Thomas Enger

KAMENNÝ DÉŠŤ

Zdánlivá smrt je stav, kdy jsou životní funkce natolik potlačeny, že pacient vypadá jako mrtvý. K tomuto stavu dochází zřídka, a pokud se pacientovi nedostane pomoci (umělé dýchání, zahřátí těla, prostředky stimulující srdce), nastane smrt.

Prolog

Září 2007

Myslí si, že ho obklopuje tma. Neví, nedokáže otevřít oči. Možná že země pod ním je studená. Možná je mokrá.

Zdá se mu, že prší. Něco mu padá do tváře. Možná už padá sníh. První sníh.

Jonas miluje sníh.

Jonas.

Scvrklé mrkve v bílých tvářích plných trávy a hlíny. Ne, teď ne. Sněhuláku Frosty, to přece nemůžeš být ty.

Pokouší se zvednout pravou paži, ale nejde to. Ruce. Má je ještě? Palec, s tím může pohnout.

Alespoň si to myslí.

Kůže jako křehké, jemné vločky. Všude plameny. Takové teplo. Tvář sklouzne jako palačinkové těsto na vřelou pánev.

Jonas miluje palačinky.

Jonas.

Země se zachvěje. Hlasy. Ticho. Zázračné ticho. Nemohl bys mě ochránit? Ty, jenž se díváš?

To bude dobrý. Neboj se. Dám na tebe pozor.

Smích, který utichne. Není tu vzduch. Nechej mě, abych se tě mohl nadechnout.

Ale kde jsi?

Tam. Tam jsi. Tady jsme byli. Ty a já.

Jonas miluje ty a já.

Jonas.

Horizonty. Dešťová vichřice na nekonečném modrém zrcadle. Žblunknutí, které rozbije skleněný povrch, vlasec a návnada, které klesnou.

Studená prkna pod nohama. Oči, které se znovu slepí.

To bude dobrý. Neboj se. Dám na tebe pozor.

Cítí nohu na zábradlí. Má dobrou oporu.

Myslí si.

Prázdné ruce. Kde jsi? Naviň se zpět, prosím – naviň se zpět!

Stěna ze tmy. Všechno je jenom tma. Zpívající zvuky se přibližují.

Podaří se mu teď otevřít jedno oko. Není sníh. Není déšť. Je jenom tma.

Nikdy předtím tmu neviděl. Nikdy neviděl, kolik toho tma pojme.

Ale teď to vidí.

Jonas se bál tmy.

Miluje Jonase.

Jonas.

KAPITOLA 1

Červen 2009

Světlé kudrny jsou mokré nejenom od krve.

Země se otevřela a pokusila se ji pohltit. Je vidět jen hlava a trup. Strnulé tělo obklopuje vlhká půda, jako kdyby byla jedinou tenkou růží s dlouhým stonkem. Krev z úzkých podlouhlých trhlin na zádech stékala jako slzy po zasmušilé tváři. Nahá záda připomínají malbu.

Udělá několik kroků do stanu a rozhlédne se do stran. Otoč se, řekne si. Tohle s tebou nemá nic společného. Jen se otoč, vyjdi zase ven, běž domů a zapomeň na to, co jsi viděl. Ale nedokáže to. Jak by mohl?

„H-haló?“

Jenom les kolem odpoví šustěním větví. Udělá další krok. Vzduch je dusivý a vlhký. Pach mu něco připomíná. Ale co?

Stan tam předchozí den nestál. Pro někoho jako on, kdo na Ekebergské pláni denně venčí svého psa, byl pohled na velký bílý stan přílišným pokušením na to, aby mu odolal. Ta zvláštní poloha. Musel nakouknout dovnitř.

Kdyby to jen nechal být.

Dlaň s prsty není na svém místě, leží volně vedle paže, jako by povolila v zápěstí. Hlava bezvládně spadá k jednomu rameni. Znovu je vidí, ty světlé kudrny. Pramínky červených lepkavých vlasů. Vypadá to jako nějaká paruka.

Pomalu se přibližuje k mladé ženě, ale najednou se zastaví a rychle se nadechne až nadoraz. Začnou se mu stahovat žaludeční svaly, chystají se vyvrhnout ranní kávu a banán, ale podaří se mu reflex potlačit. Pomalu couvá, zavře oči a znovu je otevře, aby se na ni ještě jednou podíval.

Jedno oko jí visí z očního důlku. Nos má zplacatělý, jako by se ztratil v lebce. Čelist má promáčknutou, plnou tmavě červených skvrn a ranek. Hustá černá krev vytekla z rány na čele k očím a přes hřbet nosu. Jeden zub jí visí na nitce zaschlé krve uvnitř spodního rtu. Několik zubů leží na trávě přímo před ženou, která kdysi měla tvář.

Teď je rozdrcená.

To poslední, co si Thorbj?rn Skagestad pamatuje, než se vypotácí ze stanu, jsou nalakované nehty. Byly krvavě rudé.

Stejně jako těžké kameny vedle ní.

*

Henning Juul neví, proč tam sedí. Právě tam. Prkna jsou tvrdá. Popraskaná. Nepříjemná. Ale on si tam i přesto pokaždé sedne. Přesně na stejné místo. Mezi lavicemi, které stoupají ke klubovně na hřišti D?lenenga, vyrůstá lilek potměchuť. Kolem jedovatých bobulí dychtivě poletují čmeláci. Prkna jsou vlhká. Cítí to na zadku. Uvažuje, že by se měl převléknout, až přijde domů. Ale neví, jestli se mu bude chtít.

Henning tam chodíval kouřit. Už nekouří. Nemá to nic společného se zdravím nebo zdravým rozumem. Jeho matka trpí chronickou obstrukční plicní nemocí. Ne. Přál by si, aby mohl kouřit. Štíhlí bílí přátelé, kteří mají dobrou náladu vždycky, když přijdou na návštěvu, ale kteří se nikdy dlouho nezdrží. Ale on nemůže, nedokáže to.

Opodál sedí ještě pár lidí. Nějaká fotbalová máma, sedící dole na umělém trávníku, se na něho podívá a rychle odvrátí pohled. Je zvyklý na to, že ostatní, kteří tady také jsou, na něho civí, ale přitom předstírají, že ne. Ví, že jsou zvědaví, kdo je, co se mu stalo a proč tam sedí. Ale nikdo se nezeptá. Nikdo se neodváží.

Nevyčítá jim to.

Když slunce zapadne, zvedne se k odchodu. Jednu nohu vleče za sebou. Doktoři říkali, že se má snažit chodit co nejpřirozeněji, ale nejde mu to. Příliš to bolí. Nebo možná nebolí.

Ví, co je bolest.

Šourá se parkem Birkelunden kolem nově zrestaurovaného pavilónu s novou střechou. Nějaký racek zakřičí. V Birkelunden je hodně racků. Také nenávidí racky. Ale Birkelunden má rád.

Vleklými kroky míjí ležící milence, holá břicha, pěnící plechovky piva, kouř ze spálených grilů na jedno použití. Nějaký starý muž se soustředí, vrhne stříbrnou kouli proti dalším stříbrným koulím na štěrku, kde stojí bronzový kůň, tentokrát bez přítomnosti dětí. Muž se netrefí. Prostě se jenom netrefí.

Ty a já, pomyslí si Henning. Máme toho hodně společného.

Když vejde do Seilduksgaty, spadne první dešťová kapka. Po pár krocích už k němu rámus ze čtvrti Grünerl?kka nedoléhá. Nemá rád hluk. Nemá rád Chelsea, ani hlídače parkovišť, ale s tím nic nenadělá. V Seilduksgatě je hodně hlídačů parkovišť. Neví, jestli někdo z nich fandí Chelsea. Ale Seilduksgata je jeho ulice.

Má rád Seilduksgatu.

Jde přímo proti slunci nad starou továrnou na plátno a déšť mu zlehka dopadá na hlavu. Nechá na sebe kapky padat, zamžourá očima, aby viděl obrysy toho, čemu jde vstříc. Obrovský žlutý jeřáb se tyčí až k nebi. Už je tam celou věčnost. Mraky za ním jsou pořád tmavé.

Henning se přiblíží ke křižovatce s předností zprava na Markveien a přemýšlí o tom, že zítra může být všechno jinak. Neví, jestli je to myšlenka, na kterou přišel sám, nebo mu ji někdo nasadil do hlavy. Ale možná se nezměn

í nic. Třeba jen hlasy a zvuky budou odlišné. Možná někdo zařve. Možná někdo zašeptá.

Možná se změní všechno, nebo taky nic. A mezitím existuje svět naruby. Patřím ještě do něho? podiví se. Je tady pro mě místo? Mám dost síly, abych znovu oživil ta slova, vzpomínky i myšlenky, o kterých vím, že jsou ve mně někde hluboko pohřbené?

Neví.

Je toho hodně, co neví.

Když zdolá tři dlouhá patra schodů, kde se nad trámy se zažranou špínou vznáší prach, zamkne se v bytě. Příhodný přechod do bytu, který vypadá jako skladiště. Vyhovuje mu to tak, nemyslí si, že si zaslouží velkou předsíň, šatní skříň prostornou jako nákupní centrum, kuchyni, jejíž skříně a zásuvky vypadají jako naleštěné kluziště, spotřebiče, které se samy čistí, podlahu, která je vkusná a vyzývá k pomalému tanci, stěny plné klasiků a příruček, nezaslouží si žádné hodiny vyřezané ze dřeva ani sloupcový svícen Lilia od Georga Jensena nebo přehoz přes postel vyrobený z nejjemnějších pírek kolibříků. Všechno, co potřebuje, je matrace 90x200, lednička a nějaké místo, kam usedne, až bude tma. Protože ta nastane.

Pokaždé, když za sebou zavře dveře, má předtuchu, že je něco špatně. Začne zrychleně dýchat, zaplaví ho teplo, ruce má lepkavě vlhké. Hned napravo v chodbě stojí štafle. Vezme je, vyleze po nich a na odřené zelené polici na klobouky najde igelitku z obchodu Clase Ohlsona, vytáhne krabičku s bateriemi, natáhne se k hlásiči kouře, vyjme baterii a vymění ji za novou.

Otestuje to, zdá se, že všechno funguje.

Když už zase dýchá pomaleji, sleze dolů. Naučil se mít rád hlásiče kouře. Má je tolik rád, že jich má osm.

KAPITOLA 2

Když zazvoní budík, otočí se s mrzutým zabručením. Zdál se mu sen, který se rozplynul v okamžiku, kdy otevřel oči a proniklo mu do nich ranní světlo. Ve snu viděl nějakou ženu. Nepamatuje si, jak vypadala, ale ví, že to byla samotná Žena snů.

Zakleje, zvedne se a rozhlédne se. Pohled mu padne na skleničky s léky a krabičku zápalek, které na něho jako vždy čekají na nočním stolku. Povzdychne si, spustí nohy z postele a myslí si, že dnes – dnes – se mu to podaří.

Nadechne se, rukama si promne obličej a začne tím nejjednodušším. Tabletky. Suché a zpropadené. Jako obvykle je polkne bez vody, protože takhle je to nejhorší, tlačí je přes patro a hltan, čeká, až zmizí v zažívacím traktu a udělají práci, o které dr. Helge s velkým nadšením tvrdí, že je pro Henningovo vlastní dobro.

Zbytečně silně bouchne sklenicí s tabletami o noční stolek, jako by se tím chtěl probrat. Popadne krabičku zápalek. Pomalu ji vysune a podívá se na její obsah. Tencí dřevění vojáci z pekla. Jednoho z nich vytáhne a prohlédne si síru, tu červenou hlavičku koncentrovaného zla.

Na přední straně je napsáno „Bezpečnostní zápalky“.

Poněkud rozporuplné.

Přiloží tenké dřívko ke krabičce a chystá se škrtnout, ale ruce ho neposlouchají, nedokáže s nimi pohnout, soustředí se, sbírá veškerou sílu v rukách, v prstech, ale ten malý zpropadený kousek dřeva se odmítá pohnout, nerozumí, zůstane nedotčený. Potí se, svírá se mu hruď, snaží se nadechnout, ale nejde to. Zkusí to nanovo, vytáhne z krabičky ten mečík zla a znovu na ni zaútočí, ale brzy si uvědomí, že už nemá tu stejnou bojechtivost, zdaleka ne tu stejnou vůli, a vzdá to. Dojde mu, že potřebuje dýchat, a potlačí potřebu zakřičet.

Ale jen kvůli tomu, že je tak zatraceně brzy ráno. Arne v poschodí nad ním možná spí, přestože ve dne v noci přednáší básně Halldis Moren Vesaasové.

Henning si povzdychne a opatrně vrátí krabičku na to samé místo. Pomalu si přejede rukama přes obličej, dotkne se míst, kde je kůže jiná, měkčí, ale ne tak hladká. Jizvy na povrchu nejsou nic oproti těm uvnitř, pomyslí si a zvedne se.

Města, která spí. Přesně tam chce být. A tam teď také je. Grünerl?kka časně zrána, ještě než tato městská čtvrť ožije, než se venkovní kavárny zaplní a matka i otec budou muset do práce, děti do školky a cyklisté budou projíždět Tofteho ulicí na červenou. Ale teď jsou vzhůru snad jen ti věčně hladoví holubi.

Míjí fontánu na náměstí Olafa Ryese a poslouchá, jak voda zpívá. Umí dobře poslouchat. A zvlášť zvuky. Rozliší ticho od tekoucí vody a napadne ho, že by to mohl být poslední den zeměkoule. Pokud se bude soustředit, je si jistý, že uslyší jemné smyčce a temné violoncello, které se vzájemně prolnou a společně i doznějí a postupně se k nim připojí tympány varující před bídou, která má přijít.

Teď však nemá čas vnímat ranní hudbu, protože je na cestě do práce. Už jen při té představě se mu podlamují nohy. Neví, jestli Henning Juul ještě existuje, ten Juul, který dostával čtyři pracovní nabídky v roce, přiměl němé zdroje zpívat a přinutil dny, aby začaly dřív – jen kvůli němu – protože pronásledoval kořist a potřeboval světlo.

Ví, kdo byl.

Jestlipak má Halldis nějaký verš pro někoho takového, jako jsem já? Určitě.

Halldis má verš pro každého.

Když uvidí obří žlutý kolos na začátku Urtegaty, zastaví se. Vzhledem k obrovskému logu Security na zdi si všichni myslí, že je to budova bezpečnostní firmy, ale své kanceláře tady mají i soukromé firmy a veřejné rezorty. Sídlí tu také www.123nyheter.no, kde Henning pracuje, ryze internetové noviny, které se samy propagují heslem „Zpravodajství než napočítáte 1-2-3“.

Neví, jestli je to nějak zvlášť dobrý slogan, ale vlastně se o takové věci příliš nezajímá. Zachovali se k němu dobře, dali mu čas, aby zase začal fungovat a srovnal si hlavu.

Před žlutou budovou se tyčí třímetrový plot s vysokými černými hroty. Součástí plotu je brána, která se pomalu odsouvá do strany, když auta společnosti Loomis vyjíždějí ven. Projde kolem malé prázdné vrátnice a snaží se otevřít vstupní dveře. Nehnou se. Přes sklo nakoukne dovnitř. Nikde nikdo. Stiskne tlačítko z broušené oceli, nad kterým je napsáno RECEPCE. Nějaký nevlídný ženský hlas zavolá „Ano“.

„Dobrý den,“ pozdraví a odkašle si. „Pustíte mě dovnitř?“

„Za kým jdete?“

„Já tady pracuju.“

Několik vteřin je ticho.

„Zapomněl jste si čipovou kartu?“

Zamyslí se. Čipovou kartu?

„Ne, žádnou jsem nedostal.“

„Všichni dostali čipovou kartu.“

„Já ne.“

Opět je ticho. Čeká, že mu ještě něco řekne, ale nedočká se.

„Můžete mě pustit dovnitř?“

Pronikavý bzučivý zvuk zapříčiní, že sebou trhne. Ve dveřích to zavrže. Nemotorně je přitáhne k sobě, vejde dovnitř a podívá se ke stropu. Očima rychle vyhledá tu kulatou věc.

Počká, dokud neblikne červeně.

Šedá břidlicová podlaha je tady od minule nová. Když se zamyslí, většina toho je tady v podstatě nová. Na podlaze jsou velké rostliny v ještě větších květináčích a na bílých zdech visí umělecká díla, která mu nic neříkají. Všimne si, že teď mají také kantýnu, je vlevo za prosklenými dveřmi, do kterých hned vstoupí. Recepce je na opačné straně, i tam jsou prosklené dveře. Otevře je a vejde dovnitř. Další kulatá věc na stropě. Dobře.

Za pultem sedí nějaká žena s červenými vlasy staženými do copu a tváří se uraženě. Zběsile ťuká do počítačové klávesnice. Světlo z obrazovky jí svítí do rozmrzelé tváře. Za ní jsou přihrádky, které překypují papíry, brožurami, balíčky a zásilkami. Na zdi visí televizní obrazovka, která je připojená k počítači. Do očí ho praští titulní stránka novin. Přečte si nadpis:

NALEZENA MRTVÁ ŽENA

Přečte si také úvodní odstavec:

Ve stanu na Ekebergské pláni byla nalezena mrtvá žena. Policie má podezření na vraždu.

Usoudí, že hlavní redakce ještě nestačila s případem nic udělat, protože stejná informace je v nadpisu i v úvodním odstavci. Reportéři zatím s ničím nepřišli. Případ i

lustruje snímek policejní pásky z jiného místa činu.

Jak originální.

Henning čeká, až se na něho žena podívá. Neudělá to. Jde blíž a pozdraví ji. Zvedne oči a podívá se na něho, jako kdyby ji praštil. Následuje to nevyhnutelné. Otevře pusu, zkoumavě si prohlíží jeho obličej, popáleniny, jizvy. Nejsou velké, nejsou tak velké, aby ho obtěžovaly, ale i tak to stačí, aby na něho lidé zírali o něco déle, když je s nimi ve stejné místnosti.

„Zřejmě budu potřebovat nějakou čipovou kartu,“ namítne co nejzdvořileji, jak jen dovede. Pořád na něho zírá, ale přinutí se opustit bublinu, ve které hledala útočiště. Začne se přehrabovat v nějakých papírech před sebou.

„Ehm, ano. Ehm… jak se jmenujete?“

„Henning Juul.“

Najednou se zarazí a znovu se na něho podívá. Zdá se to jako věčnost, než řekne:

„Tak to jste tedy vy.“

Rozpačitě přikývne. Otevře zásuvku, vytáhne další papíry a najde pořadač s čipovou kartou.

„Dostanete prozatímní. Chvíli potrvá, než uděláme nové, a je potřeba, abyste se zaregistroval venku na vrátnici, potom si budete moct otevírat bránu sám a – však vy víte. Kód je 1221. Měl by být snadno zapamatovatelný.“

Podá mu kartu.

„A taky vám musím udělat fotku.“

Podívá se na ni.

„Fotku?“

„Ano. Ta je na čipovou kartu. A na váš profil v novinách. Tak zabijeme dvě mouchy jednou ranou, jakoby, ha ha.“

Pokusí se o úsměv, ale rty se jí jen lehce zachvějí.

„Absolvovala jsem fotografický kurz,“ dodá, aby rozptýlila jeho pochybnosti. „Jen stůjte tam, kde teď, já zařídím ostatní.“

Za pultem se objeví foťák upevněný na stativu. Natočí ho nahoru. Henning neví, kam se má dívat, a tak zírá před sebe.

„Tak, ano. Zkuste se usmát!“

Úsměv. Nemůže si vzpomenout, kdy se naposledy usmál. Třikrát po sobě rychle zmáčkne spoušť foťáku.

„Skvělé! Jsem S?lvi,“ představí se a natáhne ruku přes pult. Uchopí ji. Krásná hebká kůže. Nemůže si vzpomenout, kdy se naposledy dotýkal krásné hebké kůže. Dostatečně pevně mu stiskne ruku. Podívá se na ni a stisk uvolní.

Když se otočí k odchodu, přemýšlí, jestli si všimla nepatrného úsměvu, který na rtech vyloudil.

KAPITOLA 3

Henning použije svou zbrusu novou čipovou kartu cestou z recepce nahoru do druhého patra nejméně třikrát. Kromě toho, že tam pořád sídlí redakce, tam není nic, co by mu připomínalo prostory, ve kterých si před téměř dvěma lety sotva zvykl. Všechno je nové, dokonce i koberec na podlaze. Jsou tady šedé a bílé plochy, mají kuchyňský kout, dokonce by se vsadil, že ve skříních jsou čisté sklenice a šálky, a všude na stolech i na zdech jsou ploché obrazovky.

Rozhlédne se. Čtyři kulaté věci. A nejméně dva červené přístroje s pěnou uvnitř. Dobře. Aspoň tak.

Místnost má tvar dlouhého velkého L. Pod okny jsou lavice, za stěnami z barevného skla stoly a židle. Mají tu jednotlivé pracovní kouty o velikosti metru čtverečního pro případ, že by někdo chtěl uskutečnit rozhovor bez posluchačů nebo okolního hluku. Jsou tady záchody. Dokonce i pro hendikepované, přestože nikoho jiného s vadami neviděl. Ale asi jsou na něco takového předpisy. Kávovar měli odjakživa, ovšem teď mají KÁVOVAR. Stačí mu dvacet devět vteřin k tomu, aby uvařil šálek dobré černé kávy. Ale ne čtyři.

Henning má rád kávu. Není možné být dobrý novinář a nemít rád kávu.

Okamžitě pozná ten bzukot. Různé zahraniční televizní stanice hlásí pořád dokola ty samé zprávy. Všechno jsou to aktuality. Ve spodní části obrazovky naskakují burzovní údaje. Množství televizních obrazovek ukazuje, co hlásí NRK a TV 2 na svých mimořádně zastaralých, ale pořád životaschopných teletextových stránkách. Zpravodajský kanál pouští své příspěvky ve smyčce. I oni mají titulkovač, který sděluje podstatu případu jednou větou. Zaslechne charakteristický zvuk policejního rádia, jako by R2D2 z filmů Star Wars pravidelně navazoval kontakt ze vzdálené galaxie. Z nějakého rádia zní slabě stanice NRK Alltid Nyheter.

Rozespalí reportéři buší do klávesnice, telefony vyzvání, diskutuje se o případech, navrhují se stanoviska. V rohu u hlavní redakce, kde se veškerý materiál zpracovává, zvažuje, zamítá, oslavuje, opravuje nebo výrazně reviduje, leží hromada novin – papírových novin, čerstvých i starých výtisků – na které se vrhají nově příchozí novináři, pročítají si je a přitom usrkávají první šálek kávy.

Panuje tady ten běžný řízený chaos. Přesto se všechno zdá být cizí. Jako by se vypařilo bezpečí, které pociťoval po mnoha letech práce v ulicích, venku v terénu, kdy se objevil na místě činu a znal své přirozené místo. To všechno patří do jiné životní etapy, do jiné doby.

Je to jako být znovu nováčkem. Jako by se účastnil divadelní hry, ve které hraje hlavní roli Chudáčka. Chlápka, na kterého všichni musí dávat pozor, pomáhat mu, postavit ho znovu na nohy. A přesto, že si kromě S?lvi ještě s nikým nevyměnil jediné slovo, má pocit, že nikdo nevěří, že tohle bude fungovat. Henning Juul už nikdy nebude stejný.

Udělá pár kroků, pokouší se zjistit, jestli někoho pozná. Tváře. Všechno jsou to jenom tváře a fragmenty z památníčku, o kterém si myslel, že ho četl naposledy. Pak uvidí K?reho.

K?re Hjeltland se naklání přes rameno k nějakému novináři v rohu hlavní redakce. K?re je redaktor novinek v 123nyheter. Je to malý hubený chlapík s rozcuchanými vlasy a zájmem, který překračuje všechno, s čím se Henning kdy setkal. K?re je svou rychlostí králíček Duracell, co má v hlavě naráz sto věcí a arzenál možných úhlů pohledu prakticky na cokoliv.

Proto je redaktorem novinek. Kdyby to bylo na K?rem, byl by šéfem všech redakcí a k tomu ještě vedoucím noční směny. Trpí Tourettovým syndromem, což není zrovna nemoc, se kterou se snadno žije, pokud má člověk vést redakci a zároveň udržovat společenský život.

Ale K?re to i přes tiky a všechno ostatní zvládá. Henning neví jak, ale prostě to zvládá.

K?re ho právě zahlédl, zamává a zvedne prst. Henning přikývne a zůstane tiše stát, K?re mezitím uděluje pokyny redaktorovi hlavní redakce.

„A pak to zdůrazníš v hlavním odstavci. To je na tom případu to nejpodstatnější, ne že stan byl bílý a koupený v březnu v Maxbo. Chápeš?“

„Maxbo neprodává stany.“

„Ne, to ne. Ale víš, jak to myslím. A na začátku zmiň, že když ji našli, nebyla moc oblečená. To je důležité. Nasaď lidem do hlavy sexy představu. Nechej je trochu fantazírovat.“

Hlavní redaktor souhlasně přikývne. K?re poplácá chlápka po zádech a rychle zamíří k Henningovi. Málem zakopne o vedení, které leží na zemi, ale pokračuje dál. I přesto, že je vzdálený jenom pár metrů, zařve.

„Henningu! Rád tě zase vidím! Vítej zpátky!“

K?re natáhne ruku a nečeká, až mu Henning podá svou. Přitáhne ji k sobě a potřese s ní. Henninga okamžitě oblije teplo po čele.

„Tak – jak se daří? Jsi připravený se zase trochu honit za webovými zprávami, na které budou lidi klikat jak zběsilí?“

Henning myslí na klapky na uši.

„Každopádně jsem tady,“ odpoví.

„Skvělé! Skvělé! Potřebujeme tady takové, jako jsi ty, takové, co vědí, jak se mají připravovat čtivé články. To je dobře! Sex a tlachy nesou prachy! Zadečky a prsíčka zajímají človíčka!“ K?re se hlasitě zasměje, po tváři mu přejede záškub, ale pořád se směje. K?re ve své době vytvořil hodně nadpisů ve verších. Má rád verše.

„Ehm. Říkal jsem si, že bys mohl sedávat támhle společně s ostatními z oddělení.“

Vezme Henninga kolem ramen a jdou podél červené prosklené stěny. Šest počítačů, po třech na obou stranách čtvercového stolu proti sobě. Za stolem, na osamělém ostrůvku, leží přinejmenším tuna novin.

„Jak sis možná všimnul, došlo k několika změnám, ale s tvým pracovním místem jsem nic nedělal. Je přesně jako předtím. Po tom, co se stalo, jsem si říkal, že ty – ehm – sám se podíváš, jestli budeš chtít něco vyhodit.“

„Vyhodit?“

„Ano. Nebo přestěhovat. Nebo – však víš.“

Znovu se kolem sebe rozhlédne.

„Kde jsou ostatní?“

„Kdo?“

„Ostatní z oddělení.“

„Pokud vím, tak se flákají, povaleči. Jo a mimochodem. Heidi je tady. Heidi Kjusová. Někde jsem ji tady viděl. Šéfuje teď událostem z domova.“

Henning ucítí bodnutí v prsou. Heidi Kjusová.

Heidi byla jednou z prvních, koho přijal jako záskok z žurnalistické vysoké školy před 95 000 lety. Obvykle jsou absolventi tak zahlcení teorií, kterou se naučili ve škole, že zapomínají na to nejdůležitější, co je zapotřebí k tomu, aby byl člověk dobrým novinářem: mravy a zdravý rozum. Pokud má navíc zvídavou povahu a nespokojí se snadno s tou první a nejlepší pravdou, dotáhne to daleko. Ale jestli se má člověk stát zatraceně dobrým reportérem, musí být také trochu mizera, nebát se a zároveň mít v těle dostatek paliva, aby vydržel ten běh, přijmout nesnáze, ale nevzdát se, když větří dobrý případ.

Heidi Kjusová tohle všechno měla. Od prvního dne. Navíc měla dychtivost, se kterou se Henning nikdy předtím nesetkal. Už od začátku pro ni žádný případ nebyl příliš malý nebo příliš velký. Netrvalo dlouho a získala zdroje i zkušenosti. Postupně, jak pochopila, že je šikovná, přidala ke svému make-upu, který na sebe každé ráno nanášela, také solidní dávku arogance.

Někteří novináři mají kolem sebe auru, postoj k okolnímu světu, který křičí: „Práce, kterou dělám, je na celém světě ta nejdůležitější. A nikdo ji nedělá lépe než já.“ Heidi vzhlížela k lidem s ostrými lokty a brzy měla vlastní. Dostala místo i přesto, že pracovala jako záskok. Diktovala si podmínky.

V době, kdy byla Heidi čerstvou absolventkou, pracoval Henning v internetových novinách Nettavisen. Byl jednak reportérem krimi, ale měl také hlavní zodpovědnost za přijímání a školení nových novinářů a záskoků. Měl je vést, průběžně je opravovat, směrovat k nadřazenému cíli, jímž bylo vytvořit pracovité mravence, kteří nebudou potřebovat podrobné řízení, aby odevzdávali ty nejlepší články, na které budou lidé klikat jako na běžícím pásu.

Tuto část práce měl rád. Internetové noviny byly pro mnohé dobrým začátkem i přesto, že si většina ani neuvědomila, že se posadili do Formule 1 v mediálním kolotoči, ve kterém je spěch každým dnem větší a větší a ulice stále užší. Mnozí se nehodili pro tento styl života, tento způsob myšlení a práce. A problémem bylo, že pokaždé, když si u některých všiml, že by z nich mohli být dobří internetoví novináři, tak odešli. Dostali nabídku na novou, lepší práci, stálý úvazek někde jinde.

Heidi zmizela už po čtyřech měsících. Dostala nabídku z Dagbladet, kterou nedokázala odmítnout. Dobře jí rozuměl. Dagbladet. Větší prestiž. Víc peněz. Heidi chtěla mít všechno a nejlépe rychle. A dostala to.

Teď má být jeho šéfkou. Zatraceně, řekne si.

Tohle nemůže nikdy dobře fungovat.

„To je fajn, že budeš zase v akci, Henningu,“ rozplývá se K?re. Henning utrousí „Hm.“

„Za deset minut je ranní porada. Zajdeš tam taky, ne?“

Znovu řekne „Hm.“

„Výborně! Výborně! Musím teď běžet. Jdu na jinou poradu.“

K?re se usměje, zdvihne palec do vzduchu, otočí se a jde. Míjí nějakého muže, a než zmizí za rohem, poplácá ho také po rameni. Henning zakroutí hlavou. Posadí se na židli, která vrže a houpe se jako nějaká loď. Vedle klávesnice leží ještě pořád nerozbalený červený poznámkový blok. Čtyři propisky. Odhadne, že žádná z nich nepíše. Na hromádce leží výpisy starých případů, poznává podklady k případům, na kterých pracoval, a zastaralá nabíječka na mobil zbytečně zabírá místo. Vidí stojánek s vizitkami. Svými vizitkami.

Pohled mu padne na zarámovanou fotografii, která je natočená směrem ke stolu. Jsou na ní dva lidé, žena a chlapec.

Nora a Jonas.

Kouká se jakoby na ně, ale přitom se dívá skrze ně. Neusmívej se. Prosím, neusmívej se na mě.

To bude dobrý. Neboj se. Dám na tebe pozor.

Natáhne ruku k rámečku, zvedne ho a zase odloží stranou.

Přední stranou dolů.

KAPITOLA 4

Ranní porady. Stěžejní činnost ve všech redakcích. Právě tam se sestavuje denní plán, rozdělují se úkoly, případům se přiřazuje vysoká nebo nízká priorita podle kritérií, jakými jsou aktuálnost, důležitost a – v případě 123nyheter – čtenářský potenciál.

Každá redakce má nejprve ranní poradu. Sport, ekonomika, kultura, novinky. Vypracují se denní seznamy. A v této fázi mohou být ranní porady geniální. Dobrý případ se s ostatními často projednává, jiné se zamítají, protože teprve při diskuzi člověk zjistí, že případ buď není dobrý, nebo ho konkurenční noviny předběhly s něčím podobným o dva týdny dřív. Potom se sejdou redaktoři, aby se navzájem informovali a vedoucímu směny oznámili, s jakým materiálem přijdou v průběhu dne.

Jestli je něco, co Henningovi nechybělo, pak to jsou právě porady. Už ví, že tahle bude promarněný čas. Předpokládá se, že bude pracovat na novinkách. Zločiny, vraždy, špína, zlo. Proč tedy musí poslouchat, jak se sportovkyně Trine Haltviková snaží o nový comeback? Nebo že se Bruce Springsteen rozvádí? To si může přečíst v novinách později – pokud ho to bude zajímat a jestli se ukáže, že novinář dokázal téma dobře zpracovat. A ekonomický nebo sportovní redaktor často nemá ani ponětí o kultuře a naopak, což eliminuje možnost tvůrčí schůzky.

Protože jsou redaktoři příliš zaneprázdněni svými případy a oblastí, kterou sami zpracovávají, mají nedostatečné nebo nulové podmínky pro to, aby si mohli vzájemně poskytovat cenné nápady a návrhy k novým případům a případům ostatních. Ale šéfové přesto trvají na tom, že takové porady jsou důležité. A tak se Henning připlete do zasedací místnosti, ve které obdélníková deska stolu září jako naleštěné zrcadlo. Uprostřed je stojánek s plastovými pohárky a džbán s teplou vodou. Skoro by se vsadil, že voda je stará.

Židle, na kterou se posadí, není zrovna vhodná pro dlouhé sezení. Vyhne se očnímu kontaktu s ostatními, kteří usednou ke stejnému stolu. Nevede bezduché řeči, zvlášť když má pocit, že všichni vědí, kdo je, a myslí si svoje, když ho tam vidí.

Proč je tady?

Copak je redaktor?

Slyšel jsem, že se zbláznil.

K?re Hjeltland vejde dovnitř jako poslední a zavře dveře.

„Dobře, tak začneme,“ zařve K?re a posadí se na krátkou stranu stolu. Rozhlédne se.

„Už nikoho dalšího nečekáme?“

Nikdo neodpoví.

„Fajn, začneme s událostmi ze světa. Knute. Co máš dneska?“

Knut Hammerstad, šéf zahraničního oddělení, si odkašle a položí šálek kávy.

„Ve Švédsku budou brzy volby. Připravujeme přehled kandidátů na ministerského předsedu, kdo jsou, co reprezentují. V Indonésii havarovalo při přistání letadlo. Podezření na terorismus. Hledají černou skříňku. V Londýně zadrželi čtyři podezřelé z terorismu. Údajně chtěli vyhodit parlament do vzduchu.“

„Dobrý titulek!“ zařve K?re. „Vyser se na volby ve Švédsku. Z havárie letadla nedělej nic velkého. Nikoho to stejně nezajímá, pokud na palubě nebyli žádní Norové.“

„Ověříme to, samozřejmě.“

„Dobře. Běž po tom terorismu. Obstarej detaily, plánování, realizaci, kolik lidí mohlo být zabito a tak dále a tak dále.“

„Děláme na tom.“

„Skvělé! Další?“

Vedle Knuta Hammerstada sedí Rikke Ringheimová. Rikke je šéfkou rubriky Sex a drby. Nejdůležitější redakce.

K?re pokračuje.

„Rikke, co máte dneska vy?“

„Budeme si povídat s Carrie Olsonovou.“

Rikke se hrdě a spokojeně usměje. Henning se na ni dívá a přemýšlí, jestli si všimla, že celý jeho obličej je jeden velký otazník.

„Kdo je k čertu Carrie Olsonová?“ zeptá se K?re.

„Napsala knihu Takhle dosáhneš deseti orgasmů za den. V Americe je to bestseller a v Německu a Francii se drží na předních příčkách v prodejnosti. Teď je v Norsku.“

K?re tleskne rukama. V místnosti to zaduní.

„To je ale skvělý!“

Rikke se spokojeně usměje.

„A taky má norské předky.“

„O to je to prostě ještě lepší! Něco dalšího?“

„Zveřejnili jsme průzkum. Jak často máme sex? Hodně lidí si na něj už kliklo.“

„Působí jako magnet. Přitahuje k sobě čtenáře. Ha ha.“

„Taky máme další webový trhák: jeden sexuolog tvrdí, že musíme upřednostňovat sex ve vztahu. Možná, že během dneška se ještě víc rozjede.“

K?re přikývne.

„Dobrá práce, Rikke.“

Zapáleně pokračuje dál.

„Heidi?“

Henning si nevšiml, že Heidi Kjusová je v místnosti, ale teď ji vidí. Je stejně hubená jako dřív, má vystouplé lícní kosti, líčidlo kolem vpadlých očí je příliš barevné a na rty použila lesk, který mu připomíná novoroční ohňostroje a laciné šampaňské. Nakloní se dopředu a odkašle si.

„Není pochyb o tom, co je naším dnešním žhavým tématem. Vražda na Ekebergské pláni. Právě mi potvrdili, že se mluví o vraždě. A to dost brutální. Policie svolá ještě dnes tiskovku. Iver tam pojede přímo a během odpoledne a večera na tom bude dál pracovat. Už jsem s ním mluvila.“

„Dobře! Henning na tu tiskovku může určitě zajít taky. Že, Henningu?“

Když uslyší svoje jméno, vyděsí se a řekne „Hm.“ Intonace stoupne. Přijde mu, že to znělo jak od devadesátníka, který nutně potřebuje naslouchátko.

„Vražda na Ekebergské pláni, dnešní tiskovka. To je pro tebe slušný začátek, ne?“

Z devadesátiletého dědka mladíčkem během čtyř vteřin. Odkašle si.

„Ano, určitě.“

Uslyší nějaký hlas, ale nepoznává ho jako svůj vlastní.

„Paráda! Předpokládám, že všichni znáte Henninga Juula. Není třeba ho nějak zvlášť představovat. Všichni víte, čím si prošel, takže bude fajn, když ho vřele přivítáte. Nikdo si to nezaslouží víc než on.“

Je ticho. Ve tvářích cítí horkost. Vypadá to, že je tu teď dvakrát tolik lidí než před deseti vteřinami. A všichni se na něho dívají. Má chuť se zvednout a utéct. Ale to přece nemůže. Místo toho zvedne oči, zadívá se na nějaký bod na stěně a doufá, že si budou myslet, že se dívá na někoho z nich.

„Čas běží! Musím na další poradu. Chcete se ještě na něco zeptat, než vyrazíme do terénu?“

K?re se obrátí na vedoucího směny, chlápka v černých brýlích, kterého Henning nikdy předtím neviděl. Vedoucí směny se chystá něco říct, ale K?re se už zvedl ze židle.

„Tak to je všechno.“

Jde ven.

„Ole a Andersi, pošlete mi seznamy?“

Hlas vedoucího směny je mírný. Nedostane žádnou odpověď. Henning nemůže být šťastnější, porada končí, zasunou židle a u dveří vznikne tlačenice, na krku cítí dech lidí, kteří do něho nedobrovolně strkají, obtížně a namáhavě dýchá, ale dostane se ven bez toho, aby se na někoho tlačil, nezpanikaří.

S úlevou se nadechne. Cítí horkost na čele.

Tak rovnou vražda, řekne si Henning. Doufal, že začátek bude trochu klidnější, aby se v příštích dnech mohl zabydlet, prostudovat si případy, zjistit, co hýbe poslední dobou, zavolat některým starým zdrojům, aby se s nimi pozdravil, znovu se seznámit s publikačními nástroji, běžným chodem redakce, zjistit, kde co je, trochu si popovídat s těmi, se kterými bude pracovat, postupně si zvykat na to, že se zase bude zamýšlet nad případy.

Teď nic z toho nestihne.

KAPITOLA 5

Když se o několik minut později vrací ke svému místu, očekává to nejhorší. Heidi Kjusová, která ho zřejmě neviděla přicházet, se otočí na židli přímo k němu v okamžiku, kdy se k ní přiblíží. Zvedne se, usměje se svým nejlepším colgatovým úsměvem a natáhne před sebe ruku.

„Ahoj Henningu.“

Byznys. Zdvořilost. Falešné úsměvy. Rozhodne se, že tu hru přijme. Stiskne jí ruku.

„Ahoj Heidi.“

„To je fajn, že jsi zpátky.“

„Jo, je fajn být zase tady.“

„To je – ehm, to je dobře.“

Henning si ji prohlíží. Jako vždy je tu ten její pohled, ze kterého vyzařuje vážnost, je náročná na sebe i na ostatní. Henning má jasnou představu, co si o něm myslí:

Henningu, svého času jsi mi šéfoval. Teď je jiná doba. Šéfkou jsem teď já. A očekávám od tebe, že blablabla.

Je překvapený, když se ničeho takového nedočká. Namísto toho ho překvapí podruhé.

„Když jsem se doslechla, co se stalo, bylo mi to líto. Jen chci říct, že pokud bys cokoliv potřeboval, třeba víc času strávit to, co se stalo, tak si řekni. Ano?“

Její hlas je hřejivý jako skála u moře za slunečného odpoledne. Poděkuje jí za zájem, ale poprvé po dlouhé době, co si tak vzpomíná, ucítí potřebu začít.

„Tak Iver jde na tiskovku?“ zeptá se.

„Ano. Iver pracoval dlouho do noci, tak pojede rovnou tam.“

„Kdo je Iver?“

Heidi se na něho podívá, jako kdyby prohlásil, že země je plochá.

„Děláš si ze mě srandu?“

Zakroutí hlavou.

„Iver Gundersen? Ty nevíš, kdo je Iver Gundersen?“

„Ne.“

Heidi potlačí nutkání k smíchu. Napřímí se, jako by pochopila, že mluví k malému dítěti.

„Ivera jsme přijali loni v létě z VG Nett.“

„Vážně?“

„Odevzdával jim velké případy a pokračuje s tím i tady. Vím, že TV 2 má na něho zálusk, ale zatím k nám Iver přistupuje loajálně.“

„Aha. Takže dobrý plat.“

Heidi se na něho podívá, jako kdyby se rouhal v kostele.

„No, zrovna o tomhle nic nevím, ale…“

Henning přikývne a předstírá, že bude poslouchat argumenty, které budou následovat. Už je předtím slyšel. Loajalita. Otřepaný pojem v novinářské branži. S trochou dobré vůle může říct, že zná možná dva, které by označil za loajální. Zbytek jsou kariéristé, kteří skáčou z jednoho tučnějšího platu na druhý tak rychle, jak to jen jde, nebo jsou natolik špatní v tom, co dělají, že si jinde nemůžou zajistit práci. Když poměrně nevýrazný novinář z VG Nett přejde nejdřív ke konkurenčnímu internetovému publikování a později odmítne TV 2, zaručeně se jedná o peníze. Vždycky se jedná o peníze.

Zpozoruje, jak Heidi doufá, že s Iverem najdou společnou řeč.

Henning přikývne a řekne „Hm.“ To mu jde dobře.

„Můžete se seznámit na tiskovce a dohodnout se, co kdo bude na tomto případu dělat. Je docela velký.“

„Co se vlastně stalo?“

„Můj zdroj říká, že oběť byla ukamenována a našli ji téměř úplně pohřbenou ve stanu. Počítám s tím, že policie má několik teorií. Každopádně je snadné za tím vidět cizí kulturní prostředí.“

Henning přikývne, ale nemá rád myšlenky, které vypadají jasně.

„Informuj mě pak o tom, co děláte,“ požádá ho.

Znovu přikývne a podívá se na svůj pořád ještě nevybalený poznámkový blok na psacím stole. Rázným pohybem sundá obal a zkusí jednu ze čtyř propisek, které leží vedle. Nepíše. Zkusí i ty další.

Sakra.

KAPITOLA 6

Z Urtegaty to není daleko na policejní stanici v Gr?nlandu, kde se má konat tisková konference. Dává si načas a pomalu prochází prostory, které šéfredaktor Sture Skipsrud charakterizoval jako Mekku tisku, když se tam redakce 123nyheter nastěhovala. Henning si pamatuje, jak si myslel, že je to výstižné. Sídlí tam Nettavisen, v blízkosti má supermoderní budovu Dagens N?ringsliv a Mekka každopádně zaujímá místo ve většině bytů v sousedství. Pomineme-li asfalt a počet stupňů Celsia, mohli bychom být klidně v Mogadišu. Vůně různých druhů koření se line na každém rohu.

Henning si vzpomene, jak šel posledně stejnou cestou. Jeden chlápek, se kterým dělal rozhovor, se jen o pár hodin později rozhodl spáchat sebevraždu a policie i příbuzní byli zvědaví, co mu Henning řekl nebo jestli zašťoural do něčeho, s čím se ten týpek nemohl srovnat.

Henning si ho dobře pamatuje. Paul Erik Holmen, něco přes čtyřicet. Holmen pracoval ve firmě, z jejíž pokladny záhadným způsobem zmizelo přes dva milióny korun. Henning víc než naznačoval, že ta extravagantní dovolená, na které Holmen právě byl, stejně tak i renovace rodinné chaty v Eggedalu, by mohly něco z toho vysvětlovat. Henning měl samozřejmě výjimečně dobré zdroje. Špatné svědomí a strach, že skončí ve vězení, byly na Holmena moc, a tak se Henning ocitl v jedné z mnoha výslechových místností na policejní stanici.

Brzy ho zase pustili, ale pár závistivých novinářů mělo za to, že to stojí za jeden nebo dva odstavce. Fakt dobrý. Dovedl pochopit, že je to pro média zajímavé, ale i přesto, že by se Holmen nejspíš stejně dostal na dno sám, mají takové palcové titulky tendenci se s člověkem vléct.

Lidská paměť je v nejlepším případě selektivní, jestliže není krátká a mylná, a když se vznese nebo vyřkne nějaké podezření, nemá to daleko k tomu, aby se spekulace stala pravdou a podezření rozsudkem. Rozkryl mnoho případů vražd, kdy byl podezřelý předveden k výslechu (čti: zatčený), zpravidla někdo z blízké rodiny (čti: tak on zabil svou ženu, ano), všechny důkazy jsou proti němu a pak se o den později ukáže pravda. V mezičase média dělají všechno pro to, aby v minulosti údajného pachatele našla nějaký přečin, který by mohla použít a tím ho usvědčit.

V krátkodobém horizontu je pravda dobrým přítelem, ale podezření nikdy nezmizí. Ne mezi lidmi, které člověk nezná. Lidé si také pamatují, co si chtějí pamatovat. Henning tuší, že jsou ještě tací, co nezapomněli na jeho roli v posledním představení Paula Erika Holmena. Ale netrápí se tím. Nemá problém žít s tím, co udělal, přestože mu policie vynadala za to, že se snaží dělat jejich práci.

Ale na to je zvyklý.

Každopádně na to byl zvyklý.

KAPITOLA 7

Je to zvláštní pocit, vstoupit zase do té stříbřitě šedé budovy na Gr?nlandsleiret 44. Jeden čas byla policejní stanice skoro jeho druhým domovem. Zdravil se tam už i s uklízečkami. Teď se na sebe snaží příliš moc neupozorňovat, ale ukázalo se, že s jizvami ve tváři po požáru to bude obtížné. Všimne si, že ostatní novináři se na něho dívají. Henning je nepozdraví. Měl pouze v úmyslu být tady, poslechnout si, s čím policie přijde, a potom jet zpátky do redakce a psát – pokud bude o čem.

Sotva vejde do haly, náhle se zastaví. Nepočítal s tím, že se mu naskytne pohled na ženu opřenou o nějakého chlápka, na kterém je vidět, že je novinář. Tmavé manšestrové sako, pěkně arogantní výraz typu „podívejte se na ten případ, na kterém jsem včera dělal“. Ve tváři má strniště, které ho dělá tmavším, než je ve skutečnosti. Prořídlé vlasy má uhlazené dozadu. Ale ta žena. Henninga by nikdy nenapadlo, že ji tam uvidí hned o svém prvním pracovním dnu.

Nora Klemetsenová. Henningova ex-manželka. Maminka Jonase.

Nemluvil s ní od té doby, co ho navštívila v rehabilitačním centru Sunnaas. Zapomněl, kdy to bylo. Možná že to vytěsnil. Nikdy však nezapomene na ten její pohled. Nedokázala se na něho ani podívat. Nevyčítá jí to. Měla na to plné právo. To on měl Jonase, to on ho nedokázal zachránit.

Jejich chlapečka.

Toho jejich báječného, báječného chlapce.

Tou dobou už žili odloučeně a ona za ním přišla do Sunnaas, aby docílila rozvodu, získala jeho podpis a to všechno kolem. Dostala ho. Bez postranních úmyslů, bez otázek a podmínek. Vlastně se mu ulevilo. Nedokázal by ji mít ve svém životě jako trvalou připomínku vlastního selhání. Každý pohled, každý rozhovor by se nesl ve stejném duchu.

Tehdy si toho moc neřekli. Měl chuť jí všechno povědět, vyprávět, co udělal, neudělal, co si pamatuje z toho, co se přihodilo, ale pokaždé, když se nadechl, aby začal mluvit, jako by mu vyschlo v puse a nedokázal ze sebe dostat jediné slovo. Později, když zavřel oči, mluvil jako kulomet, Nora přikyvovala, rozuměla mu a nakonec k němu přišla a nechala ho vyplakat se v jejím náručí a přitom mu prsty projížděla vlasy.

Říkal si, že až ji příště uvidí, měl by se znovu pokusit, ale rozhodně to nebude teď. Protože on je zrovna v práci. Ona je v práci. A navíc stojí v blízkosti jiného novináře – a směje se.

Zasranej čurák.

Henning potkal Noru Klemetsenovou, když pracoval pro Kapital a ona byla nováček v Aftenpostenu. Narazili na sebe na tiskové konferenci v prostorech Aker Yards ve Fjordalléen 16. Byl to standardní případ, nic dramatického, šlo jen o oznámení výsledků firem a mělo to natolik malý potenciál, aby to zahýbalo kiosky, že o tom následující den byla jenom zmínka v Dagens N?ringsliv a jeden odstavec napravo na straně 17 ve Finansavisen.

Na tiskové konferenci seděl náhodou vedle Nory. Byl tam proto, aby napsal o někom z vedení, kdo měl za tři týdny končit. Prezentaci prozívali, postupně se začali smát vzájemným, stále horším pokusům skrýt, že se k smrti nudí, a rozhodli se, že si potom dají panáka, aby se vzpamatovali.

Oba tehdy byli ve vztahu, ona v polovážném soužití s burzovním makléřem z Nordstrandu, on chodil s jednou nafoukanou firemní advokátkou. Ale ten první večer byl tak zábavný a nekonfliktní, že když zase pracovali na stejném případu, zašli na několik panáků. Měl za sebou hodně vztahů, ale nikdy nepotkal nikoho, s kým by mu bylo tak dobře. Měli podobný vkus v tolika věcech, až to bylo skoro děsivé.

Oba měli rádi párky se zrnitou hořčicí, ne s tou obyčejnou. Ani jeden z nich neměl rád rajčata, ale milovali kečup. Líbily se jim stejné typy filmů, takže spolu nikdy dlouho nediskutovali v prodejně s filmy nebo před kinem Klingenberg. Oba neradi trávili teplé léto v zahraničí, když Norsko nabízelo ploché skály u moře a čerstvé krevety. O pátcích měli taco. Nešlo jíst taco jindy než v pátek.

A postupně si oba uvědomili, že bez sebe nedokážou žít.

O tři a půl roku později se vzali, Jonas přišel na svět přesně za devět měsíců a oni byli tak šťastní, jak jen mohou být dva kariéristi trpící nedostatkem spánku, když jsou na konci dvacítky a každodenní život je jako dřevěné prkýnko plné škrábanců a zářezů. Málo spánku, málo zábavy, minimální pochopení pro vzájemné potřeby, doma i v práci, stále víc hádek, míň a míň času a energie, aby mohli být spolu. Nakonec to ani jeden z nich už nevydržel.

Rodiče. To nejkrásnější i nejhorší, čím se člověk může stát.

A teď je jednou rukou zavěšená do jiného muže. Usoudí, že chovat se takto na tiskovce je neprofesionální. Snaží se dívat jinam, ale nedaří se mu to. A zrovna když je Nora uprostřed záchvatu smíchu, uvidí ho. Okamžitě přestane, jako kdyby jí něco uvízlo v krku. Dívají se na sebe celou věčnost.

