předtím nenapadla, teď udeří v plné síle. Pokud by on sám měl někoho hlídat – jak by postupoval?

Zmapoval by si pohyb toho dotyčného. Udělal by si poznámky. Pořídil fotky.

Co když Tore Pulli uvažoval stejně? Co když měl fotky těch, kteří ten večer vešli do domu a vyšli z něj?

Henning co nejrychleji pospíchá domů. V bytě usedne ke kuchyňskému stolu a zavolá manželce Tore Pulliho,Veronice Nansenové, která s radostí v hlase pronese, že ji těší, že se zase ozval. A i když má Henning spíš chuť okamžitě ji podrobit křížovému výslechu, prohodí s ní nejprve několik zdvořilostních frází. Přece jen neuběhlo více než několik týdnů od pohřbu jejího manžela.

„Ale jo, dá se to,“ odpoví Veronika. „Vyrovnávám se s tím.“

Henning přikývne, už se nedokáže udržet. „Poslyšte – důvod, proč volám, je, že se vás musím zeptat na jednu věc. Jak jsem pochopil, focení bylo spíš vaše výsada, ale neměl Tore náhodou taky foťák?“

Na okamžik je ticho.

„No ano, Tore… jeden měl.“

„Proč odpovídáte takhle?“ zajímá se Henning.

Veronika Nansenová si povzdychne.

„Protože se ke mně domů minulý týden někdo vloupal. Ukradl veškeré fotografické vybavení. Včetně toho Toreho.“

Henning musí vstát.

„Docela podivné,“ pokračuje Veronika.

„Ukradli ještě něco?“ zeptá se Henning mírně.

„No, sebrali nějakou tu drobnost.“

„A policie pachatele nedopadla?“

„No, policie. Ani se mi nechtělo to nahlásit. Vždyť se takovými případy nikdy nezalamují.“

Ne, pomyslí si Henning. Asi ne.

„Nevíte, jaké snímky měl Tore ve foťáku?“

„Předpokládám, že asi nějaké fotky z dovolené a tak. Proč se na to ptáte?“

Henning má nutkání povědět jí všechny souvislosti, ale nedokáže to.

„Nevíte, jestli někde neměl snímky zálohované?“

„Vždycky jsme si dělali zálohu všech digitálních snímků, ale bohužel si s sebou odnesli i naše zálohovací disky. Mírně řečeno, je to sakra hořké. Na těch discích jsem měla celý život s Torem.“

„Chápu,“ přitaká Henning rezignovaně.

Ale nedokáže teď prožívat smutek z její ztráty. Myslí pouze na tu svou. Tak blízko, a přece tak daleko. A ví, bez nejmenší pochybnosti, že snímky jsou navždy pryč. I ony.

A při té myšlence ho napadne další. Mohla tohle být jedna z informací, které byly vymazány ze záznamu v Indicii? Že Pulli seděl před jeho domem s foťákem? A může to být ta informace, kvůli které Andrease Kj?ra zastrašovali, aby držel hubu?

Sobota

KAPITOLA 94

Den začal pod neklidnou mračnou dekou, když se Henning rozhodne vyjít si ven a trochu si provětrat hlavu. Už od předchozího večera většinou jenom polehával na pohovce a přemýšlel. Občas vstal a popocházel sem a tam. Uvažoval. Nakonec z toho začal šílet.

Proto si koupil vychlazenou plechovku coly a posadil se na své místo v D?lenenga. Zase myslí na Jonase, na stopu, která se mu rozplynula přímo před očima v okamžiku, kdy už ji skoro měl. Tore Pulli měl možná fotograficky zdokumentováno, kdo se dostal do Henningova bytu. Všechno je ztraceno. A někdo s východoevropským přízvukem si dal tu práci vyhrožovat Andreasi Kj?rovi, aby mlčel o tom, co ví. Nejspíš jsou pryč i tyhle stopy. Pokud jsou Henningovy předpoklady o smazaném záznamu v Indicii správné, je docela možné, že Kj?r měl k dispozici stejnou informaci – totiž že Tore Pulli pořídil snímky toho nebo těch, kteří zapálili Henningův byt. Ví, že zachází daleko, ale zrovna teď se chytá toho prvního a nejlepšího, co dává smysl.

Znovu ho rozčiluje, že si z posledních dvou až tří týdnů před požárem vůbec nic nepamatuje. Vzpomíná si, že na papíru nebo lístečku, který mu někdo připevnil na vstupní dveře po zapálení stěn, bylo napsáno „První a poslední varování“. Ale varování před čím? Proč je tak těžké si vzpomenout?