On uhne pohledem jako první. Vidar Larsen, který pracuje v NTB, ho šťouchne do ramen a zeptá se ho: „Ahoj, jsi zpátky, Henningu?“ Přikývne a následuje Vidara, nic neříká, ale snaží se, aby se od Nory dostal co nejdál, nikomu se nepodívá do očí, kouká se do země, sleduje nohy a kroky směřující do dveří, které umí najít i poslepu. V místnosti pro novináře si najde místo až úplně vzadu, kde se může koukat na záda ostatním místo toho, aby to bylo obráceně. Místnost se rychle zaplní. Vidí Noru s Manšestrem přicházet společně. Sednou si vedle sebe, docela daleko.

Tak jsme se zase setkali, Noro.

A znovu jsme se potkali na tiskové konferenci.

KAPITOLA 8

Dovnitř vstoupí tři lidé v uniformách, dva muži a jedna žena, a Henning dva z nich bezprostředně pozná: Arilda Gjerstada a Bjarneho Brogelanda.

Když byli malí, chodili Bjarne a Henning do stejné školy v Kl?fta. Ani zdaleka nebyli nejlepší kamarádi, protože nechodili do stejné třídy. Už jen to tehdy přispělo k tomu, aby se neměli rádi. Ale bylo toho ještě víc. Antipatie a tyhle záležitosti.

Také věděl, že Bjarne byl sukničkář, který měl v úmyslu dostat co nejvíc holek, pokud možno v co nejkratším čase, a když začal klepat na dveře rodiny Juulových, nebylo těžké pochopit, jaké má Bjarne úmysly. Henningova sestra Trine to pochopila naštěstí rychle, takže se nemusel chopit role Velkého Staršího Bratra, ale nesnášenlivost, kterou k Bjarnemu choval, se ho držela během celého dospívání.

A teď je z Bjarneho policajt.

Tohle pro Henninga nebyla žádná novinka, protože se současně hlásili na policejní akademii v polovině 90. let. Bjarneho přijali, Henninga ne, vyřadili ho ještě předtím, než přijímací řízení začalo, protože trpěl alergiemi na všechno, co existuje, na pyl i na srst zvířat, a kromě toho měl v mládí ještě astma. Ale Bjarne byl po fyzické stránce zdatný typ. Měl perfektní zrak, dobrou výdrž a sílu. Když byl mladší, věnoval se atletice a docela dobře si vedl i v sedmiboji. Henning má za to, že Bjarne skočil o tyči přes čtyři a půl metru.

Nevěděl, že Bjarne začal pracovat na oddělení násilné trestné činnosti. Myslel si, že je u tajných, nebo u „Charlie“, jak si sami říkají, ale každý asi potřebuje trochu změnu. Teď sedí nahoře na pódiu a očima přejíždí shromáždění. Tváří se vážně, velmi profesionálně a v přiléhavé uniformě vypadá urostle. Henning předpokládá, že má pořád vitalitu. Tmavé, nakrátko ostříhané vlasy, nad ušima pár šedin, na bradě malý zářez, bílé zuby. Opálený a hladce oholený.

Bjarne Marnivý.

Henninga napadne, že je to potencionální zdroj.

Druhý muž na pódiu, Arild Gjerstad, je vysoký, hubený a má jemně střižený knír, který si pořád uhlazuje prsty. Gjerstad dělal na oddělení vražd, když o nich Henning začal psát, a dělá tam očividně pořád. Gjerstad nemá rád novináře, kteří si myslí, že jsou chytřejší než vyšetřovatelé, a abych byl upřímný, jsem asi jedním z nich, míní Henning.

Policejní inspektorka Pia N?klebyová, která se posadila doprostřed, zkusí, jestli mikrofon funguje, a odkašle si. Poznámkové bloky a propisky jsou připraveny. Henning chvíli počká, protože ví, že první minuty nenabídnou nic jiného než úvod a opakování informací, které už znají. Nicméně nastraží uši.

Pak se stane něco, co ho překvapí. Ucítí nepatrné chvění po těle. Pro někoho, jako je on, kdo poslední dva roky necítil nic jiného než zlost, sebepohrdání a sebelítost, je chvění – chvění související s prací – něco, co by dr. Helge jistě nazval průlomem.

Poslouchá ženin jasný hlas:

„Děkujeme za účast a vítejte na dnešní tiskové konferenci v souvislosti s nálezem mrtvoly, který byl učiněn dnes ráno na Ekebergské pláni. Jmenuji se Pia N?klebyová a se mnou je tady hlavní vyšetřovatel Arild Gjerstad a strážník Bjarne Brogeland.“

Gjerstad a Brogeland krátce přikývnou k shromáždění. N?klebyová si dá před pusu ruku, odkašle si a pokračuje:

„Jak tedy víte, zahájili jsme vyšetřování po nálezu zavražděné ženy ve stanu na Ekebergské pláni. Dostali jsme hlášení o nálezu v 06.09 hodin. Tělo objevil starší muž, který venčil psa. Obětí je třiadvacetiletá žena ze Slemdalu a jmenuje se Henriette Hagerupová.“

Je slyšet škrábání propisek na papíře. N?klebyová kývne na Gjerstada, který se přisune blíž ke stolu a mikrofonu. Odkašle si.

„Mluví se o promyšlené vraždě za obzvlášť drsných okolností. Pachatel je neznámý. V této fázi vyšetřování vám toho můžeme sdělit jenom málo, jak o nálezu na místě činu, tak i o tom, jaké stopy eventuálně sledujeme, ale můžeme říct, že vražda byla mimořádně bestiální.“

Henning si do bloku poznamená slovo „bestiální“. Ve spojitosti s médii a policií znamená slovo „bestiální“ detaily, které tisk nemůže zveřejňovat. Souvisí to s ochranou veřejnosti před tím, čeho jsou šílenci tam venku schopni. A samozřejmě – rodiny nejsou seznámeny se všemi detaily, jak byly jejich děti, sourozenci nebo rodiče zavražděni. To ale neznamená, že se to přesto tisk nemůže dozvědět.

Tisková konference jinak nenabídne mnoho nového. Henning to ani nečekal. V případu nejsou dosud žádní podezřelí, motiv je neznámý a policie ještě pořád zajišťuje na místě činu stopy. Vyšetřování je na samém začátku, takže se nedá říct, jestli jsou stopy takového charakteru, že s nimi policie může pracovat dál.

A blablabla.

Gjerstadovo sdělení, jestli se to tak dá nazvat, skončí za deset minut. Jako obvykle se pak ke slovu dostanou novináři, kteří se začnou jako vždy předhánět v tom, kdo položí otázku jako první.

Henning pokaždé zakroutí hlavou. První otázka, ten věčný původce kyselých pohledů a následného poplácávání po zádech v redakcích. Jak ve vlastních očích, tak překvapivě i v očích mnoha dalších, je člověk sakramentsky dobrý novinář, pokud se dokáže prosadit jako první.

Nikdy nepochopil, jaký má právě tohle smysl, když to nemá nic společného s délkou penisu a takovými věcmi. Tentokrát vyhraje Guri Palmeová z TV 2. Ta sice nemá penis, ale je to nádherná blonďatá dívka, která všechny nevýhody obrátila ve svůj prospěch. Všechny překvapila tím, jak je ambiciózní, chytrá a na novinářském žebříčku rozhodně stoupá.

„Co nám můžete sdělit o okolnostech té vraždy? Inspektore Gjerstade, na začátku jste zmínil, že vražda byla nezvykle bestiální. Jak to myslíte?“

Zaujmout místa, připravit se, hotovo…

„To jednak nemohu a momentálně ani nechci komentovat.“

„Můžete nám říct něco o oběti?“

„Zatím jsme zjistili, že oběť byla studentkou na Westerdals School of Communication. Měla brzy dokončit předposlední ročník na škole a v rámci svého oboru byla považována za velký talent.“

„Co to bylo za obor?“

„Studovala film a televizi, měla se stát scénáristkou.“

Tři otázky Guri Palmeové stačí a štafetu přebere NRK. I když Henning vidí jenom novinářova záda, dovede si představit jeho zklamaný obličej, že se dostal ke slovu až jako druhý. Nicméně chlápek z NRK jménem J?rn Bendiksen je všechny ohromí.

„Kolují zvěsti, že šlo o vraždu ze cti?“

Novináři. Vždycky umí prosadit sdělení, které nechají vyznít jako otázku. Pia N?klebyová zakroutí hlavou.

„To nemůžeme komentovat.“

„Můžete potvrdit, jestli byla oběť zbičována?“

N?klebyová upře pohled na Bendiksena a pak se letmo podívá na Gjerstada. Henning se v duchu usměje. Někomu něco uteklo, usoudí. A policie to ví. Přesto N?klebyová přistoupí k otázce profesionálně.

„To nechci komentovat.“

To nechci komentovat.

Tohle na tiskové konferenci uslyšíš nejméně desetkrát, zvlášť když je vyšetřování na začátku. Říkají tomu „taktická hlediska“. Taktika vychází z toho, že všichni, včetně pachatele, se toho dozví co nejméně o tom, jaká vodítka policie sleduje, jaké našla stopy, takže má klid na sesbírání potřebných důkazů k sestavení případu.

N?klebyová a Gjerstad vědí, že teď hrají divadlo. Protože NRK vyčmuchala dva důležité dílky z Velké Skládačky: Vražda ze cti. Zbičování. Bendiksen by nikdy na tiskové konferenci nenadhodil něco takového, kdyby nevěděl, že je to pravda nebo že to k ní nemá daleko. Pia N?klebyová si na nose srovná brýle. Zdá se, že Arild Gjerstad se teď necítí příjemně. Bjarne Brogeland, který dosud neřekl jediné slovo, se také snaží na židli zaujmout polohu, která by byla ke kostrči šetrnější.

Takhle to bývá často. Novináři toho vědí mnohem víc, než se policii líbí, a v mnoha případech narušují průběh vyšetřování. Není to žádný snadný párový tanec, protože obě strany jsou na sobě závislé, aby dosáhly výsledků. A pokud jde o novináře, je to tvrdá soutěž se všemi ostatními, kteří píší o stejném případu. Internetové noviny publikují tempem, které omezuje životnost zprávy, a jde o to, najít Něco Nového. Tudíž je tlak na policii větší a častější. Musí strávit víc času jednáním s médii, než aby dělali to, co mají.

N?klebyová ukončí otázky, jakmile jsou P4, VG a Aftenposten hotoví, ale sama ještě pokračuje dál. Televizní a rádiové stanice pak udělají vlastní rozhovory, aby u svých posluchačů nebo diváků vyvolaly dojem exkluzivního zpravodajství, ještě několikrát se položí tytéž otázky a N?klebyová bude mít ještě jednou možnost říct –

Přesně.

Pokaždé je to stejné divadlo. Všichni vědí, že pořádná novinářská práce začíná po tiskové konferenci. Henning se rozhodne, že by měl najít Ivera Gundersena, aby se domluvili, jak nejlépe tento případ zpracovat.

Protože Henning je v práci.

A už to mu přijde docela zvláštní.

KAPITOLA 9

Někteří novináři se ještě pokoušeli klást další otázky, ale trio v uniformě všechny nevlídně odbylo. Po skončení tiskové konference se novináři tlačí ven. Henninga obklopují lidé, v jejichž blízkosti nechce být, někdo ho šťouchne do zad, vrazí do ženy před sebou, co nejtišeji se jí omluví a zoufale touží po větším prostoru a odstupu.

Nahrnou se do vstupní haly a on se kolem sebe rozhlíží, jestli neuvidí Ivera Gundersena. Určitě by to bylo jednodušší, kdyby věděl, jak Gundersen vypadá, protože je tady přinejmenším padesát novinářů. Henning zvažuje, že by měl najít Vidara z NTB a zeptat se ho, ale než to stačí udělat, znovu se v jeho zorném poli objeví Nora. A on v jejím.

Zastaví se. Teď už se společnému hovoru nevyhnou.

Váhavě k ní vykročí, ona udělá to samé. Zastaví se pár metrů od sebe. Jejich pohledy se setkají. Vidí jen tázavý pohled s hromadou vět, které nebyly nikdy vysloveny.

„Ahoj Henningu.“

Její hlas je jako závan ledového větru. Při vyslovení „ahoj“ jí hlas vyletí nahoru, a jak řekne „Henningu“, intonace klesne. Má z ní pocit, že k němu mluví jako k bytosti, která jí učinila hrubé bezpráví, ale kterou je stejně nucena brát na vědomí. Odpoví jí na pozdrav. Pohledem se do ní pevně zavrtává. Vypadá pořád stejně, ale všimne si, že za očními víčky se skrývá smutek a hrozí, že kdykoliv propukne.

Nora je menší než většina ostatních, ale snaží se to kompenzovat vysokými podpatky. Má krátké vlasy. Není to chlapecký sestřih, protože nemá holý krk, ale ofinu má velmi krátkou. Dřív Nora nosila dlouhé vlasy. Ale ty krátké jí sluší. Barvu očí má něco mezi hnědou a šedou. Když ji viděl naposledy, byla bledá. Teď jí pleť a obličej září. Napadne ho, že to má možná něco společného s Manšestrem. Jak jí to jen sluší.

Sakra, jak jí to jen sluší.

Nora má obličej s mnoha výrazy. Když má strach, přivře oči, otevře ústa a jsou jí vidět zuby. Když se zlobí, zvedne obočí, na čele se jí udělají vrásky a rty se zúží. A když se směje, je to jako exploze, je to nakažlivé a člověk se musí smát s ní. Zvláštní, jak se všechno mění, řekne si. Byla doba, kdy si život bez ní nedovedl představit. Teď by bylo těžké žít s ní.

„Ty jsi tady?“ zeptá se, aniž by dokázal skrýt nervozitu, která mu sevřela krk.

Nora jednoduše odpoví: „Ano.“

„Skončila jsi s ekonomikou?“

Pohne hlavou nejdřív nalevo, pak napravo.

„Potřebovala jsem něco nového, po tom…“

Zarazí se. Je rád, že větu nedokončí. Má chuť jít blíž a přitáhnout si ji k sobě, ale uskutečnit tuto myšlenku nepřichází v úvahu. Mezi nimi je neviditelná zeď a jen Nora ji může rozbít.

„Tak – tak ty jsi zpátky?“ zeptá se ho.

„Dneska poprvé,“ odpoví a pokusí se o úsměv. Prohlíží si jeho obličej. Jako by se dívala na ta místa, která mu sežehly plameny, ale nemyslela si, že je to tak hrozné. Několik metrů za ní uvidí Manšestra. Pozoruje je. Doufám, že žárlíš, blbečku.

„Jak se máš, Noro?“ zeptá se Henning, přestože vlastně nechce znát odpověď. Nechce vědět, že opět našla štěstí, že teď – konečně – pohlíží k budoucnosti s nadějí. Ví, že ji nikdy nemůže získat nazpět, nebo že „to, na co nemyslí“ nezmizí. Ale stejně ji nechce ztratit.

„Mám se dobře,“ odpoví mu.

„Bydlíš pořád v Sagene?“

Zaváhá.

Pak odpoví: „Ano.“

Henning přikývne a napadne ho, že se ho snaží před něčím ochránit. Nechce myslet na to, co to je, přestože to tuší. Pak to přece jenom přijde.

„Možná bude lepší, že se to dozvíš hned a že to uslyšíš ode mě,“ začne. On se nadechne, nasadí tvrďácký výraz. Přesto to s ním pohne, když mu oznámí:

„Mám teď nový vztah.“

Podívá se na ni, přikývne a řekne si, že by to nemělo bolet. Ale i tak ucítí nevolnost v žaludku.

„Jsme spolu už půl roku.“

„Hm?“

Znovu se na něho podívá. Poprvé po dlouhé době je její pohled hřejivý, ale ne tak, jak by si přál, její výraz je spíš omluvný.

„Uvažujeme, že se k sobě nastěhujeme.“

Znovu udělá „Hm.“

„Doufám, že se máš dobře,“ řekne jí. Neodpoví, jen se na něho opatrně usměje. Je pěkné ji vidět, jak se usmívá. Ale cítí, že už víc nesnese, a tak použije ten jediný obranný mechanismus, který má.

„Nevíš náhodou, kdo je Iver Gundersen?“ zeptá se. „Nikdy jsem toho chlápka nepotkal, ale nejspíš spolu budeme pracovat.“

Nora svěsí hlavu.

Měl pochopit, jak to pro ni bylo těžké, aby mu oznámila, že si našla nového přítele. Ale co je na tom tak těžkého? Šla si svou cestou, za jejich společnou minulostí udělala tlustou čáru. Ale kdo ví, co přinese budoucnost.

Povzdychne si, a když se otočí k Manšestrovi, Henning pochopí.

„Tohle je Iver Gundersen, můj nový přítel.“

KAPITOLA 10

Dívá se na Manšestra, který těká pohledem a nepřítomně si povídá s kolegou. Henning si představuje Nořiny prsty v těch jeho hnusných vlasech, jak jemně hladí strniště na tváři, rty ke rtům, něžně.

Pamatuje si, jak se k němu po večerech tulila, jakmile zhasli světlo, jak ho objímala a chtěla ležet v jeho těsné blízkosti. A teď si jejích malých laskavých rukou užívá tady tenhle.

„No dobře,“ utrousí Henning a v momentě slyší, jak zní pateticky. Teď se měl rozzuřit, vynadat jí, nechat ji tam s pocitem, že mu pošlapala, zlomila, rozkousala srdce a zase ho vyplivnula. Měl jí říct, že je bezcitná, netaktní, samotné ztělesnění sobeckosti, ale neudělá to. Místo toho jen poví:

No dobře.

Patetické. Prostě patetické.

Nedokáže se na ni podívat.

A s ním teď má Henning pracovat.

Ironie osudu, pomyslí si. To nemůže být nic jiného.

Jde k němu, slyší Noru, jak ho prosí, aby „ne–“, ale nevšímá si jí. Zastaví se metr od Gundersena a podívá se na něho. Gundersen je v půlce věty, ale zarazí se a otočí.

Ví, kdo jsem, usoudí Henning. Poznám to na něm. A také vidím, že je ten chlápek nervózní.

„Ahoj,“ pozdraví ho Gundersen. Henning mu podá ruku.

„Henning Juul.“

Se zaváháním přijme Gundersen ruku. Henning ji pevně stiskne.

„Iver G–“

„Budeme zřejmě na tomhle případu dělat spolu. Jak myslíš, že bychom ho měli zpracovat?“

Ví, že Gundersena dostal do zapeklité situace, ale na to kašle.

„Ještě nevím.“

Gundersen se zamyslí a pak se vzpamatuje.

„Zvažoval jsem aktualizovat článek, který jsme už zveřejnili, o nějaké citáty z tiskové konference,“ začne a podívá se Henningovi přes rameno na Noru, která sleduje jejich první setkání.

„Zamýšlel jsem se zaměřit na tu teorii vraždy ze cti,“ pokračuje Gundersen. „Zjistit, jestli na tom něco je. V takovém případě je seznam podezřelých docela krátký a nebude dlouho trvat a někoho zatknou.“

Henning přikývne.

„Mluvil někdo s jejími přáteli?“

Gundersen zakroutí hlavou.

„Tak já navštívím její školu a udělám to, něco o jejím životě napíšu.“

„Lidský zájem.“

„Hm.“

Henning se podívá na Gundersena, který přikývne.

„Fajn, to zní dobře. Já se pokusím zkontaktovat toho chlápka, co našel oběť, ale někde jsem zaslechl, že nechce mít nic společného s tiskem. Tak…“

Gundersen pokrčí rameny.

Henning přikývne, vidí, že Gundersen se pořád cítí nepříjemně a že by mu velmi rád něco řekl. Nadechne se, ale Henning ho předběhne.

„Dobrá,“ řekne. Otočí se a odejde. Co nejrychleji, jak jen mu to jeho bolavé nohy dovolí, projde přímo kolem Nory, ale nepodívá se na ni.

Výborně, Henningu, pochválí se. Přestože tě v prvním kole naprosto zničili, postavil ses znovu na nohy a v tom druhém jsi vyhrál. Ale přesně o tom je box. Je k ničemu, pokud nevyhraješ také to další kolo. A další. A další. A v neposlední řadě to poslední.

Boj už je prohraný, řekne si Henning. Sudí předem rozhodli. Ale může se alespoň pokusit vyhrát sám nad sebou.

Může se vyhnout tomu, aby ho znovu vyřídili.

KAPITOLA 11

Uběhne několik minut, než se mu srdeční tep vrátí do normálu. Přejde přes Borggatu a snaží se zapomenout na to, co právě viděl a slyšel. Ale Nořin dech a oči ho pronásledují jako stín. Dovede si přestavit, co si Nora a Iver řekli potom, co odešel:

Iver: No, šlo to celkem dobře.

Nora: Čekal jsi něco jiného?

Iver: Nevím. Chudák.

Nora: Nemá to lehké, Ivere. Buď tak hodný a nedělej mu to těžší, než to je.

Iver: Jak to myslíš?

Nora: Přesně tak, jak to říkám. Myslíš si, že pro něho bylo jednoduché mě tady vidět? Vidět mě společně s tebou? Myslím, že svým způsobem od něj bylo odvážné za tebou jít.

Dost, Henningu. Nevíš, jestli řekla zrovna tohle. Určitě řekla:

Nora: Nech ho jít, Ivere. On je prostě takový. Vždycky si šel vlastní cestou, dělal přesně to, co se mu hodilo. Kašli na něj. Mám hlad. Pojďme na oběd.

Tak, ano. Tohle je opravdovější.

Usoudí, že si musí udělat pořádek v hlavě. Zapomeň na Noru a pusť se do práce. Když se zastaví na křižovatce u T?yengaty a čeká, až naskočí zelená, uvědomí si, že potřebuje foťák.

Rozhodne se, že si pro něj zajede domů.

*

Bjarne Brogeland sešlápne brzdu. Auto, jeden z mnoha nových policejních Passatů, plynule zastaví před domem s adresou Oslogata 37. Zařadí rychlostní páku na „P“ a podívá se na svou kolegyni, policistku Ellu Sandlandovou.

Je zatraceně pěkná, usoudí a natáhne na sebe uniformu a všechno, co ukrývá. Kolikrát si ji představoval bez té kožené bundy, světle modré sukně, kravaty, prakticky bez ničeho, možná s výjimkou želízek, kolikrát si ji představoval beze studu, bez zábran, jak se mu plně odevzdává.

Ženy si myslí, že muži v uniformě jsou sexy. Sečteno a podtrženo. Ale Bjarne Brogeland je toho názoru, že se to nedá srovnat obráceně: s ženami v oblečení, které budí respekt.

Zatraceně, to je sexy.

Ella Sandlandová měří 175 centimetrů, je extrémně dobře trénovaná, břicho má plošší než desku konferenčního stolku, zadek jí při chůzi perfektně obepínají kalhoty, poprsí má poněkud málo vyvinuté, trochu hrubé a mužské, něco ve stylu „jsi bisexuální, nebo hetero“, ale jemu se to líbí. Podívá se na její vlasy. Ofina jí sahá přesně k obočí. Kůži má pod bradou a nad lícemi vyhlazenou, žádný náznak pytlů pod očima, pleť má hladkou a bez uhrů nebo jaterních skvrn, v obličeji naštěstí nemá ani náznak jediného chloupku, pohybuje se s naprostou elegancí, má ta nejrovnější záda, která kdy Brogeland viděl, a i když sedí, vypíná hrudník trošku dopředu, nejspíš proto, aby vytvořila iluzi, že má ve skutečnosti větší prsa. Ale na Sandlandové je to prostě sexy.

Zatraceně, to je tak sexy.

A navíc je ze západního Norska. Má za to, že z Ulsteinviku, ačkoliv postupem let dialekt trochu pozbyla. Snaží se vytěsnit představy, které se mu stále častěji honí hlavou, a myslí na práci, kterou mají dělat. Zastavili před bytem Mahmouda Marhoniho, přítele Henrietty Hagerupové.

Jde o běžnou návštěvu v bydlišti. V roce 2007 bylo třicet z třiceti dvou vražd spácháno osobami, které oběti znaly nebo se kterými měly blízký vztah. Statisticky vzato se velmi často jedná o osoby nejbližší. Zhrzení manželé, členové rodiny. Nebo partneři. Proto je teď návštěva Brogelanda a Sandlandové tak moc důležitá.

„Půjdeme?“ zeptá se. Sandlandová přikývne. Současně otevřou dveře a vystoupí.

Zatraceně, jak ona jenom vystupuje.

Brogeland už v Oslogatě byl, dokonce měl Mahmouda Marhoniho v hledáčku už dřív v souvislosti s jedním případem, na kterém Brogeland pracoval jako tajný policista. Pokud se jim to tehdy podařilo objasnit, nebyl Marhoni zapleten do ničeho nezákonného.

Brogeland pracuje u policie dost dlouho na to, aby věděl, že to nemusí nic znamenat. Proto, když přijdou k domu, na kterém je napsáno 37, ucítí v těle napětí. Najde schránku se zvonky a vlevo u jednoho umělohmotného tlačítka jméno přítele Henrietty Hagerupové.

Když Ella Sandlandová stiskne tlačítko, neozve se žádný zvuk. V tom samém okamžiku otevře nějaká dospívající dívka v hijábu dveře do dvora. Podívá se na ně, nevyleká se, jak si možná Brogeland myslel, ale místo toho jim podrží dveře. Sandlandová zdvořile poděkuje a na dívku se usměje. Brogeland poděkuje krátkým pokývnutím. Dbá na to, aby šel jako poslední, aby mohl koukat na zadek své kolegyně.

Vsadím se, že ona to ví, pomyslí si Brogeland a vejde dovnitř. Ví, že muži na ni rádi zírají. A protože nosí uniformu, má dvakrát tak velkou moc. Je zdánlivě nedosažitelná, protože je policistka, a zdánlivě nedosažitelná, protože je tak pěkná, že si může vybrat a odmítnout přesně toho, koho chce – pravděpodobně v obou táborech. Má to pod kontrolou. A to je prostě tak hrozně, zatraceně sexy.

Vejdou do dvora, který nese všechny známky chátrání. Mezi kamennými dlaždicemi vyrůstá tráva, keře poskytující skrýš rostou bujaře a jsou do sebe vzájemně propletené. Květinový záhon, pokud ho tak můžeme ještě nazvat, je jedna velká džungle, stará netknutá půda a zaprášené kořeny. Černá barva na stojanu na kola se odlupuje a těch pár zaparkovaných kol má suché řetězy a ploché gumy.

Jsou tady tři schodiště. Brogeland ví, že Marhoni bydlí ve vchodu B. Sandlandová je tam jako první, na čtyřhranné schránce na zdi najde Marhoniho zvonek a zmáčkne ho. Není nic slyšet.

Brogeland se přinutí, aby odlepil pohled od zadku Sandlandové a podívá se k obloze. Nad Starým městem se shromáždily husté mraky. Začne pršet. Vlaštovka švitoří a přitom přelétá z jedné střechy domu na druhou. Slyší, jak kolem letí tryskáč, ale přes mraky ho nevidí.

Marhoni bydlí v přízemí, ale okno je příliš vysoko na to, aby mohl nakouknout dovnitř. Sandlandová ještě jednou zazvoní. Tentokrát dostane odpověď okamžitě.

„Haló?“

„Tady policie. Můžete nám otevřít?“

Brogeland se těší ze šťavnatého dialektu Sandlandové.

„Policie?“

Brogeland zaregistruje v hlase kapku skepse a strachu. To není Marhoni, usoudí, protože Marhoni se nebojí.

„Ano, policie.“

Sexy hlas Sandlandové je teď autoritativnější.

„P-pročpak?“

„Policajti? Neotvírej jim!“

Hlas v pozadí je tak hlasitý, že ho Brogeland a Sandlandová slyší.

„Otevřete!“

Sandlandová zvýší hlas, Brogeland se teď už také probere a praští do dveří. Přitlačí je k sobě, vidí, že zámek je poškozený, a vtrhne dovnitř. Brogeland jde první, Sandlandová hned za ním, vyběhnou po schodech do zvýšeného přízemí, slyší, že někdo manipuluje se zámkem, ale Brogeland se tam dostane jako první, pořád se těší vynikající fyzičce, a rozevře dveře. Nějaký muž, kterého okamžitě tipuje na Marhoniho bratra, se na něho vyděšeně kouká, Brogeland jenom projde kolem, bojí se, že kdykoliv může zírat do hlavně pistole, ale pohybuje se měkce a rychle, prozkoumává byt, natáhne vůni bylin, náznak marihuany, nakoukne do jedněch dveří, kuchyně, je prázdná, jde dál, ložnice, ne, ani tam nikdo není, vejde do obývacího pokoje a tam to uvidí, krb, ve kterém naplno šlehá oheň, ale plameny nejsou to, co ho znepokojí, ale to, co plameny nenasytnými ústy pohlcují, ho na malou vteřinu zarazí, je to počítač, přenosný počítač, zařve na Sandlandovou, že ho musí zajistit a on že se postará o Marhoniho, poslouchá svůj hlas, který je plný síly, zkušeností, znalostí, kuráže, autority, všeho, co člověk potřebuje k tomu, aby podnikl takové akce bez zaváhání, slyší, že Sandlandová odpovídá, a přitom uvidí Marhoniho, jak se snaží uniknout oknem z pokoje, do kterého se dá vejít přes obývací pokoj, Marhoni se připraví, odrazí se a vyskočí, Brogeland se vydá za ním, rychle se dostane k tomu stejnému oknu, vykoukne ven a pak na něj vyleze, vidí, že dolů to nemůže být víc jak dva metry, odrazí se a vyskočí, přistane měkce a rozhlédne se, uvidí Marhoniho a běží za ním, tohle jsi neměl dělat, pomyslí si, ty idiote, utéct z vlastního bytu v ten samý den, kdy našli tvou přítelkyni zavražděnou, jak si myslíš, že to bude vypadat, ty trumbero, Brogeland napne svaly, okamžitě pochopí, že tohle bude snadný zápas, Marhoni se častěji otáčí, než se dívá před sebe a Brogeland pokaždé získá několik metrů k dobru, Marhoni přeběhne přes silnici v místě, kde se kříží Bispegata a Oslogata, ani nepočká na zelenou, přímo před ním zastaví jedno auto, zatroubí na klakson, Brogeland běží za ním, kousek za sebou uslyší tramvaj, cink cink, v ulicích jsou auta, lidé za okny tu honičku zvědavě sledují, nejspíš se podivují, co se to ksakru děje, je to natáčení filmu, nebo je to skutečné, Marhoni se znovu otočí, běží rovně, Brogelanda napadne, že ten idiot nejspíš miluje publikum, jinak by zaběhl do dvora u kostela Aker, Brogeland je teď od něho jenom deset metrů, stále se přibližuje, pak se odrazí, vrhne se na Marhoniho, ovine se mu kolem trupu a oba spadnou na asfalt před Ruinen Bar & Café.

Brogelanda nikde nic nebolí, protože Marhoni jeho pád ztlumí. Před kavárnou sedí nějaký muž a kouří. Pozoruje, jak si Brogeland sedne na Marhoniho záda a má plně pod kontrolou jeho ruce a potom přivolá operační středisko.

„Devatenáctko, tady je fox čtyřicet tři bravo, přepínám.“

Zhluboka se nadechne a čeká na odpověď.

„Tady devatenáctka, přepínám.“

„Tady je fox čtyřicet tři bravo, jsem na náměstí Svatého Halvarda, zatkl jsem jednu osobu a potřebuju rychlou pomoc jednotky. Přepínám.“

Trochu vydechne a podívá se na Marhoniho, který leží na zemi a lapá po dechu. Brogeland zakroutí hlavou.

„Zasranej blbec,“ zamumlá.

KAPITOLA 12

Westerdals School of Communication se nachází na Fredensborgveien, hned vedle Sankthanshaugenu. Pokaždé, když se ocitne v této části města, mu přijde, že někdo při územním plánování hrubě pochybil. Jenom kousíček od sebe tady stojí obytné domy z 50. let, natřené asfaltově šedou barvou, a okouzlující řadové domky ve veselých barvách. Svah v Damstredet mu připomíná uličky v Bergenu, kdežto budovy podél silnice vedoucí k centru odrážejí místní samosprávu. V ulicích a v těch několika okolních zahradách je neustálý cvrkot, trvalý oblak prachu a znečištění.

Ale právě teď zrovna na tohle kašle.

Kolem velkého stromu před vchodem do školy se to hemží lidmi. Vedle sebe postávají kamarádi a objímají se. Pláče se. A vzlyká se. Jde blíž, vidí ostatní z branže, kteří jsou na stejné pochůzce, ale nevšímá si jich. Ví, jak to bude zítra vypadat v novinách. Fotky truchlících, spousta snímků a málo textu. Je čas pohroužit se do smutku, zprostředkovat čtenářům veškerou bolest a pocity, všichni se seznámí s obětí a jejími přáteli.

Připraví standardní článek. V podstatě o tom případu mohl napsat, ještě než sem přišel, ale už je to nějaká doba, co naposledy něco napsal, a tak se rozhodne, že si vyčistí hlavu, aby se pokusil promyslet otázky, které z tohoto případu udělají o něco méně standardní článek.

Jde na to pomalu, v tichosti chvíli pozoruje a pak si najde ty, se kterými se dá mluvit. Na tohle má docela dobrý nos. Brzy se topí v řece slz a zachvátí ho pocit, který ho překvapí:

Rozzlobí se. Rozzlobí se, protože jenom pár lidí tady ví, co je to opravdový smutek, vědí, jak to bolí, ztratit někoho, koho měl člověk rád, koho člověk miloval, pro koho je člověk ochotný se s otevřenýma očima vrhnout pod autobus. Vidí, že je tady hodně takových, kteří ve skutečnosti netruchlí, přehánějí, pózují, jsou vděční za to, že dostali příležitost ukázat, jak jsou citliví. Ale je to jenom přetvářka.

Pokusí se to ze sebe setřást, vytáhne foťák a udělá několik snímků, jde blíž, zaměří se na obličeje a oči. Líbí se mu oči. Zrcadlo duše a tak. Ale on má rád oči proto, že se v nich nachází pravda.

Přiblíží si pomníček, který její přátelé udělali pod velkým stromem napravo od vchodu. Tři silné kmeny vedle sebe k sobě srostly a stala se z nich obří brokolice. Bohaté větve plné listí. Kolem stromu jsou dlažební kostky.

O jeden kmen stromu je opřená zarámovaná fotografie Henrietty Hagerupové. Snímek obklopují květiny, ručně psané lístečky, vzkazy, čajové svíčky plápolající v mírném větru, který si našel cestu do Fredensborgu, obrázky, na kterých je se svými spolustudenty, přáteli, na večírku, na place, za kamerou. Je smutek. Je kondenzovaný smutek, ačkoliv falešný. Bezpochyby titulní obrázek.

Přestane se koukat do hledáčku a usoudí, že Henriette Hagerupová byla nápadně krásná žena. Nebo možná jenom dítě. Měla v sobě něco nevinného, světlé kudrliny, dlouhé tak akorát, nádherně široký úsměv, světlou pleť. Vidí šarm. A také něco důležitějšího, něco lepšího. Inteligenci. Vidí, že Henriette Hagerupová byla chytrá dívka.

Kdo na tebe mohl být tak zlý?

Čte si některé vzkazy, které dostala:

Nikdy na tebe nezapomeneme, Henrietto.

Odpočívej v pokoji.

Johanne, Turid a Susanne

Chybíš mi, Henry.

Velmi mi chybíš.

Tore

Je tady něco kolem deseti až dvaceti lístečků nebo vzkazů plných stesku a smutku a všechny jsou formulovány zhruba stejně. Bez zájmu je přelétne očima a vtom mu v kapse zavibruje mobil. Vytáhne ho, ale číslo nezná. Přestože je v práci, rozhodne se, že to zvedne.

„Haló?“

Poodstoupí kousek od ostatních.

„Ahoj Henningu, tady Iver. Iver Gundersen.“

Ještě než stačí něco říct, zachvátí ho vlna žárlivosti. Mistr Báječnej Zasranej Manšestr. Vykoktá ze sebe „Ahoj.“

„Kde jsi?“ zeptá se Gundersen. Henning si odkašle.

„Ve škole oběti.“

„Dobře. Volám ti proto, abych ti dal vědět, že policie už někoho zatkla.“

Na okamžik zapomene na skutečnost, že mluví s milencem své bývalé ženy. Cítí, že je vlastně zvědavý.

„To byla rychlost. Kdo to je?“

„Podle mých zdrojů jde o jejího přítele. Ještě neznám jeho jméno. Ale možná bys ho mohl zjistit ty od někoho z jejích přátel?“

Henning slyší jeho hlas, ale stěží vnímá, co mu říká. Protože mezi spoustou lístečků, svíček a vlhkých očí uviděl vzkaz, který se od ostatních trochu liší.

„Jseš tam?“

„Ehm, ano. Její přátelé. Jasně.“

„Sám se nějak proflákl, jak jsem to pochopil.“

„Mají důkazy?“

„Myslím, že ano. Začnu o tom teď psát. Postupně to rozšířím.“

„Dobře.“

Gundersen zavěsí.

Henning vrátí mobil do kapsy u bundy, aniž by uhnul pohledem. Pohled neustále upírá na vzkaz, který uviděl. Znovu zvedne foťák a pořídí snímek, přiblíží si text:

Budu pokračovat ve tvé práci.

Sejdeme se na věčnosti.

Anette

Přestane se koukat do hledáčku a nechá foťák houpat se na krku. Ještě jednou si přečte text a potom se podívá na studenty kolem sebe.

Kde jsi, Anetto? ptá se sám sebe. A jakou práci máš dokončit?

KAPITOLA 13

Bjarne Brogeland si sundá bundu a pověsí ji na věšák v kanceláři. Zavře za sebou dveře, jde několik metrů chodbou ke dveřím Elly Sandlandové a zaklepe. Nečeká na odpověď a otevře. Tajně doufá, že ji přistihne uprostřed hlubokého a mokrého snu o něm, ale dosud na žádný z jeho pokusů o sblížení neodpověděla jinak než pohledem. Možná jsem byl příliš málo přímý. Nebo je to možná proto, že jsem ženatý, uvažuje Brogeland a vejde dovnitř.

Sandlandová sedí u počítače a píše. Když Brogeland vstoupí dovnitř, ani se na něho nepodívá.

„Už máš hotovo?“ zeptá se jí. Sandlandová nadzvedne jeden prst, který pak ale zase následuje své kostnaté kolegy, kteří běhají po klávesnici takovým tempem, které by imponovalo thajské masérce.

Brogeland se rozhlédne. Zhodnotí to jako typickou dívčí kancelář. Hezká a uklizená, dokumenty uspořádané na hromádku, sklenice na tužky se dvěma modrými a jednou červenou propiskou, sešívačka a děrovačka blízko sebe, vedle nich lepící bloček, diář otevřený na dnešní datum, ale žádné schůzky, černé pořadače v policích za psacím stolem, odborná literatura a příručky na jedné poličce, na zemi stojí palma yucca svěží zelené barvy, růže ve skleněné váze na stole mají dlouhé silné stonky, v dřevěné míse uprostřed stolu – což je jistě zrovna moderní – jsou jablka a hrušky, vedle kaktus, na kterém není prach.

Jsi pichlavá, Sandlandová, usoudí Brogeland a prohlíží si její soustředěný obličej. Jsi každý den pichlavá, ale tak nějak přitažlivě. Snaží se vdechovat její vůni, aniž by to postřehla. Nepoužívá parfém. Snad jenom trošku, ale v tom případě diskrétně.

Mnoho žen, které kdy měl, vonělo něčím nasládlým tak intenzivně a silně, že si potom musel dát pořádnou sprchu, několikrát se umýt. Chuť zašoustat si s nimi ještě jednou ho přešla v okamžiku, kdy se k nim přiblížil.

Se Sandlandovou by to takové nebylo. Kdepak. Představí si, jak vedle ní leží, zpocený a slastně vyčerpaný po dlouhém zápasu smyslného a drsného sexu, bez návalu nechuti po sexu a bez myšlenek, za jak dlouho přijede taxík.

Napadne ho, že je určitě lesbička, protože ještě neměla chuť s ním šoustat.

Sandlandová stiskne enter trochu silněji, než je třeba a z tiskárny začne okamžitě vyjíždět list za listem. Postaví se, jde k tiskárně a zvedne hromádku, kterou to vyplivlo.

„Hotovo,“ řekne, aniž by se usmála.

Krucinál.

Brogeland jí přidrží otevřené dveře. Sandlandová vyjde ven a směřuje k místnosti, kde na ně čeká Mahmoud Marhoni se svým advokátem.

Když se Brogeland podívá na Mahmouda Marhoniho důkladněji, to první, co ho napadne, je příliš mnoho kebabu a příliš málo pohybu. Od minule mu přibylo ještě nějaké to kilo navíc. Přesto si oblékl upnuté tričko. Kolem břicha má tukové polštáře jako pneumatiku. Kdybych chtěl od sebe odpudit opačné pohlaví, přesně takhle bych se o sebe staral, uvažuje Brogeland.

Marhoniho obličej je kulatý. Brogeland odhaduje, že si vousy neholil přibližně týden, ale pod bradou si je upravil. Má kaštanově hnědou kůži, měří sotva 170 centimetrů, ale z jeho výrazu se dá vyčíst, že si nijak nepřipouští menší vzrůst a nějaké to kilo navíc.

Marhoni je drsňák. Dívá se stylem „co seš to kurva za svini“. Brogeland už takové viděl, setkal se s různými typy. Už ví, jak bude výslech vypadat.

Jeho advokát, Lars Indrehaug, je chudáček, který brání pakáž celý svůj život. Nikdo z prokuratury ho nemá rád, protože je to šakal, který hledá mezery v zákoně a posílá pachatele znásilnění, obchodníky s drogami a další lůzu zpět na ulici. Je vysoký, hubený a vytáhlý. Vlasy mu padají do očí. Prsty si je odhrne pryč.

Brogeland a Sandlandová se posadí naproti advokátovi a jeho klientovi. Brogeland se ujme vedení, projde s nimi formality a upře pohled na Marhoniho.

„Proč jste utekl, když jsme si s vámi přišli promluvit?“

Marhoni lhostejně pokrčí rameny. Jen si tu hru hraj, řekne si Brogeland a pokračuje:

„Proč jste zapálil svůj počítač?“

Zareaguje stejně.

„Co v něm bylo?“

Marhoni pořád neodpovídá.

„Víte, že si to i tak dokážeme zjistit? Můžete si to celkem usnadnit, když nám ušetříte trochu času.“

Marhoni se podívá na Brogelanda pohrdavě. Brogeland si povzdychne.

„Co nám povíte o svém vztahu s Henriettou Hagerupovou?“

Marhoni sotva zvedne oční víčka. Indrehaug se nakloní blíž, zašeptá něco, co Brogeland ani Sandlandová neslyší, a znovu se narovná.

„Byla to moje přítelkyně,“ odpoví Marhoni lámanou norštinou.

„Jak dlouho jste spolu byli?“

„Zhruba rok.“

„Jak jste se seznámili?“

„Na koncertě.“

„Na jakém koncertě?“

„To snad pro vyšetřování není podstatné, ne?“

Brogeland se podívá na Indrehauga, který nasadil ve jménu svého klienta rozhořčený výraz.

„Snažíme se udělat si nějakou představu o tom, jaký měl váš klient k oběti vztah,“ vyhrkne Sandlandová. Výjimečně se na ni Brogeland nepodívá. Pohledem se zabodává do Indrehauga, ačkoliv na advokáta to ani v nejmenším nezapůsobí.

„Co to bylo za koncert?“ zopakuje Brogeland.

„Noori.“

„Noori?“

„Na festivalu Mela.“

„Noori je celkem známá pákistánská rocková kapela,“ poznamená Sandlandová. Brogeland se na ni podívá. Pokusí se nedat najevo, že ho to zaujalo, protože ho spíš naštvalo, že ho přerušila.

„Tvoří ji dva bratři z…“

„Dobře, chápu.“

Poprvé během výslechu je v Marhoniho pohledu něco jiného než nenávist a opovržení. Dívá se na Sandlandovou s lehkou ostražitostí. Brogeland si toho všimne. Naznačí jí, že může pokračovat. Sandlandová se přisune blíž ke stolu.

„Kdy jste byl s obětí v kontaktu naposledy?“

Marhoni se zamyslí.

„Včera odpoledne.“

„Můžete to trochu upřesnit?“

„Byla u mě doma, dokud neskončil seriál Hotel C?sar.“

„Dívali jste se na Hotel C?sar?“

„Opravdu –“

Indrehaugovy tváře mají rudou barvu, která neskrývá určitou zálibu pro červené víno. Sandlandová zvedne omluvně ruce.

„O čem jste si povídali?“

„Tak různě.“

„Jako například?“

Indrehaug se znovu nakloní k Marhonimu.

„To vás nemusí zajímat.“

Sandlandová se usměje. Nakloní se k Brogelandovi a napodobí divadýlko na protější straně, ale Brogeland neslyší jediné slovo. Každopádně nic takového jako „pojď se mnou domů, až tenhle zasranej výslech skončí“, slova, o kterých už dávno snil, že je uslyší z jejích úst.

„Kam měla namířeno po skončení Hotelu C?sar?“

„Nevím.“

„Tak vy nevíte? Ani jste se nezeptal?“

„Ne.“

„Copak u vás nepřespávala?“

„Ale jo, občas.“

„A vy jste nebyl zvědavý, proč u vás včera nepřespala?“

„Ne.“

Sandlandová si povzdychne. Marhoni si zachovává kamennou tvář.

„Znáte to na Ekebergu?“ vyptává se dál.

„Ne.“

„Nikdy jste tam nahoře nebyl?“

„Ne, co si tak pamatuju.“

„Nebyl jste tam, ani když se hrál Norway Cup?“

„Nemám rád fotbal.“

„Žádný z bratrů nebo synovců nehraje? Nebo někdo jiný, kvůli komu byste tam byl, abyste mu vyjádřil svou podporu?“

Zakroutí hlavou a povýšeně zamrká.

„Ani jste tam nehrál kriket?“

Automaticky se chystá říct, že ne, ale na půl vteřiny zaváhá. Brogeland si na list papíru poznamená: „Byl na Ekebergu, ale lže.“ Sandlandová to vidí a pokračuje:

„Vlastníte takzvaný paralyzér, Marhoni?“

Podívá se na ni, jako by mu položila tu nejhloupější otázku na světě.

„Co to je?“

„Nedělejte se. Víte dobře, co je paralyzér. Copak se nedíváte na filmy? Seriály o policajtech?“

Znovu zakroutí hlavou a přihlouple se usměje.

„Nemám rád policajty.“

„Strážníci, kam těmi otázkami míříte?“

„Dostaneme se k tomu, Indrehaugu,“ odpoví Brogeland s nuceným sebeovládáním v hlase. Sandlandová je teď v ofenzívě. Vyndá nějaký papír.

„Oběť byla nalezena s flekem na krku, který odpovídá stopě po zásahu takzvaným paralyzérem. Nebo taky elektrošokovou pistolí, pokud je to pro vás srozumitelnější.“

Posune list papíru po stole a otočí ho k nim. Je na něm detailní snímek krku oběti. Dvě hnědočervené nesourodé popáleniny jsou zjevné. Indrehaug si papír přitáhne k sobě a podívá se na něj.

„Nemusí se nutně použít pistole. Je jich hodně typů, ale takový paralyzér se použije, když někoho nechcete zranit, ale jen ho ochromit. Učinit ho bezbranným, abyste ho například nacpal do díry a tu pak zasypal.“

Sandlandová se podívá na Marhoniho, čeká na odpověď, ale pořád to na něj nezapůsobilo, ani ho její otázky nepoložily.

„Nevypadáte zrovna jako někdo, kdo právě přišel o svou přítelkyni obzvlášť bestiálním způsobem, ani nejste nijak zvlášť rozrušený nebo utrápený,“ pokračuje. Je to vysloveno jako otázka. On zase jen pokrčí rameny.

„Copak jste ji neměl rád?“

Slabý záškub ve tváři.

„Nemiloval jste ji?“

Mírné zarudnutí ve tvářích.

„Sešla se s vámi včera večer, aby to ukončila? Tak proto jste ji zabil?“

Teď zuří.

„Našla si jiného? Měla vás po krk?“

Marhoni se chystá zvednout. Indrehaug mu položí ruku na rameno.

„Strážníku…“

„Tak proto jste ji zabil?“

Marhoni zabodne pohled do Sandlandové, jako by se na ni chystal vrhnout.

„Taky jste se na ni takhle podíval, když jste vzal do ruky kámen a rozbil jí hlavu?“

„Strážníku, to už by snad stačilo!“

„Můžete svého klienta požádat, aby odpověděl?“

Brogeland si odkašle, rukou naznačí, že by se měla uklidnit. V místnosti je ticho. Brogeland vidí, jak Marhonimu na krku bije tep. Rozhodne se, že bude kout železo, dokud je žhavé.

„Marhoni, podle předběžných šetření provedených na místě činu a podle ohledání oběti měla nedlouho předtím, než byla zavražděna, docela drsný sex. Víte o tom něco? Co nám k tomu můžete povědět?“

Marhoni pořád zírá na Sandlandovou se stejnými blesky v očích a pak se pomalu podívá na Brogelanda. Ale nic neřekne.

„I když jste v televizi nesledoval seriály o policajtech, jistě víte, že semeno je to nejlepší, co po sobě může vrah zanechat. Pro policii ovšem. DNA. Slyšel jste o tom někdy?“

Pořád neodpovídá. Chladnokrevnej parchant, pomyslí si Brogeland.

„Včera večer ve 21.17 hodin jste dostal esemesku od Henrietty Hagerupové.“

Marhonimu se trochu stáhnou zorničky. Brogeland si toho všimne.

„Pamatujete si, co v ní bylo?“

Brogeland vidí, že Marhoni přemýšlí. Brogeland se koukne na papír, který mu Sandlandová přisunula. Před pusu si dá zaťatou pěst a znovu si odkašle.

„Promiň. Nic to neznamenalo. ON nic neznamená. To tebe miluju. Můžeme si o tom promluvit? Prosím?“

Brogeland se podívá z Marhoniho na Indrehauga, nechá je oba vstřebat obsah textové zprávy a potom pokračuje:

„Chcete, abych přečetl další textovou zprávu, kterou vám taky poslala?“

Marhoni se podívá na svého obhájce. Poprvé během výslechu se na tvrdé skořápce objeví trhliny.

„Podle předběžných šetření byla zavražděna někdy mezi půlnocí a druhou hodinou ranní, tedy možná jenom několik hodin potom, co vám poslala tři textové zprávy. Být na vašem místě, začal bych mluvit o tom, co se mezi vámi dvěma včera večer stalo.“

Marhoni nevypadá, že by chtěl něco říct. Brogeland si povzdychne a znovu se podívá na list papíru.

„Slibuju, že to zase bude dobré. Prosím, dáš mi ještě jednu šanci?“

Marhoni teď zakroutí hlavou.

„Strážníku, myslím…“

„Po druhé textové zprávě jste jí zavolal. Ale nezvedla to. Je to tak?“

Brogeland začne mít té tiché svině po krk.

‚Nemůžeš mi odpovědět? Prosím? Už to nikdy neudělám. Slibuju!‘ To byla třetí zpráva, o dvanáct minut později.“

Marhoni se kouká do země.

„Co slíbila, že už nikdy neudělá, Marhoni? Co udělala tak hrozného, že se mi nemůžete podívat do očí a povědět mi to?“

Zase nic.

„Kdo je on?“

Marhoni zvedne oči, ale na Brogelanda se nepodívá.

„Kdo je ten, co pro ni nic neznamenal?“

Marhoni má sevřená ústa. Brogeland si povzdychne.

„Dobrá. Sice to nezáleží na mně, ale můžu vám zaručit, že ještě dnes budete vzat do vazby. Kdybych byl obhájce, začal bych svého klienta připravovat na to, že dalších patnáct až dvacet let stráví za mřížemi.“

„Já jsem ji nezabil.“

Jeho hlas zní slabě, ale Brogeland už vstal ze židle. Nakloní se přes stůl a zmáčkne tlačítko.

„Výslech skončil. Je 15.21 hodin.“

KAPITOLA 14

Pomalu se slabě rozpršelo. Henning má rád déšť. Líbí se mu, když venku zmokne, rád upíná pohled k obloze, zavírá oči a cítí, jak mu na tvář padají kapky. Příliš mnoho lidí se ochuzuje o příjemný déšť tím, že otevřou deštník.

Trocha deště teď přijde vhod. Je to jedinečná příležitost pro ty, co jsou tady, aby ukázali, že je pár kapek vody v jejich hodině smutku nemůže rozhodit, možná je přesně v tom okamžiku zběžně zabere nějaká kamera, možná to bude ještě dneska ve zprávách, můžou tam stát promáčení jeden vedle druhého, jsou to slzy shora, jako by se samotný Bůh trápil ztrátou jednoho ze svých dětí.

Cvakne. Jeho kamarád Canon udělá během vteřiny tři záběry. Představí si pěknou sérii snímků v novinách. Ale nezaměřuje se na plačící lidi. Hledá ty, kteří tam stojí tiše a přemítají.

Přiblíží se ke klukovi s krátkými vlasy, po vousech ani památky, kalhoty s nízkým rozkrokem, nad jejichž lemem vyčuhují spodky s logem Björna Borga. Dělá s ním rozhovor chlápek, o kterém se Henning domnívá, že pracuje pro VG. Petter Stanghelle. VG má rád pláč.

Uplakaný kluk vypráví o Henriettě Hagerupové, o tom, jak byla šikovná, jak velký talent norský filmový průmysl ztratil, a vzlyká. Henning projde kolem, snaží se držet mimo objektivy fotoaparátů a současně sleduje hysterii.

Vtom ji uvidí. Pospíší si, aby ji vyfotil. Stojí před stromem, ještě před pár minutami tam nebyla, střídavě čte vzkazy a kouká do země, skoro nepostřehnutelně zakroutí hlavou a potom zvedne oči. Víc fotek z Canonu. Ale pochybuje, že některý ze snímků, co teď fotí, použije.

Dívka má tmavé polodlouhé vlasy. Henning znovu cvakne. Ve tváři má výraz, kterému on úplně nerozumí. Jenom tam stojí, jako kdyby byla ve vlastním světě. Ale v jejích očích je něco zvláštního. Jde blíž, ještě blíž, stoupne si skoro hned vedle ní. Předstírá, že si také prohlíží lístečky plné strojeného zármutku.

„Smutné,“ utrousí natolik hlasitě, aby ho slyšela. Dá se to vyložit jako odtušení i jako výzva ke konverzaci. Dívka neodpoví. Aniž by si toho všimla, udělá k ní ještě další krok. Stojí tam dlouho. Začíná mít mokré vlasy. Schová foťák, aby zabránil tomu, že bude také mokrý.

„Znalas ji dobře?“ zeptá se Henning a poprvé se otočí přímo k ní. Vidí, že lehce přikývla.

„Chodila s tebou do třídy?“

Konečně se na něho podívá. Čeká, že při pohledu na jeho tvář udělá krok zpátky, ale to se nestane. Jenom řekne:

„Ano.“

Nechá uběhnout ještě několik minut. Vidí, že není připravená povídat. Ale ani nepláče.

„To ty jsi Anette?“ zeptá se jí po chvíli.

Ona se lekne.

„Z-znám vás?“

„Ne.“

Ještě chvilku počká, dá jí několik vteřin, aby si situaci vyhodnotila. Nechce ji odehnat, ale zaujmout. Vidí, že na něho zírá. Úzkostlivě vydechne, jako by s napětím očekávala, co jí poví.

„Jak víte, jak se jmenuju?“

Z jejího hlasu je znát neklid. Otočí se k ní. Poprvé ho vidí celého, s jizvami a vším. Stejně to však nevypadá, že ho skutečně vidí. Rozhodne se, že jí vyloží karty, než dostane strach.

„Jmenuji se Henning Juul.“

Výraz v její tváři je pořád stejný.

„Pracuji pro 123nyheter.“

Okamžitě jí ztuhnou rysy v obličeji.

„Můžu ti položit pár otázek? Žádné rýpavé, zvědavé, necitlivé otázky, ale jenom pár otázek ohledně Henrietty?“

Apatické oči, kterými pozorovala vyhasínající čajové svíčky, jsou pryč.

„Jak víte, kdo jsem?“ zopakuje a pevně zkříží ruce.

„Tipl jsem to.“

Kouká na něho čím dál podrážděněji.

„Mezi stovkou lidí, co jsou tady, si jako tipnete, že já jsem Anette?“

„Ano.“

Zasupí.

„Nemám vám co říct.“

„Jenom pár otázek, pak půjdu.“

„Vy novináři máte vždycky jenom pár otázek a pak to končí několika stovkami.“

„Jednu tedy. Půjdu, pokud mi odpovíš na jednu otázku. Dobře?“

Dlouho se na ni dívá. Nechá ho tam v tichosti stát a pak rychle zvedne ramena a zase je dá dolů. Pokouší se na ni usmát, ale všimne si, že jeho šarm, který vždy na většinu dotazovaných zapůsobil, je v jejím případě zbytečný. Pohodí hlavou a povzdychne si. Henning si to gesto vyloží jako souhlas a zeptá se:

„Co je to za práci, se kterou Henriette začala a ty ji hodláš dokončit?“

Podívá se na něho.

„To je ta vaše otázka?“

„Ano.“

„Takže nic takového jako jak si budeš pamatovat Henriettu nebo můžeš říct o Henriettě něco, co mé čtenáře rozpláče nebo nějaká podobná sračka?“

Napodobí hlas otráveného dítěte. Henning zakroutí hlavou. Ona zasupí. Pak se na něho podívá. Očima se do něho zavrtává.

Nakonec zakroutí hlavou, otočí se a jde pryč.

Dobře, Henningu, pochválí se. Dobrá práce.

A napadne ho, že možná ten jediný zajímavý člověk v krajině plačících lidí právě odešel. Nebyla to žádná kráska v běžném slova smyslu. Vsadí se, že v posluchárně nesedí v první řadě, nestoupne si dopředu, když se fotí. Představí si ji před zrcadlem, jak si rezignovaně povzdychne, vidí ji, jak se odevzdává klukům s pivními brýlemi pozdě v noci a jde domů, ještě než začne svítat.

Ale Anetto, řekne si sám pro sebe, ty jsi zajímavá. Dostane chuť to za ní zakřičet.

Pak si uvědomí, co viděl v jejích očích. Jakmile mu zmizí za rohem domu, zkontroluje foťák. Najede na jeden z prvních snímků, na kterém je vyfocená, zaměří se na její oči. A vidí, že má pravdu.

U všech čertů, odtuší. Pozná ten pocit, když něčemu porozuměl nebo zjistil něco, co by mohlo být důležité. Zvětší snímek ve foťáku a znovu si ji prohlíží a nedokáže přestat myslet na to, čeho se Anette bála.

KAPITOLA 15

„Něco se mi na něm nezdá.“

Bjarne Brogeland to už dál nerozvádí. Dívá se na hlavního vyšetřovatele Arilda Gjerstada, který sedí v zasedací místnosti na opačné straně stolu. Listuje poznámkami z výslechu. Nepokyvuje ani nekroutí hlavou. Ella Sandlandová sedí na konci stolu. Je nahnutá dopředu a lokty má položené na stole. Ruce má sepnuté.

Další dva vyšetřovatelé, Fredrik Stang a Emil Hagen, jsou tady také společně s policejní inspektorkou Piou N?klebyovou. Má formální odpovědnost za vyšetřování, přestože vždy úzce spolupracuje s Gjerstadem. Všichni se dívají na Gjerstada, čekají, že něco řekne. Jako obvykle, když přemýšlí, si palcem a ukazováčkem uhlazuje knír.

„Je naprosto jasný, že má problém to vysvětlit,“ řekne Gjerstad hlubokým bručivým hlasem. „Ale stejně…“

Gjerstad odloží papíry stranou. Sundá si brýle, položí je na stůl a rukama si promne obličej. Pak se zadívá na Brogelanda.

„Když konečně řekl, že je nevinný, měl jste pokračovat ve výslechu.“

„Ale…“

„Chápu, proč jste to tam utnul. Chtěl jste, aby měl o čem přemýšlet. Ale jak tak čtu, co řekl, nejspíš změnil názor. Mohl nám toho povědět mnohem víc, kdybyste mu dal jenom trochu času.“

„To nevíme,“ odpoví Brogeland.

„Spěchal jste?“

„Spěchal?“

Brogeland ucítí horkost v obličeji. Gjerstad se na něho dívá.

„Dejte mu příště trochu víc času.“

Brogeland se krčí na židli. Chce oponovat, ale ne před zbytkem kolektivu, nechce riskovat ještě větší ponížení.

Gjerstad se podívá někam nahoru směrem doprava, jako kdyby hledal něco na zdi.

„Zcela jasný důkaz ukazuje na Marhoniho. A jednoduše se to dá považovat za vraždu ze cti. Jestli mu byla přítelkyně nevěrná, mohl ji zabít, aby znovu získal svou čest.“

Sandlandová si odkašle.

„Velmi málo toho nasvědčuje vraždě ze cti,“ namítne. Gjerstad se k ní otočí.

„V některých zemích už jen nevěra sama o sobě stačí k tomu, aby člověka odsoudili k smrti ukamenováním. Například v Súdánu v roce 2007 byla…“

„Marhoni je z Pákistánu.“

„Ano, ale i tam kamenují lidi k smrti. A v souvislosti s vraždou ze cti tady něco nesedí,“ pokračuje Sandlandová. Gjerstad se na ni podívá, očima naznačí, že má pokračovat. N?klebyová si posune brýle ke kořenu nosu a nakloní se ke stolu. Tmavé vlasy jí padají do očí, ale ne zas tak, že by jí to vadilo a musela je odhrnout.

„K vraždě ze cti často dochází až po zveřejnění hanby,“ začne Sandlandová. „Jak jsme zatím zjistili, nikdo neví nic jiného než jen to, že Hagerupová a Marhoni spolu chodili. Vražda ze cti bývá taky mnohdy plánovaná. Obvykle o tom rozhoduje rodina. Pokud vím, Marhoni nemá v Norsku žádnou rodinu kromě bratra, se kterým bydlí. A v neposlední řadě: takový člověk si stojí za tím, co udělal. Marhoni vinu popírá.“

Gjerstad vezme tu krátkou přednášku na vědomí a souhlasně přikývne.

„Co víme o kamenování?“ zeptá se Emil Hagen.

Hagen je muž malého vzrůstu, který právě dokončil policejní akademii. Brogeland zná tenhle typ lidí. Plní nadšení, elánu a vizí, jak naráz změnit společnost, jednoho darebáka.

Jen tak pokračuj, Emile, pomyslí si Brogeland. Brzy se sneseš na zem stejně jako my všichni. Emil má světlé vlasy, vypadá jako ta stejnojmenná švédská postava Astrid Lindgrenové, jen je dospělý. Mezi předními zuby má velkou mezeru.

„Dnes tuhle metodu oficiálně používají pouze v Íránu,“ vysvětluje Sandlandová, „ale často ji taky používají v jiných zemích jako formu samojustice. Ukamenováním se trestá hlavně nevěra, cizoložství a rouhání. V roce 2007 v Íránu ukamenovali Jafar Keyiani. To bylo poprvé od roku 2002, kdy Írán oficiálně přiznal, že používá tyto metody trestu.“

„Co udělal?“ zeptá se N?klebyová.

„Máš snad na mysli, co udělala?“

N?klebyová skloní zahanbeně hlavu.

„Měla mimomanželský vztah.“

Zbytek vyšetřovacího týmu se dívá na Sandlandovou. Fredrik Stang odloží sklenici s vodou.

„Moc tomu nerozumím, copak nemáme ve vazbě chlapa?“ zeptá se. Stang má krátké tmavé vlasy, hraničící s vojenským sestřihem, a tvář, ze které vždy vyzařuje vážnost. S oblibou nosí upnuté oblečení, aby ukázal, že velkou část svého mládí trávil v posilovně.

„Jistě, ale popírá vinu a je příliš brzy na to, abychom se upnuli k jedné verzi. Navíc teď mluvíme o tom, co mohlo být motivem,“ zdůrazní N?klebyová.

„Hagerupová spala s kdekým,“ odpoví Stang. „I ona. Textové zprávy tomu přece nasvědčují. A Marhoni je snad muslim. Mně to připadá jako snadná výhra domácích.“

Sandlandová zvedne láhev Coly Zero k ústům a napije se.

„Ale jo, souhlasím, že se to tak může jevit. Myslím však, že teorii vraždy ze cti můžeme každopádně vyloučit. Je mnohem lepší podívat se trochu blíž na šaríu.“

„Šaríu?“ zeptá se Gjerstad.

„Ano. Snad víte, co je šaría?“

Podívá se na ostatní.

Většina přikývne, ale nijak zvlášť přesvědčivě. Emil Hagen si na židli poposedne.

„Emile?“

Nelibě se rozhlédne ze strany na stranu a odpoví:

„Extrémně přísná pravidla pro to, jak má člověk žít, nebo něco takovýho?“

Sandlandová se krátce zasměje.

„Myslím, že se to tak dá říct. Většina lidí, co o zákonu šaría slyšela, si představí naprosto šílené fundamentalisty. Ale šaría je docela komplexní matérie. Ti, kteří si ve spojitosti se šaríou říkají učenci, chodili spoustu let do školy, aby se naučili principy práva šaría. Musí studovat Korán, dějiny, Muhammadovy výroky a činy a to, jak různé takzvané právní školy zákon vykládají a tak dále a tak dále. V muslimských zemích má dnes zákon šaría význam především v rodinných vztazích, v rozvodech, dědictvích a takových věcech.“

„Ale co to má společného s vraždou Hagerupové?“ zeptá se Gjerstad netrpělivě.

„Hned se k tomu dostanu. Neexistuje nic jako jeden islámský zákon a jenom pár zemí uplatňuje trestní právo, které je založeno na islámském zákonodárství. A tyto země mají něco, čemu se říká tresty hudúd.“

„Hu– co, ksakru?“ zeptá se Hagen.

„Tresty hudúd. To je trestní praxe, která je zmíněna v Koránu. Existují konkrétní způsoby, jak určité zločiny potrestat. Jako například zbičování. Nebo useknutí ruky.“

Brogeland si tiše sám pro sebe přikývne. Okamžitě pochopí dosah toho, co Sandlandová právě řekla.

„Čeho by se tedy člověk musel dopustit, aby dostal nějaký takový trest?“ zeptá se N?klebyová a položí před sebe ruce. Když to Sandlandová vysvětluje, dívá se na ni.

„Tak například cizoložství. Za to můžete dostat sto ran bičem. Pokud někoho chytí při krádeži, může přijít o ruku. Ale uplatňování trestů hudúd se země od země liší a v některých případech berou lidé zákon do vlastních rukou a ospravedlňují své choromyslné činy s odkazem na Boží zákon. Symbolický význam těchto trestů je pravděpodobně to nejdůležitější, protože tak člověk ukáže, že respektuje ustanovení Koránu a islámský zákon.“

„I přesto, že je to jenom na papíře?“ pokračuje N?klebyová.

„I přesto, že je to jenom na papíře.“ odpoví Sandlandová a přikývne. „Ale pak jsou další země, které tyto zákony vlastně taky uplatňují. V listopadu 2008 byla v Somálsku ukamenována třináctiletá dívka, protože se pokusila nahlásit znásilnění. Odvlekli ji na fotbalový stadión, nacpali ji do díry, kterou zasypali tak, že z ní vyčuhovala jen hlava. Potom na ni zaútočilo padesát lidí kameny. Na místě tomu přihlíželo tisíc lidí.“

„Do prdele,“ vyhrkne Hagen. Brogeland se zasněně podívá na Sandlandovou. Ty mi můžeš kdykoliv přednášet, zasní se. S připraveným bičem a želízky, jestli potom odpovím na otázky špatně.

Stang zakroutí hlavou.

„Jak tohle všechno víte?“

„Mám státnici z dějin náboženství.“

„Tohle všechno je sice pěkné,“ prohodí Gjerstad, „ale pořád jsme se nepřiblížili k odpovědi na otázku, proč se to stalo.“

„Ne, ani na otázku kdo ji zabil.“

„Vy myslíte, že to nebyl Marhoni?“ zeptá se N?klebyová.

„Zatím nevím, co si mám myslet. Marhoni mi nepřipadal jako zarytý muslim, když to řeknu trochu neomaleně, ani jako chlápek, který má dobré povědomí o trestech hudúd. A řekl bych, že je důležité připravit se na to, že tohle není běžné muslimské chování. Například v Koránu není nic o kamenování. Někdo s extrémními názory, a tím mám na mysli opravdu extrémní názory, a s narušenou myslí by to nejspíš udělal. Ale nejsem si jistý, jestli to na Marhoniho sedí.“

„Člověk tedy nemusí být muslim, aby byl vystaven takové formě trestu?“ zeptá se Brogeland.

„Ano, správně.“

„A Hagerupová byla přece bílá stejně jako my, ne?“

„Právě. Je toho tady víc, co úplně nesedí.“

„Mohla přece konvertovat k islámu,“ navrhne Hagen.

Sandlandová udělá obličej.

„Ale protože byla bílá a Norka, není jisté, že šaría nebo hudúd s tím mají cokoliv společného,“ namítne Gjerstad.

„Ne, to…“

„Možná ji někdo prostě jenom chtěl ukamenovat. Vždyť to je ďábelský způsob, jak někoho zabít. Trvá to přece věčnost, zvlášť když jsou kameny malé.“

„Ano, ale každopádně bychom měli hledat někoho, kdo zná tresty hudúd.“

„No ale to přece může být kdokoliv.“

„Ano, každý si to může nastudovat, ať už je Nor, nebo muslim. Ale tato vražda v sobě skrývá něco rituálního. To, že byla zbičována, ukamenována a že jí byla useknuta ruka – to přece musí znamenat něco specifického.“

„To určitě,“ odpoví N?klebyová.

„Takže byla Hagerupová nevěrná?“ zeptá se Hagen. „Nebo něco ukradla?“

Sandlandová pokrčí rameny.

„Netuším. Možná obojí, nebo ani jedno. Ještě nevíme.“

„Dobře,“ shrne to Gjerstad. Zvedne se. „Musíme důkladněji prověřit zázemí Marhoniho i Hagerupové, zjistit, kdo jsou a byli, co Hagerupová udělala a neudělala, co věděla, dělala, s kým se znala, přátelé, rodinné vztahy a tak dále. Kromě toho musíme prověřit muslimské komunity, jestli si někdo z nich myslí, že bičování a tyhle typy trestů jsou na místě, a zjistit, jestli je tu nějaká spojitost s Hagerupovou a Marhonim. Emile, ty jsi přes ten internet. Zkontroluj chatová fóra, domácí stránky, blogy a jak se to všechno jmenuje, vyhledej, co se tam dá o zákonu šaría a trestech hudúd najít, a zjisti, jestli se tam neobjeví nějaká jména, která bychom mohli blíže prověřit.“

Emil přikývne.

„A ještě jedna věc,“ dodá Gjerstad, podívá se na N?klebyovou a pokračuje. „Asi to ani nemusím říkat, ale NRK byla na dnešní tiskové konferenci očividně dobře informovaná. Tohle vyšetřování obsahuje tolik složek, že si to uděláme jenom horší, jestli se média doslechnou, co prověřujeme. Takže nic z toho, co jsme si tu pověděli, neopustí tyto zdi. Je to jasné?“

Nikdo neodpoví, ale všichni přikývnou.

KAPITOLA 16

Netrvá to dlouho a je na Westerdals hotový. Udělá několik rozhovorů, dostane to, o čem ví, že noviny chtějí, kromě toho udělá další snímky a vydá se domů. Projde kolem Jimmys Sushi baru na Fredensborgveien a vtom mu zazvoní mobil.

„Henning,“ ohlásí se.

„Ahoj, tady Heidi.“

Zašklebí se a bez náznaku nadšení ji pozdraví.

„Kde jsi?“

„Na cestě domů, abych o tom případu něco napsal. Pošlu to ještě dneska večer.“

„Dagbladet už má článek o jejích přátelích a smutku ve škole. Proč ne my? Proč to trvá tak dlouho?“

„Dlouho?“

„Proč jsi nám nezavolal, co máš?“

„Nejdřív snad musím něco mít, abych mohl zavolat.“

„Čtyři věty o náladě, dvě citace někoho, kdo truchlí, a mohli jsme mít článek, který bys postupně doplnil fotkami a dalšími citacemi. Teď jsme strááááášně pozadu!“

Má chuť jí říct, že se tomu neříká strááááášně pozadu, ale buď pozadu, nebo ve strááááášném skluzu, ale neodpoví. Heidi se zhluboka nadechne a ztěžka si do telefonu povzdychne.

„Proč by se lidi obtěžovali, aby si u nás přečetli článek o lidském příběhu, když už si ho přečetli jinde?“

„Protože můj je lepší.“

„Haha. To doufám. A pro příště: raději to zavolej.“

Nestačí odpovědět, protože Heidi už zavěsila. Opovržlivě se podívá na telefon a zafuní. Pak se loudá domů.

Když vejde do bytu, vymění baterie v hlásičích kouře a posadí se na pohovku, aby začal psát. Cestou domů promyslel, jak by měl takový případ pojmout. Nemělo by mu to trvat příliš dlouho. Možná si ještě stihne zajet na D?lenengu a podívat se na poslední tréninky, než se setmí.

Nejdéle mu bude trvat stažení a zpracování fotek, než je bude moct poslat do hlavní redakce. Nebude riskovat, že hlavní redakce snímky znehodnotí.

Před zhruba šesti nebo sedmi lety, už si přesně nepamatuje, byla ve čtvrti Grorud brutálně zavražděna žena. Našli ji v kontejneru. Udělal spoustu snímků a všechny je neoříznuté a neupravené odeslal hlavní redakci Aftenpostenu, protože „ta stará dáma“ jde do tisku brzy. Jasně řekl, které snímky smí použít a které ne, alespoň ne bez výslovného svolení příbuzných. Několik jich totiž pořídil za policejní páskou. Také jasně řekl, že hlavní redakce se s ním nejdřív musí poradit, než to dá do tisku.

Během večera se mu nikdo neozval, ani on se jim nestačil připomenout. Druhý den článek vyšel s nesprávnými snímky a dokonce i s chybnými titulky. Měl z ostudy kabát. Pokusil se pozůstalým omluvit, ale nechtěli s ním mluvit. „Obviňujte redakci,“ řekli sarkasticky.

S novinařinou je to jako u většiny povolání. Člověk se musí nejdřív několikrát spálit, než se poučí. Jedna z prvních věcí, kterou se jeden jeho kamarád dozvěděl, když začal studovat medicínu, byla, že člověk se nestane dobrým lékařem, dokud nenaplní hřbitov. Člověk se učí za pochodu, přizpůsobuje se, získává nové vědomosti, osvojuje si nové techniky, znovu se přizpůsobuje, seznamuje se se svými kolegy a jejich znalostmi, přizpůsobuje se jim. Je to nepřetržitý proces.

Nejdřív otevře Photoshop a stáhne fotky. Smutek, nic než předstíraný smutek. A také Anette. Dvakrát klikne na její snímky. Teprve na jeho 15,6 palcovém monitoru vyniknou všechny detaily velmi ostře. Když si obrázky prohlédne rychle po sobě, je mu to ještě jasnější. Anette se rozhlíží, jako kdyby ji někdo pozoroval, ale pak si přesto ukradne chvilku pro Henriettu. Za několik vteřin to skončí, ale Henning to má ve foťáku.

Anetto, řekne si, čeho se bojíš?

Napsat článek a poslat ho do hlavní redakce trvá déle, než si myslel. Věty ho nenapadaly tak snadno, jak čekal. I tak si však myslí, že ještě nepatří do starého železa. A doufá, že Heidi sedí doma a pění, že to trvá tak dlouho.

Podívá se na hodinky. Půl deváté. Teď už nestihne zajít na sportovní hřiště D?lenenga.

Povzdychne si a uvelebí se v pohovce. Uvědomí si, že se měl zastavit za mámou. Už za ní nebyl několik dní. Určitě je uražená. Když nad tím přemýšlí, nemůže si vlastně vzpomenout, kdy naposledy nebyla uražená.

Christine Juulová bydlí v prostém dvoupokojovém bytě v Helgesenově ulici. Žije tam čtyři roky v jedné z těch novostaveb, které jsou zpočátku velmi drahé, ale postupně jejich hodnota klesá. V Grünerl?kka jsou rovněž takové.

Předtím bydlela v Kl?fta, kde Henning vyrostl, ale k němu i Trine to měla příliš daleko. Chtěla být svým dětem nablízku, čistě proto, aby se o ni mohly postarat. Utratila téměř všechno, co měla, za byt, který zcela postrádá osobitost, na zdech nemá nic, jenom čisté bílé plochy, jež začínají šednout z kouře, který v místnosti každý den vyfukuje. Ale proto není uražená.

Osud nadělil Christine Juulové život, se kterým byla podle Henninga docela spokojená, dokud jí nezemřel manžel. Měla celkem dobrou práci jako zdravotní sestra, očividně šťastné manželství, patrně zdravé a prospívající děti, pár přátel, ale ty, které měla, si jí velice vážili, chodila do sboru i do degustačního klubu. Ale náhlá smrt Jakoba Juula ji položila. Přes noc.

Přesto, že Henning a Trine byli jenom teenageři, když se to stalo, bylo jim hned jasné, že se o sebe musí postarat sami. Museli nakupovat, vařit, sekat trávník, zastřihovat plot, prát, uklízet, zajistit si fotbalové tréninky a zápasy, školu, chatu na prázdniny. Pokud potřebovali vědět něco, co se týkalo školy, museli se zeptat sousedů. Nebo to nechat být.

Protože Christine Juulová si našla nového přítele.

Svatý Hallvard je sladký bylinný likér připravovaný z bramborové pálenky, která má dostatek procent na to, aby otupila zarmoucenou mysl. A teď nesmí uběhnout ani týden, aby ji Henning nenavštívil a nenaplnil její bar. Minimálně dvěma láhvemi. Urazí se, když dostane pouze jednu.

Hodně o tom přemýšlel a dospěl k závěru, že jestli se bude chtít upít k smrti, nebude jí stát v cestě. Když se ženil, moc se o to nezajímala a na Jonasově křtu pobyla jenom hodinu. Když Jonas zemřel, ani neplakala, přestože se na pohřbu objevila. Byla mezi posledními, co přišli, ale nesedla si dopředu společně s nimi, stála úplně vzadu, kostel opustila hned po skončení obřadu. Ani tehdy, když Henning ležel v nemocnici Haukeland na oddělení popálenin, nepřišla na návštěvu, ani nezavolala, aby se zeptala, jak se mu daří. Když ho převezli do Sunnaas, přišla dvakrát, ale nikdy se nezdržela déle než půl hodiny. Téměř se na něho nepodívala, sotva promluvila.

Likér, Marlboro Light a bulvární plátky.

Cítí, že jí nemůže odpírat ty tři radosti, které jí zůstaly, přestože jí není víc než 62 let. Moc toho nesní, i když jí pravidelně naplňuje ledničku. Snaží se jí stravu obměňovat, dostat do ní trochu proteinů, vápníku, základních živin, ale ona toho spotřebuje jen málo.

Občas jí uvaří oběd a sedí tam u toho malého kuchyňského stolu a obědvá společně s ní. Nic neříkají. Jenom jedí a poslouchají rádio. Henning má rád rádio. Zejména když je u své matky.

Neví, proč se na něho tak zlobí, ale je to zřejmě proto, že z něho nic není, nic takového jako z jeho sestry – ministryně spravedlnosti Trine Juulové-Osmundsenové. Zřejmě si udělala docela jméno. Je oblíbená, dokonce i u policie. Ale tohle má jen od své matky.

Se sestrou není v kontaktu. Ona to tak chtěla. Už dávno se přestal snažit. Neví přesně, proč to tak je, ale v určitém okamžiku v dětství s ním Trine přestala mluvit. Když jí bylo osmnáct, odstěhovala se z domu, už se nikdy nevrátila, ani na Vánoce. Matce psala, ale jemu nenapsala nikdy. Ani ho nepozvala na svatbu.

Rodina Juulových. Nejsou zrovna nějaká příkladná rodina. Ale je to rodina, kterou má.

KAPITOLA 17

Podívá se na piano. Stojí u zdi. Dřív hru na piano miloval, ale neví, jestli ještě dokáže zahrát. Nemá to nic společného s jeho rukama. Prsty má v pořádku, přestože i ty jsou popálené.

Pamatuje si ten večer, kdy se dozvěděl, že je Nora těhotná. Bylo to krátce po svatbě, těhotenství plánovali, ale slyšeli o mnoha párech, které se o to bezúspěšně snažily celé roky. Henningovi a Noře se to podařilo na první pokus. Trefa do černého.

Když Nora vešla do jeho pracovny, dělal zrovna na nějakém případu. Už z jejího výrazu poznal, že se něco přihodilo. Byla nervózní, ale šťastná. Plná strachu a obav z toho, k čemu se odhodlali, z odpovědnosti, kterou na sebe vědomě vzali.

Jsem těhotná, Henningu.

Pamatuje si její hlas. Nejistý, rozechvělý. Ten úsměv, který rychle vyloudila, a mírnou plachost, kterou nemohl přestat milovat.

Přistoupil k ní, objal ji a políbil.

Ksakru, jak ji políbil.

Nora byla ten večer asi v sedmém týdnu těhotenství. Pamatuje si, že si šla brzy lehnout, protože jí nebylo dobře. Dlouho přemýšlel a poslouchal ticho v bytě. Pak se posadil k pianu. Tenkrát hodně pracoval a nehrál celou věčnost. Ale když se po dlouhé době posadí ke klaviatuře, pokaždé je to stejné. Všechno, co zahraje, zní pěkně.

Tehdy večer složil snad tu nejhezčí píseň. Šel k Noře, vytáhl ji z postele a píseň jí zahrál. Byla fantastická, i když jí nebylo dobře, stoupla si za něho a on prsty laskal černé a bílé klávesy. Byla to melancholická píseň, pomalá melodie.

Nora položila ruce na jeho ramena, sklonila se a pevně se ho zezadu chytila. Henning tu píseň pojmenoval „Malý kamarád“. Když se potom narodil Jonas, častokrát mu ji hrál. Jonas ji rád poslouchal po večerech před spaním. Henning k písni napsal i text, ale psaní textů mu nejde. Takže si spíš pobrukoval.

Měl zahrát „Malého kamaráda“ i na pohřbu, ale seděl na invalidním vozíku v sádře a obvazech. Některý z jeho kamarádů by to samozřejmě mohl zahrát, ale už by to bylo jiné. To by musel zahrát on.

Když kněz sloužil mši, Henning si pobrukoval. Od té doby si už nikdy nepobrukoval.

Celý den se zaobíral jedinou myšlenkou. Všichni úspěšní novináři píšící o krimi mají dobré zdroje. Henning má jeden skvělý. V každém případě měl jeden skvělý. Neví, jestli ho ještě pořád má. Ani neví, jestli je to žena, nebo muž, protože takhle to vždycky měli. Taková byla dohoda. Henning by neměl vědět, kdo on nebo ona je, a i kdyby se náhodou stalo, že by to zjistil, neměli by spolu nikdy nic společného.

Jeho zdroj si říká 6tiermes7. Vstoupil Henningovi do života, když na internetu surfoval po dětském pornu v souvislosti s jedním případem, na kterém pracoval. Chtěl zjistit, jak je snadné najít na internetu dětské porno, kolikrát stačí stisknout klávesnici, a netrvalo to dlouho a narazil na stránku, která byla označená.

Policie o ní naštěstí věděla. Ale protože ji Henning navštívil, věděli okamžitě i o něm. Uvědomoval si, že se to může stát, ale i tohle bylo součástí případu. Zjistit, jak dobře je policie informována, jak dlouho jí bude trvat, než ho zastaví. Není si úplně jistý, jak na ten nápad přišel, ale má za to, že ho to napadlo krátce poté, co se dozvěděl, že se stane otcem. Možná to byl takový pokus, jak předejít trápení.

Potom, co navštívil značné množství různých stránek s dětskou pornografií, ho kontaktovala jedna internetová kamarádka, která si říkala Chicketita. Osobně by mu předala nějaké dětské pornografické filmy, kdyby se s ní ještě ten večer sešel ve Vaterlandsparken ve 23 hodin. Nikdy tam nejel.

Druhý den ho předvedli k výslechu a zabavili mu počítač, který poslali odborníkům, aby prověřili, jestli i v minulosti hodně surfoval na stránkách s dětským pornem. To samozřejmě nedělal. Když policistům vyšetřujícím mravnostní trestnou činnost vysvětlil, jaký byl jeho záměr, hned ho propustili. Chicketita, která byla ve skutečnosti policistka jménem Elise, měla pro to pochopení. Povolila mu, že v té práci může pokračovat. Považovala za správné, že se tisk snaží tímto problémem zabývat.

O pár dnů později ho kontaktoval někdo s přezdívkou 6tiermes7. Nejdřív si myslel, že je to další policista, který pátrá po pedofilech, ale postupně pochopil, že to tak není. 6tiermes7 měl úplně jiný program.

Neví, jestli se 6tiermes7 doslechl o jeho plánech, ale má podezření, že nějakou chvíli Henningovu práci sledoval nebo sledovala, nebo si ho přinejmenším oťukávali. V té době dychtil po novinkách, odhalil celou řadu případů a otevřel tak další vyšetřování, které je uzavřelo. Měl výsledky. 6tiermes7 byl ochotný mu pomáhat za předpokladu, že svůj zdroj nikdy neprozradí.

Prostřednictvím e-mailu, přes který se nedalo vystopovat skutečné jméno 6tiermes7, mu přišel instalační soubor, který obsahoval program s názvem FireCracker 2.0. Henning ten program hledal na internetu, ale nikdy nenašel informaci, která by nasvědčovala tomu, že se dá někde koupit. Předpokládal, že 6tiermes7 ho vytvořil sám, ale nikdy se na to nezeptal. Program spustil hned po instalaci a připojil se k nějakému serveru, takže spolu mohli bezpečně chatovat. Alespoň poměrně bezpečně.

Používali šifrovací algoritmus, což v praxi znamená, že každé stisknutí klávesnice, které si mezi sebou poslali, bylo pro ostatní nepoužitelné – jedině že by znali klíč. To samozřejmě vyžadovalo, aby jejich text nebyl zaznamenaný, dokud nebude zašifrovaný. Vždyť klávesnici je docela možné odposlouchávat. Potencionálně nebezpečné, samozřejmě pro 6tiermes7. Ale Henning neměl nikdy v úmyslu pokládat otázky ohledně morálních a etických dilemat, před kterými 6tiermes7 stál.

6tiermes7 se brzy ukázal jako ten nejlepší zdroj, který kdy měl. Všechno je to o zdrojích. Mít ty nejlepší, které k tobě přijdou s novinkami, a ne naopak, které tě pravidelně krmí informacemi o tvých respondentech, věcmi, které třeba nelze použít, ale o kterých může být i tak přínosné vědět. Jako vliv například. Nebo prostě vývoj nějakého případu, co policie zjistila, jaké stopy sleduje, jména vyslýchaných – tyhle věci.

6tiermes7 mu tohle všechno poskytl. Deep Throat, hluboké hrdlo, tedy to nejhlubší ze všech. V průběhu tří let, předtím než se stalo „to, na co nemyslí“, Henning publikoval hodně článků, které byly výsledkem spolupráce s 6tiermes7. 6tiermes7 mu pomohl, pomohl policii při řešení případů, což vrhalo na vyšetřování nových i starých případů nové světlo, a společně měli výsledky. Quid pro quo, jak by řekl Hannibal Lecter.

Ale 6tiermes7 mu nikdy neřekl proč ani jak. Nikdy se nesnažil zjistit, kdo je 6tiermes7. Ani to nemá v úmyslu. Některé věci je lepší nechat být.

Než začal znovu pracovat, skoro dva roky si na 6tiermes7 nevzpomněl. Netuší, jestli je 6tiermes7 pořád jeho zdroj, jestli nenavázal nebo nenavázala spolupráci s někým jiným nebo jestli prostě už 6tiermes7 není mimo kyberprostor.

Ale teď to zjistí.

KAPITOLA 18

Pára stoupá a usazuje se na stropě. Vysokotlaká stříkačka se systematicky žene přes tmavě červené Audi A8 se stříbřitě lesklými devatenáctipalcovými ráfky. Z laku rychle mizí zaschlý ptačí trus, posyp, štěrk a kamínky. Auto je okamžitě celé mokré.

Yasser Shah odloží vysokotlakou stříkačku a pokyne dvěma dalším, že můžou začít. Třetí otevře dveře a zapne vysavač. Luxusní auto drhnou mycí houby a mýdlo. Kvartet pracuje rychle a efektivně. Vytáhnou rohožky a opláchnou je. Zavazadlový prostor brzy vyčistí od staré kůry, zbytků trávy a odpadků. Osuší lišty. Interiér, volant, palubní deska, řadicí páka, autorádio a okna se zakrátko blyští. Celé to netrvá ani deset minut.

A to všechno za pěknou cenu 150 korun.

Majitel auta, muž v šedém obleku s padnoucí kravatou, čeká venku a v pravidelných intervalech nakukuje dovnitř, aby si ohlídal jejich práci. Zaheerullah Hassan Mintroza sedí ve své mycí lince v prosklené kukani a na majiteli pozoruje, že je skeptický. To jistě proto, že jsme Pákistánci, napadne Hassana. Ale protože jsme levní, i přesto nám dá ten chlápek šanci.

Blbče. Kdybys tak věděl, u koho si myješ auto.

Hassan nechá kvartet dokončit práci, pak zmáčkne tlačítko, které otevře dveře. Majitel si není jistý, jestli má jít dovnitř, nebo ne. Hassan se zvedne, vyjde ven a mávne na čtveřici, aby poslední detaily dodělala na denním světle. Yasser Shah nasedne dovnitř, nastartuje auto, které agresivně zařve do akusticky dokonalého prostoru myčky, a vycouvá. Ostatní ho následují s jelenicovými hadříky v rukách.

Hassan jde k majiteli auta a převezme peníze.

„Vypadá to velmi dobře,“ pochválí majitel. Hassan přikývne, spočítá si těch osm dvacetikorun, které dostal, a pomlčí, že dostal o deset korun navíc. No ovšem, po takovém bleskovém servisu.

Shah vystoupí z auta a podá majiteli klíčky. Ti tři ostatní osuší poslední kapky na střeše, dveřích a ráfcích Audi.

„Moc děkuju,“ řekne majitel a nasedne dovnitř. Pomalu vyjede na silnici. Hassan se podívá na ostatní a pokyne jim, aby šli zase dovnitř. Uposlechnou a vejdou do Hassanovy prosklené kukaně. Kancelář není o nic větší než nějaká ložnice. Jsou tam tři židle. V rohu stojí televize. Al-Jazeera. Zvuk je vypnutý. Na Hassanově psacím stole je stoh papírů a novin, hrnek na kávu, počítač. Stěnu za Hassanovou rozvrzanou židlí zdobí nahatý snímek Nereidy Gallardo Alvarezové.

„Zavři dveře,“ nařídí Hassan Yasseru Shahovi. Hassan zmáčkne nějaké tlačítko. Před myčkou se rozsvítí červená.

Ostatní na něho čekají. Hassan se na ně popořadě podívá. Hassan má polodlouhé vlasy. Jsou vlhké od gelu a sčesané dozadu. Nemá cop, přestože by ho mohl mít. Ve tváři má proužky vousů pečlivě upravené kolem pusy a na tvářích. Na krku má tlustý zlatý řetěz a stejné má i náušnice. Na sobě má roztrhané seprané džíny a bílé tričko, které má upnuté přes břicho a hrudník. Hassan je hubený, ale není vytáhlý. Svaly na pažích jsou nápadné. Na jedné ruce má vytetovanou zelenou žábu, na druhé černého štíra.

„Máme problém,“ pronese vážně a na jednoho po druhém se podívá. „Už dřív jsme se bavili, co uděláme, kdyby náhodou nastala taková situace, a zvlášť tato konkrétní.“

Ostatní tiše přikývnou. Yasser Shah pootevře ústa. Hassan si toho všimne.

„Yassere – jsi teď na řadě,“ řekne krátce, ale rozhodně.

Yasser se chystá něco říct, ale Hassan ho přeruší.

„Musíme mu dát znamení. Tohle je tvoje příležitost, abys dokázal, že jsi jedním z nás, že to tady myslíš vážně.“

Shah se podívá do země. Je malý a silný. Kolem pusy má husté vousy vytvarované do čtverce, jinak má hladkou kůži s výjimkou silných kotlet, které směřují od uší k lícím. Nos má křivý po jedné rvačce v Gujratu v roce 1994. Rty má proseknuté ze stejného pěstního souboje a na pravé straně horního rtu má jizvu. Náušnice v levém uchu se podobá diamantu.

„Chceš do vězení?“

Shah znovu zvedne oči.

„Ne,“ odpoví slabě.

„Chceš, abychom všichni skončili ve vězení?“

„Ne,“ řekne hlasitěji.

„Tento způsob života vyžaduje, abychom se jeden pro druhého obětovali,“ pokračuje Hassan. „Nemůžeme nic riskovat.“

Ostatní se koukají střídavě na Hassana a na Shaha. Hassan dlouho čeká a pak vysune zásuvku a vytáhne z ní černou krabici. Otevře ji, vytáhne pistoli a tlumič a podá je Shahovi.

„Jak jednoduché. Žádné průšvihy.“

Shah váhavě přikývne.

„A vy ostatní. Jakmile se to dostane do éteru – postarejte se o to, abyste byli v blízkosti nějaké videokamery a měli kolem sebe dostatek svědků. Není jistý, že se poldové ozvou, ale pokud ano, tak jen proto, aby věděli, kde jste.“

Všichni kromě Yassera Shaha přikývnou. Civějí do země.

KAPITOLA 19

Henning znovu otevře počítač a v programovém menu vyhledá FireCracker 2.0. Na několik vteřin zaváhá a pak se rozhodne dvakrát poklepat na ikonu s miniaturou silvestrovské rakety. Napadne ho, že 6tiermes7 teď možná používá jinou verzi, nějakou modernější, možná jsou nové aplikace, které vyžadují aktualizace, ale nechá to plavat. Za pokus to stojí.

Trvá věčnost, než se program načte. Když sepne ventilátor, rozhodne se, že si musí pořídit nový počítač. Počítač hrčí, Henning si naklikne titulní stránku 123nyheter a zkontroluje si, jestli jeho článek zveřejnili.

Zveřejnili. Pokud může soudit z rychlého zběžného pohledu, hlavní redakce ho moc nezměnila. Článek je úplně nahoře. Zpráva Ivera Gundersena o zatčení je jako klikatelný odkaz v úvodním odstavci. Henningovi se udělá špatně, už jen když se podívá na slova, která Gundersen napsal.

Zaměří se spíš na vlastní titulek. Do očí ho praští text Nikdy na tebe nezapomeneme. Na doprovodné fotce je pomníček a všechny vzkazy, které Henriette Hagerupová dostala. Standardní článek. Ale je to dobrý článek, dobrý start. Nemá to nic společného s novinkami, ale je to přijatelný začátek.

V domě někdo hlasitě dupe po schodišti. Henning si toho nevšímá a zkouší, jestli FireCracker 2.0 poběží. Funguje. Ale 6tiermes7 tam není. Nechá to několik minut být. V mezičase se přinutí přečíst si článek Ivera Gundersena, přesvědčuje se, že může obsahovat informace, které potřebuje vědět. Vzpomene si, že Nořin nový miláček ho požádal, aby zjistil jméno přítele Hagerupové, na což rázem zapomněl.

Spílá svým zatraceným mozkovým závitům, pak si klikne na článek a pustí se do čtení.

MUŽ ZATČEN ZA UKAMENOVÁNÍ

Muž kolem 20 let byl ve čtvrtek zatčen ve spojitosti s bestiální vraždou Henrietty Hagerupové.

V úvodním odstavci je snímek z místa činu. Tentokrát autentický. Policejní páska na Ekebergské pláni, v pozadí velký bílý stan. Před zátarasem stojí několik lidí. Čte dál:

V souvislosti s běžným výslechem se policie rozhodla zatknout muže. Když policie zaklepala na dveře jeho bytu, muž se pokusil utéct, ale vzápětí byl zadržen.

Podle toho, co se 123nyheter podařilo zjistit, byl v mužově bytě také zabaven důkazní materiál, který ho spojuje s vraždou. Ještě dnes bude vzat do vazby. Advokát Lars Indrehaug sdělil 123nyheter, že jeho klient vinu popírá.

Pak Gundersen případ probere od začátku, vypráví, co se stalo, kdy se to stalo a jak se případ v průběhu dne vyvíjel. Má tam také citát vrchního vyšetřovatele Arilda Gjerstada, ten, který Henning pozná z tiskové konference.

Na schodišti někdo pořád hlasitě dupe, jako kdyby chodil pořád nahoru a dolů.

Henning znovu zkontroluje FireCracker 2.0. Pořád je přihlášený jenom on. Rozhodne se, že počítač nevypne pro případ, že by se 6tiermes7 objevil v průběhu večera nebo noci. Ale má pocit, že se to nestane.

Sklíčeně si povzdychne a nepřítomně kouká do zdi. První pracovní den skončil. Přemýšlí o lidech, které potkal, o K?rem, Heidi, Noře, Iverovi, Anettě. Po jediném dnu v práci má poznatky a vztahy, bez kterých by se v životě obešel. Doufal, že se mu vzpomínky, ukryté v koutku duše, nevrátí.

Myslí na Noru, co teď asi dělá, jestli je s Gundersenem. Samozřejmě že je s ním. Mistr Báječnej Zasranej Manšestr. Možná obědvají. Venku. Povídají si o tom, jaký měli den, co budou dělat pod peřinou nebo možná na ní, až přijdou domů.

Přemýšlí, že by na to neměl myslet a že by měl být brzy večer a noc.

Dupání nebere konce. Rozhodne se, že se podívá na chodbu, co se děje a kdo to je. Když Henning vykoukne ven, nějaký postarší muž je zrovna na cestě nahoru. Muž funí, má na sobě jenom šortky. Hrudník má obnažený. Henning si všimne, že na to, že je to starší muž, tak něco přes sedmdesátku, má pořád spoustu svalů. Podívají se na sebe. Muž se chystá jít dál, ale zastaví se a zadívá se na Henninga.

„Jste tady nový?“ zeptá se.

„Ne,“ odpoví Henning. „Bydlím tady šest měsíců.“

„Aha. Ach tak. Já bydlím přímo pod vámi.“

„Aha.“

Muž přijde k Henningovi a podá mu ruku.

„Gunnar Goma. Mám bypass. Čtyři roky.“

Ukáže na velkou jizvu uprostřed hrudi. Henning přikývne a stiskne mu ruku.

„Proto funím. Snažím se znovu dostat do kondice. Abych mohl uspokojovat milenky, ha ha.“

„Henning Juul.“

„Ani nenosím spodní prádlo.“

„Děkuju za informaci.“

„Musíme někdy zajít na kávu.“

Henning znovu přikývne. Bleskne mu hlavou, že káva je dobrá, ale sotva ji bude pít s Gunnarem Gomou. I přesto, že cítí, že má na ni vlastně trochu chuť.

Když se vrátí do kuchyně, uslyší z počítače crnknutí. Pamatuje si to zvonění. Crnk crnk, jako když někdo zazvoní. To znamená, že mu někdo na FireCracker poslal zprávu.

6tiermes7. To přece nemůže být nikdo jiný.

Bleskově se posadí na pohovku, lehce pohne myší a obrazovka se aktivuje z úsporného režimu. Zavře ostatní okna, takže mu zůstane jenom FireCracker.

Podívá se na obrazovku. Malé čtvercové okýnko vyskočilo. V okýnku je napsáno:

6tiermes7:

Soudce.

Aby měli naprostou jistotu, že nikdo jiný program nepoužívá, vytvořili si množství kódových slov. První, kdo navázal kontakt, napsal první část kódového slova. Pokud ten druhý pokračoval správně, byli v bezpečí.

Usměje se a odpoví.

MakkaPakka:

Ďábel.

Přijde mu smajlík.

6tiermes7 a Henning spolu chatovali i o dalších věcech než jen o důkazech a případech během vyšetřování. Henning dostal přezdívku MakkaPakka proto, že 6tiermes7 ví, jak Henning nenávidí Noční zahradu, televizní program pro nejmenší, který běží na NRK každé odpoledne půl hodiny před zahájením vysílání dětské televize. Noční zahrada je o celé řadě postaviček, které toho moc neříkají, ale jenom vydávají zvuky, odpovídající jejich jménům. Igglepiggle, Upsy Daisy, Makka Pakka, Pinky Ponk, Ninky Nonk.

Je přesvědčený, že pokaždé, když spolu chatují, ho 6tiermes7 trochu pokouší se škodolibostí, kterou v sobě on nebo ona má.

MakkaPakka:

Nebyl jsem si jistý, jestli ještě existuješ.

6tiermes7:

Nápodobně. Chyběl jsi nám.

MakkaPakka:

Díky.

6tiermes7:

Tak jsi teď zase zpátky? Doneslo se mi, že jsi dnes byl na tiskové konferenci.

MakkaPakka:

Od koho to víš?

6tiermes7:

Od někdejší předsedkyně vlády, Gro Harlem Brundtlandové. Za co mě máš?

Henning pošle smajlík.

6tiermes7:

Copak se děje?

MakkaPakka:

Henriette Hagerupová. Za co mě máš?

Další smajlík. Možná si vlastně vzájemně chyběli.

6tiermes7:

Co by tě zajímalo?

MakkaPakka:

Všechno. Co máte – nemáte.

6tiermes7:

Ty neztrácíš čas, co?

MakkaPakka:

Na to nemám čas. Máte něco na toho – jak se vlastně jmenuje?

Chvíli nedostane žádnou odpověď. Možná jsem byl příliš rychlý a příliš přímý, usoudí. Uběhne minuta. Uběhnou dvě. Trochu se sesune do pohovky.

Pak konečně dostane odpověď.

6tiermes7:

Sorry. Na záchodě.

Další smajlík.

6tiermes7:

Jmenuje se Mahmoud Marhoni. Její přítel. Když se u jeho bytu objevila Ella Sandlandová a Bjarne Brogeland, utekl. Zapálil svůj počítač. Vypadá to, že se s HH ten večer, kdy byla zavražděná, pohádal. Přišly mu od ní kompromitující esemesky.

MakkaPakka:

Podařilo se vám počítač zachránit?

6tiermes7:

To ještě nevíme.

MakkaPakka:

OK. Hagerupová byla ukamenována?

6tiermes7:

Ukamenována, zbičována a měla useknutou ruku. Na krku měla stopu po paralyzéru.

MakkaPakka:

Po paralyzéru? Tedy elektrošokové pistoli?

6tiermes7:

Ano.

Henninga napadne, že tohle má pramálo společného s vraždou ze cti. Spíš šaría a hudúd. Ale zároveň je tu něco, co skřípe.

MakkaPakka:

Má MM nějaký záznam?

6tiermes7:

Ne.

MakkaPakka:

Co si myslí Gjerstad?

6tiermes7:

Zatím celkem nic moc. Myslím, že je rád, že se případ pohnul.

MakkaPakka:

Má MM nějakou rodinu?

6tiermes7:

Bratra Tariqa. Bydlí spolu.

MakkaPakka:

Zmiňuješ nějaké kompromitující textové zprávy. Kompromitující v jakém smyslu?

6tiermes7:

Myslím, že byla nevěrná.

MakkaPakka:

A proto ji někdo zavraždil? Tak proto jste zvažovali, jestli je to vražda ze cti?

6tiermes7:

Nevím.

Henning pokývne hlavou a je přesvědčený, že tohle jistě Iver Gundersen neví. Plán začíná dostávat podobu. Má rád plány. Ale nemá rád zkratky.

A má pocit, že policie se právě takovou nějakou vydala.

KAPITOLA 20

Sny. Přál by si, aby existoval knoflík, který by člověk mohl stisknout, aby vypnul kanál, umožňující v noci přístup do podvědomí. Henning se právě probudil, zůstane ležet, nechá oči přivyknout na tmu a přitom rychle dýchá. Je mu horko. Den ještě nezačal. Přesto je vzhůru. A opět měl sen.