Možná by měl něco udělat, protože očividně kolabuje, když ho něco bolí nebo má těžkosti. Snad by měl vyhledat odbornou pomoc. Ale přinejmenším z dětství se mu toho vybavuje stále víc. Alespoň na detaily z období s Trine si v posledních dnech čím dál častěji vzpomíná.

Ta myšlenka ho přiměje vstát.

Schází z tribuny, po asfaltu a do Birkelunden. Nenapadlo ho to, dokud pořádně nezačal myslet na Trine, na tu část života, kterou prožili společně, než otec zemřel. Aniž by vlastně chtěl, zase se jí přiblížil, znovu měl ty pocity a myšlenky jako dřív, ty, o nichž si myslel, že jsou nadobro pryč.

Všechno je to o tom požáru, pomyslí si Henning zaníceně a přitom uvažuje o tom, o čem je přesvědčený, že to musí udělat. Právě požár a plameny blokují jeho vzpomínky, a proto je musí opět pocítit na vlastní kůži. Přesně jako s Trine.

Vyběhne po schodech, vejde do bytu a před očima má pouze jediný úmysl.

Najít tu zpropadenou krabičku zápalek.

Leží tam, kde ji v poslední době zpravidla odkládá, na konferenčním stolku vedle pohovky, na níž usíná. Posadí se, soustředí se výhradně na tu pekelnou čtyřhrannou krabičku, uvědomuje si, že obsahuje arzenál zbraní, které si ho všechny najdou, aby ho zlikvidovaly.

Dojde mu, že dokonce zapomněl vyměnit baterie v hlásičích kouře, ale rázem to vyhodí z hlavy, ví, že by to na nic nemělo vliv. Henning zavře oči a vyvolává je, ty odvážné myšlenky. No tak, řekne si sám pro sebe, víš, co je potřeba udělat, stačí vytáhnout jednu sirku, přitlačit ji k drsnému povrchu a škrtnout.

Henning se několikrát zhluboka nadechne, než otevře oči, nevnímá nic jiného než jen krabičku zápalek. Uchopí ji, chvíli ji drží v ruce, načež ji otevře a vidí je tam ležet, všechny společně. Vojáky z pekla.

Henning jednoho z nich vytáhne, dotkne se toho tenkého dřívka, které působí mezi palcem a ukazováčkem tak drobně a nevinně. Potom přiloží červenou hlavičku ke krabičce, přidrží ji tam a cítí, jak mezi prsty a krabičkou vzrůstá napětí, ale zápalka se nehne.

Henning se zarazí, než se do toho pustí nanovo. Tentokrát cítí, že zápalka škrábe o povrch stále víc a pak mu vypadne. Ale neobjeví se žádný plamen.

Dobře, řekne si. Přinejmenším je to nerozhodně.

Neustává, přiloží hlavičku zápalky k boku krabičky, která opět čelí nátlaku. Najednou si všimne, že se zápalka krabičky už nedotýká. A to, co vidí před sebou, mu vyrazí dech.

Je to plamen.

Hrdý vysoký plamen.

Zírá na ten červenooranžový jazyk, jak se pomalu prokousává maličkým dřívkem dolů.

Skoro by nevěřil, že to dokáže. Konečně. Zvítězil nad jedním ze svých démonů. Ale pořád zbývá ještě jedna část. Ta nejobtížnější. Nestačí jenom zapálit. Musí také ucítit plameny na vlastní kůži.

Začíná to bolet, teplo se přibližuje, ale Henning má v hlavě pouze jedinou myšlenku – a tou je vydržet. Skousnout to. Přemoct instinkty a reflexy a pevně se držet.

A přesně to dělá, pevně svírá kousíček borovice, který každou chvíli prohraje svůj boj s plamenem. Ten se stále víc přibližuje ke konci a posouvá se blíž k jeho prstům. Henning řve, křičí, protože to bolí, tak zatraceně to bolí, ale on nepustí, dokud zápalka zcela neshoří a na ukazováčku a palci se mu neudělají velké červené fleky.

Zůstane sedět a lapá po dechu. Když znovu otevře oči a podívá se na ty pokroucené ubohé zbytky z prohraného boje padlého vojáka, jako by něco ustoupilo stranou a dalo stínu světlo.

A Henning vidí.

On vidí.

A teď už si taky vzpomíná.

„Tore Pulli,“ zašeptá a prsty se mu svírají do zaťaté pěsti. „Ten parchant.“