Zdálo se mu, že byl s Jonasem na hřišti v parku Sofienberg. Bylo to v zimě a bylo chladno. Seděl na lavičce, na které nebyl sníh ani námraza, z plastového kelímku popíjel teplou chutnou kávu, díval se na jeho bílé zuby, které byly celou dobu vidět, na červené tváře, páru od úst, stoupající zpod světlemodré čepice, kterou měl na hlavě hluboko naraženou, na oči, které ho celou dobu hledaly. Viděl, jak Jonas vylezl na průlezce až úplně nahoru. Byl natolik zaneprázdněný pohledem na otce, že se nedíval, kam šlape, a stoupl mimo provaz spojující dva plastové tunely, pustil se, přepadl, spadl na bok a udeřil se obličejem a pusou do zábradlí. Henning vyskočil, běžel k němu, otočil si jeho hlavu k sobě, aby zjistil rozsah poranění, ale to jediné, co viděl, byl obličej černý od sazí. Pusa byla pryč. Stejně tak i zuby.

To jediné, co nebylo černé, byly hořící oči.

Probudil se v okamžiku, kdy mu foukal do očí, aby plameny zmizely. Ale nikdy nezmizí. Jonasovy oči jsou jako ty dortové svíčky, které můžeš neustále sfoukávat, ale plamen nezhasne.

Ten sen ho pokaždé ke konci sebere. Probudí se se zrychleným pulsem, zavře oči, snaží se vytěsnit obraz, ze kterého je mu nevolno, špatně. Myslí na moře, protože dr. Helge ho učil myslet na něco, co má rád nebo co mu přináší radost, když se ocitne v situacích, které u něj vyvolávají negativní myšlenky nebo pocity.

Henning má rád vodu. Má spoustu pěkných vzpomínek na slané moře. A moře mu pomůže zase otevřít oči. Odvalí se na bok, na hodinách na mobilu vidí, že spal skoro tři hodiny. To na něj není zrovna nejhorší. A myslí si, že by to mohlo stačit.

Alespoň pro tentokrát.

Není toho mnoho, co se dá dělat uprostřed noci. Nechá sirku sirkou a vstane. Vejde do obývacího pokoje, podívá se na piano, ale šourá se kolem něho dál. Zase ho bolí kyčel, ale na tabletky je trochu brzy.

Posadí se v kuchyni. Poslouchá ledničku. Střídavě drnčí a hučí. Myslí, že brzy půjde k čertu. I ta.

Nebyl tam několik roků, ale nepřetržité naříkání ledničky mu připomene rodinnou letní chatu. Nachází se blízko Stavernu, u kempu Anvikstranda, a je malá a jednoduchá, možná třicet metrů čtverečních. Obývací pokoj a dvě úzké ložnice. Kuchyňská linka s malým sporákem. Fantastický výhled na moře. Spousta zmijí.

Chatu postavil jeho dědeček hned po válce za co nejnižší náklady a je tam lednička, kterou nikdy nevyměnili. Alespoň pokud Henning ví. A ta kvílela a naříkala zhruba jako teď jeho lednička.

Na chatě nebyl od té doby, co dospěl. Myslí si, že občas je tam možná Trine, ale neví to jistě. Možná je tam ta lednička pořád. Nebyla víc jak metr vysoká. Když ji zavírali, museli vždycky úplně dole u dveří přidržet nohu. Jinak se dvířka zase otevřela. V ledničce chybělo víko mrazáku. Přihrádky ve dvířkách byly prázdné, měly praskliny, a tak musely těžké věci jako mléko a láhve ležet uvnitř ledničky.

Ale fungovala. Pořád si pamatuje, jak studené bylo mléko z této ledničky. A myslí si, že je možné být starý a přitom stále fungovat. Nikdy neochutnal tak studené mléko, nikdy nedostal takovou zmrzlinovou bolest hlavy, jako když trávili prázdniny na chatě, ve které bylo v létě plno. Ale bylo to pěkné. Bylo tam útulno. Lovili kraby, koupali se, na velké planině v kempu hráli fotbal, lezli po skalách u moře, učili se plavat a po večerech opékali na ohni dole na pláži špekáčky.

Období nevinnosti. Mělo to tak zůstat navždy.

Zajímá ho, jestli si Trine ta léta pamatuje.

Znovu myslí na šaríu. Allah-u-akbar. A pamatuje si, co Zahid Mukhtar, vedoucí Islámské rady v Oslu, v roce 2004 prohlásil:

Jako muslim je člověk podřízen muslimskému zákonu a pro muslimy je šaría nad všechny ostatní zákony. Žádný jiný výklad islámu není přijatelný.

Henning krátce nato udělal rozhovor s jednou sociální antropoložkou z Institutu Christiana Michelsena a ta mu vysvětlila, že většina lidí na Západě má o zákonu šaría zkreslenou představu. Přestože existují tisícileté tradice a určitá jednota, jak se má Boží zákon vykládat, není šaría jako nějaké jednoznačně stanovené zákonodárství. Co je dobré a co špatné, pokaždé formulují náboženští učenci, kteří interpretují Korán a hadíthy a vykládají je rozdílně v závislosti na kultuře, která je ovlivnila. Lidé si většinou, alespoň v Norsku, vybaví šaríu v souvislosti s trestem smrti v muslimských zemích. A této nevědomosti se záměrně využívá.

Sociální antropoložka, na jejíž jméno si teď nemůže vzpomenout, mu ukázala jednu norskou internetovou stránku, na které byl zákon šaría údajně vypsán v bodech a na které byly rovněž uvedeny tresty za nedodržování zákonů. „Tohle je velmi marginální,“ prohlásila a ukázala na obrazovku. „Je málo těch, kteří shrnou, co je šaría, takovýmto způsobem. Jenom lidé, kteří nejsou učenci, mohou vymyslet takovouto stránku. Využívají pojmu, který je velice pružný, aby získali moc a vliv. To, co mnozí nevědí, je, že tresty hudúd jsou v Koránu zmíněny pouze okrajově, a proto mají někteří učenci za to, že by se tresty hudúd měly nadobro pohřbít.“

Henning si pamatuje, že ten rozhovor na něho zapůsobil, protože otřásl jeho předsudky vůči muslimům nebo přinejmenším vůči zákonu šaría. Ale stejně, když pomyslí na tresty hudúd a dá si je do souvislosti s vraždou Henrietty Hagerupové, je tady víc věcí, které mu nesedí. Protože nebyla muslimka. Ani nebyla vdaná, a pokud ví, ani nic neukradla, přestože ruku měla useknutou.

Zakroutí hlavou. Před pár lety by ho možná napadla nějaká rozumná spojitost mezi těmito věcmi, ale teď si je stále jistější, že to nedává smysl. A to je ten problém. Vždy to má nějaký smysl. Jde jen o to, najít společného jmenovatele.

KAPITOLA 21

Doma si vzpomene, že by měl prodat garáž. Nesnáší garáže. Neví proč, ale nutí ho myslet na auta na volnoběh, zavřené dveře a povykující rodiny.

V garáži rodiny Juulových v Kl?fta byly pneumatiky, které se měly už dávno vyhodit, prastará a nepoužitelná kola, zrezavělé zahradnické nářadí, proděravělá zahradní hadice, pytle se štěrkem, běžecké vybavení, které nikdo nepoužíval, police s barvami, štětce naskládané podél zdi. Přestože Henningův otec nikdy neopravoval žádné auto, které si kdy koupil, smrdělo to tam pořád jako v autodílně. Byl tam cítit olej.

Vždycky, když ho cítí, vzpomene si na otce. Moc si toho o něm nepamatuje, ale vzpomíná si, jak byl cítit. Když otec zcela náhle zemřel, bylo Henningovi patnáct let. Jednou ráno se už nevzbudil. Henning si pamatuje, že vstal brzy, protože ten den měl mít zkoušku z angličtiny. Chtěl si zopakovat učivo, než všichni vstanou, ale Trine už byla vzhůru. Seděla na zemi v koupelně s nohama skrčenýma až k bradě. Pak řekla:

Je mrtvý.

Ukázala směrem k ložnici rodičů. Neplakala, jenom opakovala:

Je mrtvý.

Pamatuje si, že zaklepal na dveře, přestože byly pootevřené. Dveře do ložnice rodičů bývaly vždy zavřené. Teď se otevřely. Otec tam ležel s rukama na peřině. Oči měl zavřené. Vypadal klidně. Matka ještě spala. Henning šel k otcově straně postele, díval se na něho. Vypadalo to, jako kdyby spal. Když na něj Henning sáhl, nepohnul se. Henning se ho dotkl ještě jednou, silněji.

Matka se vzbudila. Nejdřív se lekla, chtěla vědět, co tam ksakru dělá. Pak se podívala na svého muže – a zakřičela.

Henning si příliš nepamatuje, co následovalo. Pamatuje si jenom pach oleje. Přesto, že byl mrtvý, byl Jakob Juul cítit olejem.

*

Po snídani, ke které si dal dva šálky kávy se třemi lžícemi cukru, se rozhodne, že pojede do práce. Není ještě ani půl šesté, ale je toho názoru, že nemá smysl sedět a vzpomínat.

Vyjde na Urtegatu a představuje si moře. Měl by být unavený, ale káva ho probrala. S?lvi ještě nepřišla, ale jakmile použije čipovou kartu, vzpomene si na ni. Když vejde do redakce, je tam jenom jeden člověk. Vedoucí noční směny sedí nahrbený nad klávesnicí a usrkává kávu. Jakmile se jejich pohledy střetnou, Henning mu krátce pokyne, ale vedoucí noční směny se otočí zpátky k obrazovce.

Henning se posadí na své místo a sesune se do vrzající židle. Přistihne se, že přemýšlí, kdy asi Iver Gundersen chodí do práce, jestli si zašukal a je v pohodě a je na něm poznat, že mu Nora dobře nastartovala den.

Henning se nestačí ani vzpamatovat a mohl by přísahat, že v místnosti cítí její vůni. Nádech kokosu na teplé kůži. Nepamatuje si, jak se jmenoval krém, který měla tak ráda, ten, který na ní měl rád i on. Ale teď je kolem něho cítit kokos. Otočí se, trochu se nadzvedne a rozhlédne se. Je tam jenom on a vedoucí noční směny. A přesto cítí kokos. Začichá. Kdyby si tak jen vzpomněl, jak se ten krém jmenoval!

Vůně zmizí stejně tak rychle, jak se objevila. Znovu se posadí na židli.

Moře, Henningu, řekne si. Mysli na moře.

KAPITOLA 22

Výzkum je pěkné slovo. Dokonce je to i název profese. Výzkumník. Všechny televizní seriály mají jednoho. Všechny televizní redakce mají jednoho, možná dokonce víc.

Než se ostatní v redakci vzbudí, využije Henning čas k malému výzkumu. Výzkum je důležitý, možná je to to nejdůležitější, čím se novinář může zabývat, když toho zrovna nemá moc na práci. Hledat, hledat, hledat. A často se objeví ty nejpodivnější a nejzajímavější detaily v těch nejpodivnějších článcích nebo záznamech.

Pamatuje si jeden případ, na kterém pracoval před několika lety. V tu dobu byl celkem nezkušený, nenapsal víc jak o deseti vraždách, když jeden farář, Olav J?rstad, zmizel na moři u jižního pobřeží. Všichni věděli, že J?rstad rád rybaří, ale také moře dobře znal, a když byla špatná předpověď počasí, nikdy nevyrazil. Jednou našli jeho loď převrácenou. J?rstada nikdy nenašli. Vše nasvědčovalo tomu, že to bylo neštěstí. Proud ho pravděpodobně zanesl na velké, širé, modré moře.

Henning tehdy o tom případu psal pro Aftenposten, udělal standardní článek, vyzpovídal sousedy, přátele, farnost, zhruba celou puritánskou oblast. Po poradě se šéfem Henning souhlasil, že tam zůstane o den déle, protože měl pocit, že něco na tom, jak všichni J?rstada líčili, nesedí. V očích lidí to byl vynikající farář, skvělý duchovní rádce, měl dar výřečnosti, někteří dokonce tvrdili, že je uzdravil, ale tohle Henning nikdy do článků, které napsal, nezahrnul. Měl podezření, že se někdo chce dostat do novin.

Jedním z aspektů, na který se příliš nekladl důraz, bylo, že J?rstad působil jako vedoucí sboru a dirigent. Všichni v kostele zpívají. Faráři jsou ve zpěvu školení. Olav J?rstad byl muž, který měl rád disciplínu. Sbor byl dobrý. Několik dnů po jeho zmizení, když zájem ostatních médií o případ ochabl, byl Henning na chvíli posedět s J?rstadovým synem Lukasem. Náhodou se začali bavit o otcově sboru. Henning se Lucase zeptal, jestli byl členem sboru. Lukas mu odpověděl, že nebyl.

O několik týdnů později se Henning pokusil kontaktovat jednu členku sboru, ženu jménem Susanne Opsethová, protože prý byla jednou z posledních, kteří Olava J?rstada viděli živého. Henning si ji vyhledal a prošel si o ní spoustu článků. V jednom z nich, z raných 90. let, ještě v době před internetem, našel fotku, na které je se sborem a v popředí stojí J?rstad senior a diriguje. Až když si obrázek prohlédl podrobněji, objevil něco, čeho si hned nevšiml – Lukase v zadní řadě.

Lukas tedy lhal, když tvrdil, že nebyl členem sboru. Henning se tudíž ptal sám sebe: Proč lhát o něčem tak triviálním? Odpověď byla jednoduchá. Bylo tu něco ohledně sboru, co Lukas nechtěl, aby Henning věděl nebo zjistil.

Pak začal pátrat do hloubky, vyptával se ostatních ze sboru a netrvalo dlouho a zjistil, že Lukas skončil ve sboru z čisté vzpoury proti otci, aby ho veřejně pokořil. Olav J?rstad totiž nevyžadoval disciplínu pouze ve sboru. Projevovalo se to přísným režimem, memorováním biblických veršů, strohou výchovou postrádající lásku. To ničilo Lukasovu klíčící lásku k dívce v jeho věku, Agnes. Olav ji neměl rád, nechtěl, aby s ní Lukas ztrácel čas.

Když ho otec jednou večer vzal s sebou na kladení sítí, Lukas, jak se později ukázalo během policejního výslechu, vyventiloval svou mnohaletou frustraci a útisk. Udeřil otce do hlavy veslem a ten přepadl přes zábradlí. Potom se postaral o to, aby se loď převrátila a on sám se dostal na pevninu.

Lukas uměl dobře plavat. Byl ochotný nést důsledek toho, co udělal. Všechno pro to, aby se vymanil z otcova vlivu. Ale Lukas měl štěstí. Jeho otce nikdy nenašli. Henning spolupracoval s místní policií a mohl tak informovat o případu se všemi detaily ještě ten den, kdy Lukase zatkla policie.

Neověřoval si to, ale co ví, tak Lukas ještě sedí. A to všechno na základě jednoho snímku z místních novin před lety.

Výzkum. I ta nejslabší fouknutí mohou zbortit domeček z karet.

Henning dělá rád výzkum, rád si zjišťuje informace o lidech. Zvlášť když ho ti lidé zajímají nebo udělali něco, co ho fascinuje. Internet je v souvislosti s výzkumem geniální. Zpočátku neměl internet rád, vlastně byl úplně proti němu, ale teď si bez něj nedovede představit život. Jak jednou člověk začne řídit Mercedes, už se nikdy nevrátí ke skútru.

Výzkum, který teď provádí, mu nedává žádné jasné úhly pohledu k tomu, jak strávit zbytek dne. Než stačí vymyslet nějakou strategii, přijde Heidi Kjusová současně s Iverem Gundersenem. Henning neslyší, o čem se baví, ale cítí, že mu stoupá tep. Gundersen se usmívá, vypadá celkem spokojeně, Henning předpokládá, že sám se sebou, a Heidi je jako obvykle vážná. Z jejího výrazu se dá vyčíst „dneska uděláme noviny“.

Heidi si zřídkakdy dovolí usmívat se, protože si myslí, že je to známka slabosti. Když začala pracovat v Nettavisen, často s námi chodila v pátek na pár piv, konverzovala a byla příjemná, ale nikdy nebyla viditelně opilá. Teď už si Heidi Kjusovou ani za nic nedokáže představit venku ve městě. Protože ona je teď Šéfka. A šéf má vést. Jestliže je někdy unavená, nedá to druhým nikdy znát. Když někdo řekne něco legračního, potlačí smích. Nechat se svést humorem v pracovní době se nesluší, protože to odvádí pozornost.

Heidi si ho během hovoru s Gundersenem všimne. Horlivě gestikuluje rukama. Gundersen přikyvuje. Henning postřehne, že se Gundersen začal tvářit jinak, když zjistil, že Henning už je tady. Je to, jako by se tomu sebejistému, arogantnímu a spokojenému občanovi světa udělaly uhry a byl o patnáct let mladší.

„Nějak časně?“ prohodí Gundersen a podívá se na Henninga. Ten přikývne, neodpoví, podívá se na Heidi, která se beze slov posadí.

„Jak to včera šlo?“ zeptá se Gundersen. Henning se na něho podívá. Idiote, pomyslí si. Nečetl jsi můj článek?

„Dobře.“

„Hodně lidí, co byli ochotní mluvit?“

Gundersen se posadí a zapne počítač.

„Celkem dost.“

Gundersen se křivě usměje a podívá se na Heidi. Henning ví, že poslouchá, ale předstírá, že ne. Otočí se zpět k obrazovce.

Slané vlny, Henningu.

Tohle bude určitě ještě legrace.

Za chvíli Heidi zavelí tónem nadřízené, že je čas na schůzi. Gundersen ani Henning nic neřeknou, ale zvednou se a vlečou se za ní. Gundersen vklouzne do fronty a počká dvacet devět vteřin, aby si mohl odnést čerstvý šálek kávy, což Henningovi umožní, aby byl se Šéfkou na okamžik sám.

Připravuje se na další pokárání. Ale Heidi ho místo toho pochválí:

„Byl to dobrý článek, Henningu.“

Tohle přece ví. Ale nevěděl, že Heidi má srdce. Má chuť jí říct, že to příště odevzdá rychleji, ale nechá to být. Možná je jedním ze Smrtijedů. Možná, že bude tvrdší, až bude za pár dní úplněk. A ksakru – naposledy, když s Heidi seděl v zasedací místnosti, byl to on, kdo s ní procházel její případy. Ne naopak. Měl by snad Cristiano Ronaldo učit osmiletého hrát fotbal, aby ho pak ten samý klučina poplácal po zádech za dobrou přihrávku?

Dobře, špatná metafora, ale co. Je přesvědčený, že mu Heidi čte myšlenky, ale Gundersen ho zachrání, když vejde do zasedací místnosti.

„Budeme tady jenom my?“ zeptá se.

„Ano.“

„A co J?rgen a Rita?“

„J?rgen dnes pracuje v hlavní redakci a Rita má noční.“

Gundersen přikývne. Heidi se posadí na konci stolu a vytáhne nějaký papír. Projde aktuální záležitosti. Henning ví, že o většinu z toho se může postarat hlavní redakce nebo tým, který má na starosti novinky a průběžně uveřejňuje články. Kvůli tomu tady teď ale nejsou, Heidi jim chce jen ukázat, kdo je tady šéfem a že má přehled.

Pak se dostanou k tomu, proč jsou vlastně tady:

„Jak jsme na tom ohledně toho ukamenování? Máme na dnešek nějaké dobré pokračování?“

Henning se podívá na Gundersena. Gundersen se podívá na Henninga. Je znovu v roli bažanta, tak čeká na zlatý hřeb. Gundersen si dá doušek teplé kávy a přisune se ke stolu.

„Zdá se, že policie je celkem přesvědčená, že to udělal Marhoni. Mám u nich dobrý zdroj, který mi možná bude moct z výslechů toho chlápka poskytnout pár informací.“

Heidi přikývne a stručně si to poznamená na papír.

„Něco dalšího?“

„Zatím ne. Poptám se svých zdrojů a uvidím, jestli se něco objeví.“

Heidi opět přikývne a podívá se na Henninga.

„Henningu, co máš dneska ty?“

Heidi má připravenou propisku.

Není zvyklý odevzdávat reporty, takže na vteřinu zaváhá a pak si odkašle.

„Ještě nevím.“

Heidi se chystá si něco zapsat, ale zarazí se.

„Ty ještě nevíš?“

„Ne. Mám pár nápadů, ale nevím, jestli někam povedou.“

Pravda je taková, že neví, jestli se mu podaří zkontaktovat ty, které má v úmyslu vyhledat, nebo jestli mu poví něco důležitého, co by bylo relevantní zmínit na schůzce. Tak radši neřekne nic.

„Jaké nápady tedy, Henningu?“ zeptá se. V jejím hlase slyší pochybnosti. A vidí, že se pokradmu rychle podívá na Gundersena.

„Mám pár dalších lidí ze školy Hagerupové, se kterými si chci víc popovídat, pokud tam dneska budou.“

„S vylíčením emocí lidí jsme už hotovi.“

„Tohle nebude o emocích. To bude něco úplně jiného.“

„Co tedy?“

Znovu zaváhá, cítí, že má chuť povědět o Anettiných očích, o spojitostech s tresty hudúd, které nedávají automaticky smysl, ale nevěří ani jednomu z nich. Zatím ne. Ví, že jsou to jeho kolegové a že s nimi bude ve výsledku spolupracovat, ale jeho důvěru si musí nejprve zasloužit. Nemá to nic společného s onanováním nad autorstvím článků a velkými penisy.

„Myslím si, že v životě Hagerupové a jejím zázemí je mnohem víc důležitých věcí, vztahujících se k této záležitosti,“ řekne. „Její spolužáci mohou vrhnout širší světlo na to, jaká byla a proč se ji někdo rozhodl omráčit paralyzérem a házet jí na hlavu těžké kameny, dokud nezemřela.“

Je spokojený, jak to formuloval, než mu dojde, co vlastně řekl.

„Paralyzér?“

Gundersen se na něho podívá. Henning v duchu zanadává a řekne „Hm?“

Špatný pokus, jak získat čas.

„Nemůžu si vzpomenout, že bych někde četl něco o paralyzéru?“

Henning mlčí, cítí, jak ho dva páry očí bodají jako špendlíky. Tváře jim rudnou.

„Odkud to máš, Henningu?“ zeptá se Heidi.

„Myslím, že jsem někde slyšel, že to byl paralyzér,“ řekne a v ten samý okamžik mu dojde, jak je jeho výmluva chabá. Vidí na nich, že mu nevěří. Ale nic neřeknou. Jenom na něho koukají. Vrcholky zpěněných vln bijící do slaných skal u moře ti teď nepomůžou, Henningu. Slyší, jak dýchá. Potom se zeptá:

„Jsme hotovi?“

Nepodívá se na ně, ale zvedne se, vyhne se očnímu kontaktu, a když jde ke dveřím, čeká, že každou chvíli uslyší Heidin pronikavý hlas, jak ho komanduje, aby se vrátil na místo, labradore Henningu, sedni, ale vezme za kliku dveří, aniž by se cokoliv stalo, stlačí ji dolů, přitáhne dveře k sobě a odejde.

Nechá za sebou ticho jako po letecké havárii. Dovede si představit, co o něm Gundersen s Heidi říkají, když už tam není. Nehraje to žádnou roli.

Je rád, že je odtamtud pryč.

KAPITOLA 23

Než Heidi a Gundersen skončí v zasedací místnosti, vyrazí Henning do ulic v Gr?nlandu. Od té doby, co přišel do práce, se výrazně oteplilo. Vzduch je lepkavě vlhký. Vzhlédne k obloze. Bílé a šedé mraky se po ní rychle ženou. Brzy bude devět. Tariq Marhoni ještě určitě není vzhůru.

Henning o něm na internetu nenašel nic zajímavého. Tariq přišel do Norska z Islámábádu, z Pákistánu, v polovině 90. let, jeho bratr sem přišel o pár let dřív a společně bydleli na třech různých adresách. Zatímco Mahmouda nenašel ani v novinových článcích, chatových fórech, na webových stránkách nebo v daňových seznamech, Tariq se před pár lety objevil v anketě pro VG, kde odpovídal na otázku, jestli je pro, nebo proti EU.

Tariq se zařadil do kategorie „Nevím“. A to bylo v podstatě všechno, co Henning našel. Jinými slovy, bratři Marhoniové mají nerozhodné stanovisko, ale Henning už má něco za sebou, aby věděl, že to nemusí vůbec nic znamenat. V každém případě je Tariq ten nejpovolanější, aby něco pověděl o Mahmoudovi, který má zatím jako jediný cejch viny. A právě proto se o něm Henning potřebuje dozvědět co nejvíc.

Je krátce po deváté, ale i tak se rozhodne Tariqa vyhledat. V nejhorším případě, když mu Marhoniho bratr neotevře, protože spí, nebo není doma, se Henning může posadit do nějaké nedaleké kavárny a dát si zatím něco k jídlu. Bohové vědí, že to potřebuje.

Cestou na Oslogatu míjí policejní stanici, vidí nějakého muže v reflexní vestě, jak seká trávu. Auta se řítí tam a zpět. Jde k Middelalderparken. Tato městská část se za poslední roky hodně změnila, zrenovovaly se fasády, poblíž vznikly nové bytové projekty, které okolí ještě víc zatraktivnily. Bj?rvika je odtud jen pár metrů. Do opery je to pěšky bez zadýchání deset minut.

Než najde budovu s číslem 37, přepne mobil do tichého režimu. Příliš mnoho rozhovorů se naruší nebo ztratí spád kvůli pronikavému zazvonění z tašky na počítač nebo z kapsy u bundy.

Dveře do dvora jsou otevřené. Opatrně vejde dovnitř. V chodbě mezi východem a dvorem je tma. Nikoho nepotká. Z jednoho okna se nese muzika, která ho přenese na Blízký východ. V tom samém bytě někdo hlasitě diskutuje. Sladce to tam voní.

Jde ke vchodu B, o kterém ví, že tam bydlí bratři Marhoniové. Chystá se stisknout zvonek, na kterém je napsáno Marhoni, když se dveře před ním otevřou. Vyjde z nich nějaký muž s rezavým vousem. Nevěnuje Henningovi pozornost, ale dveře za sebou nezavře, a než se zabouchnou, vezme Henning za kliku.

Na schodišti pronikavě voní koření. Když stoupá po schodech, zlobí ho kyčel. V duchu kleje, protože si dnes ráno zapomněl vzít léky. Přestane se tím zaobírat v momentě, kdy na dveřích ve zvýšeném přízemí uvidí jmenovku MARHONI. Zastaví se a nadechne se. První domácí návštěva. Včera jsi patřil do starého železa, Henningu. Možná, že dnes tam patříš o něco míň.

Zazvoní. Nic se neozve. Čeká a poslouchá. Neslyší žádné kroky. Znovu zazvoní. Zdá se, že zvonek nefunguje. Rozhodne se zaklepat. Zatne pěst a třikrát po sobě silně zaklepe. Bolí ho klouby.

Že by nějaký pohyb uvnitř? Znělo to tak. Jako by se někdo obrátil na posteli. Zaklepe ještě jednou. Zvuk nohou na podlaze. Ustoupí dozadu. Dveře se otevřou. Na prahu stojí rozespalý Tariq Marhoni. Henningovi to připadá, jako kdyby ještě pořád spal. Má úzké oči. Kymácí se. Na sobě má jenom spodky a špinavý nátělník. Obličej má ztrhaný, pod očima má velké pytle a strniště ve tváři nasvědčuje tomu, že si zoufale chce nechat narůst vous. Je při těle a vlasy má kudrnaté a rozcuchané. Vypadá to, jako by to bylo dávno, co si ten chlápek dal naposled sprchu.

Tariq se opře jednou rukou o stěnu, aby našel rovnováhu.

„Ahoj, já jsem Henning Juul.“

Tariq mlčí.

„Pracuju pro 123nyheter a…“

Tariq couvne a zabouchne za sebou dveře. Razantně zamkne.

Úžasné, Henningu. Prostě úžasné.

„Jenom dvě minuty, Tariqu!“

Kroky, které se vzdalují a vzdalují. V duchu nadává, ale zaklepe znovu. Bez odezvy. Tak vytáhne poslední zbraň, kterou má.

„Jsem tady proto, že věřím, že je tvůj bratr nevinný!“

Zařve trochu hlasitěji, než měl v úmyslu. Zvuk se rozléhá chodbou. Pořád čeká. Z bytu se nic neozývá. Znovu zanadává.

Tohle bývalo jednoduché.

Uběhne minuta, možná dvě, a pak se rozhodne odejít. Zrovna se chystá vzít za kliku vstupních dveří, když za sebou uslyší nějaký zvuk. Otočí se. Dveře se otevřou. Tariq se na něho dívá. Apatie v očích je ta tam. Henning se rozhodne využít okamžiku. Zvedne ruce.

„Nejsem tady proto, abych na tvém bratrovi vyhledával špínu.“

Jeho hlas je měkký, plný soucitu. Zdá se, že Tariq jeho slova přijímá.

„Vy věříte, že je nevinný?“

Mluví lámaně jasným hlasem. Henning přikývne. Tariq zaváhá, zamyslí se. Pod nátělníkem se mu rýsuje břicho.

„Jestli o mém bratrovi napíšete nějaký sračky…“

Zatváří se výhružně, ale větu nedokončí. Henning znovu zvedne ruce. Mělo by stačit, aby se mu podíval do očí, že to myslí vážně. Tariq zajde dovnitř, dveře však nechá otevřené. Henning ho následuje.

Dobře, Henningu. Napravil jsi to.

Vejde dovnitř, zavře dveře, podívá se ke stropu. A uvidí to, co hledá.

„Jenom se obleču,“ zařve Tariq. Henning vstoupí do bytu, který ho překvapí tím, jak je uklizený a zdánlivě čistý. V chodbě s úhledně srovnanými botami podél podlahové lišty jsou po pravé straně dvoje dveře. Na opačné straně jsou dveře otevřené. Kradmo se do nich podívá. Sedátko záchodu je zvednuté. Do chodby proudí slabá vůně citronového osvěžovače.

Projde kolem kuchyně. Ve dřezu je talířek s pár drobky a sklenička s kapkou mléka. Zamíří do obývacího pokoje, posadí se na židli, která je tak měkká, až si říká, jestli jeho zadek a podlaha nejsou jedno. Dívá se do chodby s botami ke vstupním dveřím. Všude čisto.

Rozhlédne se, dělá to tak vždycky, když je u někoho doma. Detaily, říkával jeho starý učitel Jarle H?gseth. Všechno je o detailech. To první, co ho praští do očí, je to, že je tady překvapivě hodně rostlin a květin na to, že v bytě bydlí dva bratři. Na okenním parapetu stojí obrovská pelargonie s čerstvými růžovými květy. Ve váze na rohovém stolku jsou orchideje. Růžové růže. Bratři mají očividně v oblibě růžovou. Dva svícny s bílými svíčkami. U zdi stojí velká televize, odhaduje, že má minimálně 45 palců. Domácí kino, samozřejmě, od Pioneera, s velkými tenkými reproduktory po stranách televize a dvěma vzadu. Henning hledá subwoofer, předpokládá však, že leží pod tmavě hnědou pohovkou. Kdyby byl v domácnosti v bohaté západní čtvrti Osla, napadl by ho obchodní řetězec s nábytkem Bolia nebo R.O.O.M.

Konferenční stolek je nízký a v orientálním stylu se zaoblenými nohami a čtvercovou deskou. Stůl býval černý, ale teď je natřený na bílo. Uprostřed leží čistý skleněný popelník. Spousta květin. Další svícen. Na vanilkově bílé zdi visí obrázek velké pákistánské rodiny, o které předpokládá, že jsou to příbuzní z Islámábádu. V jednom rohu je nabílo natřený oválný krb.

Ale žádné obrázky Henrietty Hagerupové.

Byt, ve kterém sedí, s ním něco dělá. Představoval si nějaké doupě, všude prach, spousta nepořádku a odpadků. Místo toho je jejich byt naklizenější než ten jeho za posledního půl roku, jestli vůbec kdy.

Ví, že je plný předsudků. Předsudky má však rád, líbí se mu, když později musí přehodnotit nebo změnit názory, protože se o někom nebo o něčem dozvěděl něco nového, co vyvrátilo jeho předpojatý názor. Poznatek, který získal návštěvou bytu bratrů Marhoniových, je jako karamel, který navenek působí málo atraktivně, ale chutná výborně, když se sundá papír a kousek se vloží do úst.

Když Tariq vejde do chodby, Henning se usměje. Tariq si oblékl černé džíny a stejně černou lněnou košili. Jde do kuchyně. Henning slyší, jak otevře ledničku a rychle ji zase zabouchne, otevře skříň a vytáhne sklenici.

„Dáte si sklenici mléka?“ zakřičí.

„Ehm, ne, díky!“

Mléko, řekne si Henning. Byl na mnoha návštěvách, ale ještě mu nikde nenabídli mléko. Uslyší ťuknutí sklenice o kuchyňskou linku, doprovázené spokojeným zamlaskáním. Tariq vejde do obývacího pokoje a posadí se naproti němu na dřevěnou židli. Vytáhne krabičku cigaret a nabídne Henningovi bílého kamaráda. Odmítne, zamumlá cosi v tom smyslu, že přestal.

„Co se vám stalo s obličejem?“

Henninga ta náhlá otázka překvapí.

Odpoví bez rozmýšlení.

„V mém bytě před dvěma lety hořelo. Můj syn zemřel.“

Neví, jestli za to, že se Tariq cítí nepříjemně, může brutální pravda, nebo ten nesentimentální způsob, jakým to řekl. Pokusí se něco říct, ale zarazí se. Nešikovně si potáhne a zapálí si, zapalovač hodí na stůl. Henning se dívá na ten obdélníkový předmět z pekla, vidí, že se zastavil přímo u popelníku.

Tariq se na něho dívá. Dlouze. Henning mlčí, ví, že vzbudil u Tariqa zvědavost, ale nemá v úmyslu bombardovat ho otázkami. Ještě ne.

„Takže vy si nemyslíte, že je můj bratr vinen?“ zeptá se Tariq a zhluboka si potáhne. Zašklebí se, jako kdyby šluknutí chutnalo jak smradlavé nohy.

„Ne.“

„Proč ne?“

Odpoví po pravdě:

„Nevím.“

Tariq potáhne nosem.

„Ale i tak si myslíte, že je nevinný?“

„Ano.“

Koukají se na sebe. Henning neuhne pohledem, nebojí se toho, co jeho oči říkají.

„Tak co byste chtěl vědět?“

„Nebude ti vadit, když použiju tohle?“

Vytáhne diktafon a položí ho mezi ně na stůl. Tariq pokrčí rameny.

Málo novinářů používá při práci diktafon. Když byl nováček, psal jako šílenec a přitom poslouchal, co mu dotazovaní vlastně odpověděli, ale zároveň musel za pochodu vymyslet otázku. Je jasné, že tohle nikdy nemůže být dobré. Člověk nepochytí všechno, co bylo řečeno, a ani nedokáže současně položit přirozené navazující otázky, protože se musí soustředit minimálně na dvě další věci současně. Diktafony jsou geniální.

Stiskne tlačítko „record“ a opře se do židle. Do klína si položí poznámkový blok. Propiska připravená. Diktafon nikdy nesmí nahradit propisku a papír. S nahrávkou se může něco stát, a tak není špatné mít něco, kam si bude za běhu zapisovat hesla, věci, na které se člověk může zaměřit později.

Podívá se na Tariqa, vidí, že ho zatčení bratra poznamenalo. Podezření z vraždy. Určitě přemýšlel, jak tohle vysvětlí doma rodině. Jak budou reagovat přátelé. Parta.

„Co mi můžeš o bratrovi povědět?“

Tariq se na něho podívá.

„Můj bratr je dobrý muž. Vždycky na mě dával pozor. To on mě sem dostal, pryč z Islámábádu, ze slumu a tamní kriminality. Říkal, že v Norsku je dobrý život. Zaplatil mi letenku, poskytl bydlení.“

„Čím se živí?“

Tariq se na něho dívá, ale neodpovídá. Příliš brzy, usoudí Henning. Nechá ho mluvit.

„Zpočátku jsme to neměli jednoduché. Neuměli jsme jazyk. Za přátele jsme měli jenom Pákistánce. Ale můj bratr mě přiměl, abych začal v kurzu norštiny. Potkali jsme lidi z jiných zemí. Slečny. Norské slečny…“

Poslední slovo trochu zazpívá a usměje se. Úsměv rychle zmizí. Henning nic neříká.

„Můj bratr nikoho nezabil. Je to dobrý kluk. A taky ji miloval.“

„Henriettu?“

Tariq přikývne.

„Byli spolu dlouho?“

„Ne. Asi rok.“

„Jaký byl jejich vztah?“

„Myslím, že dobrý. Hodně akce.“

„Chceš tím říct, že to spolu hodně dělali?“

Tariq se usměje. Henning vidí, že Tariqovi se v hlavě vybaví nějaké vzpomínky. Přikývne.

„Byli si věrní?“

„Proč se na to ptáte?“

„Myslíš, že se na to policie tvého bratra nezeptá?“

Tariq neodpoví, Henning však vidí, že se nad otázkou zamyslí.

„To bylo trochu zvláštní.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím, že se několikrát rozešli, ale vždycky se zase dali dohromady. A tak, jak to dělali včera odpoledne, to nedělá žádný z mých kamarádů.“

„Tak oni…“

Tariq přikývne.

„Henriette byla dost hlučná. Vždycky byla hodně hlučná, ale včera to bylo extra hlasité.“

Úsměv se z jeho tváře vytratí. Nekouřil ani minutu, ale teď si zhluboka potáhne z cigarety, která zapáchá jako smradlavé nohy, a zamáčkne ji do popelníku.

„Potkali se na festivalu Mela. Tenkrát se nic nestalo, ale později se oba objevili na konkurzu do jednoho filmu. Tak to…“

Tariqovi zazvoní mobil v místnosti, kterou Henning považuje za ložnici. Melodii už slyšel, ale nedokáže si ji zařadit. Tariqa to trochu rozptýlí, ale nechá mobil zvonit. Natáhne se znovu po zapalovači, vezme ho do ruky a podívá se na něj.

„Je to špatné, co se stalo,“ utrousí, aniž by zvedl oči.

„Máš tušení, kdo to mohl udělat?“

Zakroutí hlavou.

„Měli Henriette a tvůj bratr nějaké společné přátele, se kterými jste se často scházeli?“

Tariq hrubě přejede přes kolečko zapalovače. Jeho hrdost vzplane. Henning pozoruje, jak se mu napne hruď.

„Jsme z Pákistánu. Máme spoustu přátel.“

„I etnické Nory?“

„Hodně.“

„Vstoupil někdo z nich do manželství?“

„Do manželství?“

„Ano? Ženatý nebo vdaná, prstýnek na prstě?“

„Nechápu otázku.“

„Byl někdo z nich v kostele a…“

„Hej, já vím, co je manželství. Jenom nerozumím, proč se mě na to ptáte.“

Tariq si pořád pohrává se zapalovačem a přitom se znovu podívá na Henninga. Neví přesně, jak se má vyjádřit, aniž by toho příliš prozradil nebo řekl něco, co by bylo urážlivé.

„Byl někdo z nich nevěrný?“

Tariq na vteřinu zaváhá. Vydrží Henningův pohled, pak sklopí oči a civí do země.

„Já nevím.“

Mluví teď potišeji. Henning má za to, že Tariq ví něco, co nechce říct. Do notesu si zapíše „nevěrní oba?“

„Čím se tvůj bratr živil?“

Tariq zvedne oči.

„Proč je to pro vás tak důležité?“

Henning pokrčí rameny.

„Možná že to není vůbec důležité. Nebo je to taky to nejdůležitější ze všeho. Nevím. Proto se ptám, abych blíže pochopil, jaký je tvůj bratr. Většina z nás je to, co děláme. Žijeme svou prací.“

„Vy taky?“

Henning se chystá pokračovat, když je tak dobře rozjetý, ale jeho otázka ho zarazí. Snaží se vymyslet rozumnou odpověď, ale nedokáže to.

„Ne.“

Tariq přikývne. Henningovi se zdá, že je v jeho pohledu uznání, ale neví.

„Můj bratr jezdí s taxíkem.“

„Má vlastní povolení?“

„Ne.“

„Pro koho pracuje?“

„Pro Omara.“

„Kdo je to?“

„Jeden kamarád.“

„Jak se jmenuje dál?“

Tariq si povzdychne.

„Omar Rabia Rashid.“

„A čím se zabýváš ty?“

Odevzdaně se na Henninga podívá.

„Já jsem fotograf.“

„Na volné noze, nebo pro někoho pracuješ?“

„Na volné noze.“

Henning se pokouší na měkké židli sedět vzpřímeně, ale znovu se do ní zaboří.

„Tvůj bratr včera nechtěl otevřít policii a taky zapálil svůj počítač. Víš, proč to udělal?“

Henning zpozoruje v Tariqových očích neklid. Tariq si vytáhne další cigaretu a zapálí si. Pak zakroutí hlavou.

„Nemáš tušení?“

Opět zakroutí hlavou.

„Jenom bratr ho používal. Já mám vlastní.“

„Nikdy jsi neviděl, co na něm dělal?“

„Ne, ale jistě takové ty běžné věci. Surfování. Mail. Budeme už končit? Za chvíli mám sraz s kamarádem.“

Henning přikývne.

„Ještě pár otázek a půjdu.“

V tom okamžiku někdo zaklepe na dveře. Tři krátká zaklepání. Tariq se otočí, jako kdyby byl překvapený.

„Tvůj kamarád?“

Tariq neodpoví, ale zvedne se.

„Jestli je to další novinář, tak mu zabouchni dveře před rypákem,“ zavtipkuje Henning a krátce se zasměje. Tariq jde ke dveřím, Henning ho z místa, kde sedí, vidí. Tariq otevře dveře rychlým pohybem.

Henning se nakloní ke stolu, vypne diktafon a chystá se k odchodu. Sotva si stačí dát diktafon do kapsy, když uslyší, jak Tariq vyhrkne:

„Co kurva…“

Pak Tariqa zasáhnou dvě kulky do prsou.

KAPITOLA 24

Výstřely nejsou slyšet, ale jsou tak silné, že to Tariqa Marhoniho odhodí na zeď. Henning si všimne dvou krátkých červených vytrysknutí z Tariqovy hrudi, a než stačí zareagovat, zahlédne ve dveřích ústí pistole. Dovnitř vejde nějaká postava a vidí, že se Tariq sesunul u zdi. Pak mu ještě střelí kulku do hlavy.

Kurva!

Snaží se co nejtišeji zvednout, ale je tak zabořený do měkké židle, že nemůže vstát tak, aby si toho postava nevšimla. Henning vidí ústí pistole otočené o 90 stupňů k němu, sotva se mu podaří odvalit se z místa, opěradlo židle dostane zásah velikosti oka přesně v místě, kde měl hlavu, výplň židle se vysype, vzduchem létá molitan a textilie, slyší kroky a myslí si, že tohle je konec, tohle je kurva konec, ještě než to vůbec začalo, v panice se rozhlíží kolem sebe, v obývacím pokoji vidí nějaké dveře, dveře do dalšího pokoje, nemá na výběr, musí tam, vydrápe se na nohy, běží tak rychle, jak jen může běžet někdo s takovýma nohama jako on, cítí bolest v kyčli, nohy ho neposlouchají, dostane se však ke dveřím, zatlačí do nich, otevřou se, uslyší krátké plesknutí, do dveří za ním se vyštípne díra, ale kulka ho netrefí, dostane se do dalšího obývacího pokoje, malého obýváčku s velkým oknem, zaměří se na otevírací mechanismus, rychle k němu přiskočí, zatáhne za kliku, ale to je špatný postup, namísto toho ji posune, ale otevře se jen pár centimetrů a najednou se zarazí, posune ji ještě jednou, tentokrát silněji, ale zastaví se přesně v tom stejném místě, otočí se, postava do pokoje ještě nevstoupila, Henning se dívá na okno, objeví dětskou pojistku, stiskne ji, posune okno stejným pohybem a tentokrát se otevře úplně, vyleze na parapet, vykoukne ven, vidí, že dolů jsou to nejméně dva metry a okamžitě se mu vybaví balkón, jak tam stál s Jonasem a chystal se skočit, vtom uslyší někoho vejít do pokoje, počítá s tím, že kdykoliv může ucítit ostrou paralyzující bolest v zádech, ale než o tom stačí zapřemýšlet, je venku ve vzduchu, pod sebou nic necítí, máchá rukama, neodvažuje se podívat, ví, že někde tam dole je země, a najednou je na ní, kolena se mu podlomí, spadne dopředu, rukama brzdí pád, dlaněmi dře o zem, kutálí se, málem spadne do silnice, do tramvajové tratě, ale usoudí, že nebezpečí z okna je mnohem větší, stačí, aby postava udělala pár kroků a zamířila a všechno skončí, Henning se postaví na nohy, slyší, že k němu přijíždí auto, ale stále běží, přesvědčuje se: zapomeň na bolest nohou a kyčlí, jen utíkej, nevidí, jakým směrem běží, všude je asfalt a špína, uvidí roh žlutého domu, netuší, kde je, ustavičně běží dál, chytne se něčeho, co vypadá jako zeď, zaběhne za roh v momentě, kdy zeď domu rychle za sebou zasáhnou dvě kulky, ale Henning je v bezpečí, je v malé uličce, v jednosměrce, napadne ho, že je to určitě ulice Svatého Halvarda, jaká by to byla úžasná náhoda, kdyby to skončilo právě tady, ale nechce teď myslet na matku, všechno, na čem záleží, je to, že ho postava už nemůže trefit, běží dál, cítí, jak mu buší srdce, čistý adrenalin přímo do žil, běží kolem zaparkovaných aut, obrazců na zdech v červených a černých barvách, cesta zatáčí, běží po ní tak rychle, jak jen dokáže, necítí nohy, má pocit, že něco je zvláštní, jako kdyby se pohyboval nekoordinovaně, protože noha ani kyčel se nedokážou domluvit, co kdo bude dělat, ale na to kašle, ví, že si musí držet tak velký odstup mezi obytným domem a střelcem, jak jen to jde, protože ta postava utíká také, Henning si uvědomí, že by měl zavolat policii, ale jeho bezpečí je prvořadé, musí se dostat na místo, kde bude moct popadnout dech a mluvit bez chroptění, všimne si volného prostranství, na černém, pečlivě vypracovaném zahnutém štítku nad vchodem je napsáno SPORT & VOLNÝ ČAS STARÉHO MĚSTA, vběhne dovnitř kolem červeného kombíku Mitsubishi, není tu ani živáčka, jenom černé odpadkové pytle u odřené dřevěné ubikace, stěny jsou pomalované graffiti a písmeny, jeho boty dupou po hladkém betonu, vidí rampu a skateboard, starou plastovou židli, okolí není rozlehlé, na štítu nad modře natřenou zdí se změtí písmen a plamínků, kterým Henning nerozumí, je neobratnými kapitálkami napsáno VÍTEJTE VŠICHNI, na tom stejném štítu je ještě napsáno „Dáváme na sebe pozor, protože to kurva nikdo jiný nedělá“, důkladněji se kolem sebe rozhlédne, okolí je oplocené, sakra, je tu plot, okolo jsou stromy, ale všimne si otvoru v plotu, je v něm díra, zamíří k ní, proklouzne, uvízne mu tam bunda, ale škubne s ní, uslyší zvuk trhání, vydá se dolů mezi stromy a keři, je tam těsno jako v džungli, klouže kolem staré zrezivělé ledničky, vidí, že nahoře ve svahu jsou domy a ví, kde teď je, vydá se co nejrychleji dolů k vlakovým kolejím, ohlédne se za sebe, aby se přesvědčil, jestli za ním někdo nejde, ale střelce není vidět, Henning si najde úkryt za velkým stromem, kde se posadí a oddychuje.

Dýchej, Henningu. Kurva, dýchej, člověče!

Najde telefon a vyťuká číslo policie, čeká, až to někdo zvedne a zhluboka se nadechuje. Okamžitě mu zvednou telefon. Představí se a řekne:

„Musím mluvit se strážníkem Bjarnem Brogelandem! Spěchá to!“

KAPITOLA 25

Ve třinácti letech si směl půjčit film Svědek s Harrisonem Fordem a Kelly McGillisovou v hlavních rolích, kde Danny Glover výjimečně vystupuje jako vrah. Henningovi trvalo nějakou dobu, než se po tomhle odvážil jít na veřejné záchodky.

Přesto, že to bylo před dvaadvaceti lety, nikdy nezapomněl na tu scénu, kde vyděšený amišský chlapec fňuká a Danny otevírá dveře za dveřmi, aby se podíval, jestli někdo nebyl svědkem vraždy. A Henning musí přiznat, že když seděl v houští a viděl, jak se kolem řítí vlaky, myslel na Dannyho a přitom poslouchal, jestli také někdo nepřijde, aby otevřel dveře.

Teď sedí v čekárně. Ví, proč tomu tak říkají. Protože tady se čeká. A on čeká. Dostal sklenici vody. Nic ke čtení. To proto, že musí myslet.

Až konečně přijdou strážníci, kteří ho budou vyslýchat, musí mít vzpomínky co nejlépe srovnané a co nejdetailnější a nejpřesnější.

Obvykle bývá docela přesný, ale zpozoruje, že vypadl ze cviku. Myslí na Ivera Gundersena a Heidi Kjusovou, že by jim měl asi zavolat, co se stalo, ale sotva to stačí promyslet, dveře čekárny se otevřou. Jako první vejde vysoká, nakrátko ostříhaná policistka. Podívá se na něho.

„Ella Sandlandová,“ představí se a podá mu ruku. Henning se zvedne, stiskne jí ruku a krátce pokyne. Bjarne Brogeland, který přijde hned za ní, ji hltá očima, než si všimne svého starého spolužáka a zeširoka se usměje.

„Ahoj Henningu.“

A je to okamžitě zase tady, ten pocit, který míval v dětství, když byl v blízkosti Bjarneho. Ten „já tě nemám rád“ pocit. Už dávno to nemá s Trine nic společného, ale určité věci prostě nezmizí.

Ella Sandlandová se posadí na opačnou stranu stolu. Bjarne jde k Henningovi, i on natáhne ruku. Henning si pomyslí, že Bjarne už jistě dělal stovky výslechů, setkal se se všemi možnými typy lidí, ale přestože je školený, je na něm znát ta nepatrná změna ve tváři, kterou Henning už tolikrát předtím viděl, jen je o něco patrnější. Netrvá to déle než zlomek vteřiny a Brogeland se snaží být v pohodě, profík, ale Henning postřehne, že když uvidí jizvy, ještě jednou sebou trhne.

Podají si ruce. Pevně si je stisknou.

„Hrome, Henningu,“ zvolá Brogeland a posadí se. „To už je ale dávno,“ pokračuje. „Kolik je to let, co myslíš?“

Jeho hlas je žoviální, příjemný, jasný. Přestože se oba současně hlásili na policejní akademii, neměli tehdy nic společného. Tak Henning odpoví:

„Možná patnáct až dvacet?“

„Ano, to přinejmenším.“

Ticho. Ticho má obvykle rád, ale teď stěny volají po nějakých zvucích.

„Rád tě zase vidím, Henningu.“

On to samé o Bjarnem říct nemůže, ale odpoví:

„Nápodobně.“

„Jenom bych si přál, aby okolnosti byly jiné. Máme si toho tolik co říct.“

Máme? podiví se Henning. Možná máme. Podívá se na Brogelanda, ale neodpoví.

„Neměli bychom začít?“ zeptá se Ella Sandlandová. Její hlas je rozhodný. Brogeland se na ni podívá, jako kdyby byla oběd, večeře a noční občerstvení. Sandlandová se vyhne formalitám. Henning ji poslouchá, tipuje ji na Sunnm?re nebo tam někde, možná Hareid.

„Chytli jste toho chlápka?“ zeptá se, když se mu chystá položit první otázku. Strážníci se na sebe podívají.

„Ne,“ odpoví Brogeland.

„Víte, kam uprchl?“

„Teď vyslýcháme my vás, a ne naopak,“ podotkne Sandlandová.

„To je v pořádku,“ prohodí Brogeland a položí jí ruku na rameno. „Na tom není nic divného, že ho to zajímá. Ne, nevíme, kde je pachatel. Ale doufáme, že s tím nám pomůžeš právě ty.“

„Můžete nám povědět, co se stalo?“ dokončí Sandlandová. Henning se nadechne a vypráví o rozhovoru, výstřelech, útěku, mluví pomalu a klidně, přestože se to v něm mele. Je zvláštní prožívat to znovu, zhmotnit to do slov, vědět, že byl milimetr nebo dva od smrti.

„Co jste dělal u Marhoniho?“ zeptá se Sandlandová.

„Dělal jsem s ním rozhovor.“

„Proč?“

„Proč ne? Jeho bratr sedí ve vazbě za vraždu, kterou nespáchal. Tariq zná nebo znal svého bratra nejlépe. Pokud vás tahle myšlenka samotné nenapadla, tak mě to trochu znepokojuje.“

„Samozřejmě že napadla,“ řekne Sandlandová uraženě. „Jenom jsme se ještě tak daleko nedostali.“

„No dobře.“

„O čem jste mluvili?“

„O jeho bratrovi.“

„Můžete být trochu konkrétnější?“

Teatrálně se nadechne a přitom se snaží si vzpomenout. Má přece všechno na pásce v kapse u bundy, ale nemá v úmyslu ji odevzdat.

„Požádal jsem ho, aby mi povyprávěl o bratrovi, čím se zabýval, jaký byl jeho vztah k Henriettě Hagerupové… otázky, které člověk lidem pokládá, když se o nich chce dozvědět víc.“

„Co odpověděl?“

„Nic moc zajímavého. Nedostali jsme se moc daleko.“

„Řekl jste, že jeho bratr sedí ve vazbě za vraždu, kterou nespáchal. Jak to myslíte? Proč to říkáte?“

„Protože silně pochybuju, že to udělal.“

„Proč?“

„Protože v jeho životě je toho málo, co by nasvědčovalo tomu, že je zarytý stoupenec trestů hudúd, a vražda má – jak jsem pochopil – spojitost s tímhle.“

Sandlandová sedí nehybně a dlouze se na něho dívá, pak si vymění pohled s Brogelandem.

„Jak to víte?“

„Prostě to vím.“

Sandlandová a Brogeland se na sebe znovu podívají. Henning vidí, co si myslí.

Kdo jen mohl žvanit?

Sandlandová se na něho kouká svýma ledově modrýma očima. Dostane chuť na gin a tonic.

„Máte sklony k tomu, abyste toho docela dost věděl.“

Sandlandová to vysloví jako otázku. Henning pokrčí rameny.

„Každopádně už dřív jste je měl. Kapital, Aftenposten, Nettavisen, 123nyheter. Kolik máte titulních stránek, Juule? Kolik případů jste rozkryl? Tak se tomu mezi vámi novináři říká, ne?“

Znovu zvedne ramena k uším.

„Pokud je to pro vyšetřování důležité, rád to zjistím.“

Sandlandová se usměje. To je poprvé, kdy ji vidí se usmát. Perfektní zuby. Červený vyzývavý jazyk. Odhaduje, že Brogeland ho ochutnal.

Ačkoliv ne. Ona není tak hloupá.

„A zase jste se ocitl v centru dění, ale tentokrát jako svědek. Jaký to je pocit?“

„Máte vedlejšák v NRK ve Sportovních novinách?“

„Myslím, že tento výslech půjde rychleji a lépe, když se vyhneme posměškům, Henningu,“ navrhne Brogeland a podívá se na něho přátelsky. Henning přikývne a uzná, že Brogeland má pro jednou pravdu.

„Ne, dalo by se říct, že tohle je nová zkušenost,“ začne teď o něco zdvořileji. „Byl jsem svědkem mnoha podivných událostí, přepadení a pobodání, dvou vlastních gólů od jednoho a toho samého hráče ve stejném utkání, ale je to zvláštní pocit, vidět, jak člověka, se kterým jsem zrovna mluvil a který mi právě nabídl sklenici mléka, někdo střelí dvakrát do prsou a jednou do hlavy.“

„Mléko?“

„Nízkotučné.“

Brogeland přikývne a krátce se zasměje.

„Zahlédl jsi pachatele?“

Pokrčí rameny.

„Seběhlo se to rychle.“

„Ale i během chvilky může mozek zaznamenat hodně informací. Zkus se zamyslet ještě jednou. Usilovně přemýšlej.“

Přemýšlí. Usilovně. A najednou mu to dojde. Něco vidí. Obličej. Oválný obličej. Vous. Ale ne po celém obličeji, jenom kolem pusy, do čtverce. Silné kotlety.

Vypráví. Poví ještě jednu věc: rty. Na levé straně trochu křivé. Bjarne měl pravdu, řekne si. Ksakru, ten balík Bjarne měl pravdu!

„Viděl jste, jakou použil zbraň?“

„Ne.“

„Určitě?“

„Ruční zbraň. Možná pistoli. O zbraních toho moc nevím.“

„Měl tlumič?“

„Ano. Nenašli jste na místě činu nábojnice?“

Sandlandová se znovu podívá na Brogelanda. Ale určitě našli, myslí si Henning a vtom ucítí vibrování v kapse u bundy. Snaží se volání ignorovat, ale nebere to konce.

„Promiňte,“ omluví se a ukáže na vnitřní kapsu.

„Vypněte si mobil,“ vyzve ho Sandlandová autoritativně. Vytáhne ho a stačí si všimnout, že se mu snaží dovolat Iver Gundersen. Obzvlášť silně stiskne vypínač a dlouze ho podrží.

„Viděl jste, co měl pachatel na sobě?“

Přemýšlej, přemýšlej.

„Tmavé kalhoty. Myslím, že bunda byla černá. Ačkoliv ne. Béžová.“

„Černá, nebo béžová?“

„Béžová.“

„Jakou měl barvu vlasů?“

„Nepamatuju si, ale řekl bych, že byla taky tmavá. Celý chlápek byl tmavý.“

Sandlandová se na něho nedůvěřivě podívá.

„Kromě té béžové bundy,“ dodá rychle.

„Přistěhovalec?“ zeptá se Brogeland.

„Ano, tipoval bych ho tak.“

„Pákistánec? Jako oběť?“

„To je docela možné.“

Brogeland a Sandlandová si na papíry před sebou poznamenají něco, co Henning nevidí, stejně však tuší, co píšou.

Pachatel znal oběť.

Využije vzniklou malou přestávku.

„Tak co myslíte, zatkli jste Marhoniho neprávem?“

Vytáhne si poznámkový blok. Sandlandová a Brogeland si znovu vymění pohledy.

„Myslel jsem, že jsem ti vysvětlil, že…“

Brogeland si odkašle. Znovu jí položí ruku na rameno. Sandlandové zčervenají tváře.

„Je předčasné něco takového tvrdit.“

„Takže nevylučujete mstu jako motiv?“

„Nevylučujeme nic.“

„S jakými teoriemi pracujete? Mahmoud je zatčený jako podezřelý z vraždy a ani ne o čtyřiadvacet hodin později je zavražděn jeho bratr.“

„Bjarne…“

„K tomu nemám žádný komentář. A teď je rozhovor u konce,“ pronese Brogeland vážným tónem.

„Myslíte, že byste poznal pachatele, kdybyste ho viděl?“ pokračuje Sandlandová. Henning přemýšlí, znovu prožívá tu scénu v Marhoniho bytě jako v rychlém filmu, a odpoví:

„Já nevím.“

„Můžete to zkusit?“

Okamžitě pochopí, jak to myslí.

„Budu teď klikat na obrázky a tak?“

S vážným pohledem přikývne.

„Vždycky se to dá zkusit,“ řekne.

KAPITOLA 26

„To jsi vždycky takový?“ zeptá se Brogeland, když se posadí ke stolu a odklopí obrazovku přenosného počítače. Přesunuli se do menší místnosti. Henning sedí na opačné straně stolu a dívá se, jak Brogeland kliká a ťuká do malé klávesnice.

„Jaký?“ zeptá se Henning.

„Nezdvořilý a arogantní?“

Brogeland otočí počítač k němu a usměje se. Henninga ta otázka ohromí. Svěsí koutky úst do kyselého půlměsíce a natočí hlavu nejdřív doleva a pak doprava. Pokud by se měl strážník stojící před ním stát jeho informátorem, nedoporučuje se v abecedě novináře arogantní a neuctivé chování. Proto řekne:

„Omlouvám se, nemyslel jsem to tak.“

Zvedne ruce.

„Po tom, co se stalo, se necítím ve své kůži. Nejsem každý den svědkem vraždy. Obvykle takový nebývám. Je to určitě obranný mechanismus nebo něco takového.“

Brogeland přikývne.

„Chápu.“

Možná to nebyla trefa do černého, ale každopádně se trefil do středu terče. Brogeland přisune počítač trochu blíž.

„K procházení dopředu a dozadu používáš šipky. Pokud by sis chtěl nějaký obrázek trochu zvětšit, tak na něj prostě klikneš.“

„Tohle jsou lidi se záznamem?“

„Ano. Rozdělil jsem je podle přistěhovalectví. Zohlednil jsem také pár dalších kategorií.“

Henning přikývne a začne listovat. Neustále listuje.

„Tak – copak jsi dělal po škole?“ zeptá se a zároveň se kouká na obrazovku.

„No, všechno možné, jako většina. Po střední jsem byl rok u armády, sloužil jsem rok v zahraničí, v Kosovu, a ještě jsem studoval tři roky na sportovní škole. Potom jsem se přihlásil k policii. A od té doby jsem tady.“

„Co rodina?“

Henning cítí, že se právě teď nenávidí.

„Mám ženu a jedno dítě.“

„Tvoje žena – je to někdo, koho znám nebo o kom vím?“

„To pochybuju. Potkal jsem ji na sportovní škole. Anita je z Hamaru.“

Henning přikývne a listuje dál. Některé tváře poznává, ale to jenom proto, že o nich dřív napsal nebo je viděl ve sloupcích.

„Líbí se ti u policie?“

Kde je kýbl, když ho člověk nejvíc potřebuje?

„Velmi, přestože je tady hodně práce. Nevidím dceru tak často, jak bych chtěl. Nestandardní pracovní doba. Vždycky pracujeme na nějakém případu.“

„Kolik je tvé dceři let?“

„Tři. Tři a půl,“ dodá spěšně.

„Pěkný věk,“ odtuší Henning a okamžitě zalituje, doufá, že Brogeland mu nepoloží podobnou otázku, která po takovém komentáři vždycky následuje. Henning ho předběhne.

„Jak se jmenuje?“

„Alisha.“

„Hezké jméno.“

A pak to přijde. Žluč, včerejší káva.

„Moje žena má za to, že jméno má být mezinárodní. Naše dítě tak může žít i v zahraničí, aniž by muselo své jméno hláskovat.“

Bjarne se zasměje. Henning se snaží také zasmát, ale zní to falešně, takže okamžitě přestane a listuje dál. Tváře, tváře, tváře. Kouká z nich kriminalita. Mají zlé pohledy, sevřená ústa. Ale žádný Střelec.

Prolistoval možná čtvrtinu, když se Bjarne zeptá:

„Myslíš, že si tě pachatel stačil prohlédnout?“

Henning odvrátí zrak od obrazovky a podívá se na policistu. Zvláštní, že mě to ještě nenapadlo, řekne si.

„Nevím,“ odpoví a představí si svůj útěk.

Střelec viděl spíš jeho záda, ale byl okamžik, kdy se jejich pohledy střetly. A Henning má tvář, kterou jen tak neschová.

Ano, viděl mě. Musel mě vidět.

Podívá se na Bjarneho a ví, co si strážník myslí. Jestli kriminalisté nenajdou důkaz, který prokáže, že vrah byl na místě činu, tak on je jediný, kdo může Střelce usvědčit. Právně vzato, s Henningovým svědectvím je to trestný kop do branky, která nemá brankáře.

To vyžaduje pouze jediné.

Aby zůstal naživu.

KAPITOLA 27

O tři čtvrtě hodiny později horlivě ťukne ukazováčkem do obrazovky. Brogeland se zvedne a přejde na druhou stranu stolu.

„Jseš si jistý?“

Henning se podívá na mužův křivý horní ret.

„Ano.“

Brogelandovi zasvítí v očích. Převezme počítač, otočí ho k sobě, posadí se, píše a chvíli kliká.

„Kdo je to?“ zeptá se Henning. Brogeland vykoukne zpoza obrazovky, trochu těká pohledem.

„Jmenuje se Yasser Shah,“ řekne neochotně. „Ale k čertu, nepiš o tom v novinách.“

Henning zvedne ruce.

„Kdo je to?“

„Vlastně nikdo. V minulosti byl několikrát souzen za majetkové delikty. V podstatě maličkosti.“

„Takže obchodování v malém k čisté likvidaci.“

„Vypadá to tak.“

„Hm.“

„Je napojený na gang, který si říká BBB. Bad Boys Burning.“

Henning svraští nos.

„Co je to za gang? Nikdy jsem o nich neslyšel.“

„To je gang, který se objevil teď v posledním roce. Zabývají se různou trestnou činností. Pašováním, drogami, vymáháním peněz pěstmi a zbraněmi, které – ehm – zbraněmi. Myslím, že kolega, který má na starosti odhalování organizovaného zločinu, je má pěkně pod kontrolou.

„Měli bratři Marhoniové s BBB něco společného?“

Brogeland se chystá odpovědět, ale zarazí se a podívá se na Henninga. A ten zase ví, co si policista myslí.

Henningu, jsi jistě fajn chlápek, ale neznám tě ještě dost dobře.

„Tohle je báječný,“ prohlásí Brogeland konečně. „Mockrát díky. Hodně jsi pomohl.“

Zvednou se. Brogeland mu podá ruku. Opět si je stisknou. Henning odchází z policejní stanice s pocitem, že možná pomohl nejvíc sám sobě.

Když vyjde na ulici, má titulek připravený. Tariqova poslední slova. Bude to pěkné čtení. A K?re s Tourettem si na to kliknou. Doslovně řečeno.

Když jde do Gr?ndlandsleiret, zapne si mobil. O půl minuty později ho zahrnou textové zprávy. Několik lidí mu zanechalo zprávu na jeho záznamníku. Iver Gundersen je jedním z nich. Henning samozřejmě ví proč. To by mu ještě chybělo. K některým zprávám nedokáže zaujmout postoj a chystá se je všechny vymazat, když mu Iver Gundersen zavolá znovu. Henning si povzdychne a zvedne telefon se strohým „Ahoj“.

„Kde jsi?“

„Na policejní stanici.“

„Ale proč jsi sem okamžitě nezavolal? Byla to přece velká věc a my jsme chtěli být první!“

„Byl jsem trochu zaneprázdněn tím, abych si zachránil vlastní kůži, dá se říct. To, co mi zůstalo.“

„Sakra, snažím se tě sehnat už tři a půl hodiny!“

„Tři a půl hodiny?“

„Ano.“

„Máš čas?“

Gundersen se zhluboka nadechne a vydechne tak těžce, že to Henningovi hlasitě zaduní v uchu.

„To je úplně na prd, že NRK bude informovat o tom, jak byl novinář 123nyheter svědkem vraždy a že se i po něm střílelo.“

„Zase J?rn Bendiksen?“

„Ano!“

„Má dobré zdroje.“

Henning to řekne takovým způsobem, že to nemůže být nepochopeno. Ví, že Gundersen si to přebere jako osobní urážku.

„Musím s tebou alespoň udělat rozhovor, tak mi můžeš povykládat, co se přihodilo. Necitovali jsme NRK a vyvolali jsme u čtenářů dojem, že jsme s tebou mluvili, ale úplně mě bolí žaludek. Tvoje očité svědectví to teď dost napraví.“

„Snad jste si nevymysleli nějaké citáty?“

„Ne, ne. Uvidíš sám, až přijdeš nebo si to přečteš v mobilu. Probereme to tady, nebo po telefonu?“

„Ne.“

„Jak myslíš to ne?“

„Ne, ne,“ řekne Henning a napodobí Gundersenův hlas. „Nebude žádný rozhovor.“

Je ticho.

„Děláš si ze mě blázny?“

„Nedělám.“

„Tak proč sakra ne?“

„Protože zhruba před třemi a půl hodinami mi kolem uší prosvištělo několik kulek. Nehodlám pachateli usnadnit, aby si mě našel, jestli to bude chtít zkusit znovu. Ví, že jsem ho viděl. Nebo takhle: Jestli to ještě neví, brzy se to dozví.“

Gundersen si ztěžka povzdychne.

„Pojedu teď domů a přepíšu ten rozhovor, který jsem s Tariqem udělal. Pak budu mít na pár dní hotovo,“ pokračuje Henning.

Sotva stačí dokončit poslední větu, na druhé straně je mrtvo. Henning se tomu musí skoro pousmát.

Nestačí si ani zajít do Meny Gr?nland a zase mu zazvoní telefon. Nezná číslo. Možná je to Gundersen převlečený za prodavače předplatného zbrusu nového plátku Ocas & Čurák. Henning stiskne tlačítko pro vypnutí mobilu, myslí na dva, tři nebo čtyři teplé rybí karbanátky.

To bude dobrota.

KAPITOLA 28

Igelitka s bateriemi se začíná vyprazdňovat, ale má jich ještě dost, aby je vyměnil ve všech osmi hlásičích kouře, až přijde domů. Vejde do obývacího pokoje. Žádný Střelec na číhané. Ani s tím nepočítal, ale jeden nikdy neví.

Než mu pomalu naběhne počítač, dá si sprchu. O tři čtvrtě hodiny později je čistší než Nivea Baby a spustí FireCracker 2.0. Musí se 6tiermes7 na něco zeptat. Tentokrát už je Deep Throat přihlášené.

MakkaPakka:

Turbo.

6tiermes7:

Negro.

Netrvá ti moc dlouho, aby ses stal terčem, co?

MakkaPakka:

Zrovna v tomhle jsem nevypadl ze cviku.

6tiermes7:

Jsi v pořádku?

MakkaPakka:

Jasně. Stejně i tak nemůžu v noci spát.

6tiermes7:

Počítej ovce. Zamasturbuj si.

MakkaPakka:

Příliš pracné.

6tiermes7:

:-)

MakkaPakka:

Přemýšlel jsem, že si vezmu na pár dnů volno, ale jsem jen trochu zvědavý.

6tiermes7:

Volno? Ty?

MakkaPakka:

Mají bratři Marhoniové něco společného s BBB? Jsou členy?

6tiermes7:

Ne. Trochu s tím zápasíme, abychom našli nějaké spojení.

MakkaPakka:

Ale nějaké tam je?

6tiermes7:

Myslíš?

MakkaPakka:

Nevím. Mohli být přece blízcí přátelé.

6tiermes7:

Jo, přesně.

MakkaPakka:

Uděláte na ně brzy zátah?

6tiermes7:

O tom zatím nic nevím. Ale tipuju, že nejdřív zkusí Yassera Shaha u něj doma.

MakkaPakka:

Určitě se propadl do země.

6tiermes7:

Nemyslíš, že to na tebe zkusí znovu?

MakkaPakka:

A ty bys to zkusil? Když mu hoří u zadku?

6tiermes7:

Ne. Ale nabídli ti ochranu?

MakkaPakka:

Ano.

6tiermes7:

Dobře. Může se přece stát, že to dokončí někdo jiný.

MakkaPakka:

S díky jsem odmítl.

6tiermes7:

Ach. Opravdu?

MakkaPakka:

Zábavné.

6tiermes7:

Tak co se bude dít dál?

MakkaPakka:

Přemýšlel jsem, že se teď budu skrývat.

6tiermes7:

Zvláštní.

MakkaPakka:

Dobře. Možná budu trochu pracovat z domu. Uvidím.

6tiermes7:

OK.

MakkaPakka:

Je něco nového ve vyšetřování kromě tohoto?

6tiermes7:

Málo. Pátrají všude možně po souvislostech a stopách. Hodně výslechů.

MakkaPakka:

Máš nějaké detaily, kterými mě můžeš nakrmit?

6tiermes7:

No, každopádně upustili od teorie vraždy ze cti.

MakkaPakka:

Něco dalšího zajímavého?

6tiermes7:

Ani nevím. Nevím jistě, jestli to něco znamená, ale jedna filmová společnost koupila opci na celovečerní film, který Hagerupová napsala.

MakkaPakka:

Teď někdy?

6tiermes7:

Myslím, že to bylo před nějakou dobou.

MakkaPakka:

Závist ve škole třeba?

6tiermes7:

Netuším. Ale mluví se vším, co má nohy a vystupuje jako její přátelé a učitelé.

MakkaPakka:

Měla Hagerupová nějakého vedoucího diplomky?

6tiermes7:

Ano. Chlápka jménem Yngve Foldvik.

MakkaPakka:

To jméno mi něco říká.

6tiermes7:

Mně vůbec nic.

MakkaPakka:

Víte něco o stanu na Ekebergské pláni?

6tiermes7:

Postavila ho tam škola. Natáčeli film.

MakkaPakka:

Podezíráte někoho z jejích spolustudentů?

6tiermes7:

Zatím ne. Myslím, že se hlavně zaměřují na Mahmouda Marhoniho. Pořád jsou tu indicie, které ukazují na něho.

MakkaPakka:

Vyslýchali ho potom, co byl zavražděn jeho bratr?

6tiermes7:

Ne. Jeho advokát se dělal důležitým.

MakkaPakka:

OK. Díky. Tak zatím.

6tiermes7:

Stay healthy.

Stay healthy.

Citát je z filmu Nelítostný souboj s Robertem de Nirem a Al Pacinem v hlavních rolích. Postava Jona Voighta sedí v autě společně s de Nirem a plánují loupež, a když se de Niro chystá vystoupit z auta, řekne mu, že musí zůstat zdravý.

6tiermes7 se líbí Nelítostný souboj. A ten starý dobrý Voight to přesně vystihne. Je fajn zůstat zdravý. A je příjemné vědět, že je tu někdo, kdo má starost. I přesto, že netuší, kdo ten někdo je.

KAPITOLA 29

6tiermes7 má pravdu. Nebude snadné se skrývat. Hlavou se mu honí příliš mnoho otázek, a čím víc na to myslí, tím si je jistější, že škola Henrietty Hagerupové a tamní studenti znají mnoho odpovědí.

Najede na webové stránky Westerdals a zapne si mobil. Stejně jako posledně ho zahrnou esemesky. A zrovna tak jako posledně je všechny smaže, aniž by se na ně podíval. Namísto toho si klikne na filmové stránky školy, najede si na zaměstnance a rychlým srolováním a kliknutím najde Yngve Foldvika. Vyskočí obrázek s životopisem a kontaktními informacemi. Henning si ho prohlíží.

Kde ho jen už viděl? Tmavé vlasy, pěšinka doleva. Malý nos. Tmavá pleť, ne čokoládově hnědá, ale má ten typ barvy pleti, která v létě snadno zhnědne. Místy strniště s šedinami. Vypadá na pozdního čtyřicátníka, ale pořád je to fešák. Henning tipuje, že některé studentky o něm tajně sní.

Podívá se na hodiny. Půl šesté. Tariqova poslední slova počkají. Místo toho vyťuká Foldvikovo číslo. Po třech zazvoněních mu to zvedne. Henning se představí. Foldvik pozdraví takovým tónem, ve kterém Henning rychle pozná „á do prdele“ tón.

„Nemám toho moc, co bych vám pověděl,“ začne. Hlas má jasný.

„Ani nechci, abyste teď něco říkal,“ kontruje Henning. Je ticho. Ví, že Foldvik moc nechápe, jak to myslí. Ale to je taky účel. Nechá ho dost dlouho čekat, aby začal být natolik zvědavý, že se sám zeptá.

„Jak to myslíte?“

„Pokud se budu moct zítra s vámi setkat v čase, který se vám hodí, tak můžu objasnit, o čem bych s vámi rád mluvil. Ale lhal bych, kdybych řekl, že to nemá nic společného s vaší zesnulou studentkou.“

„Nevím, jestli mám…“

„Bude to trvat jenom pár minut.“

„Jak jsem řekl, tak…“

„Rád bych, aby si lidé, kteří o Henriettě čtou, udělali o ní co nejpřesnější obrázek. Myslím, že vy byste mohl být tím nejvhodnějším zprostředkovatelem. Znal jste ji trochu jinak než její kamarádi ze školy a ti mají… abych byl upřímný – sklony vykládat hodně zvláštních věcí.“

Je ticho. Slyší, jak Foldvik přemýšlí. A v tom je jedno tajemství. Masírovat ego těm, se kterými budeš dělat rozhovor, natolik, že pro ně bude stále těžší říct ne.

„Dobře, tak dvě minuty. Zítra ráno v deset?“

Zeširoka se usměje.

„Desátá se mi výborně hodí.“

Když má člověk všechno na pásce, je snadné přepsat rozhovor. Zpočátku si myslel, že použije všechno, co Tariq pověděl, slovo od slova, protože byla jeho poslední, ale jakmile rozhovor v počítači dostane formu, upustí od toho. Je tam příliš mnoho nepodstatných věcí. A nechce, aby lidé věděli všechno, co Tariq o bratrovi řekl. Mahmoud sedí koneckonců ještě ve vazbě a vyšetřování je pořád otevřené.

Naťukat všechno, co Tariq Marhoni řekl, mu trvá půl hodiny. Rozhodne se, že se zaměří na ten pěkný popis, kterým Tariq svého bratra charakterizoval.

Můj bratr je dobrý muž.

Zavání to nudou, ale i tak je to něco. Píše dál:

Tariq Marhoni využil své poslední okamžiky k tomu, aby chválil bratra, který je podezřelý z vraždy. Čtěte exkluzívní rozhovor zde.

Ví, že to lidé budou číst, přestože to není moc zábavné. Jde o poslední slova nějakého člověka. To je působivé bez ohledu na to, co to je. A když je to tak exkluzívní jako v tomto případě, kliknou si na to všichni, co mají o případ jenom trochu zájem. Ostatní média budou článek zkoumat kvůli citátům, které by mohla předat dál. To znamená „…, řekl Tariq Marhoni 123nyheter jenom pár minut předtím, než zemřel.“

Citáty. Kromě reklamy a peněz v pokladně jde mnohým novinám o jejich citace v konkurenčních médiích. Zároveň je to v redakci možná i ten největší zárodek sváru, zvlášť u menších médií, od kterých velké ryby převezmou citát z nějakého případu a neuvedou původní zdroj.

To se děje každý den. Ti velcí mají takový strach, že ti malí budou větší, že to jde na úkor dobrých mravů i etického kodexu. Pokud není řeč o pravidelném vykrádání, často se telefonuje stejnému zdroji, získají se ty samé citáty, což jim umožňuje urputně a s velkou dávkou rozhořčení trvat na tom, že „my sami jsme měli stejný nápad.“ NRK, kupříkladu, má takovou praxi, že pokud nějaký případ prezentují dvě média, není důvod citovat některé z nich.

Neví, jestli se praxe nezměnila v průběhu těch dvou let, kdy byl mimo hru, ale případ o Tariqovi není možné necitovat. Předpokládá, že Heidi Kjusová bude zrovna s tímto spokojená. Možná i Iver Gundersen.

Ačkoliv ne. Gundersen nebude.

Myslí na BBB. Bad Boys Burning. Takový název spolku. Někdo má velkou potřebu zastrašovat. Bandidos. Hell‘s Angels. Cítí však, že je zvědavý, co jsou BBB zač. Zadá si celé jméno gangu do Googlu a okamžitě dostane tisícovku odpovědí, mnohé jsou nepodstatné a nepřesné. Recenze filmu Bad Boys, článek o jednom umečeném Švédovi, který měl před několika lety hit s názvem Burning, lidé, o kterých se mluví jako o „bad boys“, parta z Furuset, která si dala přesně tohle jméno. Málo relevantní.

Nicméně najde půl roku starý článek z Aftenpostenu, který pojednává o účtování gangu právě ve Furuset. Pod samotným linkem v popisku na Googlu není o BBB zmínka, ale přesto se dokliká.

A okamžitě zalapá po dechu. O případu napsala Nora. Ona se tedy odvážila do nebezpečného území. Gangy jsou zpravidla spojené s narkotiky, vymahači a rádoby kriminálníky. Zpravidla jsou to lidé, kteří hledají vlastní identitu. Ze stejného důvodu se lidé stávají hooligans. Aby byli součástí něčeho.

Nořin titulek zní Brutální účtování gangu ve Furuset. Dívá se na ten případ. Žádné obrázky z místa činu. Jenom ilustrační snímek sekery proti baseballové pálce. Odhaduje, že Nora měla ten večer noční a že Aftenposten si nezaplatil aktuální obrázek ze Scanpixu. Nebo jsou i ve Scanpixu škrty.

Nicméně vidí, že Nora odvedla dobrou práci. Mluvila s vedoucím zásahu, jedním z šéfů útvaru pro odhalování organizovaného zločinu v Oslu, zkontaktovala dva očité svědky, udělala rozhovor s jedním bývalým, ostře sledovaným chuligánem z gangu, který ví, o jaký druh účtování se jedná, a odevzdala nejméně padesát řádků o něčem, o čem se většina novin obvykle jenom zmíní.

Většinu lidí vyrovnávání účtů mezi gangy nezajímá. Myslí si: „To je dobře, že se mlátíte mezi sebou, aspoň bude na našich ulicích a silnicích míň blbců.“ Neví, proč to dělá, ale rozhodne se, že jí zavolá. Možná má o těchhle horkokrevných idiotech čerstvé informace, ale také si myslí, že má možná i jiný důvod.

Chce vědět, kde je.

Ví, že je to hloupé a mimo veškeré chápání, nemůže si však pomoct. Chce vědět, jestli je u Gundersena a jestli bude mít veselý, nebo utrápený hlas, nebo v něm bude náznak stesku, když ho zase uslyší mluvit. Nemluvili spolu po telefonu od té doby, co Jonas zemřel. Zavolala mu, aby se zeptala, jestli by mohl Jonase vyzvednout ze školky a postarat se o něj do druhého dne, přestože to byl vlastně její týden. Byla totiž nemocná. On jí odpověděl: Ano, samozřejmě, s radostí.

Ví, že to, co Noru sžírá, není samotný požár a fakt, že Jonas zemřel. Nikdy si neodpustí, že ten den byla nemocná a požádala ho o vystřídání. Kdyby jí nebylo špatně, nebyl by Jonas u něj. Byl by naživu.

Je přesvědčený, že pokaždé, když Nora cítí příznaky chřipky nebo nějaké bolesti, myslí si, že to nic není. To je v pohodě. To zvládnu, můžu jít do práce. A pokaždé ji určitě napadnou ty samé myšlenky: Proč jsem nezatnula zuby a nevyzvedla ho? Nakolik jsem byla opravdu nemocná?

Myšlenky k zešílení. On sám myslí na ty tři ušlechtilé koňaky, které si dal potom, co Jonas ten večer usnul. Možná by ho dokázal zachránit, kdyby vypil jenom dva. Nebo co takhle jeden? Co kdyby si šel večer předtím lehnout dřív, nebyl by tak indisponovaný a neusnul by u televize, když začalo hořet?

Co kdyby.

KAPITOLA 30

Nechá to dlouho zvonit. Možná na displeji vidí, že jí volá on. Nebo má nový telefon a nepřetáhla si kontakty z toho starého. Třeba ho prostě smazala. Nebo se možná zabývá něčím úplně jiným. Například žije život.

Překvapí ho, když to konečně zvedne. Také mohl, a zřejmě měl, zavěsit po desátém zazvonění, ale nedokázal to. Když ho pozdraví a osloví, má svěží hlas. Odpoví jí:

„Ahoj Noro.“

Ksakru, jak ho bolí vyslovit její jméno nahlas.

„Jak se ti daří?“ zeptá se ho. „Slyšela jsem o tom, co se stalo.“

„Jde to.“

„Určitě jsi byl na smrt vyděšený?“

„Vlastně spíš rozčilený.“

Když se nad tím zamyslí, je to pravda. Nesnaží se vystupovat jako nějaký drsný akční hrdina. Vlastně byl vzteklý, hlavně proto, že nechtěl, aby to tak skončilo, uprostřed crescenda, uprostřed něčeho nevyřešeného.

Oba jsou zticha. Dřív jim mlčení šlo dobře, ale teď je to spíš nepříjemné. Nepoloží mu žádnou navazující otázku. Pospíší si, než to bude ještě horší. Henning si myslí, že nechce budit dojem, že ji příliš zajímá jeho blahobyt, pokud je v místnosti s Gundersenem.

„Poslyš, zabývám se jedním případem a narazil jsem na to, že jsi před půl rokem napsala článek o gangu Bad Boys Burning. Vzpomínáš si?“

Několik vteřin je ticho.

„Ano. Pokud si dobře pamatuju, šlo o bitku s jiným gangem. Tuším, že s Hemoraiders.“

Henningovi se honí hlavou, že to budou jistě milí hoši.

„Přesně tak.“

„Čtyři nebo pět jich skončilo v nemocnici. S bodnými ranami a zpřelámanýma nohama.“

„To taky souhlasí.“

„Proč o nich píšeš?“

Zvažuje, jestli jí všechno poví, ale dojde mu, že pracují v konkurenčních novinách a důvěra je kapitola sama pro sebe v jejich společné zavřené pamětní knize. No. Částečně zavřené, každopádně.

„Nebudu o nich nic psát. Aspoň myslím.“

„S BBB se nežertuje, Henningu.“

„Nikdy nežertuju.“

„Myslím to vážně. Někteří z těch kluků jsou pěkní dárečci. Serou na všechno a na všechny. Myslíš, že oni stojí za vraždou Tariqa Marhoniho?“

Ta Nora. Zná ho příliš dobře.

„Nevím. Je příliš brzy něco takového tvrdit.“

„Pokud tyhle lidi vyhledáš, Henningu, tak buď opatrný. Dobře? Tohle nejsou milí hoši.“

„To bude dobrý,“ odpoví a má pocit, že je zvláštní opět mluvit s Norou o případech a zdrojích. Potkají-li se novináři, nedokážou o práci nemluvit. Když spolu navíc bydlí a všechno sdílí, je to jenom ještě víc práce. Dokud se to úplně nezvrhne.

Jednu dobu pracoval tolik, že když se konečně odpoledne nebo večer dostal domů, byla Nora tak nevrlá, že už se s ní o práci nedalo mluvit. Bylo to prostě příliš. Jeho chyba, přirozeně. I tohle. Vypadá to, že je to v jeho životě nějaký vzorec. Má pocit, že dokáže zničit ty nejhezčí věci.

Poděkuje jí za pomoc a zavěsí. Zůstane sedět a dívá se na telefon, jako kdyby byla pořád na druhém konci. Dá si ho k uchu. Jenom ticho.

Vzpomene si na dvojitou vraždu v Bod?, o které před několika lety napsal. Než si šla Nora lehnout ten večer, kdy odcestoval, zavolal jí. Mluvili spolu půl hodiny, možná ještě déle. Když ji uslyšel zívat, požádal ji, aby si telefon položila na polštář, ale nezavěsila. Chtěl ji slyšet spát. Seděl v hotelovém pokoji a poslouchal její dech, který byl zpočátku rychlý. Pak stále hlubší. Potom si sám lehl, nepamatuje si, jestli zavěsil. Ale pamatuje si, že tu noc spal dobře.

KAPITOLA 31

Zaheerullah Hassan Mintroza sedí v předklonu na vrzající židli v prosklené kukani. Počítá peníze. Hotovost. V mycí lince se platí jenom v hotovosti. Má pokladnu, ale vůbec ji nepoužívá.

Nic nepřekoná černé peníze.

Zatím je s dnešním příjmem dost spokojený. 12 osobních aut x 150 korun. 1800 korun dohromady. Plus dvě naleštění za 800 korun za jedno. A 36 taxíků x 100 korun. Celkem 7000. To jde. A do zavíračky zbývají ještě dvě hodiny.

Nabídnout taxíkům speciální slevu bylo chytré.

Když se chystá vyjít ven a přijmout nové zákazníky, zastaví za špinavým Mercedesem, který stojí venku, další dvě auta. Dvě policejní auta.

Kurva, řekne si Hassan v duchu. Strážníci, celkem tři, vystoupí z aut. Hassan jim jde naproti. Jednoho z nich už dřív viděl.

„Jste vlastníkem a provozovatelem této mycí linky?“ zeptá se Bjarne Brogeland. Mluví nahlas, aby přehlušil zvuk vysokotlakového splachování, které právě probíhá v hale. Hassan přikývne.

„Zaměstnáváte muže jménem Yasser Shah?“

Kurva, pomyslí si Hassan znovu.

„Ano.“

„Kde je? Rádi bychom s ním mluvili.“

„Proč?“ zeptá se Hassan.

„Je tady?“

„Ne.“

„Víte, kde je?“

Hassan zakroutí hlavou.

„Neměl být dneska v práci?“

„Ne.“

„Budete mít něco proti tomu, když nakoukneme do vaší mycí linky?“

Hassan pokrčí lhostejně rameny, zůstane stát venku a strážníci vejdou do haly. Špinavý Mercedes odjede.

Hassan myslí na Yassera. Zatracenej amatér. Copak mu neřekl „žádný průšvihy“?

Práce v hale se zastaví. Avensis taxi je okamžitě hotové. Strážníci mluví s ostatními v hale, ale Hassan neslyší, co kdo říká. Vidí, že Mohammed zakroutí hlavou. Omar taky.

Strážníci projdou všechny místnosti, vejdou do prosklené kukaně, zkontrolují to před mycí linkou i za ní. Brogeland něco poví ostatním strážníkům a pak přijde k Hassanovi.

„Potřebujeme nutně mluvit s Yasserem Shahem. Pokud ho uvidíte, vyřiďte mu, aby kontaktoval buď mě, nebo někoho jiného od policie.“

Brogeland mu podá vizitku. Hassan ji neochotně přijme, ale nepodívá se na ni. Leda ve snu, poldo.

„Víme, čím se tady zabýváte, Hassane.“

Hassan se snaží nedávat najevo neklid, ale cítí to ve tvářích. Čeká na hrozbu, která nikdy nepřijde. To proto, že už přišla. A teď to Hassanovi dojde.

Brogeland už nic neřekne. Hassanovi je jasné, že v nadcházejících dnech bude celá mycí linka pod kontrolou, jednak kvůli tomu, aby sebrali Yassera Shaha, jednak proto, aby jim vzali jejich podnikání.

Hassan zírá na Brogelanda a ostatní strážníky, jak nasedají do aut. Možná bych měl udělat nabídku i policii, uvažuje Hassan a dívá se, jak odjíždějí. Umytí zdarma výměnou za vaše těla na dně Oslofjordu.

Vstoupí do haly a mávne na ostatní. Jdou do prosklené kukaně. Hassan si nesedne. Popořadě se na všechny podívá.

„Vědí, že to byl Yasser,“ řekne.

„Jak to můžou vědět?“ zeptá se Mohammed.

„Jseš blbej? Yasser přece říkal, že tam ještě někdo byl. Určitě Yassera viděl a identifikoval ho policii. Může nám všechno překazit.“

„Kdo? Yasser?“

Hassan si povzdychne a zakroutí hlavou.

„Svědek, ty idiote!“

Mohammed se přikrčí.

„Je mi jedno, jak to uděláte, ale chci, abyste ho našli.“

Hassan se na jednoho po druhém podívá.

„Čtěte všechno, co najdete v novinách, mluvte s lidmi, které znáte, kdyby případně někdo zmínil jméno toho svědka. Yasser řekl, že ten muž měl v obličeji jizvu. Popáleniny. To by vám mělo ulehčit práci. Pokud policie nenajde jiné důkazy, že Yasser v tom bytě byl, tak nás i jeho může zničit jenom ten svědek. Až toho chlápka najdete, dejte mi vědět.“

„Co potom uděláš?“ zeptá se jeden z nich. Hassan se zhluboka nadechne.

„Co udělám? Co si kurva myslíš, že udělám?“

*

Henning dopíše rozhovor s Tariqem a odešle ho do hlavní redakce. Velkými písmeny napíše, že jeho jméno a fotka se nesmí za žádných okolností zveřejnit, až budou článek publikovat. Nemá v úmyslu se zahrabat, ale ani není nutné vystavovat jeho podobiznu na plakát.

Podívá se na hodinky. Sakra. Ve Vinmonopolu už je po zavírací hodině. A bez Svatého Hallvarda k matce nepojede. Rozhodne se, že raději půjde ven. Určitě tam probíhá nějaký trénink, na který se může podívat a trochu si odpočinout.

Když vyjde na ulici, začne mu slunce nad továrnou na plátno svítit na záda. Před jídelnou Mr. Tang stojí stůl a dvě židle. Pod stolem mhouří oči nějaký pes. Myslí, že je to irský setr.

Jako malý miloval psy. A psi milovali jeho. Jeho prarodiče měli fenu jménem Bianca. Bianca ho zbožňovala. Zbožňovala ho ještě víc potom, co se ukázalo, že má alergii na její srst.

Když se chystá přejít ulici, prosviští po Markveien žlutý Opel Corsa. Kdykoliv Henning vidí žlutá auta, vždycky si vzpomene na Jonase. Jednou, když měl syna vyzvednout ze školky, ukazoval Jonas na všechna žlutá auta, která viděl cestou domů. Šlo o to, kdo je uvidí jako první. To samé bylo i den nato. A další den. Vlastně celé léto. Teď není dne, aby Henning neviděl žlutá auta. A pokaždé v duchu slyší svůj hlas: „Žluté auto!“ A Jonas odpoví: „Já ho viděl první.“ „Nebylo skutečně žluté.“ „To se nepočítá, protože jsme ještě nezačali.“

Děti. Vymyslí si hry z těch nejpodivnějších věcí.

Na hřišti je sotva nějaké volné místo. Fotbalisté, rodiče, míče, dětské kočárky. Sedí tam, kde vždycky, obklopený jedovatými keříky. Střídavě se dívá na zápasy a tréninky, většinu lidí tady venku poznává. Kluci v hloučcích. Jeden z nich má s sebou na hřišti sáček s brambůrkami. Nějaký světlovlasý kluk s brankářskými rukavicemi se pokouší stát na rukách. Trenér přísným hlasem okřikne kluka, aby se připravil, protože hned začne zápas.

Mají na sobě příliš velké, světle fialové dresy Grüner. Jonas v těch příliš velkých, světle fialových dresech Grüner vypadal vždycky pěkně. Bílé šortky a bílé ponožky. Henning zavře oči a snaží se představit si ho. O dva roky staršího. Asi by měl dlouhé vlasy. Míval rád dlouhé. Třeba by viděl obrysy velkého kluka, malého mladého muže. Možná by se začal koukat po holkách, ale tvrdošíjně by to zapíral.

Možná.

Co kdyby.

Otevře oči. Sáček s brambůrkami je prázdný. Kluk ho spokojeně zahodí a napije se coly.

KAPITOLA 32

Tu noc se mu zdá o pistolích. O velkých pistolích, ze kterých létají kulky. Kulky směřují k němu, ale pokaždé, krátce před tím, než ho zasáhnou, se probudí.

Jak jen nenávidí spánek.

Nesnese být zavřený doma, a tak se rozhodne, že příští ráno za svítání vyjede na Ekebergskou pláň. Posadí se na Vespu, ten světle modrý rezavý skútr Vespa, a uhání městem, které se ještě nevzbudilo.

Dřív často dělával to, že se vracel na místa vražd, o kterých napsal. Poradil mu to jeho starý učitel Jarle H?gseth. Získat dojem z prostředí, nejlépe ve stejnou dobu, kdy byly vraždy spáchány. Mohou tam být nějaké detaily, které nevyšly najevo z rozhovorů, policejních zpráv, ze svědectví.

Jarle H?gseth byl moudrý muž. S výjimkou toho, co se týkalo kouření.

Henning zaparkuje vedle asfaltové cesty, která se táhne napříč Ekebergskou plání, přímo u Ekebergské školy. Stan tam pořád stojí, je obehnaný policejní páskou. Venku nejsou žádní jiní lidé. Je krátce po šesté hodině.

Rozhlédne se. Na Ekebergském statku se pase osamělý kůň. Venku běhá nějaká žena se světlými vlasy v copu. Na trávě, kde vzrostlé břízy vypadají jako srostlé k sobě, vidí pobíhat psa. Psisko má v tlamě klacík.

Jde ke stanu, snaží se představit si, co se stalo. Henriette Hagerupová v díře v zemi, omráčená paralyzérem. Nějaký muž na ni háže těžké kameny, bičuje ji a usekne jí ruku. Možná ani nestačila zakřičet, a pak už bylo příliš pozdě. Nikdo ji neviděl ani neslyšel.

Určitě byla zavražděna uprostřed noci nebo ráno za svítání. Nejspíš tam šla dobrovolně. Nikdo by nedokázal přenést člověka v bezvědomí přes celou Ekebergskou pláň, aniž by si toho někdo nevšiml. Ani uprostřed noci by to nešlo. Pořád tudy projíždějí auta. To ho přivede na myšlenku, že se jistě setkala s někým, koho znala. Má to nějakou souvislost s natáčením filmu?

Myšlenky mu přeruší nějaký pes, který na něho vyskočí. Když se ho pes chystá chytit za paži, sotva stačí v obraně zvednout ruce. Trhne sebou, couvá a psa odstrkuje. Pes nekousne, ale vrčí. Jeho majitel přichází.

„K noze!“

Mužův hlas je rozhodný. Pes se plete Henningovi pod nohama a pak se neochotně vrátí ke svému páníčkovi.

„Promiňte,“ omluví se ten starší muž a zvedne ruce. „Chce si jenom hrát. Je tak hravý, víte. Všechno v pořádku? Nekousl vás?“

Henning nemá nic proti hrám, ale pokusu o vraždu by mohl být ušetřen. Má chuť vynadat tomu idiotskému majiteli psa, který nechá vražednou zbraň volně řádit na veřejném prostranství. Ale neudělá to. Protože si vzpomene na něco, co řekla policejní inspektorka N?klebyová na tiskové konferenci:

Tělo objevil starší muž, který venčil psa. Dostali jsme hlášení o nálezu v 6.09 hodin.

Podívá se na hodinky. Už je skoro o minutu víc. Zhluboka se nadechne a podívá se na muže.

„To je v pořádku,“ řekne a setře ze sebe psí chlupy, které nevidí. S trochou štěstí se mu jich pár dostalo do nosních dírek a to potom teprve bude legrace.

„Čiperný tvoreček,“ dodá a pokusí se o úsměv.

„Ano, má v sobě jiskru. Jmenuje se Kama Sutra.“

Henning se na muže podívá.

„Kama Sutra?“

Muž hrdě přikývne. Henning mu už nepoloží navazující otázku.

„Jste venku docela časně.“

„To jsme každé ráno. Odjakživa se budím brzy a Kama Sutra rád začíná den tady. Já taky. Když je tu úplné ticho a čerstvý vzduch.“

„Chápu, jak to myslíte,“ řekne Henning a znovu se kolem sebe rozhlédne.

„Thorbj?rn Skagestad,“ představí se muž a jde mu vstříc. Podá mu ruku. Henning ji stiskne.

„Henning Juul.“

Skagestad má na hlavě armádní čepici, přestože je léto. Sedí mu volně na hlavě. Holínky jsou rovněž vojensky zelené. Plátěné kalhoty mají po straně, vpředu a vzadu kapsy a dole u nohou koženou výztuž. Bunda k nim pasuje barvou i stylem. Skagestad by se hodil na obálku časopisu Myslivost & Rybářství. Obličej má vrásčitý a zuby zažloutlé po kávě a tabáku. Nicméně má obličej, který si člověk snadno oblíbí. Vypadá to, že má pokaždé v záloze úsměv.

„Pracujete u policie?“ zeptá se a hodí klacík co nejdál. Kama Sutra vystřelí. Henning vidí, jak se ty malé tlapky boří do měkké trávy.

„Jsem novinář. Pracuji v internetových novinách 123nyheter.“

„123nyheter?“

„Ano.“

„Co je to za název novin?“

Henning rozpřáhne ruce.

„Mě se neptejte. Já jsem ho nevymyslel.“

„Ale co tady teď děláte? Nikdo tu přece není.“

„Vy jste přece tady. To vy jste ji našel, že?“

Henning na něm pozoruje, že začíná být skeptický. Mnozí jsou takoví, když pochopí, že s nimi chce dělat rozhovor. Ale tenhle chlápek musí Henningovi hezky odpovědět na všechno, co ho zajímá. Potom, co na něj mužův pes zaútočil, nemá problém se vnucovat.

„Nechci být v novinách.“

„To ani nemusíte.“

Kama Sutra se vrátí s klacíkem v tlamě. Skagestad ho vezme za jeden konec a co nejsilněji zatáhne. Pes znovu zavrčí, „chyť a nikdy nepusť“, neuvolní stisk, dokud ho Skagestad nepřemůže. Pes dýchá rychle, jazyk mu visí ven z tlamy. Posadí se na zem s pohledem plným očekávání. Skagestad hodí klacík znovu.

„Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

Henning si to dovede představit.

„Co to tady máme za společnost?“ pokračuje Skagestad. „Kamenování v Norsku?“

Zakroutí hlavou.

„Určitě nějací zasraní přistěhovalci.“

Henning má chuť mu něco říct, ale nechá to být. Jak říkával Jarle H?gseth:

Když má někdo něco na srdci a začne mluvit, nech ho mluvit. Nech ho, ať se vypovídá. I když se ti nelíbí, o čem mluví.

„Je jich tady příliš mnoho.“

Skagestad opět zakroutí hlavou.

„Nemám nic proti tomu, pomáhat lidem, kteří se mají špatně tam, odkud pocházejí, ale když mají být tady, tak ať k čertu dodržují norské zákony, respektují kulturu a životní styl, které jsme mnoho let budovali.“

„Není jisté, že to udělal nějaký přistěhovalec,“ namítne Henning.

„Jo? Nikdy předtím jsme se v Norsku s kamenováním nesetkali.“

Je příliš brzy ráno na to, aby debatovali o přistěhovalcích, a tak se zeptá:

„Proč jste vešel do stanu?“

„No, to je otázka. Sám nevím. Ale den předtím tam stan nestál, chodím tady přece denně, a byl jsem zvědavý.“

„Viděl jste někoho?“

„Člověk zpravidla vždycky někoho vidí, jenže zrovna tady nikoho. Když jsem šel sem nahoru, vůbec jsem si nikoho nevšiml. Bydlím na Samvirkeveien.“

„Mohl byste popsat místo činu?“

„Místo činu?“

„Ano. Jak to uvnitř stanu vypadalo, něco, co vám utkvělo v paměti.“

Skagestad se nadechne.

„Tohle už jsem vypovídal na policii.“

„Ano, ale není jisté, že jste si vzpomněl na všechno. Lidský mozek je docela pozoruhodný. Když prožijeme něco traumatického, jen zřídkakdy si vzpomeneme na všechny detaily okamžitě. S odstupem času se mohou objevit věci, které jste nepovažoval za podstatné, ale které jsou nicméně důležité.“

Henning si uvědomí, že mluví jako policista. Ale funguje to. Vidí, že Skagestad zkoumá svou databázi vzpomínek.

„Může to být cokoliv. Zvuk, pach, barvy,“ pokračuje Henning. Něco zapříčiní, že Skagestad změní výraz v obličeji. Trochu zpozorní.

„Vlastně je tu jedna věc, na kterou si teď vzpomínám,“ řekne a podívá se na Henninga. Kama Sutra se vrátí. Skagestad si psa nevšímá.

„Vzpomínám si, že když jsem vešel do stanu, všiml jsem si toho, ale pak jsem na to zapomněl.“

„Čeho?“ zeptá se Henning.

„Toho pachu,“ odpoví Skagestad a celé si to představí. „Byl tam těžký vzduch, jak to ve stanu obvykle bývá. Bylo tam však ještě něco.“

Pak se rozesměje. Henning tomu nerozumí.

„Je to trochu trapné,“ dodá. Henning dostane chuť s tím starým vlkem zatřást.

„Co je trapné?“ zeptá se ho. Skagestad zakroutí hlavou a pořád se směje. Pak se na něho podívá.

„Byl tam cítit deodorant.“

„Deodorant?“

„Ano.“

„Nebyl to parfém?“

„Ne. Pánský deodorant.“

„Jste si tím naprosto jistý?“

Přikývne.

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

Znovu se usměje.

„To je na tom právě to trapné,“ řekne, ale nepokračuje.

Henning si pomyslí, že ten chlápek by mohl být mučitelem v Guantánamu.

„Romance,“ prohodí. Henning nic nechápe.

„Od Ralpha Laurena,“ pokračuje Skagestad.

„Jak…“

„Sám ho používám, víte. Deodorant byl dárek od vnoučete. Tak proto jsem tu vůni poznal.“

„Byla to silná vůně?“

„Ne. Velice slabá. Ale mám dobře vytrénovaný čich. A jak už jsem řekl, sám ho jednou za čas používám, když jdu ven a… ehm – mám se s někým setkat.“

Kama Sutra znovu zavrčí. Skagestad hodí klacík. Pes běží, slintá, žvýká, běží.

„A myslím, že ženám se líbí.“

Muž se zasměje.

Henning se ani nechce zeptat, jak to Skagestad myslí. Pak Skagestad zvážní.

„Ubohé děvče.“

„Všiml jste si ve stanu ještě něčeho?“

„Myslíte, že tohle nestačí?“

„Ale ano. Jenže všechno může být důležité.“

„Pravda. Ne. Myslím, že to už je všechno.“

Zůstanou chvíli mlčky stát.

„Že o tom nenapíšete ve vašich novinách – jak že se vlastně jmenují?“

„123nyheter. Ne, nic o tom v novinách nenapíšu.“

Skagestad přikývne a poděkuje. Je na odchodu.

„Příjemně jsem si s vámi popovídal. Už musím domů, dát si kávu a zakouřit si,“ řekne. Henning zvedne ruku a domnívá se, že Thorbj?rn Skagestad, ať už je to trapné, nebo ne, možná přispěl důležitým dílkem do skládačky.

Jarle H?gseth se jistě v hrobě usmívá.

KAPITOLA 33

Než se setká s Yngve Foldvikem, může ještě chvíli zabíjet čas, a tak zamíří do redakce. Jede tam s pocitem, že den začal dobře. Je to vzácný pocit.

Řekl, že se pár dnů neukáže, jenže teď nedokáže jet domů. Když Henning přijede, sedí v práci unavený redaktor, který měl službu předchozí noc. Zády sedí nějaká dívka. Redaktor ho uvidí a narovná se, ale mlčí. Henningovi je jasné, že ten chlápek pochopil, co se seběhlo za posledních čtyřiadvacet hodin. Je pravděpodobně překvapený, že ho vidí v práci tak brzy.

Henning je také překvapený. Udivuje ho, že ani nemá potřebu vzít si volno. Ale nejspíš jde o to, dělat něco rozumného, naplnit dny něčím, co odvede jeho pozornost od „toho, na co nemyslí“. Když byl na něco zvědavý, byl vždycky takový. Nedokáže to odložit stranou.

Dr. Helge by byl jistě znepokojený, kdyby mě teď viděl.

Nesmíte začínat tak tvrdě, Henningu. Několik prvních týdnů to berte s klidem.

Brát to s klidem, ano. Beru to s velkým klidem.

Stiskne tlačítko na šálek kávy, počká 29 vteřin, nechá automat dokapat a jde ke stolu. Zapne si počítač. Je ticho. Jenom zvuk ze sporadického ťukání do klávesnice a televize u vedoucího noční směny. Zní to jako CNN. Spousta nejnovějších zpráv.

O minutu později se připojí na internet. Brzy zjistí, že v průběhu noci se toho stalo málo. Jeho článek o Tariqu Marhonim pořád vede. V pravém okraji na úvodní stránce vidí, že je za posledních 24 hodin nejčtenější.

Klikne na něj, aby si zkontroloval, že je všechno, jak má. Sotva si trochu usrkne kávy, málem ji vyprskne. Zírá na obrazovku. Má tam svůj profil i fotku. Souvislý text rozděluje jeho o něco větší snímek.

Zvedne se a jde k vedoucímu noční směny, který sebou škubne, když k němu přijde rozzuřený Henning. Redaktor nic neřekne, znovu se však narovná.

„To vy jste tam vložil můj článek?“ zaburácí Henning.

„Váš článek?“

„Ano, ten o Tariqovi Marhonim!“

„Kdy jste ho odeslal?“

„Včera večer!“

„Začal jsem o půlnoci, takže já jsem to být nemohl.“

Henning zakroutí hlavou a v duchu nadává.

„Něco není v pořádku?“

„Jasně že kurva něco není v pořádku! Neměl jsem tam u toho článku mít svůj profil, ani tam mít vystavený celý rypák!“

Redaktor mlčí. Dívka, která k nim sedí zády, pořád ťuká do klávesnice, jako kdyby se nic nestalo. Henning si hlasitě a ztěžka povzdychne.

„Dá se zjistit, kdo tam článek vložil?“

„Ano, počkejte chvíli.“

Redaktor kliká. Henning chodí dokola a pak si za něho stoupne. Systém pro správu obsahu Escenic Content Studio je zapnutý. Redaktor si otevře přihlášení k článku a odkašle si.

„Vložil ho sem J?rgen včera večer ve 20.03 hodin, editoval ho J?rgen ve 20.06 a 20.08 a pak ho otevřela Heidi ve 21.39 a 21.42.“

„Heidi Kjusová?“

„Ano.“

Ve tvářích cítí horkost. Bez poděkování se vrátí na svoje místo. Heidi by měla být ráda, že ještě nepřišla.

O půl hodiny později se objeví. Jde přímo k němu. Vypadá rozzlobeně. Tak to jsme dva, řekne si Henning.

„Proč mi to nebereš, když ti volám?“ zeptá se ho a hodí kabelku na stůl. Je trochu rozhozený.

„Já…“

„Když volám, tak to zvedneš. Ať už jsou čtyři hodiny nebo půl druhé. Jasné?“

„Ne.“

„Co jsi řekl?“

Dá si ruce v bok.

„Řekl jsem ne. Když nejsem v práci, tak prostě nejsem v práci. Nemám povinnost se ti hlásit. A proč jsi tam kurva vložila moji fotku, když jsem dal dostatečně jasně najevo, že u Tariqova případu nemám mít svůj profil!“

Teď je na řadě Heidi, aby byla vyvedená z míry.

„Já…“

„Je ti jasné, jak snadno si mě pachatel najde, jestli bude chtít?“

Přemýšlí, vzpamatovává se.

„Tady v novinách všichni píšou pod svým profilem,“ začne opatrně a postupně je její hlas přísnější. „Pokud nemáme dost odvahy být uvedení pod tím, co píšeme, plným jménem a fotkou, nemusíme ani publikovat.“

Není si jistý, jestli teď slyšel dobře, tak řekne „Hm“ a podívá se na ni.

„Kromě toho je tvoje jméno a fotka ve všech dnešních novinách, takže kdybychom to my neměli taky, vypadalo by to podivně.“

Podívá se na ni, ale nedokáže nic říct. Protože ona má vlastně pravdu. Sakra, uzná, že má vlastně zatraceně pravdu.

Heidi se posadí a začne svými ranními rituály. Zapnout počítač, mobil ven z kabelky, kalendář před sebe. Vyhrála. Ta zkurvená semetrika vyhrála!

A to dnešek tak dobře začal.

KAPITOLA 34

Heidi chodí tam a zpět. Henning v tichosti popíjí kávu. Vypadá to, že má hodně důležitých schůzek. Pokaždé, když si sedne, letmo se na něho podívá a nasadí pohled nadřízené.

Je něco po osmé a Lord Manšestr nikde. Pravděpodobně včera dlouho pracoval. Možná něco má. Třeba něco poslal. Henning se rozhodne, že mu zavolá, i přesto, že jejich poslední hovor nebyl zrovna nejsrdečnější. Ale někdy člověk musí podat ruku, nechat na sobě dříví štípat a tak. Tohle všechno Henningovi není zrovna vlastní.

Gundersen to zvedne okamžitě, ale má unavený hlas.

„Ahoj, tady Henning.“

„Dobré ráno.“

V pozadí je ticho. Dobře.

„Kde jsi?“ zeptá se, přestože vlastně odpověď znát nechce.

„Doma. Přijdu o něco později. Mluvil jsem o tom s Heidi.“

„Proto nevolám.“

„Aha.“

Gundersen se trochu probere, nastane odmlka, která v Henningovi vyvolá pocit, že oba chtějí něco říct. Ani jeden to však nedokáže. Jsou jako dva neohrabaní teenageři.

„Děláš na něčem?“ zeptá se Henning konečně. „Máš na dnešek nějaké plány?“

Slyší, že Gundersen si sedne. Hlas se trochu ztrácí. Zapálí si cigaretu, ztěžka vydechuje kouř do sluchátka.

„Krátce jsem mluvil s Emilem Hagenem,“ řekne a znovu si zhluboka potáhne.

„Kdo je to?“

„Jeden z vyšetřovatelů. V podstatě nováček. Poněkud se zarazil, když jsem se zmínil o paralyzéru.“

Henningovi se stáhne hrdlo.

„Co na to řekl?“

„Nechtěl to komentovat. Mahmoud stále popírá, že by provedl něco špatného, jenže ani neřekl nic, čím by prokázal svou nevinu, takže policie je v podstatě na stejném místě. Nemá na ten večer alibi. Jediný, kdo by mu je mohl poskytnout, je ten, se kterým ses potkal včera odpoledne.“

„Myslíš, že ho proto zabili?“

Zeptá se bez rozmyslu. Ale když otázku vyslovil, přijde mu, že je vlastně dobrá.

„Těžko říct. Možné to je.“

Souhlasně přikývne. To je rozhodně dost pravděpodobné. V tom případě někdo nemá nic proti tomu, že Mahmoud Marhoni je tam, kde je. Jenže proč Mahmoud mlčí?

„A ty? Jsi v práci, že se ptáš?“

Henning se podívá na Heidi.

„Ano, jsem v redakci.“

„Myslel jsem, že si na pár dnů dáš klid?“

„To jsem si taky myslel.“

Nemá chuť s Gundersenem diskutovat o svém mentálním zdraví, proto pokračuje:

„Říkal Emil Hagen něco o stíhání Yassera Shaha?“

„Yassera co?“

„O tom muži, který po mně včera střílel. Identifikoval jsem ho na policejní stanici v databázi.“

„Zeptal jsem se, jak pokračují v hledání pachatele, a on nevěděl. Nepůsobí zrovna jako nejbystřejší chlápek na světě. Tedy Hagen.“

Henning si pokyvuje, myslí si, že se hledáním Shaha teď spíš zabývá útvar pro odhalování organizovaného zločinu, protože byl členem BBB.

„Já jsem na dnešek domluvený s vedoucím diplomové práce první oběti. Nevím, jestli mi poví něco užitečného, ale zkusím ještě kontaktovat některé její další kamarády. S tou školou není něco v pořádku.“

„To zní dobře. Tak se asi uvidíme později,“ řekne na to Gundersen a vysloví to jako otázku. Henning netuší, co se bude dít po setkání s Foldvikem, přesto však odpoví:

„Určitě.“

Pak zavěsí. Má zvláštní pocit. Uvědomí si, že to byl jejich první civilizovaný rozhovor. Nebo alespoň jejich první rozhovor, který byl o něco delší než dvě věty.

„Nezapomeň, že dneska ve dvě hodiny je pracovní porada.“

Heidin hlas je chladný. Nepodívá se na něho.

„Porada?“

„Ano. Sture bude informovat o stavu věci. V současné době se moc nedaří.“

Kde se asi tak daří.

„Jenom to zmiňuji, protože jsem zaslechla, že máš na dnešek něco domluveného. Účast je povinná.“

No jistě, proběhne Henningovi hlavou, ale s ohledem na bezpečnost redakce to nevysloví nahlas.

Sture Skipsrud. Zakladatel novin a šéfredaktor. Sture a Henning spolu pár let pracovali pro Kapital. Výhodou práce pro specializované deníky, které nevycházejí tak často, je, že člověk má čas jít do detailů. Vyzpovídat spoustu zdrojů, udělat si správný a vyvážený obrázek o těch, o kterých bude psát. V tomto rozmezí vznikají kvalitní články. Ty, které vyžadují nějaký čas.

Sture psal dobré články, které vyžadovaly více času. Na začátku 90. let získal novinářské ocenění za exkluzivní reportáž, za článek o ministru hospodářství, v jehož důsledku musela státní rada odstoupit. Sture se stal v branži esem, využil svého postavení, aby si jinde vyjednal lepší smlouvy, působil v Dagens N?ringsliv, napsal pár knih, mimo jiné o nějakých finančních mázích, dostal se do TV 2 a pak na konci 90. let odstartoval 123nyheter. Hodně lidí se pozastavovalo nad tím, že muž, který si získal své místo v pátrací novinařině, by najednou zastával její přímý protiklad.

Henning však vždycky věřil tomu nejjednoduššímu vysvětlení, že Sture chtěl nějakou odezvu. Šlo to příliš pomalu. Chtěl mít výsledky. A nejraději než napočítáš 1-2-3.

„Tak já už mizím,“ loučí se Henning. Než si bude povídat s Yngve Foldvikem, potřebuje se trochu nasnídat.

„Nepůjdeš s námi na ranní schůzi?“

„Víš přece, co dnes mám.“

„Ano, ale…“

„Budu se snažit stihnout pracovní poradu.“

„To musíš.“

„Budu na to pamatovat, až budu mít za krkem pistoli.“

Dobře, trochu melodramatické, ale funguje to, protože Heidi nic neřekne a nechá ho jít.

1:1, pomyslí si.

KAPITOLA 35

Zastaví se v Deli de Luca v ulici Thorvalda Meyera a koupí si Calzone s kuřecím masem a pestem. Vezme si s sebou dvoje bulvární noviny a šálek kávy a posadí se na lavičku před knihovnou Deichmanske na protější straně ulice. Nejhorší ranní špička pominula, ale pořád je tady ještě hodně aut, tramvají a opozdilců. Opatrně usrkne kávu a začte se do VG. Na titulní straně se zabývají novou smrtící bakterií, která vyvolává strach v Dánsku. Zdravotní ústav se obává, že do podzimu dorazí do Norska. Nahoře v pravém rohu je malý obrázek s jeho ksichtem a pod ním nadpis: „Pokusili se zabít novináře“.

V duchu zanadává, jednak kvůli tomu, že je tam jeho fotka, a také proto, že Heidi Kjusová měla pravdu. Nalistuje si ten článek na straně čtyři. Autorem článku je Petter Stanghelle. Henning přelétne text a narazí na citaci:

„Juul měl štěstí, že pachateli utekl. Kromě tří výstřelů, které zabily Tariqa Marhoniho, byly vypáleny další čtyři. Žádný z nich novináře nezasáhl,“ sděluje hlavní vyšetřovatel Arild Gjerstad redakci VG.

Čtyři výstřely. Nevzpomíná si, že byly čtyři. Čte dál:

VG se nepodařilo zkontaktovat přímo Henninga Juula, ale Juulova nadřízená, Heidi Kjusová, se o dramatické situaci vyjádřila následovně: „Jsme samozřejmě velice vděční, že je Henning v pořádku. Neodvažuji se pomyslet na to, co se mohlo stát.“

V duchu se usměje.

Ta Heidi.

Stanghelle potom spekuluje, jestli je mezi vraždou Marhoniho a vraždou Henrietty Hagerupové nějaká souvislost, ale nikdo z policie to nechce komentovat.

Bomba.

Dagbladet také informoval o vraždě Tariqa Marhoniho na první stránce, ale žádná zmínka o Henningovi. Prezentují to jako čistou popravu. Zdánlivě profesionální. S výjimkou toho, že Henning vyvázl.

Když se chystá, že už půjde, projede kolem Deli de Luca pomalu nějaký taxík. Auto zastaví na červenou. V taxíku sedí dva muži, oba vpředu. Henning se na ně zadívá, protože oni se dívají na něho. A koukají na něho pořád, přestože už naskočila zelená.

Za taxíkem zvoní tramvaj a Mercedes pomalu vyrazí. Dívá se za autem, dokud nezabočí doprava do Nordregaty a nezmizí za knihovnou. Samozřejmě to může být náhoda, ale také to může být přesně naopak. Dopije kávu, vyhodí kelímek do přeplněné popelnice a vydá se ke křižovatce. Dívá se po stříbřitě šedém Mercedesu. Auto zabočí doleva do Tofteho ulice. Nestačí si všimnout poznávací značky ani licenčního čísla na střeše.

Snaží se na to nemyslet, ale není to jednoduché. Stačil si všimnout, že dvojice v autě si byla vzájemně podobná. Oba dva snědí s černými vlasy a tmavými vousy. Možná bratři. A také přistěhovalci.

Náhoda?

Měl by sebou možná rychle hodit, než se ten stříbřitě šedý Mercedes vrátí.

Zamíří k prohlubni mezi Markveien a Fredensborgveien, kde pod mostem teče v ospalých peřejích řeka Aker, ale náhle se rozhodne, že raději zajde do Vinmonopolu. S jeho matkou to nemá nic společného.

Stoupne si k výloze a chvíli tam stojí, schovává se mezi lidmi a najde si brožurku Arcus, kterou si listuje a přitom se pokradmu dívá na silnici. Spousta Mercedesů, také hodně stříbřitě šedých, ale žádný se dvěma snědými muži.

O dobrou chvíli později vyjde zase ven, zkoumavě se podívá doprava i doleva a co nejrychleji vyrazí směrem k Westerdals School of Communication. Dýchá trochu rychleji než obvykle. A často se otáčí.

Když konečně nechá dopravní ruch za sebou a je znovu ve školních prostorech, dýchá se mu lehčeji. Uvědomí si, že jestli ho dvojice z taxíku měla hlídat, odvedla špatnou práci, protože jim docela jednoduše proklouzl. Až na tohle to udělali zatraceně dobře. Protože už je nevidí. Ale také mohli zírat jenom na jeho obličej. Rozhodne se na to zapomenout. Blíží se desátá hodina. Je čas povykládat si s vedoucím diplomové práce Henrietty Hagerupové.

KAPITOLA 36

Okolí školy se za poslední dva dny změnilo. Kamery jsou pryč, stejně jako lidé předstírající zármutek. Pomníček Hagerupové tam stojí pořád, ale nehoří jediná čajová svíčka. Všimne si několika dalších vzkazů, kytic a růží, které už vypadají zvadle, ale před její fotkou nepláče nikdo ze spolustudentů. Těch pár studentů, kteří jsou venku, si povídá bez smutku v očích. Před vchodem stojí nějací dva, kluk s holkou, a kouří.

Možná už brzy skončí škola a většina se připravuje na zkoušky. Nebo už třeba mají prázdniny. To může značně ztížit vyšetřování nebo vyřešení případu.

Když směřuje do hlavní budovy, všimne si, že se na něho ti dva kuřáci dívají. Jakmile vejde dovnitř, po levé straně uvidí vrátnici s půlkruhovou přepážkou, za kterou sedí dva lidé. Sedí vedle sebe a líbají se. Upozorní na sebe, když položí ruce na přepážku.

Trhnou sebou, zachichotají se, podívají se na něho a potom si vymění pohledy s výrazem „najdeme si pak nějakou místnost“. Kdyby mi tak bylo dvacet, zasní se Henning.

„Jsem domluvený s Yngve Foldvikem,“ řekne. Kluk s dlouhými dredy a neupravenými vousy ukáže ke schodišti.

„Jděte do prvního patra, pak dvakrát doprava a rovně. Tak se dostanete přímo k jeho pracovně.“

Henning poděkuje za pomoc. Chystá se k odchodu, když ho něco napadne.

„Nevíš náhodou, kdo je Anette?“

„Anette?“

Idiote, pomyslí si o sobě. Určitě je tam takových Anette padesát.

„Vím jenom tohle. Kamarádila se s Henriettou Hagerupovou. Chodila s ní do třídy.“

„Aha, tahle Anette, ano. Anette Skoppumová.“

„Neviděl jsi ji tady náhodou dneska?“

„Ne, myslím, že ne. A ty?“ zeptá se přítelkyně a podívá se na ni. Vyťukává si něco do mobilu. Zakroutí hlavou, aniž by se na něho podívala.

„Sorry,“ omluví se Dredáč.

„To nevadí,“ na to Henning a jde. Kolem něho se to hemží studenty. Pár jich potká i na schodech. Je to, jako by vrátil čas o dvanáct až třináct let nazpátek. Pamatuje si období v univerzitní čtvrti Blindern, tu atmosféru, ten volný čas, oslavy, sevřený žaludek, když se blížila zkouška, přestávky na kávu, pohledy ve studovně. Měl rád ty pohledy ve studovně, zamlouval se mu studentský život, hltal všechno, co se mu podařilo najít o předmětech, kterým se věnoval do hloubky.

Foldvikovu pracovnu lze v prvním patře snadno najít. Henning zaklepe. Nikdo neodpoví. Zaklepe podruhé a podívá se na hodinky. Za minutu bude deset. Zkusí to ještě jednou a vezme za kliku. Dveře jsou zamčené.

Rozhlédne se. Zrovna teď na patře nikdo není. Vidí dveře. Spoustu dveří. Na většině z nich je napsáno „střižna“ nebo „zkušebna“. Všimne si černé opony a filmového plakátu, na kterém je napsáno Pro Elise.

Když na schodišti zaslechne kroky, otočí se. Zpoza rohu vyjde nějaký muž a jde přímo k němu. Yngve Foldvik vypadá přesně jako na fotce. Má stejnou pěšinku. Henninga opět přepadne pocit, že toho chlápka už někdy viděl, ale nepřijde na to kde.

Snaží se na to nemyslet a jde Foldvikovi naproti. Foldvik mu podá ruku.

„Vy budete určitě Henning Juul.“

Přikývne.

„Yngve Foldvik. Těší mě.“

Henning znovu přikývne.

Občas ho při setkání s lidmi, se kterými nikdy předtím nemluvil, zarazí, jak mluví a jaké používají fráze. Křestní jméno a příjmení, po kterých následuje například „Těší mě“. Velice obvyklé. Ale jaký má smysl říkat, že je těší, když ještě nevědí, jestli je opravdu těší. Jeho pouhá existence nemusí být přece automaticky příjemná?

Nora také říkávala „Ahoj, u telefonu Nora“, když mu něco chtěla. Pokaždé ho to rozčilovalo, přesto nikdy nic neřekl. Ale jak tam stál s telefonem v ruce a mluvil s ní, bylo snad jasné, že ví, že je u telefonu.

Fráze. Obklopujeme se frázemi, aniž bychom se zamysleli nad tím, co vlastně znamenají, jak jsou nadbytečné a jak malý význam mohou mít. Samozřejmě doufá, že setkání s Yngve Foldvikem bude příjemné, ale přísně vzato, to není ten důvod, proč je tady.

„Doufám, že tady dlouho nečekáte,“ řekne Foldvik příjemným hlasem.

„Právě jsem přišel,“ odpoví Henning a následuje ho do pracovny. Je to malá místnost. Obrovský monitor, dvě menší televizní obrazovky na zdi, dvě židle, pracovní stůl a velké množství filmových plakátů na stěnách. Poličky na knihy jsou plné příruček a biografií, při zběžném pohledu postřehne, že pojednávají o filmu. Také si všimne, že Foldvik má scénář Pulp Fiction v knižní podobě. Foldvik se posadí na židli vzadu v místnosti a nabídne mu druhou židli. Přisune se k oknu a otevře ho.

„Fuj, dusno,“ odtuší. Henning vidí na parkoviště. Pohledem se zastaví na jednom z aut, které čeká na zelenou na křižovatce, kde Fredensborgveien protíná Rostedovu ulici. Je to stříbřitě šedý Mercedes. Stříbřitě šedý taxík značky Mercedes. I na velkou vzdálenost zahlédne ty dva muže na předních sedadlech. Tentokrát se mu podaří rozpoznat i licenční číslo taxíku na střeše:

A2052.

Rozhodne se, že si to číslo prověří, jakmile se naskytne možnost.

„Tak jak vám mohu pomoct?“ zeptá se Foldvik. Henning vytáhne diktafon a ze zásady ho ukáže Foldvikovi. Učitel přikývne, že je to v pořádku.

„Henriette Hagerupová,“ řekne Henning.

„To jsem pochopil.“

Foldvik se usměje. Zatím vše probíhá příjemně.

„Co mi o ní můžete povědět?“

Foldvik se zhluboka nadechne a zapátrá ve vzpomínkách. Posmutní, zakroutí hlavou.

„To je…“

Opět zakroutí hlavou. Henning ho nechá, dokud nepřestane.

„Henriette byla neobyčejně velký talent. Velmi dobře psala a byla bystrá. Za tu dobu, co jsem tady, jsem odučil hodně studentů, ale vlastně si nevzpomínám na nikoho s větším potenciálem, než jaký měla ona.“

„V jakém smyslu?“

„Vůbec se nebála. Ráda provokovala, uměla to, její provokace však měly svoji podstatu, jestli chápete, jak to myslím.“

Henning přikývne.

„Byla mezi ostatními oblíbená?“

„Henriette, ano! Byla velmi oblíbená.“

„Společenská, extrovertní?“

„Naprosto. Myslím, že na žádný večírek neřekla ne.“

„Je tady ve škole dobrá atmosféra?“

„Velice. Řekl bych, že velmi dobrá soudržnost. Ročník, do kterého Henriette chodila, držel neobyčejně při sobě. Něco z toho, co tady učíme, je to, že v kreativním procesu je vše dovoleno. Všechno uvolnit, žádné zábrany, odvážit se přidat plyn. Pokud máte strach, co si o vás ostatní myslí, neodvážíte se přidat plyn. Když máte něco vytvořit, je to alfa a omega. Zbavit se ostýchavosti.“

Nechybí mnoho a Henning sám požádá o přijetí, ale zase se vrátí zpět do reality.

„Jinými slovy, neexistuje tady žádná závist?“

„Pokud vím, tak rozhodně ne. Ačkoliv my učitelé nerozumíme všemu,“ poznamená a zasměje se. Potom Foldvikovi dojde, na co se Henning vlastně zeptal.

„Myslíte, že to má něco společného s vraždou?“ zeptá se. „Tedy žárlivost?“

„V tomto okamžiku si nemyslím nic.“

Henning si připadá, že mluví jako policista. Už zase.

„Ale nesebrali snad za vraždu jejího přítele?“

„Je jenom podezřelý.“

„Ano, ale nejspíš to udělal on? Kdo by to jinak mohl být?“

Henning má chuť říct „proč si myslíte, že jsem tady“, ale upustí od toho. Rád to bude mít příjemné tak dlouho, jak jen to půjde. Vidí však, že Foldvik jde do defenzivy.

„Samozřejmě nemohu vyloučit, že mezi studenty nejsou třenice, ale to vůbec není nic nenormálního v kreativní skupině, kde má člověk spíše různé představy o stejných projektech.“

„Je mezi vašimi studenty někdo, kdo má ostřejší lokty než ostatní?“

„Ne, neřekl bych.“

„Nechcete to říct, nebo nevíte?“

„Nevím. A nejsem si jistý, jestli bych vám to vůbec řekl, kdybych to věděl.“

Henning se v duchu usměje. Nenechá se ovlivnit tím o něco méně příjemným tónem, ke kterému se dopracovali v průběhu poslední minuty.

„Nějaká filmová společnost koupila opci na scénář, který Hagerupová napsala, je to tak?“

„Ano, to souhlasí.“

„Co to bylo za společnost?“

„Říkají si Finn Fem Film. Dobrá společnost. Seriózní.“

Henning si i tohle poznamená.

„Je běžné, že studenti dokáží prodat projekty seriózním společnostem ještě dřív, než dostudují?“

„To se stává pořád. Je hodně zoufalých společností, které loví nové, zajímavé hlasy. Ale abych byl upřímný, hodně scénářů bylo špatných.“

„Takže mnozí sem chodí, aby vystudovali, a zároveň se pokoušejí najít uplatnění?“

„Přesně tak. A asi bych lhal, kdybych tvrdil něco jiného, než že si někteří myslí, že by sem ani nemuseli chodit, ale měli by být venku v tom skutečném světě a dělat filmy, produkovat, psát.“

„Takže lidi s velkým sebevědomím.“

„Spíš ambiciózní lidi. Zvláštní je, že velmi často mají to největší ego ti nejšikovnější.“

Henning přikývne. Nastane odmlka. Henningovu pozornost upoutá zarámovaný novinový článek, který visí na zdi před Foldvikem. Je to palcový titulek z Dagsavisen. Je tam fotka nějakého mladíka. Henninga napadne, že to bude určitě Foldvikův syn. Stejná ústa, stejný nos. Chlapec vypadá jako teenager. V nadpisu je napsáno Odlehčený Da Vinciho kód. Článek je o Stefanu Foldvikovi, který nedávno vyhrál v soutěži scénářů.

„Koukám, že zájem o film máte v rodině,“ podotkne Henning a ukáže na článek. V průběhu rozhovoru tohle dělává často, rozpovídá se o něčem úplně jiném, spíš osobním, o něčem, co je jednoduché uchopit, o věcech, které vidí kolem sebe. Je obtížné udělat dobrý rozhovor, když se mluví jen odborně. Jde to, ale jednodušší je, když se prolomí ledy a najde se něco, o čem se dotazovanému snadno mluví, nejlépe to, co je mu blízké. A nikdy není chyba poskytnout nějaký detail ze svého soukromí, rozhovor je pak spíš jako povídání. Jde o to, aby dotazovaní zapomněli, že se jich na něco ptáš. Často se dá ta nejlepší informace získat z toho, co člověk řekne, aniž by nad tím přemýšlel.

A to je přesně to, v co u Foldvika doufá. Foldvik se podívá na novinový článek a usměje se.

„Ano, to už tak bývá. Stefan tu soutěž vyhrál, když mu bylo šestnáct.“

„No teda!“

„Ano, je celkem talentovaný.“

„Asi jako Henriette Hagerupová?“

Foldvik se zamyslí.

„Ne. Henriette byla ještě větší talent. Aspoň to tak teď vypadá.“

„Co tím myslíte?“

Foldvikovi je nevolno.

„No, nezdá se, že by Stefana psaní ještě nějak zajímalo. To víte. Teenageři.“

„Děvčata, pivo a studentský život.“

„Přesně. Už se s ním sotva vídám. Máte děti?“

Henninga ta otázka zaskočí. Protože má i nemá. A nikdy nepřemýšlel o tom, co by měl odpovědět, když takovou otázku dostane, nikdy o tom nepřemýšlel, přestože věděl, že otázka by se dřív nebo později mohla objevit.

Odpoví co nejjednodušeji, jak dovede.

„Ne.“

Ale když to řekne, sevře se mu srdce.

„Děti mohou být občas trápením.“

„Hm.“

Henningův pohled se zastaví na zarámovaném obrázku o rozměru 4x6 na Foldvikově stole. Je to snímek ženy. Dlouhé černé vlasy, které začínají šedivět. Neusmívá se. Odhadne ji tak něco přes čtyřicet. Foldvikova žena.

A teď si Henning vzpomene, odkud si Yngve Foldvika pamatuje.

Žena Yngve Foldvika se jmenuje Ingvild. Henning si teď na všechno vzpomíná. Ingvild Foldviková byla před několika lety brutálně znásilněna nedaleko Cuba Bro. Ví to, protože byl u soudních přelíčení a o případu informoval. Yngve Foldvik seděl každý den v soudní síni a poslouchal všechny ty groteskní podrobnosti, které tam propírali.

Henning si pamatuje Ingvild Foldvikovou v lavici svědků, jak se třásla, jak ji ten muž, co ji zmlátil a znásilnil, poznamenal na celý život. Kdyby nebylo toho odvážného muže, který ten večer venčil psa, byla by pravděpodobně zavražděna. Byla totiž hodně pořezaná nožem. Všude. Pachatel dostal pět let. Ingvild si odnesla doživotní trauma. A Henning vidí, že jizvy se ještě nezahojily. Noční můry. Možná také výkřiky.

Přestane se tím zabývat, když si konečně k známé tváři přiřadil jméno.

„Co Henriette psala?“

„Většinou krátké filmy.“

„O čem byly? Zmiňoval jste se, že ráda provokovala.“

„Henriette stačila udělat dva krátké filmy, když… když tady byla. Jeden se jmenoval Ďábel klepe a byl to krátký film o incestu a ten druhý se jmenoval Sněhurka. Pojednával o dívce, která byla závislá na kokainu. Docela důmyslné filmy. Měla udělat ještě jeden film, ale už to nestihla.“

„Byl to ten, co se měl točit na Ekebergské pláni?“

„Ano.“

„Ale proč ho měli natáčet teď? Před letními prázdninami?“

„Protože děj se zřejmě odehrává v létě. Je důležité, aby to bylo co nejdetailnější a autentické, protože to dodá filmu na věrohodnosti.“

„O čem pojednával?“

„Ten film, který teď měla natáčet?“

„Ano.“

„Nevím přesně, protože jsme se o tom bavili jen krátce.“

„Aspoň tak zhruba co si z toho pamatujete?“

Foldvik se zhluboka nadechne.

„Myslím, že chtěla natočit něco o právu šaría.“

Henning se zarazí.

„Šaría?“

„Ano.“

Odkašle si, snaží se srovnat si myšlenky, které ho napadají. To první, co se mu objasní, je vzkaz, který Anette napsala Henriettě.

„Pracovala na tom filmu s Henriette Hagerupovou Anette Skoppumová?“

Foldvik přikývne.

„Henriette napsala scénář a Anette to měla režírovat. Ale jak znám Anettu, určitě do scénáře taky mluvila.“

Anetto, pomyslí si Henning, musím tě najít. A jestli je tady ještě něco, co může říct se stoprocentní jistotou, pak to, že film, který měly udělat, má něco společného s vraždou.

„Nevíte, jestli je ještě tady, nebo už odjela na léto domů?“

„Myslím, že je ještě tady. Viděl jsem ji včera. Pokud si dobře vzpomínám, mám se s ní za pár dní setkat, takže sotva někam odjela.“

„Nemáte náhodou její telefonní číslo, na kterém bych ji zastihl?“

„To mám, ale nemůžu vám ho dát. A ani nevím, jestli chci, abyste s tím moje studenty dál obtěžoval. Tohle bylo těžké pro nás pro všechny.“

Ano, pamatuji si to, řekne si Henning. To přejde.

„Nemáte náhodou kopii scénáře toho krátkého filmu?“

Foldvik si povzdychne.

„Jak jsem řekl, stačil jsem to s Henriettou probrat jenom ústně. Slíbila, že mi ho pošle mailem, jak ho bude mít hotový, ale nikdy jsem ho neviděl.“

„Co teď bude s filmem?“

„Zatím jsme se nerozhodli. Ještě něco? Musím hned na další schůzku.“

„Ne, myslím, že ne,“ odpoví Henning.

KAPITOLA 37

Když Henning sejde do přízemí, Dredáč se s ní ještě pořád líbá. Dobrý Bože, ten chlápek ji právě oživuje. Henning si odkašle. Dredáč se na něho podívá. Rozhodně mu nechybí ta prvotní ostýchavost, o které Yngve Foldvik mluvil s takovým zápalem.

„Mockrát děkuju za pomoc,“ začne Henning. „Našel jsem Foldvikovu pracovnu bez problémů.“

„Není zač.“

Dredáč si olizuje pusu.

„Říkal jsem si, jestli bych tě mohl požádat ještě o jednu laskavost. Jsem novinář a připravuji článek o Henriettě Hagerupové a jejích spolustudentech, o tom, jak žijí dál po té hrůze, co se stala. Nebude to žádný vtíravý článek, ale trochu obsáhlejší článek o tom, co bude dál a jak taková událost poznamená studijní skupinu.“

Jestli se uděluje cena za přehánění, je jeho příští nominace nesporná. Dredáč se zájmem přikývne.

„Jak vám s tím můžu pomoct?“

„Potřeboval bych seznam všech, se kterými chodila do třídy. Nemáš to náhodou v počítači?“

„Jasně, myslím, že jo. Počkejte chvíli,“ řekne a uchopí myš. Klikne a stiskne několik kláves. Světlo z počítačové obrazovky se mu odráží v očích.

„Chcete to vytisknout?“ zeptá se Dredáč.

Henning se usměje.

„Ano, děkuji. Budu rád.“

Klikání, vyťukávání. Hned vedle se zahřívá tiskárna. Vyklouzne z ní list papíru. Dredáč ho vezme a s úslužným úsměvem mu ho podá.

„Bezva! Moc děkuju,“ řekne Henning a vezme si list papíru. Rychle přelétne jména, všech dvaadvacet. Jeden ze vzkazů, který si přečetl ten první den, mu znovu naskočí v hlavě. Chybíš mi, Henry. Chybíš mi. Tore.

Tore Benjaminsen.

„Prosím tě,“ požádá svého milosrdného pomocníka za přepážkou. Dredáč se vrací k přítelkyni, aby se zase mohli olizovat, ale jakmile uslyší Henningův hlas, otočí se.

„Ano?“

„Znáš Toreho Benjaminsena?“

„Toreho, ano. Jasně. Znám ho. Všichni ho znají, ha ha.“

„Je dneska tady? Viděls ho?“

„Viděl jsem ho někde venku.“

Henning se otočí ke vstupním dveřím.

„Jak vypadá?“

„Krátké vlasy, malý, hubený. Myslím, že má na sobě tmavě modrou bundu. Aspoň ji vždycky nosí.“

„Mockrát děkuju za pomoc!“ poděkuje Henning a usměje se.

Dredáč zvedne ruku a lehce se ukloní. Henning vyjde ven a rozhlédne se. Během vteřiny Toreho Benjaminsena najde. Kouří, je to jeden z těch kuřáků, které Henning míjel, když před necelou hodinou vstoupil na akademickou půdu.

Tore a dívka, se kterou kouří, si ho všimnou dřív, než k nim přijde. Pochopí, že jim něco chce, protože přestanou mluvit a dívají se na něho.

„Ty jsi Tore?“ zeptá se Henning. Benjaminsen přikývne. Henning ho pozná. Před pár dny, kdy slabě poprchávalo, dělal s Torem před školní budovou rozhovor Petter Stanghelle. Henning nečetl, co o své zesnulé spolustudentce pověděl, ale pamatuje si jeho spodky značky Björn Borg.

„Henning Juul,“ představí se. „Pracuju pro 123nyheter. Říkal jsem si, jestli bych s tebou nemohl prohodit pár slov?“

Tore se podívá na kamarádku.

„Pokecáme později,“ navrhne a nasadí výraz „já jsem důležitý“. Torovo ego nebude těžké namasírovat.

Když si podají ruce, má pocit, že tiskne ruku malého dítěte. Posadí se na nedalekou lavičku. Tore vytáhne krabičku cigaret, vyndá jednoho bílého kamaráda a nabídne i Henningovi. Zdvořile odmítne, přestože zírá na starého kamaráda.

„Myslel jsem, že o Henriettě bylo ve včerejších zprávách?“

„Svým způsobem ano i ne.“

„Vražda asi nebude nikdy neaktuální,“ prohodí Tore a zapálí si.

„Ne.“

Tore si schová zapalovač do kapsy u bundy a zhluboka si potáhne. Henning ho pozoruje.

„Henry byla úžasné děvče. V mnoha ohledech. Měla hodně ráda lidi. Ale možná je měla ráda až moc.“

„Jak to myslíš?“ zeptá se Henning a zároveň mu dojde, že si měl zapnout diktafon. Ale teď už je příliš pozdě.

„Byla krajně extrovertní a – jak to mám říct – měla ráda všechny trochu víc, než je zdrávo, jestli rozumíte, jak to myslím.“

Tore si znovu potáhne a vyfoukne, rozhlédne se. Pokývne na jednu dívku, která je míjí.

„Byla koketa?“

Přikývne.

„Na této škole byste sotva našel člověka se třema nohama, který by někdy neměl chuť na…“

Zarazí se a zakroutí hlavou.

„To je úplně zvrácený,“ pokračuje. „Že jako umřela.“

Henning tiše přikývne.

„Setkal ses někdy s jejím přítelem?“

„S Mahmoudem Marhonim?“

Tore jeho jméno vyštěkne a při artikulaci hlásky „ch“ obzvlášť dlouho chrchlá.

„Ano?“

„Nechápu, co na tom blbovi Henry viděla.“

„Byl to blb?“

„Jo, megablbec. Jezdil v nabušeným BMW a myslel si, že je drsňák. Rozhazoval prachy.“

„Takže byl štědrý?“

„Ano, ale naprosto hloupě. Nechal svou kreditku na baru a obešel přátele Henry s tím, ať si klidně objednáme pivo, že to jde na jeho účet. Jako by se zoufale snažil dokázat, jak je skvělý. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby…“

Znovu se zarazí.

„Nepřekvapilo by tě co?“

„Chtěl jsem říct, že by mě nepřekvapilo, kdyby jeho peníze byly špinavé, ale vím, že to zní rasisticky.“

„Možná, ale to přece klidně může být pravda?“

„O tom nic nevím. A jenom proto, že jsem to řekl, nejsem rasista.“

„To jsem si ani nemyslel.“

„Ale on si ji nezasloužil. Byl to hlupák.“

Tore dokouří, zahodí špaček na zem a nezašlápne ho. Bílý kamarád leží na zemi a vypouští modrošedé výpary hned vedle kaluže.

„Jaký měli vztah?“

„Myslím, že se dá říct, že bouřlivý.“

„V jakém smyslu?“

„Byli velmi zvláštní. Mahmoud byl žárlivec. Ostatně není divu při tom, co Henry prováděla.“

Henningovi se znovu vybaví šaría.

„Byla někdy nevěrná?“

„Pokud vím, tak ne, ale nepřekvapilo by mě to. Byla celkem bezprostřední, ráda byla středem pozornosti, abych tak řekl. Chodila vyzývavě oblečená.“

Smutně se podívá jinam.

„Flirtovala s někým víc než s ostatními?“

„Ano. Těch bylo, ehm, hodně.“

„I tobě učarovala?“

Henning vzhlédne od poznámkového bloku a setká se s jeho pohledem. Tore se usměje a podívá se do země. Povzdychne si.

„Kolem stolu, u kterého seděla Henriette, nebylo nikdy prázdno. Myslím, že většina ze třídy s ní taky chtěla spolupracovat. Já jsem se s ní každopádně brzy velmi dobře skamarádil. Henry a já jsme se spolu ohromně bavili. Vždycky jsme flirtovali. Když jsme se seznámili, zrovna mi jeden vztah skončil a hodně jsme o tom spolu mluvili. Byla plná pochopení, soucitu, vřelosti. Byla jednou z těch, kteří naslouchali. A pokaždé, když jsem se jí otevřel, následovalo objetí. Dlouhé objetí. Dá se říct, že za ten půlrok, co jsem tady, jsem se otevřel docela hodně,“ řekne a zasměje se.

Henning si to představuje, představuje si ji. Pěknou, milou, otevřenou, společenskou, flirtující. Kdo by nechtěl být ve společnosti takové pilulky štěstí?

„Bylo docela snadné si její vřelost mylně vykládat jinak, jako nějaký zájem, flirt, a já jsem jednou zašel trochu dál. Pokusil jsem se ji políbit a…“

Znovu zakroutí hlavou.

„Jenže ona to tak nemyslela. Zrovna tehdy jsem byl naštvaný, protože jsem cítil, že mě svedla, nalákala mě do své sítě jenom proto, aby mě pak odmítla. Jako kdyby to byla nějaká její hra. Chytni a pusť. Pár týdnů jsem se na ni ještě pořád zlobil. Pak to postupně přešlo. Jednou večer, když byla celá naše parta ve městě, jsme si o tom promluvili. Ujistila mě, že chce být mou kamarádkou, ale nic víc. Raději jsem ji chtěl mít za kamarádku, než vyčerpat spoustu energie pocitem zhrzenosti, a po tomhle jsme se stali neuvěřitelně dobrými přáteli.“

„Cítil ses blbě, když byla s Mahmoudem?“

„Ne, vlastně ne. Protože jsem věděl, že o mě nemá zájem. Ale je to jasné – je přece dovoleno závidět.“

Henning přikývne. Tore si znovu zapálí.

„Máš nějakou představu o tom, kdo ji mohl zabít?“

Tore se k němu otočí.

„Vy myslíte, že to nebyl Mahmoud?“

Henning se na okamžik zarazí, neví, nakolik má být upřímný, protože má pocit, že Tore docela dost mluví se spoustou lidí. Proto řekne:

„Je sice zatčený, ale jeden nikdy neví.“

„Jestli to není Mahmoud, tak netuším.“

„Nevíš, jestli měla nějaké další muslimské přátele kromě Mahmouda?“

„Spoustu. Henriette byla kamarád s každým. A všichni se s ní chtěli kamarádit.“

„Co Anette Skoppumová?“

„Co je s ní?“

„Pokud vím, tak s Henriettou trochu spolupracovala.“

Tore přikývne.

„Znáš ji dobře?“

„Ne, skoro vůbec. Ona je vlastně Henriettin naprostý protiklad. Moc toho nenamluví. Slyšel jsem, že má epilepsii, ale nikdy jsem neviděl, že by měla záchvat. Zřídka o sobě něco poví. Alespoň ne jako střízlivá. Naproti tomu, když je opilá…“

„Tak se uvolní?“

„No, dá se to tak říct. Víte, co jinak říká v opilosti?“

„Ne.“

„Jaký má smysl být géniem, když o tom nikdo neví?“ Tore napodobí její hlas a zasměje se.

„Jestli je tady někdo, kdo nemá důvod si o sobě příliš myslet, je to ona. Není nějak zvlášť šikovná. A vím o minimálně třech, co byli v jejích kalhotách, když byla opilá. Vlastně si myslím, že je lesbička.“

„Proč to říkáš?“

„Sice je ode mě hloupé, že to říkám, ale myslím si to. Nestává se vám občas s lidmi něco podobného? Že si myslíte, že o nich něco víte?“

„V podstatě celou dobu,“ odpoví Henning a zasměje se.

„Každopádně měla Henriettu hodně ráda, to se nedalo přehlédnout. Ale to měli ostatně všichni. Do prdele,“ řekne Tore a znovu zakroutí hlavou.

„Rád bych si taky popovídal s Anettou. Nemáš náhodou její číslo na mobil?“

Tore vytáhne telefon. Je to lesklý, tmavě modrý Sony Ericsson.

„Myslím, že ano.“

Chvíli něco vyťukává a pak natočí telefon k Henningovi, který si čte těch osm cifer a současně si je poznamenává.

„Děkuji,“ řekne. „To už je všechno, co mě zajímalo. Chtěl bys ještě něco dodat?“

Tore se zvedne z lavičky.

„Ne. Ale doufám, že policie dopadla toho pravého. Rád bych…“

Zarazí se.

„Co bys rád?“

„Zapomeňte na to. Teď už je stejně příliš pozdě.“

Tore Benjaminsen zvedne ruku k Henningovi a jde k červenému schodišti.

„Děkuji za popovídání.“

„Nápodobně.“

Henning zůstane sedět a dívá se za ním. V kalhotech s rozkrokem až někde u kolen se Tore snaží vystupovat drsně. Björn Borg je i dnes na svém místě.

KAPITOLA 38

Po Toreho odchodu sedí Henning ještě chvíli na lavičce. Rád odpočívá na lavičce. A je tady pěkně. Příjemně. Navíc tu není lilek potměchuť. Ale Anettu nikde nevidí. Do budovy vcházejí a z ní vycházejí lidé a jeho pohled pokaždé ulpí na červeném schodišti. A pokaždé je stejně zklamaný.

Rozhodne se, že jí zavolá. Než vyťuká číslo, všimne si, že už bude půl druhé. Představuje si, jaké represálie ho čekají, pokud přijde o tu bájnou pracovní poradu, předpokládá však, že mu potom Sture díky starým časům poskytne kratší verzi. Kromě toho má Henning jasnou předtuchu, co šéf řekne:

Z důvodu nenadálých změn na reklamním trhu jsme nuceni snížit výdaje. Krátkodobě to nebude mít na zaměstnance žádný dopad, ale může to být aktuální z dlouhodobého hlediska, jestliže neodevzdáme víc stránek. Čím více stránek se bude číst, tím rychleji se zbavíme záplavy inzerátů a budeme tak moc dát prostor novým inzerentům. Vlastně jsme vyprodali veškerý reklamní prostor a potřebujeme vytvořit víc stránek. To znamená, že musíme podniknout určité kroky v souvislosti s případy, o kterých píšeme. Ve výběru materiálu musíme být víc kritičtí. A blablabla…

Někteří jistě budou nahlas vykřikovat něco o integritě a „co důležitost a relevance“, ale on ví, že Sture bude s většinou toho souhlasit a ještě bude požadovat větší nasazení. A větší nasazení pro internetové noviny, které chtějí přežít, znamená víc sexu, víc nahotin a porna. Tohle lidé většinou chtějí. I když tvrdí, že ne, stejně si na to kliknou, pokud mají volnou minutku nebo dvě, aby si blíže prohlédli prsa nebo zadek, které se používají jako lákadlo. Internetové noviny tohle stejně ví, mají cifry a statistiky, které ukazují, na které články se nejvíc kliká, a na základě toho kritéria je volba jednoduchá.

Heidi se nad tím určitě rozčiluje, ale protože patří do středního managementu, nezbývá jí, než se držet toho, co rozhodlo vedení. Nikdy o šéfech ani o jejich bezhlavých rozhodnutích neřekne nic negativního veřejně. Protože to se naučila v kurzu pro střední management.

Henning vyťuká Anettino číslo a čeká, až to zvedne. Po jedenáctém zazvonění dostane spojení.

„Haló?“

Anettin hlas je křehký a opatrný.

„Anetto, tady je Henning Juul. Pracuji pro 123nyheter. Viděli jsme se krátce v pondělí.“

„Nemám vám co říct.“

„Počkej, nezavěšuj –“

Na druhém konci je mrtvo. V duchu nadává, rozhlédne se. Nějaký muž v montérkách přichází ke škole. Nese kbelík.

K čertu, udělám to, rozhodne se Henning. Zavolám jí znovu, přestože je to nevhodná strategie. Riskuji, že ji ještě víc zaplaším. Dotírání není zrovna nejlepší nápad, ale nedala mi na vybranou. Nejdřív dostane vyzváněcí tón, ale po pár vteřinách se změní na obsazovák. Sakra, zablokovala hovor, zanadává a vidí dalšího muže v montérkách. Rozhodne se, že jí místo toho napíše textovou zprávu:

Vím, že se mnou nechceš mluvit, ale nejde mi o rozhovor. Myslím si, že Henriette byla zavražděna kvůli krátkému filmu, který jste měly natočit. Rád bych s tebou o něm mluvil. Můžeme se setkat?

Stiskne „odeslat“ a čeká. Čeká. A čeká. Neodpovídá. Znovu zanadává. Co teď?

Ne, pomyslí si. Nebude nadávat. Napíše ještě jednu esemesku:

Vím, že máš strach, Anetto. Vidím to na tobě. Ale myslím si, že ti můžu pomoct. Dovolíš mi, abych ti pomohl?

Odeslat. Ví, že začíná vypadat zoufale, a není to daleko od pravdy. Když mu o pár vteřin později pípne mobil, trhne sebou. Otevře textovou zprávu.

Nikdo mi nemůže pomoct.

Dostává se do varu. Teď to začíná být vážně zajímavé. Odepíše:

To nemůžeš vědět, Anetto. Pokud mě necháš nahlédnout do scénáře, možná bychom mohli začít od toho? Slibuji, že budu diskrétní. Jestli se nechceš setkat – možná bys mi mohla poslat scénář e-mailem? Moje adresa je hjuul@123nyheter.no.

Odeslat.

Věčnost vměstnaná do vteřin. Slyší je tikat.

Ne, řekne si. To nejde. Anette je mimo. Nechce být zdroj, ani tajný. Utěšuje se tím, že se alespoň hodně snažil. Ale slabá útěcha není na místě. Zvedne se a jde.

Pak mu opět zapípá mobil. Čtyři krátká pípnutí.

Den Gode Café. Za hodinu.

KAPITOLA 39

Bjarne Brogeland si povzdychne. Prohlíží si dokument na obrazovce, ale z mžourání ho rozbolí hlava. Potřebuju přestávku, řekne si. Dlouhou. Možná se zeptám Sandlandové, jestli nechce zajít na pozdní oběd, popovídat si trochu o práci, profesi a trochu o sexu. Zatracená malá přísná mazaná pokušitelka. Brzy si na něm budu muset udělat uzel, jestli mi nedovolí, abych –

Brogelandovy myšlenky přeruší vyskakovací okno na obrazovce. Ann-Mari Sara, jedna z kriminalistek ze čtvrti Bryn, vyplní celou obrazovku prostřednictvím webové kamery.

Brogeland se nakloní blíž k obrazovce a zesílí hlasitost.

„Trochu jsme pokročili ohledně toho počítače,“ sdělí mu.

„Marhoniho počítače?“

„Ne. Mahátmy Gándhího. Koho jiného?“

„Našli jste něco?“

„Myslím, že to můžeme říct s určitostí.“

„Dobře, počkej chvíli. Dojdu pro Sandlandovou.“

„To nemusíš. Můžu vám poslat, co mám. Jen jsem si nejdřív chtěla ověřit, jestli tam jsi.“

„Dobře.“

Brogeland se rychle zvedne a vyjde na chodbu. Každá příležitost a výmluva, že klepe na dveře Sandlandové, se musí využít. Otevře. Sandlandová telefonuje. Brogeland i tak zašeptá přehnanou dikcí:

„Marhoniho počítač.“

Ukáže ke své kanceláři, přestože to vlastně není třeba. Ona ten mail dostane přece také. Sandlandová naznačí pusou, že hned přijde.

Ach, jak bych si přál, abys přišla, zatouží Brogeland a zavře za sebou dveře. Vrátí se zpátky a ztěžka dosedne na židli, otevře e-mailového klienta a vidí, že přišla zpráva od Ann-Mari Sary. Klikne na mail, vidí, že má přílohu. Stáhne ji.

V tom okamžiku do místnosti vstoupí Sandlandová.

„Perfektně načasované,“ pochvaluje si Brogeland. Sandlandová si stoupne přímo za něho, nakloní se mu přes rameno. Brogeland se skoro nedokáže ovládat. Tak blízko ještě nikdy nebyla. Cítí její vůni, její…

Ne. Ani na to nemysli.

Čte nahlas, co Ann-Mari Sara napsala:

Pevný disk byl dost poničený a celou řadu informací se nám ještě nepodařilo vytáhnout. Ale myslím si, že to nejdůležitější se nám už možná podařilo dostat. Klikni na přílohu, pak pochopíš, jak to myslím.

Brogeland klikne na přílohu a napjatě sleduje obrazovku. Když se objeví obrázek, otočí se k Sandlandové. Podívají se na sebe a usmějou se. Brogeland se otočí zpět k počítači, stiskne „odpovědět“ a napíše:

Dobrá práce, Ann-Mari Saro. Ale pokračujte v práci s pevným diskem. Je možné, že je tam toho víc, co potřebujeme.

Brogeland si promne ruce a má pocit, že se blíží čas posledního kola.

Čestného kola.

KAPITOLA 40

Káva mu zpravidla chutná, ale ne tehdy, když je napnutý a na něco čeká. Ne tehdy, když hodina, kterou Anette navrhla, už dávno uběhla.

Posadil se u okna v Den Gode Café, odkud může sledovat dopravní ruch a pozorovat lidi procházející se po chodníku jenom kousek od něho. Posadil se tam také proto, že je to nejkratší cesta ven. Pro případ, že by se něco přihodilo.

Ale kde jsi, Anetto? podivuje se a je přesvědčený, že kdyby tohle byl film, thriller, tak by se Anette už nikdy neobjevila. Někdo by se s ní setkal dřív, získal by to, co Henning shání, a pak by se postaral o to, aby se Anettiny ostatky nikdy nenašly. Nebo by se třeba ani neobtěžovali ji skrýt.

Zakroutí hlavou nad vlastními myšlenkami, ale je jednoduché si něco takového myslet, když už tady měla být před víc jak půlhodinou. Pokouší se představit si, co se mohlo stát. Někdo ji mohl nečekaně navštívit, možná jí zavolala její matka, třeba čekala, až dopere pračka, nebo nějaký bezohledný řidič z Pizzerie Peppe přijel o slušnou půlhodinu později.

Ne. Sotva v tuto denní dobu. Asi je prostě nespolehlivá. I takoví jsou lidé. Vzal si však do hlavy, že Anette taková není. Patří k těm, kteří se snaží, kteří mají velké ambice, pokoušejí se, aby se jim něco podařilo a v životě to někam dotáhli.

Je možná přespříliš, myslet si něco takového po tak krátkém setkání, ale má dobrý čich na to, kdo je protivný, kdo je milý ve skutečnosti, ne jenom na oko, kdo je schopný zmlátit svou ženu, kdo má sklony dát si jednu nebo víc skleniček, když se naskytne příležitost, komu je všechno jedno a kdo se snaží. Je si naprosto jistý, že Anette se snaží, a myslí si, že se snaží dlouho. Proto je teď trochu neklidný.

Ale pak se dveře do Den Gode Café otevřou. Když mu dojde, že je to Anette, trhne sebou. Vypadá jinak než před dvěma dny. V očích má pořád strach, ale teď působí uzavřeněji. Přes hlavu má přetaženou kapuci. Je nenalíčená a neupravená. Trochu se hrbí. Na zádech má batoh. Malý šedý batoh bez nápisů, ale s množstvím nálepek.

Zpozoruje ho, rozhlédne se po místnosti, rozhodně k němu vykročí. V devíti z deseti případů by teď dostal vynadáno. Ti novináři, co nikdy nenechají slušné lidi na pokoji, nemají stud. Už dřív tohle slyšel. Také se dřív cítil potrefený, ale teď ne.

Anette se zastaví u židle před stolem. Neposadí se. Dívá se na něho a přitom si sundává batoh. Podle nálepek na batohu se dá soudit, že hodně cestuje. Vidí jména exotických měst ze vzdálených zemí. Assab (Eritrea), Nzerekore (Guinea), Osh (Kyrgyzstán), Blantyre (Malawi). Mrskne batoh na židli.

„Dáš si něco k pití?“

„Nemám v úmyslu se tu zdržet.“

Vytáhne z batohu svazek papírů, položí je před něho a zase batoh rychle zašněruje. Dá si ho na záda, otočí se a chystá se odejít.

„Anetto, počkej!“

Zakřičí hlasitěji, než chtěl. Lidé kolem se na ně podívají. Anette se zastaví a ohlédne se. Doufám, že vidí naléhavost v mém pohledu, tu laskavost a upřímnost, doufá Henning.

„Prosím, dej si se mnou šálek kávy.“

Anette nic neudělá, jenom se na něho dívá.

„Dobře, tak ne kávu, protože ta chutná hnusně, ale co třeba Caffé Latté? Šálek čaje? Chai? Eins, zwei, chai?“

Anette k němu udělá krok.

„Vy jste ale zábavný chlápek.“

Cítí se jako dvanáctiletý, kterého chytili při opisování u zkoušky z norštiny.

„Jak jsem řekla: nemám vám co říct.“

„Ale proč mi tedy dáváš tohle?“ zeptá se a ukáže na svazek papírů před sebou. Na titulní stránce je napsáno:

KASTA VYZNAVAČŮ ŠARÍY

Scénář: Henriette Hagerupová

Režie: Anette Skoppumová

Cítí, že má co dělat, aby se ovládl. Protože má chuť začít okamžitě číst.

„To pochopíte.“

„Ale…“

„Prosím – nesnažte se mi pomoct.“

„Ale Anetto…“

Už se otočila k odchodu. Henning se chystá vstát, uvědomí si však, jak je takové jednání beznadějné a zoufalé. Namísto toho za ní zakřičí:

„Koho se vlastně bojíš, Anetto?“

Vezme za kliku, nepodívá se na něho, neodpoví. Vyjde ven a zmizí. Zůstane sedět a dívá se směrem, kterým si myslí, že jde, sama s batohem na zádech. Přistihne se, že přemýšlí, jestli měla v batohu ještě něco jiného. Možná další oblečení. Možná nějaký film nebo knihu.

Nebo třeba paralyzér.

Tahle myšlenka ho napadne z čista jasna. A když už je tady, trochu si s ní pohraje. V podstatě je to zajímavá myšlenka. Protože kdo zná scénář lépe než Anette?

Ne, řekne si. Kdyby měla Anette něco společného s vraždou kamarádky, proč by mu dala přečíst scénář? Z jakého důvodu by mu tedy chtěla pomoct, aby pochopil? Zažene tu hloupou myšlenku. Musím si přečíst scénář, podívat se, jestli se můžu něčeho chytit, uvažuje.

Něco tam být musí.

KAPITOLA 41

Advokát Lars Indrehaug si prsty prohrábne ofinu tak, že mu vlasy na okamžik spočívají na spáncích a nepadají mu do očí. Zasranej pozér, myslí si o něm Bjarne Brogeland. Co bych ti tak jednou udělal ve zvukotěsné místnosti, kdyby byly kamery vypnuté.

Sny a skutečnost. Dvě naprosto rozdílné věci, bohužel. Myšlenka není o nic míň důležitá už proto, že vedle něho sedí Ella Sandlandová. Brogeland kouká do papírů před sebou, pokouší se vypnout vypínač a zapnout jiný. Tentokrát výslech připravili dobře, prošli si důkazy i to, jak je budou předkládat. Přestože si Sandlandová pořád není jistá Marhoniho vinou, postačí, aby přesvědčivě odpověděl na to, na co se ho budou ptát.

Brogeland se rád baví se Sandlandovou odborně, s potěšením pozoruje její rty, když je vážná, zarputilá, plná rozhořčení jménem společnosti. Těší se, jak v jejím pohledu uvidí uspokojení po dosažení cíle. Kdyby tak jenom mohla být spokojená díky mně.

Špatný vypínač, Bjarne.

Mahmoud Marhoni sedí vedle Indrehauga. Marhoni je poznamenaný, míní Brogeland. Poznamenaný vraždou bratra, poznamenaný vazbou. Pod drsnou skořápkou je už rozhodně zlomený. Dnes je neupravený. Tohle s tváří člověka, zvyklého každý večer na teplé povlečení, udělá několik dnů bez břitvy a pravítka.

Tak, Mahmoude, to ještě není všechno, na co si budeš muset zvyknout. Dá znamení Sandlandové, která zahájí formální část výslechu, představí přítomné a uvede, proč tady jsou. Potom se podívá na Marhoniho.

„Upřímnou soustrast,“ řekne mu smetanovým hlasem. Marhoni se tázavě podívá na Indrehauga.

„Je mi líto vašeho bratra,“ dodá. Marhoni tiše přikývne.

„Děkuji,“ řekne.

„Děláme všechno, co můžeme, abychom našli toho, kdo to udělal. Ale je možné, že vy už to víte?“

Marhoni se na ni podívá.

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Měl jste něco společného s Bad Boys Burning, Mahmoude?“

„Ne.“

Odpoví rychle. Až příliš rychle. Brogeland si to poznamená na list papíru před sebou.

„Víte, kdo je Zaheerullah Hassan Mintroza? Nebo prostě Hassan?“

„Ne.“

„Yasser Shah?“

Marhoni zakroutí hlavou.

„Odpovídejte na otázky.“

„Ne.“

„Znal váš bratr někoho z nich?“

„Když nevím, kdo jsou, jak potom můžu vědět, jestli s nimi měl můj bratr něco společného?“

Dobře, Marhoni, řekne si Brogeland. Nenachytal ses na první léčku.

„Podařilo se nám zachránit obsah vašeho počítače,“ pokračuje Brogeland a čeká na odpověď. Marhoni se snaží působit klidně, ale Brogeland vidí, že uvnitř toho chlápka to vře. Zároveň nemáme celý obsah, pomyslí si Brogeland. Alespoň prozatím ne. Ale to Marhoni neví.

„Jste si jistý, že nechcete pozměnit odpovědi, které jste právě dal mé kolegyni?“ zeptá se Brogeland.

„Proč bych měl?“

„Abyste nelhal.“

„Nikdy nelžu.“

„Ne,“ dodá Brogeland sarkasticky.

„Možná byste měl konfrontovat mého klienta přímo namísto chození kolem horké kaše.“ utrousí Indrehaug. Brogeland ho probodává očima a pak se obrátí na Marhoniho.

„Kolik lidí, kromě vás, používá váš počítač, Mahmoude?“

„Nikdo.“

„Ani ho nikomu občas nepůjčíte?“

„Ne.“

„Ani když jste u toho?“

„Ne.“

„A tím jste si zcela jistý?“

„Ano.“

„Strážníku…“

Indrehaug rozhodí rukama a rezignovaně si povzdychne. Brogeland se usměje a přikývne si.

„Můžete mi tedy vysvětlit, co jste dělal v e-mailovém účtu Henrietty Hagerupové ten den, kdy byla zavražděna?“

Marhoni zvedne oči.

„Cože?“

„Proč jste četl e-maily své přítelkyně?“

Brogeland si všimne, že Marhoni vypadá překvapeně.

„Bylo to proto, abyste se koukl na tohle?“

Brogeland po stole posune list papíru. Je na něm fotografie Henrietty Hagerupové, jak visí nějakému muži kolem krku. Obličej muže není zřetelný, ale vidí jeho krk a vlasy. Jsou tmavé a prořídlé. Marhoni se podívá na snímek.

„Kdo je to, Marhoni?“

Neodpoví.

„Tento snímek byl v e-mailovém účtu vaší zesnulé přítelkyně, který tedy někdo četl z vašeho počítače ten den, kdy zemřela. Máte k tomu nějaký komentář?“

Marhoni se znovu podívá na snímek.

„Od koho byl ten mail?“ zeptá se.

„To přenechte na starosti nám. Ptám se vás ještě jednou, znáte muže na snímku?“

Zakroutí hlavou.

„Chápete, že to s vámi nevypadá dobře, Mahmoude?“

Marhoni pořád mlčí. Brogeland si povzdychne. Indrehaug se podívá na svého klienta. Marhoni si palcem mne druhou dlaň. Sandlandová ani Brogeland chvíli nic neříkají, aby si počkali, co jim poví sám.

„Já jsem to nebyl,“ utrousí najednou tiše.

„Co jste říkal?“

„Já jsem nebyl v jejím e-mailu.“

Brogeland obrátí oči v sloup, jako kdyby na něm byla spáchána ta největší křivda na světě.

„Právě jste prohlásil, že jenom vy používáte svůj počítač. Už to neplatí?“

Marhoni zakroutí hlavou.

„Tak to není.“

„Takže někdo jiný použil váš počítač bez vašeho vědomí a prohlédl si obrázek vaší přítelkyně, jak visí kolem krku jinému muži? Mám tomu tak rozumět?“

Opatrně přikývne.

„Kdo to mohl udělat? Váš bratr? Henriette?“

„Já nevím.“

„Tak proto jsou oba mrtví, Mahmoude?“

„Nevím.“

„Ne, vy nevíte.“

Brogeland si povzdychne a podívá se na Sandlandovou. Ta hledá na Marhoniho obličeji známky nebo náznaky prozrazení.

„Co si myslíte o právu šaría?“ pokračuje Brogeland.

„Šaría?“

„Ano. Pákistánská kapela. Hrála před rokem na Mela festivalu.“

„Strážníku…“

„Já vím, bylo to hloupé. Ale odpovězte na otázku, co si myslíte o právu šaría? Představují zákony šaría pohled na ženy, se kterým souhlasíte, Mahmoude?“

„Ne.“

„Považujete kamenování žen – náhodně vybraný příklad – za adekvátní trest za nevěru? Nebo useknuté ruce, protože něco ukradla?“

Brogeland nečeká na odpověď. Marhoni rozpačitě zírá před sebe.

„Mahmoude, s kým byla Henriette nevěrná?“

„Jestli jste nevinný a chcete se z toho dostat, vřele bych vám doporučoval začít mluvit.“

„Kdo je ten muž na snímku?“

Brogeland a Sandlandová se střídavě ptají. Marhoni si povzdychne.

„Čím déle tohle budete natahovat, tím to pro vás bude horší.“

„S kým byla nevěrná?“

„To proto jste ji zabil?“

„Koho chráníte?“

Marhoni zvedne jednu ruku.

„Vy jste něco nepochopili.“

Podívá se do země, zakroutí rozhodně hlavou.

„Tak nám pomozte!“ vyzve ho Brogeland. Podívá se na Marhoniho, čeká, že to vysvětlí.

„Henriette mi nikdy nebyla nevěrná,“ prohlásí Marhoni po dlouhém zamyšlení.

„Co jste říkal?“

„Henriette mi nikdy nebyla nevěrná.“

„Jak tedy vysvětlíte ty textové zprávy?

Promiň. Nic to neznamenalo. ON nic neznamená. To tebe miluju. Můžeme si o tom promluvit? Prosím?“

Brogeland usilovně zírá na Marhoniho.

„A vy tvrdíte, že nebyla nevěrná?“

„Ano, nebo nevím.“

„No dobře. Jestli nepřijdete s nějakou lepší odpovědí, než je tato, pak…“

„Nikdy mi nic o někom jiném neřekla.“

„Takže obsah textových zpráv, které jste dostal, vám byl naprosto cizí?“

„Ano.“

„Nikdy předtím jste o něčem podobném nemluvili?“

„Ne.“

„Promiňte, ale budete mít velké problémy o tom přesvědčit soud. A vy to víte, Indrehaugu.“

Brogeland se podívá na advokáta. Indrehaug polkne. Pak si prsty znovu prohrábne vlasy.

KAPITOLA 42

Než se Henning pustí do čtení, chvíli zírá na první stránku. Je trochu napnutý. Když se nad tím zamyslí, je i mírně nervózní, ačkoliv nedokáže úplně vysvětlit z jakého důvodu. Snad je to kvůli tomu, že si myslí, že má před sebou odpověď na to, proč a jak byla Henriette Hagerupová zavražděna.

Zhluboka se nadechne a začne:

1. INT – STAN NA EKEBERGSKÉ PLÁNI – VEČER:

Žena, MERETE WIIKOVÁ (21), stojí zády ke kameře. Na lopatu, kterou drží v ruce, dopadá světlo. Ztěžka dýchá, protože je vyčerpaná. Otře si pot z čela. Pak zapíchne lopatu do země.

2. EXT – U STANU NA EKEBERGSKÉ PLÁNI – VEČER:

Ke stanu přijíždí auto. Řidič vypne motor. Vidíme, jak se zavazadlový prostor otevírá. MONA KALVIGOVÁ (23) vystoupí. Otevře zavazadlový prostor.

3. INT – STAN NA EKEBERGSKÉ PLÁNI – VEČER:

Stan je zevnitř otevřený. Mona Kalvigová do něho vejde. Nese těžkou tašku. Zastaví se před dírou v zemi.

MONA:

Už jsi s tím celkem daleko.

Merete si otře pot a usměje se.

MERETE:

Je to dobrá rozcvička.

MONA:

Zkusilas to?

MERETE:

Ne, je to tvoje díra, tak jsem si myslela, že ty bys měla mít tu čest.

4. INT – STAN NA EKEBERGSKÉ PLÁNI – VEČER:

Detailní záběr na díru. Mona do ní vleze a zkouší ji. Sahá jí do pasu.

MONA:

To je perfektní.

MERETE:

Super. Máš u sebe mobil?

MONA:

Jasně.

MERETE:

Pošleme tu první?

Mona vyleze z díry a otře ze sebe vlhký písek. Z kapsy vytáhne mobil a zkontroluje čas. Pak se podívá na Merete se spikleneckým úsměvem.

5. INT – BYT NA GALGEBERGU:

Muž, YASHID IQBAL (28), sleduje seriál Hotel C?sar na TV 2. Zapípá mu mobil. Vezme ho a otevře esemesku. Svraští nos, když čte. Odesilatelem je „Mona mobil“. Vidíme, co je tam napsáno:

„Promiň. Nic to neznamenalo. ON nic neznamená. To tebe miluju. Můžeme si o tom promluvit? Prosím?“

6. INT – STAN NA EKEBERGSKÉ PLÁNI – PODVEČER:

Dívky sedí naproti sobě. Dělí se o pohárek z termosky. Z pohárku se kouří.

MERETE:

Bylo to dobré?

Mona usrkává teplý čaj.

MONA:

Hm.

MERETE:

Neměla jsem na mysli čaj.

MONA:

Co jsi myslela…

Pak Moně dojde, co měla Merete na mysli. Mona se usměje.

MONA:

Dneska to bylo obzvlášť dobré. Líbí se mi, když mě bere tvrdě.

MERETE:

Možná to bylo obzvlášť dobré proto, že jsi věděla, že to bylo naposledy.

MONA:

Je to možné.

MERETE:

Bude ti to chybět?

Mona pokrčí rameny. Podá Merete pohárek s čajem. Několik vteřin jsou zticha.

MERETE:

Pošleme další esemesku?

MONA:

Počkáme chvíli. Ať má trochu víc času.

MERETE:

Dobře.

Konec závěrečného titulku a logo.

Henningovi to připomíná úvod nějakého brutálního pornofilmu. Čte dál.

7. INT – BYT NA GALGEBERGU – VEČER:

Yashid Iqbal je v kuchyni. Otevře ledničku a vytáhne z ní nízkotučné mléko. Chystá se vytáhnout ze skříně skleničku, když mu znovu zapípá mobil. Vytáhne ho z kapsy. Je to další textová zpráva od odesilatele „Mona mobil“. Přečte si ji:

„Slibuju, že to zase bude dobré. Prosím – dáš mi ještě jednu šanci?“

Yashid Iqbal zakroutí hlavou, zamumlá něco ve smyslu „Co to ksakru je?“ Pak stiskne „zavolat odesilateli“. Je rozčílený a chodí po kuchyni. Ale nezvedne mu to. Naštvaně mobil odhodí.

8. INT – STAN NA EKEBERGSKÉ PLÁNI – VEČER:

Mona a Merete sedí pořád před dírou v zemi.

MERETE:

Myslíš, že to bude fungovat?

MONA:

Musí.

Monin mobil zavibruje. Na displeji je napsáno YASHID.

MERETE:

On volá.

Mona přikývne. Telefon pořád vyzvání.

MERETE:

Nevezmeš to?

MONA:

Ne.

Merete se podívá na Monu. Je jasné, že Mona je šéf.

9. V JEDNOM BYTĚ V SANKTHANSHAUGENU – VEČER:

Rodina GAARDEROVÝCH obědvá. Vládne tam stísněná atmosféra. Chlapec v domě, GUSTAV, je mrzutý, rýpe se v jídle. Žena, CAROLINE, se podívá na svého muže, HARALDA. Jí, ale není mu dobře.

GUSTAV:

Děkuji za jídlo.

CAROLINE:

Vždyť jsi skoro nic nesnědl!

GUSTAV:

Nemám hlad. Můžu jít?

Caroline si povzdychne, kývne na syna a vidí Gustava odcházet z místnosti. Podívá se na svého muže.

CAROLINE:

Utíká od nás. To kvůli tobě!

Harald zvedne oči od talíře.

HARALD:

Kvůli mně?

CAROLINE:

Ano, kvůli komu jinému?

Harald si rezignovaně povzdychne.

HARALD:

Už s tím zase začínáš? Myslel jsem, že jsme to už uzavřeli.

CAROLINE:

Tobě se to řekne. Pro tebe je ksakru jednoduché „uzavřít“ to, co se stalo.

Caroline ho napodobí. Harald se naštve.

HARALD:

Nevím, co víc chceš, abych udělal. Slíbil jsem ti, že už s ní nebudu mít nic společného. Co víc ještě chceš?

CAROLINE:

Třeba abys to tak i myslel. Třeba to, abys na ni přestal denně myslet tak jako teď.

Harald se podívá do země, chápe, že nemůže klamat.

HARALD:

Nemůžu si pomoct.

CAROLINE (napodobuje svého muže):

„Nemůžeš si pomoct.“

Caroline si odevzdaně povzdychne. Harald neodpoví. Nastane dlouhá odmlka.

CAROLINE:

Myslím, že bychom se měli rozvést.

HARALD:

Cože?!

CAROLINE:

Proč ne? Stejně už spolu nežijeme.

HARALD:

To nemyslíš vážně, Caroline. Co Gustav?

CAROLINE:

Tak ty se teď o něho najednou začneš zajímat? Nezajímal ses příliš, když jsi…

Caroline nedokáže větu dokončit. Propukne v pláč. Harald smířlivě odloží příbor.

10. INT – STAN NA EKEBERGSKÉ PLÁNI – VEČER:

Detailní pohled na Monin mobil. Vidíme, co píše: „Nemůžeš mi odpovědět? Prosím? Už to nikdy neudělám. Slibuju!“

Stiskne „odeslat“.

11. INT – BYT NA GALGEBERGU – VEČER:

Yashid neúnavně přechází po bytě. Povídá si se svým bratrem FAROUKEM IQBALEM, který v obývacím pokoji popíjí mléko. Mluví lámanou norštinou.

YASHID:

Děvka.

FAROUK:

Snažil jsem se ti to říct.

YASHID:

Zasraná děvka!

Yashidův mobil znovu zapípá. Bratři se na sebe podívají.

FAROUK:

Je to ona?

YASHID:

Nevím, blbče. Ještě jsem se nepodíval.

FAROUK:

Tak se koukni, blbče.

Yashid se na bratra zlostně podívá. Pak otevře esemesku a přečte ji. Mobil prudce odhodí na pohovku.

YASHID:

Zasraná děvka!

Henning si uvědomí, že některé postavy ze scénáře je jednoduché převést do skutečného života. Skoro až příliš jednoduché.

Znovu se mu vrátila chuť na kávu. Objedná si ji u muže za barem, který byl naštvaný, že si Henning za celou dobu, co tam sedí, dal jenom jeden šálek. V kavárně jsou jenom dva další lidé. Oba mlčky jedí salát.

Když se chystá pokračovat ve čtení, dostane kávu.

12. INT – STAN NA EKEBERGSKÉ PLÁNI – POZDĚ VEČER:

Detailní pohled na díru v zemi. Mona do ní opět vlezla. Merete se snaží díru zahrnout zeminou.

MERETE:

Zvládla jsi to zařídit s jeho počítačem?

MONA:

Jasně. Bylo to jednoduché. Po sexu se šel osprchovat, byla to maličkost.

MERETE:

Myslely jsme na všechno?

MONA:

Myslím, že ano. Počkej chvíli – ať mám ruce venku.

MERTE:

Dobře.

Mona vytáhne ruce z písčité půdy.

MONA:

Tak. Teď můžeš pokračovat.

Merete pokračuje v zasypávání. Mona má brzy písek až k podpaždí. Merete odloží lopatu. Nadechne se.

MERETE:

Chtěla bys ještě něco říct, než začneme?

Mona se zamyslí. Odkašle si.

MONA (slavnostním hlasem):

Tohle je pro všechny ženy na celém světě.

Ale zvlášť pro nás v Norsku.

Merete se usměje. Kamera se pomalu přesune z Meretina obličeje na zem za ní. V záběru je lopata. Vidíme tašku, kterou měla Mona s sebou. Je otevřená. Vedle leží velký těžký kámen.

Henning zvedne oči a uvažuje, že se Henriette přece nemohla sama něčemu takovému vystavit. Nemohla zahrát tu roli, použít vlastní scénář a nechat se ukamenovat, aby přišla s takovým politickým poselstvím.

Je to jenom film, Henningu. Slyší hlas své matky, pamatuje si, jak jí lezl na klín, když Derrick řešil v páteční večery krimihádanky. Někdo použil Henriettin scénář proti ní. Aby se jí vysmál? Aby někoho uvrhl v podezření?

Čte dál:

Plakát s textem na černém pozadí: O dva týdny později.

13. INT – VÝSLECHOVÁ MÍSTNOST NA POLICEJNÍ STANICI – DOPOLEDNE:

Yashid Iqbal sedí u jednoho konce stolu. Dva strážníci sedí u druhého. Strážníci se tváří vážně.

STRÁŽNÍK 1:

Co jste dělal potom, co jste dostal ty esemesky, Yashide? Jel jste ji konfrontovat?

Yashid neodpoví.

STRÁŽNÍK 2:

Víme, že jste se jí pokoušel dovolat. Taky víme, že jste ten večer odjel z domu krátce po osmé hodině.

STRÁŽNÍK 1:

Také jsou zde známky po brutálním sexu, Yashide.

STRÁŽNÍK 2:

A máme váš počítač. Kontroloval jste její e-mail to odpoledne. Proč jste to udělal?

STRÁŽNÍK 1:

Rozumíme tomu, Yashide. Byl jste naštvaný. Tomu všichni rozumí. Kurvila se, byl jste naštvaný, a tak jste jí dal lekci.

STRÁŽNÍK 2:

Když s námi budete mluvit, můžete si to dost ulehčit, Yashide. Povězte nám, co se stalo. Ulevíte svému svědomí.

Yashid mlčí.

STRÁŽNÍK 1:

Po obdržení textových zpráv jste se rozjel na plac, kde natáčela film. Tam jste ji znásilnil a zahrabal do díry v zemi. Potom jste posbíral nějaké těžké kameny a házel je na ni, dokud nezemřela. Příhodný trest, že? Když je někdo nevěrný?

Yashid se na strážníky podívá. Yashidův advokát se k němu nahne a něco mu pošeptá do ucha. Yashid se nakloní ke stolu.

YASHID:

Miloval jsem Monu. Jsem nevinný.

Strážníci se na sebe podívají a jen si povzdychnou.

Plakát s textem na černém pozadí: O pět měsíců později

13. INT – SOUDNÍ BUDOVA V OSLU – POLEDNE:

Yashid sedí vedle svého advokáta. Někde v sále za nimi sedí Harald Gaarder. Je zaražený a vypadá sklíčeně. Farouk Iqbal tam sedí taky. Vypadá vylekaně. Soudce vstoupí do sálu. Všichni se zvednou.

SOUDCE:

Prosím, posaďte se.

Všichni se posadí. Soudce se podívá k porotě.

SOUDCE:

Dospěla porota k nějakému verdiktu?

PŘEDSEDA POROTY:

Ano, dospěla.

15. INT – SOUDNÍ BUDOVA V OSLU – POLEDNE

Detailní pohled na Yashida. Civí do země. Je očividně nervózní. Kamera se na něho zaměří. Merete sedí vzadu v sále. Záběr na ni je ostrý. Kamera ji pořád zabírá, zatímco předseda poroty předčítá rozsudek.

PŘEDSEDA POROTY:

V případu Yashida Iqbala jsme my, porota, shledali obžalovaného vinným ve všech bodech.

V sále propukne jásot. Merete se podívá na Haralda Gaardera. Usměje se na něho. Gaarder odvrátí pohled a odejde. Merete vytáhne mobil. Napíše textovou zprávu. Vidíme, co píše: „Jeden sestřelen. Další budou následovat.“

Prolistuje své kontakty, najde MONA a stiskne „odeslat“.

KONEC

Poněkud zklamaný odloží scénář a promne si oči. Je to, jako kdyby reklama předpovídala thriller, ve kterém teče krev, a místo toho dostal jen průměrné drama. Scénář by měl být jeho Pandořinou skříňkou. Ale neviděl tam ani paralyzér, ani bičování, ani useknuté ruce. Skoro si říká, jestli neexistuje další, mnohem brutálnější verze scénáře.

Zápletka filmu je dost dobrá, dvě ženy zinscenují „vraždu“ a postarají se o to, aby za ni byl zatčen a odsouzen přítel jedné z nich, přestože je nevinný. To je tedy jenom hypotetická situace, uvažuje Henning, iluze. Převedeno do reálného života by pak Mona a Merete představovaly Henriettu a Anettu, zatímco Mahmoud Marhoni je Yashid Iqbal. A Tariq je Farouk.

Zatím je všechno v pořádku, usoudí Henning. Dosud většina toho souhlasí s jeho vlastními domněnkami. Mahmoud Marhoni je nevinný a někdo se snaží, aby to vypadalo naopak. Textové zprávy, náznaky nevěry, poslední hrubá šukačka, která hraničí se znásilněním. Není snadné, aby se podezřelý obhájil proti takovým důkazům, obzvlášť když u výslechu mlčí.

Jenže kdo je Harald Gaarder? Rodina a její osud zaujímá ve scénáři také významné místo, takže jsou určitě důležití. Ale jsou důležití i v reálném životě? Jak řekla jeho matka, je to přece jenom film. Všechno nemusí být nutně odrazem skutečnosti.

Stejně si s tou myšlenkou trochu pohrává. Harald Gaarder byl nevěrný s Monou, kdo by to jinak mohl být, a nevěra je potrestána ukamenováním. Ale proč se Gaarder a Merete na sebe na konci podívali? Proč se usmála?

Postavu Gaardera tedy Anette znala. Přijde mu, že někdo ze společného okruhu známých těch dívek měl určitě poměr s Henriettou. Jako jediný, kdo ho napadne z těch, se kterými se dosud setkal, je Yngve Foldvik. Ale Foldvik nečetl scénář, takže to být nemůže. Pokud tedy Foldvik nelže. Jenže proč by Foldvik lhal? Vždyť přece ví, že takové tvrzení se dá snadno prověřit, pokud by se o to policie začala zajímat. Důkazy v jeho počítači, kopie scénáře někde v jeho pracovně nebo doma. Pokud by ho chytili při tak jednoduché lži, dostal by želízka a vítej ve věznici Ullersmo. Usoudí, že jsou tady určitě ještě nějací jiní dospělí, jiná rodina. Možná Anettina? Henriettina?

Myslí na Henriettu. Krásnou, milou, extrovertní Henriettu. Jaká jsi vlastně byla? Foldvik to nazval provokací se substancí. Henning chápe, jak to učitel myslí, přestože problematika šaríy byla objasněna zběžně a zjednodušeně. Ale záměr je zřejmý, a sice že hlupáci, kteří hájí šaríu, musí odsud a že se my – pro naše vlastní dobro – nesmíme vyhýbat žádným prostředkům v boji, abychom ochránili sami sebe a naši vlastní kulturu, ženy po celém světě – spojte se a nesmiřte se.

Ale kde je střelný prach? Kde je to nebezpečí? Kde jsou ty repliky způsobující urážku na cti, munice, která vedla k tomu, že se někdo rozhodl scénář převést do reality? Hagerupová nemá daleko k Theo van Goghovi, holandskému režisérovi, který točil filmy kritizující islám a byl zavražděn šesti výstřely z pistole v Amsterdamu v roce 2004. Vrah van Goghovi podřízl hrdlo, do hrudi mu zabodl dva nože a na ty umístil dlouhý výhružný dopis. Pokud Henning ví, Hagerupová se k islámu nestavěla nijak zvlášť nepřátelsky. Dokonce měla za přítele muslima.

Čím víc o tom Henning přemýšlí, tím si je jistější, že za tím stojí někdo z Anettina a Henriettina nejbližšího okruhu. Rozhodne se, že musí zjistit, kdo všechno měl být do filmu zapojen, měl přístup ke scénáři a případně jaká třetí strana ho četla. Vrahem nebo vrahy je určitě někdo z nich.

KAPITOLA 43

Přemůže nutkání zavolat znovu Anettě. Je příliš brzy. Dala jasně najevo, že se jí nesmí snažit pomoct a on chce mít nad případem větší kontrolu, než ji opět zkontaktuje.

Namísto toho zavolá Bjarnemu Brogelandovi. Henning dostal strážníkovo číslo na mobil po výslechu na policejní stanici.

Brogeland to zvedne téměř okamžitě.

„Ahoj Bjarne, tady Henning.“

„Ahoj Henningu! Jak se ti daří?“

„Ehm, dobře. Poslyš – mohli bychom se setkat?“

Na pár vteřin je ticho.

„Teď?“

„Ano. Nejlépe ihned a ideálně na nějakém neutrálním místě. Musím s tebou o něčem mluvit.“

„Máš na mysli jako novinář?“

„No, ani nevím.“

„Má to něco společného s Tariqem Marhonim?“

„Ne. S jeho bratrem. A s Henriettou Hagerupovou. Jak to ale vypadá, možná to stejně bude mít něco společného s Tariqem. Ještě přesně nevím.“

„Ještě přesně nevíš?“

„Ne. Ale ručím ti za to, že budeš mít chuť si to poslechnout a podívat se na to, co jsem zjistil. Jenom to nechci probírat po telefonu.“

Mlčí a přemýšlí.

„Tak jo. Kde se chceš sejít?“

„V restauraci Lompa.“

„Dobře. Můžu tam být za čtvrt hodiny.“

„Fajn. Uvidíme se tam.“

Rozhodne se, že si z Den Gode Café vezme taxík, ať už je to jakkoliv riskantní. Jde do Fredensborgveien, kde počká, dokud neuvidí auto, které je volné a nemá stříbřitě šedou barvu, není vyrobeno v Německu, ani nemá na střeše A2052. Řidič je starší muž s prošedivělými vlasy, šedými brýlemi a je z něho cítit Old Spice. Cestou toho moc nenamluví.

Henningovi to vyhovuje. Znamená to, že může v klidu přemýšlet, zatímco míjejí ulice, obydlí, lidi a auta. Když někam cestuje a nemusí se sám starat o dopravu, je vždycky v takovém poklidu. Je to jako dát si pauzu, i když zbytek světa běží jako ve zrychleném filmu.

Přemýšlí o tom, co se muselo Henriettě Hagerupové honit hlavou, když pochopila, že její vlastní scénář se stane skutečností a ona sama ztvární hlavní roli. Napadne ho, že třeba nikdy neviděla, co následovalo. Možná ani nestačila zareagovat a už byla omráčená paralyzérem a kamenování začalo, než se probrala.

V to doufá. A doufá, že se Anette nikde moc neukazuje. Protože jestli byla Henriette zavražděna kvůli scénáři, není vyloučené, že další obětí bude Anette.

KAPITOLA 44

Restaurace Olympen, jak se Lompa vlastně jmenuje, byla zavřená na začátku října 2006 z důvodu kompletní renovace a znovu ji otevřeli zhruba o rok později. Henning v Lompě často vysedával, než se stalo „to, na co nemyslí“. Bylo to příhodné místo na svačinku a pivo. Nenáročný podnik, skromná klientela a příjemná obsluha.

Jakmile vejde dovnitř, okamžitě si všimne, že se atmosféra vytratila. Postrádá původní cvrkot, ten okouzlující zmatek, proudící dav. Když z omáčky odstraníš jednu ingredienci, nebude nikdy stejná. Po renovaci je to tady pěkné, ale už to není to samé.

U baru najde Brogelanda. Teď na sobě nemá uniformu. Vedle sebe má postavenou lesklou sklenici plnou bublinek. Opět si stisknou ruce.

„Nebude vadit, když se posadíme ke stolu?“ zeptá se Henning. „Nejlépe v blízkosti východu?“

Nechce vysvětlovat proč, tak jenom řekne:

„Když stojím, bolí mě záda.“

„Samozřejmě.“

Jdou k nejbližšímu volnému stolu u okna. Mají výhled na Gr?nlandsleiret. Kolem projíždějí auta. Všechna se zdají být stříbřitě šedá. Přijde k nim usměvavá servírka a podívá se na něho.

„Přejete si jídelní lístek?“

„Ne. Díky. Dám si jenom šálek kávy.“

Brogeland naznačí, že je spokojený se svým šumivým nápojem a provází ji pohledem, dokud mu nezmizí z dohledu za barem. Když se znovu otočí, tváří se jinak. Nic neřekne, podívá se na Henninga stylem „začni a mluv“. Bere to jako znamení, že Brogeland už nechce probírat společnou minulost a hluché období mezi školou a profesním životem.

Vytáhne scénář a mrskne ho na stůl mezi ně.

„Nebyly ty esemesky, které Henriette Hagerupová poslala Mahmoudovi Marhonimu ten večer, kdy byla zavražděna, náhodou formulovány nějak takhle?“

Ukáže mu stránku s první textovou zprávou a zkoumá Brogelandovy oči, když policista čte. Je to jednoduchá práce. Protože Brogeland se napřímí.

„Co to…“

„Tohle je filmový scénář, který napsala Henriette Hagerupová a jedna její spolužačka.“

Henning mu ukáže také další dvě esemesky. Brogeland je rychle přelétne.

„Vždyť je to slovo od slova! Kde ses k tomu dostal?“

„Anette Skoppumová,“ řekne Henning a ukáže na její jméno na přední stránce. Brogeland se trochu nakloní ke stolu. Henning pokračuje: „Scénář pojednává o ženě, která je ukamenována v díře v zemi ve stanu na Ekebergské pláni, a končí to tím, že za vraždu zavřou do vězení nevinného člověka.“

„Marhoni,“ odtuší Brogeland tiše. Henning přikývne. Rozhodne se, že mu vyloží většinu toho, co si myslí a co během posledních dnů zjistil. Vede skoro pětiminutový monolog. Je za tím určitá strategie. Za prvé je vždycky užitečné s někým myšlenky prodiskutovat. Často dostanou trochu jiný význam, když je člověk vysloví nahlas. Podobně je to i s větami, které člověk napíše. Papír je dobrá věc, ale jeden nikdy neví, jestli věty fungují, dokud si je nezkusí říct nahlas.

Za druhé chce, aby mu byl Brogeland zavázaný. Teď, když si je naprosto jistý, že Brogeland o tom nevěděl, než vešel do Lompy, dluží Henningovi nejméně jednu protislužbu. Tohle je jedinečný způsob, jak si získat zdroj.

„Kde je teď Anette?“ zeptá se Brogeland, jakmile Henning skončí.

„Nevím.“

„Musíme ji sehnat.“

„Nevím, jestli to bude tak snadné.“

„Jak to myslíš?“

„Ví, že Henriette byla zavražděna kvůli scénáři, a kdybych byl na jejím místě, měl bych strach, že taky skončím v díře.“

„Myslíš, že se skrývá?“

„A ty by ses neskrýval?“

Brogeland neodpoví, ale Henning vidí, že policista souhlasí.

„Musím ten scénář vzít s sebou.“

Henning chce říct ne, ale ví, že by to bylo to samé jako zabraňovat probíhajícímu vyšetřování. A to je trestné.

Dokáže se dobře obejít bez trestu.

„Udělej pro mě jednu kopii, jinak je to v pořádku,“ požádá ho.

„Udělám. Do prdele, Henningu. Tohle je…“

Zakroutí hlavou.

„Já vím. Předpokládám, že Gjerstad se zalkne, až tohle vytáhneš na příští schůzce.“

Brogeland se usměje. Většina podřízených shledává na svých šéfech něco negativního. Může to být tělesný pach, módní vkus, dialekt nebo stravovací návyky, triviální věci, nebo zkrátka a prostě jenom to, že jsou jejich vedoucími. Je spousta špatných šéfů.

A vtipkování o nadřízeném je pro někoho, jako je on, kdo právě vytváří vztah se zdrojem, dobrou zbraní. Je vhodné všímat si, jestli je tomu zdroj otevřený. Je dost možné, že zdroj má svého nadřízeného rád nebo má s dotyčným dokonce vztah. Jinými slovy, člověk musí našlapovat obezřetně, vyčkávat. Ale on je ve vyčkávání dobrý. A vidí, že Brogeland si teď Gjerstada představil.

Brogeland upije sodovku a odkašle si.

„Ten den, kdy byla Henriette zavražděna,“ řekne Brogeland a odloží skleničku, „se Marhoni koukl na fotku, která jí přišla na e-mail.“

Henning se na něho podívá.

„Fotku?“

„Ano.“

„A čeho?“

„Hagerupové s nějakým mužem, u kterého nemůžeme rozpoznat, o koho jde. Objímají se.“

„Objetí ve smyslu ‚ahoj, ráda tě vidím‘, nebo něco trochu víc usvědčujícího?“

„Je to trochu víc usvědčující. Vypadá to, že se mu vrhá kolem krku.“

„A vy nevidíte, kdo je ten muž?“

„Ne. Ale vypadá jako dospělý. Přes čtyřicet.“

„A Henriettě ten snímek někdo poslal na e-mail?“

„Ano.“

„A kdo?“

„To nevíme. Alespoň prozatím ne. Obrázek byl odeslán z e-mailové adresy, která nám nedává žádný bezprostřední význam. Počítač, ze kterého byl ten e-mail odeslán, má IP adresu patřící jedné internetové kavárně v Mosambiku.“

Brogeland rezignovaně rozhodí rukama.

„Marhoni se tedy dostal do Henriettina mailu a viděl ten obrázek?“

„Ano. Ale popírá to, zároveň však tvrdí, že ten počítač používá jenom on.“

„A to bylo to jediné, na co se podíval?“

Brogeland zakroutí hlavou.

„Ten den si taky zkontroloval vlastní mail a prohlédl si nějaké další internetové stránky. Nic zvláštního ani kompromitujícího.“

Henning si k sobě přitáhne scénář a začne v něm listovat. Netrvá mu to dlouho a najde, co hledá. Položí ukazováček doprostřed papíru.

„Tady se Merete ptá, jestli to Mona zařídila s jeho počítačem. Vidíš?“

Brogeland to vidí.

„Yashid se šel po sexu osprchovat a tehdy to Mona zřejmě udělala. Postarala se o jeho počítač.“

Brogeland přikývne a dá si poslední doušek. Sklenici odloží bouchnutím do stolu a diskrétně potlačí říhnutí.

„Henriette mohla udělat to samé,“ poznamená horlivě. „Protože byla u Marhoniho ten den, kdy byla zavražděna. A byly tam zřetelné stopy, že se u něho pohybovala.“

„Já nevím,“ řekne Henning váhavě.

„Copak?“

„To by přece znamenalo, že to Henriette dělá s plným vědomím. Vědomě jede k Mahmoudovi, rozdají si to, postará se o to, aby mohla manipulovat s jeho počítačem, když se nedívá, a později večer odjede, aby se nechala ukamenovat. To nedává moc smysl.“

Brogeland zaváhá a pak souhlasně přikývne.

„Nikdo se nenechá dobrovolně ukamenovat bez ohledu na to, jak zvrácenou má mysl,“ pokračuje Henning.

„Vůbec si nedovedu představit, že by tohle Henriette udělala, aby přišla s takovým poselstvím. Jejím poselstvím měl být přece film. Může to být náhoda, že se zrovna ten den přihlásila do svého mailu. U Marhoniho. Nebo je taky možné, že někdo chtěl, aby to udělala a pak to bylo na Marhoniho. Telefonovala s někým v tu inkriminovanou dobu?“

„To určitě, ale ještě jsme to nestačili prověřit.“

Henning vypráví o tom, že ve scénáři není nic o bičování, paralyzéru ani o useknutí ruky.

Policista se trochu zamyslí.

„Jak ses k těmhle detailům dostal? Nezveřejnili jsme je pro tisk.“

Henning se v duchu usmívá.

„Ale no tak, Bjarne.“

„Gjerstad je naštvaný, protože někdo donáší NRK, a očividně se to děje pořád.“

„A tys to nebyl?“

„Ne, panebože.“

„Ani ta plavovláska, po které tak slintáš?“

„Ani náhodou.“

Pak Brogelandovi dojde, co Henning řekl.

„Jak to myslíš?“

„V žádném případě neodhalíme naše zdroje,“ řekne Henning. „To víš dobře. Nikdy neprozradím ani tebe, stejně tak očekávám, že o mně pomlčíš.“

„To nebudu moct.“

„No dobře. Ale nemám v plánu promrhat další dny novými výslechy na policejní stanici. Pokud budete chtít, abych vám v tom nadále pomáhal, budu mluvit s tebou a nikým jiným. Platí?“

Vidí, že Brogeland přemýšlí. Až doteď se Henning díval na policistu těma stejnýma podezíravýma očima jako v dětství. Cítí však, že se to právě mění.

„Dobře.“

„Fajn. Tariq je ostatně taky ve scénáři,“ pokračuje Henning. „Ale má jenom vedlejší roli.“

„Není zavražděn?“

„Ne.“

„Takže je tu někdo, kdo si scénář libovolně upravuje.“

„Ano, nebo se tak přizpůsobují. Nebo se starají o to, aby ti, kteří o tom, co se stalo, něco vědí, byli odstraněni.“

„Nevím přesně.“

„Jak to myslíš?“

„Nemyslím si, že to vypadá na jednoho pachatele.“

„Jak to?“

„Že by Yasser Shah zabil Hagerupovou i Tariqa Marhoniho? To zní nepravděpodobně.“

„Mohl přece zabít oba, aby ranil Mahmouda?“

„Je to možné, ale tohle moc neberu. Proč se zatěžovat vraždou Henrietty, když u Tariga dva výstřely do prsou a jeden do čela odvedou přesně tu samou práci?“

„Možná Tariq věděl, kdo je pachatelem. Třeba ho zabili proto, aby se zbavili nepohodlného.“

„To by v tom případě znamenalo, že Tariq věděl mnohem víc, než jsme se původně domnívali. V tom případě byl on i jeho bratr zapleten do nějakého svinstva.“

„Jenže Tariq mi nepřipadal jako takový typ. Fotil. Působil jako slušný kluk.“

„Jasně, to musíš vědět líp než já. Ty jsi s ním přece dělal rozhovor, než ho zabili.“

„Ano. A nevšimnul jsem si, že by řekl něco, co by mohlo naznačovat, že by ho někdo chtěl zastřelit. Jediné, co mi připadalo trochu zvláštní, bylo, že se trochu zdráhal povědět mi, čím se jeho bratr živí.“

„Jasně.“

„A vy jste ještě vůbec nenašli Yassera Shaha, jestli tomu dobře rozumím?“

„Ne. Není doma ani v práci, nikde, kde se obvykle zdržuje, a na jeho kreditce nebyla za poslední dny žádná aktivita. Ani se neobjevil na žádném z hraničních přechodů.“

„Myslíš, že je ještě naživu?“

„Jako že ho někdo zabil?“

„Ano. To není tak nepravděpodobné, protože jsem ho poznal a vy jste po něm šli. Jak jsem pochopil z jeho trestního rejstříku, Yasser Shah nebyl žádná velká ryba. V minulosti byl trestaný jenom za malé delikty. To může nasvědčovat, že provedl placený úkol, nebo mu to někdo nařídil. Pokud je tu někdo, kdo drží páky a snaží se zakrýt svoje stopy, pak je Shah potenciálně vzato velký problém. Jistě toho hodně ví. Snad dokonce všechno, jak o Hagerupové, tak i o důvodu, proč byl zavražděn Tariq.“

„Přesně tak, ale vzájemně se kryjí. Mají metody, jak svoje lidi uklidit, kdyby se ocitli v potížích.“

„Možná. Ale myslíš, že budou riskovat? Jde přece jen o vraždu.“

„Já nevím. Neznám tolik BBB. Objevili se, když jsem skončil u tajné policie a když byl zřízen útvar pro odhalování organizovaného zločinu.“

Henning se trochu zamyslí. Čím víc si to zdůvodňuje, tím víc souhlasí s Brogelandem. Vražda Tariqa neměla nic společného s vraždou Henrietty Hagerupové. Protože Tariq byl bezvýznamný. Ničeho se neúčastnil. Jenom fotil.

Pak ho napadne jedna myšlenka a následují další. Henning si myslí, že Tariqa Marhoniho zabili, aby Mahmoudovi dali znamení. Proto Mahmoud mlčí, proto zapálil svůj počítač. V jeho počítači je něco, co usvědčuje ostatní. Ty, kteří jsou ochotní zabíjet, jen aby nic nevyšlo na povrch. A nemyslí si, že jde o snímek Henrietty s dosud neznámým mužem.

Podělí se o své myšlenky s Brogelandem, který už dlouho nic neřekl. Když se rozpovídá, mluví pomalu. A je naprosto vážný:

„Jestli máš pravdu v tom, co tvrdíš, pak musíme pevně skřípnout pod krk BBB. To s sebou nese ještě jednu věc, Henningu,“ řekne a zavrtá se do něho pohledem.

„Bude moudré, když budeš v příštích dnech postupovat trochu opatrně.“

„Jak to myslíš?“

„Jestli jsou tihle hoši jako jiné gangy, které operují v Oslu, tak mluvíme o hardcore sráčích. Nemají žádné svědomí. Pokud jsi jediný, kdo může Yassera Shaha spojit s místem činu, pak jsi – v jejich očích – mrtvý muž. Jak jsem řekl, vzájemně se kryjou. Kromě toho jsi mohl přispět k tomu, že budou pod větším drobnohledem, včetně jejich aktivit, což může zlikvidovat jejich zdroj příjmu. Nebo ho alespoň silně zredukovat. Tyhle hochy kurevsky zajímá zisk. V kombinaci to může být docela smrtící koktejl.“

„Takže mě budou chtít uklidit z cesty, tak to myslíš?“

Brogeland se na něho vážně zahledí.

„Mají k tomu každopádně dobrý důvod.“

„Možná,“ řekne a podívá se z okna. Na protější straně silnice stojí nějaký muž a kouří. Henning se na něho dívá. Muž se na něho také dívá. Dlouze.

Přemýšlí o tom, co Brogeland řekl.

Jeho tvář je ve všech dnešních novinách. Rychle si zjistí, kde pracuje, kde bydlí, kdo je jeho rodina.

Kurva, řekne si.

Mami.

KAPITOLA 45

Muže na druhé straně ulice už není vidět. Henning si ho nestačil důkladně prohlédnout, ale všiml si, že byl malý a podsaditý. Byl také holohlavý, nebyl to etnický Nor, byl trochu snědší. Na sobě měl krátké kalhoty a bílou rozhalenou košili s krátkým rukávem a potiskem, ale nebylo možné všechno zachytit během toho okamžiku, kdy se na něho Henning podíval. A muž už je pryč.

Henning za chůze volá matce. Zvoní to. Dlouho to vyzvání. Začne mít obavy. Snaží se myslet na to, že vlastně nemá tak špatné nohy, akorát jí to trvá, než se dostane z jednoho místa na druhé, když ji chytne záchvat kašle.

Nechá telefon pořád zvonit. Možná je jenom rozmrzelá a nebere mu to, protože chce, aby měl špatné svědomí. To obvykle funguje. I teď to funguje. Ale sakra, mami, řekne si. Zvedni to, do prdele!

Přejde přes křižovatku, kde začíná T?yengata. Kouká se do země, snaží se skrývat tvář, jak to jen jde, cítí, jak mu srdce pod košilí buší stále rychleji. Sakra, mami, pomyslí si znovu a zrychlí, cítí, jak mu vypovídají nohy, ale ví, že už je na cestě k ní domů. Jestliže to nezvedá, musí si pospíšit, za chůze se rozhlíží, ale je tu jenom zmatek, všude lidé, auta, taxíky, vidí je, ale přitom je nevidí, stejně má pocit, že se na něho někdo dívá, že ho někdo sleduje, ostře to zavoní, jako nějaké koření, projde kolem videopůjčovny u vchodu do stanice metra Gr?nland, a když už se chystá zavěsit, na druhém konci to přestane zvonit. Neslyší však žádnou odpověď.

„Mami?“ řekne slabě. Pochybuje, že jeho hlas přehluší rámus z Gr?nlandu, ale slyší její dech. Přinejmenším jak se pokouší dýchat.

Nic se nestalo. Každopádně nic nového, protože slyší, že je rozzlobená. Aniž by cokoliv řekla. To je na ní to zvláštní. Dokáže mít přednášku, aniž by pronesla jediné slovo. Stačí pohled, povzdychnutí, zavrčení nebo zavrtění hlavou. Christine Juulová má celý arzenál pocitů nebo myšlenek, které nejsou nikdy vysloveny. Je trochu jako panáček z televizní série pro děti La Linea, kolem kterého pozadí mění barvu v závislosti na tom, jakou má náladu.

S postavičkou to jde obvykle z kopce.

„Jsi tam?“ pokračuje.

Zafunění.

Přesně.

„Jak se máš, mami?“ zeptá se a najednou si uvědomí nesmyslnost otázky.

„Kvůli čemu voláš?“ zabručí na druhém konci.

„Já jsem jenom…“

„Potřebuju mléko.“

„Ehm…“

„A cigarety.“

Neví, proč čeká, až mu řekne, že jí ještě musí zajít do Vinmonopolu, protože tohle ona nikdy neřekne, nechá to viset jenom jako neviditelný most mezi jeho a jejím telefonem, jako by očekávala, že to pochopí, aniž by to vyslovila. A on to přece pochopí. Možná proto to tak je.

„Dobře,“ řekne jí. „Brzy se zastavím. Nevím, jestli to stihnu dneska, protože mám hodně práce, ale nebude to trvat dlouho. A ještě jedna věc, mami. Neotvírej nikomu, koho neznáš. Ano?“

„Proč bych někomu měla vůbec otevírat? Nikdo sem přece nechodí.“

„Ale kdyby někdo zvonil a nebyl jsem to já nebo Trine, tak neotvírej.“

„Máte klíč.“

„Ano, ale…“

„A taky potřebuju nový časopis.“

„J–“

„A cukr. Došel mi cukr.“

„Dobře. Uvidíme se brzy.“

Típ.

KAPITOLA 46

Zaheerullah Hassan Mintroza obědvá. Dneska, stejně jako včera, má kuřecí biryani s čapátí, ale nechutná to tak jako v Karáčí. Zřídkakdy to chutná jako v Karáčí. Hassan neví, čím to je, protože ingredience jsou stejné, dováží se do Osla téměř denně a také tohle jídlo v Norsku vaří Pákistánci. Ale možná je to tím nádobím, ve kterém jsou pokrmy připravovány, okolní teplotou, vlhkostí vzduchu a láskou, s jakou je jídlo připravováno.

Hassan si pamatuje, jak ho Julie, ta nejhezčí milenka, kterou měl před několika lety, překvapila tím, že jednou večer, když přišel na návštěvu, uvařila pákistánský jehněčí kotlík s mátovým čatní a chlebem naan. Recept získala od Wenche Andersenové z televizního pořadu Dobré ráno, Norsko. Julie se dokonce pokusila připravit chléb naan úplně od začátku.

Chutnalo to dobře, ale to je tak všechno. Opravdový chléb naan se dělá v peci tandoor, zcela vespod, a nepeče se déle než patnáct až dvacet vteřin. A v jehněčím kotlíku bylo příliš mnoho koření a zázvoru, ale velmi málo chilli.

O měsíc později jí dal kopačky. Žádné ze svých dalších milenek nedovolil, aby mu vařila. Vědí, co od nich požaduje, a když k nim přijde na návštěvu, jídlo na stole není důvod, aby jim platil nájem.

V Pákistánu jsou všichni kuchaři muži. Ženy se s nimi nemůžou poměřovat. Tak to prostě je. Když Hassan sleduje epizodu z MacGyvera, zavibruje mu mobil, který leží vedle talíře. Spolkne větší kuřecí sousto, až trochu moc velké, a musí ho natlačit dolů přes patro a hltan. Zapije jídlo colou a pak to zvedne. Když to konečně udělá, vyhrkne „ano“ a jídlo má pořád ještě někde v hltanu.

„Tady Mohammed. Našli jsme ho.“

Hassan ještě jednou polkne.

„Dobře. Kde je?“

Napije se coly.

„Jde po ulici. Právě teď po Gr?nlandsleiret. Chceš, abychom ho okamžitě sbalili?“

Hassan lehce pohne vidličkou v talíři.

„Teď, za bílého dne? Jseš na hlavu? Za poslední dobu jsme na sebe už dost upozornili.“

„Dobře.“

Hassan si nabere další sousto.

„Mimochodem, rád bych s ním mluvil, než zemře. Chci vědět, odkud má ty zasraný jizvy,“ prohlásí Hassan a přitom žvýká. Odloží vidličku a otře si pusu.

„Dobře.“

„Chci vědět, kde se po zbytek dne zdržuje. Nedělejte nic, dokud se mnou nebudete mluvit.“

„Dobře,“ ozve se znovu.

„A tam, kde bydlí a pracuje, zaparkujte auto.“

„Jasně, šéfe.“

Hassan zavěsí a dojí. Zítra rozhodně nebude kuřecí biryani, spíš polévka dal, možná grilované královské krevety na jehle v tandooru s cibulí a paprikou. Ano. Rozhodně královské krevety. Královské jídlo hodné krále.

KAPITOLA 47

Jsou skoro čtyři hodiny, ale Henning se stejně rozhodne zajít do redakce. Nemá nic, o čem by napsal, protože cítí, že z toho, co zjistil, ještě nemůže nic zveřejnit, ale i přesto je v práci. A neukázal se tady od včerejšího rána. Měl bych udělat malý raport pro Heidi nebo K?reho s Tourettem. Možná si také popovídat s Gundersenem, jestli je tady.

Přejde ulici u Vaterlandsparken, odváží se šourat přes vozovku kousek od přechodu pro chodce uprostřed té nejhorší dopravní špičky, když si všimne auta na druhé straně křižovatky. Není to stříbřitě šedý Mercedes, spíš nějaký model Volva, který, to na dálku nevidí, a když semafor přeblikne ze zelené na oranžovou, zrychlí. Musí ale prudce brzdit, protože auto před ním ho nechce pustit dopředu. Pneumatiky skřípou. A troubí se. Troubí se po celém Oslu. Celý den.

Na Volvo zareaguje auto před ním. Henning skoro očekává konfrontaci, čeká, že řidič Volva vystoupí a vynadá řidiči auta před sebou, ale to se nestane. Místo toho spolujezdec stáhne okýnko a vystrčí hlavu. Henning jeho tvář pořádně nerozezná, vidí jen zlaté obroučky lesknoucích se slunečních brýlí, přestože jediný sluneční paprsek je na míle daleko.

A všimne si toho proto, že najednou dostane pocit, že se ten muž dívá na něho. Jestli jsou všichni jako Ray Ban, nemá se moc čeho bát. Ale také jsou tady idioti s pistolemi. Je neuvěřitelné, co jeden idiot dokáže, když má dostatek munice.

Ta myšlenka ho přinutí, aby si pospíšil, a rozhodne se, že to do Urtegaty vezme oklikou. Čtvrť mezi ulicemi Gr?nlandsleiret a Urtegata se může bez ohledu na denní dobu zdát jako málo pohostinná, takže jde nahoru po Brugatě, zamíchá se mezi lidi na autobusové zastávce a naskočí do tramvaje číslo 17, která o několik minut později přijede. Sveze se s ní kousek po Trondheimsveien a vystoupí u obchodu Rimi, pokračuje po chodníku Herslebovou ulicí, dokud znovu neuvidí tu velkou žlutou budovu na začátku Urtegaty. V obou směrech kolem něho projíždějí auta, je dopravní špička, a jestli se ho někdo pokusí sebrat, nebude to moct udělat tady. S miliónem svědků a silnicemi, po kterých se nedá jet rychle, se může cítit bezpečně. Alespoň relativně bezpečně.

Asi jsem jenom paranoidní, možná jsem byl dlouho mimo hru, abych věděl, že tohle je naprosto normální, že se nic nestane. Ale něco na tom, jak to Brogeland řekl, bylo a to ho přimělo k zamyšlení. Brogeland si dělal starosti. Už se s těmihle týpky setkal. A jak řekla Nora: Tohle nejsou milí hoši.

Přistihne se, že přemýšlí, jak tohle skončí. Protože jestli jsou někde tady, aby ho odklidili z cesty, protože může usvědčit Yassera Shaha z toho, že byl v bytě Tariqa Marhoniho, tak se nezastaví, dokud se jim to nepodaří, jak Brogeland naznačil.

KAPITOLA 48

Potřebuje si ověřit tři věci. Když vchází do redakce, myslí na ně a málem se u kávovaru srazí s K?rem Hjeltlandem. K?re se chystá ustoupit stranou, ale pak postřehne, kdo to je.

„Henningu!“

„Ahoj K?re,“ odpoví Henning. K?re na něho zírá, jako kdyby byl Elvis.

„Jak se ti vede? Kurva! Do prdele, musel ses úplně posrat strachy.“

Henning na to pokrčí rameny a odpoví, že ano, že měl trochu strach.

„Ale co se sakra stalo, chlape?“

Couvne a doufá, že si toho K?re nevšimne. Poví mu zkrácenou verzi a přitom se neustále rozhlíží po místnosti. Gundersen tady není. Uvidí však Heidi. A vidí, že si ho Heidi všimla.

„Poslyš, nestihl jsem to dneska na pracovní poradu,“ řekne. „Slyšel jsem, že Sture tam měl říct pár slov?“

„Ano, nemělo smysl tam chodit, ha ha. Pořád to samé. Měl jsi štěstí, že jsi měl dobrý důvod se z toho vyvléct, vyvléct, VYVLÉCT!“

Jakmile K?reho tik přešel, směje se od ucha k uchu.

„Co říkal?“

„Nic, co bychom někdy dřív neslyšeli. Zlá doba, musíte vytvářet víc stránek, nejlépe rychleji, pokud to nepůjde, budeme nuceni přistoupit ke škrtům a kecy prdy.“

K?re se směje a usmívá – dlouho. Heidi si jistě umí představit, že by zrovna teď udělala škrty mně, napadne Henninga. Ale ten čas, ten smutek. A tak dále.

Omluví se a řekne, že ještě než půjde domů, potřebuje prohodit pár slov s Heidi. K?re pochopí a třikrát ho silně poplácá po zádech. Pak uhání dál. Henning se otočí k Heidi a rozhodne se, že ji předběhne.

„Ahoj Heidi,“ pozdraví ji.

Ona zakroutí hlavou.

„Proč ksa–“

„Zlé časy, nevýrazný reklamní trh, musíme odevzdávat víc stránek, škrty.“

Posadí se a ani se na ni nepodívá. Cítí její pohled, myslí na Severní pól.

„Není to tak?“

Zapne počítač.

Heidi si odkašle.

„Kde jsi byl?“

„V práci. Je tady Iver?“

Heidi hned neodpoví.

„Ehm, ne. Šel domů.“

Pořád se na ni nedívá a snaží se nevnímat to odporné ticho, které je obklopuje.

Heidi se nepohne. Když se na ni podívá, překvapí ho její oči. Vypadá to, jako kdyby píchla kolo a na míle daleko nebyla žádná autobusová zastávka.

„Jsem na stopě dobrému případu,“ poznamená mírnějším hlasem a vypráví jí o setkání s Yngve Foldvikem a Tore Benjaminsenem a o tom, že policie brzy Mahmouda Marhoniho přestane podezírat a pozornost se pak stočí ke zbývajícím nejbližším Henrietty Hagerupové. Neřekne jí nic o svých zdrojích, ale Heidi přesto přikyvuje a dál se nevyptává.

„Vypadá to jako dobrý případ,“ řekne mu. „Budeme o tom psát jako jediní?“

„Ano.“

„To je dobře.“

Jízlivost se z jejího hlasu vytratila. Nejspíš jsem ji zlomil, odhaduje Henning. Asi jsem vyhrál Bitvu. Nebo je možná jako Anette Skoppumová. Možná je jednou z těch, kteří se celou dobu snaží a kteří jsou nešťastní, když se to nepodaří.

O deset minut později jde Heidi domů. Dokonce mu řekne „Měj se“. I on jí řekne „Měj se“. Pak se jeho myšlenky stočí k těm třem věcem, které si chce prověřit. Začne s Finn Fem Film.

Chytrý název, pokud má člověk rád aliteraci a slovní hříčky. Předpokládá, že společnost založil někdo, kdo měl po krk omylů ve filmech a kdo si do svého manifestu dal, že se takových hloupostí nedopustí. Těší se na ty titulky v novinách, až Finn Fem Film jednou nějakou takovou udělá. Jistě je zapeklité se tomu vyhnout.

Na internetu se snaží najít si o společnosti co nejvíce. Vyrobili pár filmů, které neviděl a ani neuvidí. Mají web, jehož úvodní stránku tvoří koláž snímků z různých hollywoodských produkcí a tři písmena F, napsaná krvavými verzálkami. Okamžitě pozná fotky z filmů Gladiátor, Dannyho parťáci, Piráti z Karibiku, Spider-Man, Titanic, Pán prstenů a Jurský park. Je jich tam ještě víc, ale nedokáže si je rychle zařadit. V dolní části stránky je malým písmem napsáno Zviditelni to, co by bez tebe snad nikdy nikdo neviděl a za tím závorka se jménem Roberta Bressona.

Prokliká se dál a hned najde záložku s kontaktními informacemi. Finn Fem Film má ve stáji dva producenty a jednoho režiséra. Rozhodne se, že zavolá tomu, který je na stránce uveden jako první, a to jen z toho důvodu, že má tak zatraceně pěkné křestní jméno. Vyťuká číslo mobilu Henninga Enoksena a ten mu to po několika dlouhých zazvoněních zvedne.

„Haló, tady Enok.“

Hlas je temný a hluboký, ale vstřícný.

„Dobrý den, jmenuji se Henning Juul.“

„Dobrý den, Henningu,“ pozdraví ho Enoksen tak, že to Henningovi připadá, jako by se znali věčnost.

„Pracuji pro internetové noviny 123nyheter. Zabývám se případem Henrietty Hagerupové.“

Na okamžik je ticho.

„Ano? Jak vám mohu pomoct?“

Henning rychle vysvětlí svůj záměr: je zvědavý na filmový scénář, který Henriette Hagerupová napsala a na který si společnost Finn Fem Film zajistila opci.

„Hagerupová, ano,“ řekne Enoksen a povzdychne si. „To byla smutná záležitost.“

„Ano,“ na to Henning a čeká, že Enoksen poví něco víc. Ten to ale neudělá. Henning si odkašle.

„Můžete mi říct něco o scénáři?“

„Chcete o tom něco napsat?“

„Ani ne.“

„Tak proč o něm chcete něco vědět? Neříkal jste, že jste novinář?“

Enoksenova deduktivní schopnost je působivá.

„Jenom mám pocit, že ten scénář může být důležitý.“

„K čemu?“

Něco mu říká, že Enoksen byl ve škole pro učitele pěkným otravou.

„Abych zjistil, co se stalo a kdo ji zabil.“

„Dobře.“

„Můžete mi tedy říct pár slov o scénáři, který napsala a který očividně považujete za natolik dobrý, že stojí za to ho dál zpracovat?“

Klikání myši v pozadí, prsty, které se ženou po klávesnici.

„No, vlastně nejvíc s ní byl v kontaktu můj kolega Truls.“

„Takže vy jste ten scénář nečetl?“

„Ale ano, samozřejmě…“

„O čem to je?“

Další klikání.

„Je to o…“

Zarazí se a odkašle si.

„Je to o, ehm, vlastně ani přesně nevím, o čem její scénář je. Jak jsem řekl, Truls to řešil s Henriettou a Yngvem a…“

„S Yngvem?“

„Ano?“

„S Yngve Foldvikem?“

„Přesně tak. Znáte ho?“

„Podílel se Yngve nějak na scénáři?“

„Myslím, že byl vedoucím její diplomové práce.“

„Ano, ale myslel jsem, že na scénáři pracovala na vlastní pěst? Ne že to byla součást nějaké školní práce?“

Enok hned neodpoví.

„Tak zrovna o tomhle nic nevím.“

Henning se rozhodne, že s Yngve Foldvikem bude muset ještě jednou mluvit.

„Kupujete obvykle s Trulsem opci, aniž byste to společně probrali?“

„Ne, tenhle scénář byl výjimka.“

„Jak to?“

„Truls a Yngve spolu dřív pracovali a Yngve nám dal tip na scénář Hagerupové.“

„Aha.“

„Ale je to tedy jenom opce.“

„Co to v praxi znamená?“

„To znamená, že v materiálu spatřujeme nějaký potenciál a že ten nápad chceme v budoucnu rozvinout, zjistit, jestli se z toho dá udělat dobrý film.“

„Takže se k ničemu jinému nezavazujete?“

„Přesně tak.“

Otázka přišla sama od sebe, ale jeho mozek spíš vstřebával to, co se právě dozvěděl. Yngve Foldvik se tedy osobně angažoval v projektu, se kterým se Henriette Hagerupová snažila předčasně nastartovat kariéru. Henning přemýšlí, jestli se Foldvik zajímá stejně o všechny svoje studenty, nebo jestli je jeho nadšení určeno jen mladým krásným ženám s extrovertní myslí a koketní povahou.

„Mohl bych prohodit pár slov s Trulsem?“ zeptá se a přitom si prohlíží internetové stránky společnosti a zjistí, že Trulsovo příjmení je Leirv?g.

„Ehm, je teď trochu zaneprázdněný,“ odpoví Enok rychle.

„Dobře.“

Záměrně počká několik vteřin. Ale Enok to dál nerozvede.

„Zkusím mu zavolat na mobil později. Kdybyste mu mohl říct, že bych si s ním rád popovídal, bylo by to fajn.“

„Budu se snažit nezapomenout.“

„Děkuji.“

Henning zavěsí a přitom uvažuje, co měl asi Enok na jazyku, proč se mu hlas chvěl.

KAPITOLA 49

Při zběžném hledání na internetu zjistí, že Henriettiny rodiče se jmenují Vebj?rn a Linda a že má staršího bratra, Oleho Pettera. Stejně tak si vyhledá Anettu Skoppumovou. Jejím rodičům Ulfu Vidarovi a Fr?ydis je přes sedmdesát let a Anette je skutečný výškrabek. Má tři starší sestry, Kirsten (38), Silje (41) a Torill (44). Během několika minut usoudí, že rodina Hagerupových ani Skoppumových neodpovídá rodině Gaarderových.

Upustí od toho a místo toho si najde veřejný registr všeho, co má něco společného s licencemi pro přepravu osob a s jejich vlastníky. Informace se v něm dají hledat ve třech různých kolonkách, je tu všechno, co člověk shání: 1) Předmět podnikání a držitel licence. 2) Licence. 3) Povolení pro jízdu mezi kraji. Internetovou stránku vytvořilo Ministerstvo dopravy ve spolupráci s krajem Hordaland, což vysvětluje jazykovou formu stránky.

Henning umístí blikající kurzor do druhé kolonky, jako kraj zvolí Oslo, jako typ povolení taxík a vyťuká sériové číslo 2052. Potom stiskne enter. Ve vteřině dostane odpověď. Vyrazí mu dech.

Omar Rabia Rashid.

Okamžitě si vzpomene, kde už to jméno slyšel. Omar Rabia Rashid je muž, pro kterého Mahmoud Marhoni řídil taxík. A Henning ví, že to nemůže být náhoda. Proč by jinak Omarův taxík byl zrovna tam, zrovna v tu dobu, se dvěma osobami, co si ho prohlížely záludnýma očima?

Omar má v Oslu zaregistrované tři taxíky. Na třetí číslo se dá kliknout a Henning se dostane na stránku s „Informacemi o vlastnících licence“. Vypadá to jako zastaralá informace, ale víc ho zajímá text, který za pár vteřin zaplní obrazovku. Prohlédne si detaily a usměje se.

Omare, teď vím, kde bydlíš.

Rozhodne se jet domů. Nutně se potřebuje posadit, trochu popřemýšlet a vymyslet, co podnikne dál. Počká, až z redakce vyjdou dvě ženy, a kluše za nimi. Vyjdou na asfaltovou plochu před žlutou budovou. Černá brána je otevřená. Mezi sebou a ženami nechá vzdálenost pár metrů, vyjde na chodník a rozhlédne se. Dva velké kameny rozdělují Urtegatu. Nedá se odsud jet dál směrem do Gr?nlandu.

Za kameny je zaparkovaná nějaká Honda a Ford. Nikdo v nich není. Před budovou Armády spásy sedí u zdi nějaký muž se zasvrabeným psem u nohou. Kdyby náhle vyskočil a vytáhl kalašnikov, je Henning připravený i na tohle. Všude jsou otevřená prostranství, řeka Aker rychle stéká ze svahu a je snadné vystrčit ústí zbraně z auta nebo okna a osolit ho.

Ne. To už by stačilo. Nemůže chodit kolem a všude hledat hlaveň. Je v práci jenom pár dnů a už si myslí, že zločinci bez skrupulí ho hledají, aby si vzali jeho skalp. Dost! Takhle to nechci, řekne si.

Rozhodne se, že půjde po chodníku, dá si načas a užije si trochu odpoledního slunce, které prorazilo husté mraky nad Oslo Plaza. Přiblíží se ke Grünerl?kka se sílící předtuchou, že ho někdo sleduje. A proto se zamkne v bytě a pro tentokrát se vykašle na hlásiče kouře. Když se chystá vejít do kuchyně, náhle se zastaví.

Sakra. Nemůžu se na ně přece vykašlat.

KAPITOLA 50

Tohle bude ještě legrace, řekne si Brogeland, když zaklepe na dveře Arilda Gjerstada. Gjerstad zařve hlubokým hlasem „Dále“. Brogeland vstoupí. Gjerstad má u ucha telefonní sluchátko, ale ukáže na židli před psacím stolem. Brogeland se posadí. Kdyby tady teď mohla být Sandlandová, přeje si, to by možná…

Gjerstad řekne „Hm“ a poslouchá. Poslouchá dlouho, pak konečně přikývne a prohlásí:

„Dobře. Tak to takhle uděláme. Informujte mě.“

Zavěsí a zároveň se podívá na Brogelanda.

„Ano,“ řekne a ztěžka vydechne. V jeho hlase je slyšet povzdechnutí, ale Brogeland se snaží si toho nevšímat. Protože teď přišla jeho chvíle. Na stůl před nejvýše postaveného muže položí scénář Hagerupové, a když hlavní vyšetřovatel Gjerstad vezme papíry a začne pomalu listovat, dívá se na něho plný očekávání.

Další minuty využije Brogeland k vyprávění a vysvětlování. Když skončí, nedívá se Gjerstad na Brogelanda spokojeně. Spíš naopak.

„Takže vy jste tohle dostal od Henninga Juula?“

„Ano. Juul je…“

„Něco vám o Henningu Juulovi povím,“ vyhrkne Gjerstad a zvedne se. Začne chodit dokola po místnosti.

„Před několika lety jsme měli případ, kdy nějaký muž zabíjel prostitutky v Oslu. Nebyl to Jack Rozparovač, to ani zdaleka ne, ale zabil několik dívek z Nigérie a vyhrožoval, že jich zabije ještě víc, pokud je policie neodklidí z ulic Osla. Otevřeně nás kontaktoval a pověděl nám o svých plánech.“

„Já si ten případ pamatuju. Co…“

„Nemohli jsme ty dívky přece odklidit, i kdybychom chtěli. Jedna věc je to, že nikdy neustupujeme výhružkám tohoto typu, a kromě toho se tyto dívky také celou dobu pohybují a mají kolem sebe lidi, kteří je chrání.“

Gjerstad si uhladí vous a postaví se přímo před Brogelanda.

„Henningu Juulovi se podařilo vyčmuchat, že s námi mluvil nějaký vrah, který vyhrožoval, že vražd bude přibývat, a když se pak objevila další nigerijská dívka se čtyřiceti sedmi bodnými ranami v zádech, břichu, prsou a obličeji, začal Juul pracovat metodicky proti nám. To my jsme byli ten velký ošklivý zlý vlk, protože jsme neudělali nic s vrahovými výhružkami. Vystupňovalo se to, když se Juulovi samotnému podařilo vraha vystopovat a udělat s ním rozhovor – aniž by nám něco řekl, abychom mohli zasáhnout a toho chlápka sebrat. Pro Juula tedy bylo důležitější nás znemožnit než zastavit muže, který zabíjel nigerijské ženy. Co to o Henningu Juulovi vypovídá?“

Brogeland civí do země, hledá odpověď, ale žádnou nenachází.

„Proč si myslíte, že s tím přišel za vámi?“ zeptá se Gjerstad a ukáže na scénář. „Myslíte si, že to udělal proto, že chce pomoct policii, nebo proto, že chce pomoct sám sobě?“

Brogelandovi dojde, že Gjerstad je známý svými rétorickými schopnostmi. A Brogeland nedokáže ani teď odpovědět.

„Je dost možné, že Juul našel něco důležitého, ale ani na okamžik si nesmíte myslet, že to dělá pro dobro společnosti. Využívá vás, Bjarne. Rád bych věřil, že to, co se mu stalo, ač to bylo tragické, s ním něco udělalo. Jak já ale Henninga Juula znám, odhaduji, že je teď jenom ještě větší cynik a manipulátor.“

Brogeland neví, co má říct, proto mlčí.

„Udělal jste s tím už něco?“ zeptá se Gjerstad a ukáže na scénář.

„Snažil jsem se sehnat Anette Skoppumovou, ale dosud bezúspěšně. Nebere telefon a není ve svém bytě. Poslal jsem za ní Emila, aby si s ní popovídal, a protože tam nebyla, nasadil jsem tam jednotku.“

„Kde bydlí?“

„V Bislett.“

„Dobře.“

„Před několika hodinami si taky vybrala celkem pět tisíc korun z minibanky v ulici Akersgata.“

„Pět táců? To je hodně. Ale v tom případě je každopádně naživu.“

„S největší pravděpodobností. Zřejmě nějakou dobu nemá v úmyslu vybírat další hotovost. Poslal jsem pak Emila na její školu, aby to tam zkontroloval a popovídal si s jejími kamarády, zatím se mi však neozval.“

Gjerstad přikývne a čeká více, ale Brogeland se už vyčerpal. Také se vyčerpaně cítí. To je dobře, že tady nakonec Sandlandová není.

Ale mohl by být Henning Juul opravdu tak cynický? Nechat pachatele volně odejít jenom proto, aby publikoval dobrý článek? Samozřejmě že by mohl. Ale dokázal by ho Juul podrazit? Přece se znají. Alespoň trochu.

Brogeland se dívá na Gjerstada, který se zase posadí za psací stůl a začne listovat v nějakých papírech. Jestli je něco, co se Brogeland naučil během sedmnácti měsíců spolupráce s Gjerstadem, pak je to to, že když si Šéf o někom udělá obrázek, trvá dlouho, než ho změní. Asi proto je schopný policista, míní Brogeland. Nebo možná proto nikdy nebude skvělým.

Brogeland se zvedne, čeká, že Gjerstad něco řekne. Ten však mlčí. Brogeland vyjde ven a zavře za sebou dveře.

KAPITOLA 51

Jonasovy hořící oči ho vytrhnou ze spánku. Zanadává, zvedne se, zjistí, že je na pohovce před televizní obrazovkou a uvědomí si, že určitě usnul v půlce dílu seriálu Zlatá sedmdesátá.

Televize běží dál. Na obrazovce se objeví nějaký světlovlasý muž, který jí sýr, a jiný muž si s několika ženami různých barev a tvarů vymění místo. Henning se zakloní a představuje si zpěněné vlny. Pořád dýchej, řekne si. Pořád dýchej.

Začne myslet na Nema, animovaný film, ve kterém Trond Viggo Torgersen namluvil otce Nema, který hledá ztraceného syna a cestou potká Dory, rybičku, která si sotva pamatuje vlastní jméno, ale miluje zpívání. Henningovi zní v uších: Plavej dál, plavej dál.

Je si jistý, že se na Nema dívali nejméně třicetkrát, obzvlášť jednou v létě, kdy prázdninovali na malém idylickém dánském ostrůvku, který se jmenuje Tun?. Celou dobu pršelo. Téměř nemohli opustit ten okouzlující domek, který si na tom ostrově bez aut pronajali. Ale Jonas Nema miloval. Co by to bylo za prázdniny bez Nema.

Na konferenčním stolku zavibruje mobil. Ten zvuk ho vyleká. Podívá se na displej a vidí neznámé číslo.

„Henning Juul,“ představí se a ochraptěle si odkašle.

„Dobrý den, tady Truls Leirv?g. Slyšel jsem, že jste mě sháněl?“

Hlas má temný a hrubý. Henning se zvedne a zároveň si Trulsův dialekt zařadí někam do blízkosti Bergenu. Možná dokonce do Bergenu.

„Á, dobrý den. Ano. Skvělé. Díky, že voláte.“

Neodpoví.

„Ehm, no. Chtěl jsem si s vámi popovídat ohledně filmového scénáře, na který jste koupili opci. Scénář Henrietty Hagerupové.“

Zase je ticho.

„Mohl byste mi o tom scénáři něco povědět? Proč jste se rozhodli koupit na něj opci?“

„No, tak je to s většinou opcí, které kupujeme. Scénář byl dobrý. Myslíme si, že z toho nakonec může být dobrý film.“

„O čem je scénář?“

„Jmenuje se to Control + Alt + Delete. Pojednává o jedné mladé ženě, která dosáhne cti a slávy, ale která sní o tom, že na klávesnici stiskne control + alt + delete, aby mohla začít žít nový život. Nelíbí se jí, kým je. A když zjistí, že to s pomocí speciální klávesnice vlastně jde, dostane šanci žít svůj život znovu. A pak se nabízí otázka, jestli udělá správná rozhodnutí, nebo se dopustí stejných chyb.“

„Aha.“

„Bude s tím trochu práce, abych tak řekl, ale ten příběh má dobrý potenciál.“

Henning si pokyvuje.

„A na tento scénář vám tedy dal tip Yngve Foldvik?“

Na krátký okamžik je ticho.

„Ano.“

„Je to běžné?“

„Co?“

„Že vedoucí diplomek dávají bývalým kolegům tipy na scénář, který napsal student?“

„To nevím, ale proč ne? Nevidím na tom nic špatného. Pokud o tom chcete napsat nějaké blbosti, můžete…“

„Ale ne, nebudu o tom psát žádné blbosti. Jsem jenom zvědavý. Jak jsem pochopil, váš kolega Henning Enoksen se neúčastnil jednání, která vyústila zakoupením opce. Proč u toho nebyl?“

„Protože spoléháme na svou soudnost. Je vám jasné, kolik žádostí dostáváme, Juule? Každý den. Kolika schůzek se účastníme, jakým množstvím papírů se musíme probrat, abychom udělali filmy, které chceme, jak těžké…“

„Je mi to jasné,“ přeruší ho. „Jaký dojem na vás Hagerupová udělala?“

Leirv?g se nadechne tak, že je to slyšet přes telefonní sluchátko.

„Byla to neobyčejně krásná dívka. Co se stalo, je naprosto neskutečné. Byla neuvěřitelně plná života. Tak otevřená a dychtící a tak důvěřivá. Nebyla vůbec arogantní ani nafoukaná.“

„Předpokládám, že jste se setkával jak s Hagerupovou, tak i s Foldvikem, protože vám na tohle dal tip?“

„Ano, samozřejmě.“

„Jaká byla mezi těmi dvěma chemie?“

„Jak to myslíte? Chemie?“

„Ano, chemie. Jaké pohledy si vzájemně vyměňovali? Všiml jste si, že to mezi nimi nějak jiskřilo?“

Zase se na dlouho odmlčí.

„Jestli tím chcete naznačit to, co si myslím, tak táhněte k čertu,“ řekne stoupavým, mektavým bergenským akcentem. „Yngve je čestný člověk. Jeden z těch nejlepších. Snažil se pomoct jedné ze svých studentek. Je na tom teď najednou něco špatného?“

„Ne.“

„Stane se vám někdy, že za výlohou zíráte na něco, co se vám líbí, Juule?“

„Ano.“

„Znamená to, že vždy vejdete dovnitř a koupíte si to?“

„Ne.“

„Ne. Právě.“

Henning se nenechá zastrašit Leirv?govým podrážděným hlasem.

„Co teď bude se scénářem?“

Leirv?g si povzdychne.

„To ještě nevím.“

„Ale máte na to pořád opci, i přesto, že je autorka mrtvá?“

„Ano. Cítím, že by nebylo správné, kdybychom nedokončili to, co začala. Myslím, že by si přála, aby z toho filmu něco bylo.“

Tohle se dá určitě použít jako dobrý marketingový tah, bleskne Henningovi hlavou.

„Co si o tom myslí Yngve?“

„Yngve? Souhlasí.“

„Takže jste už o tom mluvili?“

„Ne, já, ehm, my…“

Henning se v duchu usmívá, když vidí, že možná právě tohle měl Henning Enoksen na jazyku, když spolu mluvili. Že Leirv?g už plánoval budoucnost filmu bez Henrietty – společně s Yngvem.

„Děkuji za popovídání, Trulsi. To je vše, co mě zajímalo.“

„Poslyšte, nezamýšlíte o tom něco napsat?“

„O čem?“

„O Yngvem a filmu a tak?“

„To ještě nevím.“

„Dobře. Ale jestli to uděláte, rád bych si to nejdřív přečetl. Víte, kontrola citací a tak.“

„Nevím, jestli vás v něčem budu citovat, ale pokud ano, spojím se s vámi, než to publikuji.“

„Fajn.“

Leirv?g mu nadiktuje svou mailovou adresu. Henning předstírá, že si ji poznamenává. Ve skutečnosti stojí před pianem a představuje si, že tiskne klávesu. Pak Leirv?g bez rozloučení zavěsí.

KAPITOLA 52

Bolí ho nohy. Poslední dva dny hodně chodil, mnohem víc než obvykle. Asi bych měl začít jezdit do práce na Vespě, vyhnu se tak jízdě taxíkem, jestli se budu muset přesouvat z jednoho místa na druhé, uvažuje.

Překvapí ho, jak dny rychle ubíhají. Než se vrátil zpátky do práce, byl rád, když uběhla jenom další hodina. Teď mu to připadá, jako kdyby ztrácel pojem o čase. Podívá se na hodinky a přemýšlí, co bude dělat po zbytek dne. Teď, když usnul, nemá smysl jít si lehnout brzy, tak ho napadne, že by mohl dělat něco rozumného, než bude noc a Jonasovy oči ho znovu provrtají.

Vždycky můžu vyrazit na D?leneng, pomyslí si, ale něco mu říká, že dnes večer nedokáže jen tak sedět. Cítí, že musí něco udělat. Bude tak troufalý a vyhledá jámu lvovou? Pojede domů k Omaru Rabia Rashidovi? Nebo snad zavítá na malou večerní návštěvu k Yngve Foldvikovi?

Potlačí zívnutí a slyší, že Gunnar Goma zase dupe po schodech. Henning se šourá po špinavých parketách a otevře dveře. Goma je v dolní části schodiště. Funí. Slyší další kroky. Goma pomalu, ale v pravidelném tempu dupe po schodech nahoru jako slon. Obejde zábradlí a zahlédne Henninga.

„Á, dobrý den,“ zvolá a zastaví se. Funí a položí si ruce na kolena a natáhne se dopředu, aby se zhluboka nadechl.

„Dobrý den,“ pozdraví ho Henning a spěšně se snaží vzpomenout si na nouzové číslo ambulance. Nikdy si však nemůže vybavit, jestli je to 110, 112 nebo 113.

„Vy jste mě vyděsil,“ utrousí Goma a ztěžka oddechuje. Nechává si narůst knír.

„Omlouvám se, to jsem nechtěl,“ zareaguje Henning a prohlíží si svého souseda. Goma udělá několik kroků po schodech nahoru. I dnes má obnaženou hruď. Je silně cítit potem, přestože je od něj pár metrů. Na sobě má ty stejné červené šortky.

„Přemýšlel jsem o jedné věci,“ řekne Henning a čeká, že se Goma zastaví, ale nedočká se.

„Jen mluvte,“ vyzve ho a jde pořád nahoru. „Slyším vás. Je tady zatraceně dobrá akustika. Kdybych tady nějaký večer souložil s některou ze svých dam, pobavil bych všechny sousedy, ha ha.“

Henning úplně přesně neví, jak otázku formulovat, aby příliš neprozradil nebo aby nevyzněla podivně. A je těžké soustředit se na to, co říct, když pětasedmdesátiletý nadržený slon stále mizí dál a dál nahoru po schodech.

Rozhodne se, že na to půjde zpříma.

„Vy máte ve dveřích kukátko, že?“

Odpověď sice zná, protože ho už viděl. Ale i tak se zeptá.

„Na to můžete vzít jed, že mám, ha ha.“

Goma se znovu zastaví a dýchá.

„Arne nahoře ve třetím, AHOJ ARNE!“ zařve Goma a pokračuje: „Arne tady nahoře ve třetím patře mívá po večerech tolik dámských návštěv, že se na ně někdy přes kukátko dívám, ha ha.“

Arne? Arne Halldis?

„Proč se na to ptáte?“

„Nebudu se dnes večer příliš zdržovat doma, ale je možné, že budu mít návštěvu. Říkal jsem si, že kdybyste byl doma a slyšel jste je, jestli byste se mohl kouknout vaším kukátkem a zjistit, jak vypadají, a případně si všimnout, kdy zhruba klepali?“

Henning zavře oči a čeká na odpověď, přijde mu, že se vyjádřil jako třináctiletý, který prosí Ženu snů, aby s ním šla poprvé do kina. Předpokládá, že Goma bude určitě zvědavý, proč to k čertu potřebuje vědět.

„Proč to k čertu potřebujete vědět? Jestli nebudete doma, určitě zase přijdou, ne?“

„Ano, ale tohle je návštěva, u které si nejsem jistý, jestli bych z ní měl radost.“

Ticho. Dokonce i to akusticky perfektní schodiště dokáže znít tiše.

„Dotěrné dámy tedy?“

„Něco takového.“

„Žádný problém. Budu to sledovat.“

Dup, dup.

„Moc děkuju.“

Ten starý muž by byl skvělým objektem pro rozhovor, usoudí Henning. Otázkou však je, na co bych se ho ptal a v jakém duchu bych rozhovor vedl. Také si z nějakého důvodu myslí, že takový článek by byl předmětem poněkud přísné cenzury citací ze strany hlavní redakce. Nicméně vyjde ven z obytného domu s vědomím, že schodiště je po zbytek večera bezpečně hlídané. Má pocit, že se to může hodit.

KAPITOLA 53

Bude chvíli trvat, než ho někdo pozná, zvlášť když má na hlavě helmu a hledí sklopené. Také si vytáhne bundu až k bradě.

Bez problémů nastartuje Vespu, a když uhání Steenstrupovou ulicí a míjí Uměleckou vysokou školu a střední školu Foss, cítí se jako šestnáctiletý na cestě na tajnou schůzku. Na malém mopedu je pěkné to, že se dostane všude, a kdyby za ním jelo nějaké auto, může vždycky zajet na chodník, na stezku nebo do nějaké uličky.

Za okamžik se dostane na náměstí Alexandra Kiellanda, vidí, že na venkovní zahrádce se to hemží lidmi a kousek dál v Telthusbakken tryskají do vzduchu fontány, přejde Uelandovu ulici a všimne si, jak se před Café Trappa shlukují bezdomovci a narkomani. Je to dobrý pocit, být zase po dlouhé době uprostřed dění.

Vespa je jednou z mála věcí, kterou opatruje po svém otci. Netvrdí, že s Vespou zacházel dobře, protože na ni většinou nechal venku na zahradě za domem v létě i v zimě střídavě prášit nebo pršet, ale když ji vytáhne, pokaždé ho překvapí, že nastartuje stejně spokojeně.

Zaparkuje před supermarketem Rema 1000 ve spodní části Bjerregaardovy ulice, pověsí helmu na řídítka a rozhlédne se na obě strany a pak se vydá nahoru po pravé straně ulice. Na domě je číslo 20. Yngve Foldvik bydlí ve 24B.

Zastaví se před Foldvikovými červeně namalovanými vstupními dveřmi a podívá se na zvonky. Na prostředním je napsáno FOLDVIKOVI. Zmáčkne ho a počká. Čeká a zároveň přemýšlí o tom, na co se ho bude ptát a jak to bude formulovat. Má pocit, že Yngve Foldvik je ve scénáři dost možná Harald Gaarder. V tom případě hraje důležitou roli, ale ne příliš srozumitelnou. A proto s ním Henning musí mluvit.

Zazvoní znovu. Zvonek možná nefunguje. Nebo možná prostě nejsou doma. Zazvoní ještě jednou, rychle pochopí, že je to zbytečné. Zanadává a zkusí vedlejší zvonek, ten, na kterém je napsáno STEENOVI, jenom aby se ujistil, že není vadný zvonek ani jeho vedení. Okamžitě uslyší kovový hlas říkající „Haló“.

„Dobrý den, tady doručovatel květin. Mám zásilku pro Foldvikovy. Nejsou doma. Můžete mě pustit dovnitř?“

Zavře oči a uvědomuje si, že se za okamžik znemožní. Uběhne několik vteřin. Pak se ozve zabzučení. Přitáhne dveře k sobě a vejde dovnitř. Ani neví, proč to dělá, protože je zřejmé, že Yngve Foldvik není doma. Jen se trochu porozhlédnu, trochu začmuchám, jak mi vždycky Jarle H?gseth říkával:

Využívej své smysly, Henningu. Používej je k tomu, aby sis vytvořil dojem o tom, kdo jsou lidé, se kterými budeš dělat rozhovor.

Dostane se na nevelký dvorek za domem. Listí, o kterém předpokládá, že pochází z loňského podzimu, pořád leží na asfaltové ploše jako vzdorovité nálepky. Jinak je v zahradě rozpačitě málo zeleně. Uprostřed nádvoří stojí květináč s rostlinkou, jejíž název nezná. O zeď je opřené nezamčené kolo.

Budova má dvoje dveře, jedny jsou přímo před ním a druhé vpravo. Nejdřív se podívá do těch vpravo, protože jsou nejblíž. Žádné zvonky na dveřích, kde by stálo „Foldvikovi“ nebo „Steenovi“. Zkusí ty druhé, rychle najde obě příjmení a opět zazvoní na Steenovy. Aniž by se musel znovu představit, dveře zabzučí a jednoduše může vejít dovnitř.

Schodiště. První dojem, který si člověk udělá o tom, jak lidé bydlí a žijí. Dětský kočárek zatarasuje dveře, o kterých je přesvědčený, že vedou do sklepa. Za kočárkem se povaluje rozbitý deštník. O vedlejší zeď jsou opřené štafle se zbytky bílé a tmavě modré barvy. Poštovní schránky jsou zelené. Je tady cítit vlhkost. Obyvatelé jistě zápasí s plísněmi.

Jedny dveře nahoře zůstanou dlouho otevřené. Možná si paní Steenová chce překontrolovat, že je na schodišti skutečně nějaký doručovatel. Sakra, řekne si v duchu. Co teď budu dělat? Dveře se opět zabouchnou. Zůstane stát. Někdo jde dolů. Ženské boty. Pozná je podle zvuku. Mám se obrátit a jít pryč?

Vtom se otevřou ještě jedny dveře. Henning potlačí nutkání podívat se nahoru.

„Á, dobrý den,“ slyší shora. „To jsem já, jdu do obchodu, paní Steenová.“ Hlas mu připadá poněkud odevzdaný. Přátelský, ale rezignovaný.

„Dobrý den.“

Ale jak k čertu vysvětlím ženě, která se ke mně blíží a bude zvědavá, kdo jsem a co tady dělám?

„Nepotřebujete něco?“ zeptá se hlas paní Steenové.

„Byla byste tak hodná a koupila mi magazín Tady a Teď? Slyšela jsem, že dneska je tam o Hallvardu Flatlandovi. Mám ho moc ráda.“

„Ano, samozřejmě.“

„Počkejte chvíli, dojdu si pro peníze.“

„To je v pořádku. Dáte mi je potom.“

Hlasy vytváří ve zdech zvláštní ozvěnu.

„Mockrát děkuju. Jste velmi laskavá.“

Klap klap. Kroky mu zní v uších jako údery bicích. Popadne štafle a vykročí ke schodišti, slyší, jak se k němu žena nad ním přibližuje, drží před sebou štafle a dívá se do země, jsou teď na stejném schodu, kráčí k němu, vidí jenom její nohy, vysoké podpatky, zamumlá „Dobrý den“ a projde kolem ní, i ona ho pozdraví, a když se míjí, téměř ho porazí intenzívní vůně parfému, až málem ztratí dech, je tak nasládlý, že ho bolí nosní dírky, ani ona se nezastaví a oba dva jdou dál, slyší, že už je dole, vezme za dveře a odejde. Dveře se zabouchnou.

Zastaví se a nadechuje se, na schodišti zavládne ticho. Pak se otočí a schází pomalu dolů, opatrně našlapuje a doufá, že paní Steenová neuslyší, že je jich na schodišti víc. Krade se až do přízemí a všimne si, že na dřevěném štítku na tmavě modrých dveřích je nesymetrickým dětským písmem napsáno FOLDVIKOVI. Písmena jsou do dřeva vypálena. Odloží štafle a dvakrát zaklepe. Je možné, že zvonek opravdu nefunguje.

Čeká, poslouchá kroky, které nepřicházejí. Dvakrát zaklepe. Ne, nejsou doma. Chystá se odejít, když si všimne, že dveře jsou nedovřené. Hm, to je zvláštní, pomyslí si a udělá krok blíž. Rozhlédne se, ačkoliv ví, že na schodišti už nikdo není. Pak do dveří opatrně zatlačí. Otevřou se. Opravdu to mám udělat, mám se jít podívat dovnitř?

Ne. Proč by měl? Nemá k tomu žádný pádný důvod. Z právního hlediska se to považuje za vloupání. A jak sakra vysvětlí svou přítomnost v bytě, jestli se někdo znenadání objeví? Jako například ti, co tady bydlí?

Otoč se, Henningu, řekne si. Otoč se a odejdi, než bude příliš pozdě. Ale nedokáže to. Vklouzne dovnitř. Je tam tma. Jenom světlo ze schodiště. Nechce se ničeho dotýkat, tak ani nestiskne vypínač, kterého si hned, jak vejde dovnitř, všimne za dveřmi. Tohle je velmi hloupý nápad, usoudí.

Ale neotočí se. Vlastně ani neví, co hledá, jestli očekává, že najde něco, co by Foldvika postavilo do role zločince. V tom případě by to byl jistě jeho počítač, ale nemá v úmyslu se ho dotknout, ledaže by ho našel už zapnutý a s otevřenými životně důležitými dokumenty.

Je v předsíni. Boty, botník, bundy na věšácích, skříň na oblečení, rozvodná skříň. Hlásič kouře na stropě. Naštěstí mají na stropě hlásiče kouře. Počká. Červené bliknutí. Jeho vlastní malý jasný signál.

Když jde dál, ucítí oběd. Tipuje, že jsou to lasagne. Přímo před ním, o pár metrů dál v předsíni, jsou dveře, na kterých je červené plstěné srdce. Dveře nalevo vedou do kuchyně. Vidí ušpiněný bílý sporák. Na jedné plotýnce stojí hrnec se zbytky špaget.

Pokračuje dál, na zdech nevidí žádné krabičky, které by svědčily o alarmu proti zlodějům. Oblouková klenba ho přivede do prostorného obývacího pokoje. Televize v rohu. Jídelna. Židle s vysokými opěrátky a měkké vyšívané polštáře. Kousek opodál v obývacím pokoji vidí před hnědou opotřebovanou koženou pohovkou velký čtyřhranný stůl. Na stole stojí tři svícny s téměř vyhořelými vanilkově bílými svíčkami. Bílé lněné závěsy za pohovkou jsou zatažené.

Zatažené? Pročpak tak brzy večer? Na podlaze je tmavě hnědý koberec zakrývající puklinu v parketách. Všimne si toho, protože puklina je tak dlouhá, že pokračuje po obou stranách hadrového koberce. Na jídelním stole nejsou žádné doplňky. Je čistý, možná nedávno utřený.

Foldvikovi měli k obědu špagety a pak všichni někam společně odjeli. Jistě měli naspěch, protože zapomněli řádně zavřít dveře, uvažuje. Dál v bytě jsou otevřené jedny dveře. Vedou do ložnice. Je tam tma. Záclony jsou zatažené i tam. U jedné zdi stojí digitální piano. Zakopne o nějaké kabely na zemi. Na pianu je monitor. Vedle myš. V místnosti jsou ještě jedny dveře, kterými se sem dostává vítané světlo.

Koupelna. Vejde dovnitř. Je to malá koupelna s bílými kachlemi na podlaze a se sprchovým koutem v rohu. Přímo před ním je bílé umyvadlo, nad kterým je zrcadlo zabudované do skříně. Vidí zbytky vyplivnuté zubní pasty, malé bílé tečky. Otevře skříň, nakoukne dovnitř. Zubní kartáčky, zubní pasta, zubní niť, Vademecum, obličejové krémy, několik sklenic s pilulkami a etiketou uvnitř. Jednu z nich obrátí. Je na ní napsáno „Vival“ a vespod jméno Ingvild Foldvikové. Sklenice je téměř prázdná. Tohle však není to, co ho zaujalo. Hluboko uvnitř skříně, úplně vpravo, je pánský deodorant. A i přesto, že celé slovo na přední straně není čitelné, vidí, že deodorant se jmenuje Romance.

Ztěžka polkne.

Vzpomene si na Thorbj?rna Skagestada před stanem na Ekebergské pláni, jak vejde do stanu a ucítí smrt a pánský deodorant, který si sám stříká pod paže, aby k sobě přivábil opačné pohlaví. Jak velká je pravděpodobnost, že stejný deodorant má ve skříni Yngve Foldvik?

O podivnostech toho vím docela dost, usoudí Henning, ale co se týče deodorantů a rozšířenosti používání Romance, je úroveň mých znalostí omezená. Mohl Yngve Foldvik zavraždit svou oblíbenou studentku? Nebo je to snad Stefanův deodorant?

Zavře skříň a rozhodne se odejít. Když si v chodbě všimne dveří vlevo od toalety, zastaví se. List papíru, na kterém je černými písmeny napsáno STEFAN, je připevněný hřebíčkem. Hned pod ním je nálepka červené lebky na černém pozadí. Jde ke dveřím. I ty jsou pootevřené. Strčí do nich. A tam to uvidí.

Stefan.

Leží pod peřinou s otevřenýma očima.

Ale oči má otevřené, protože je mrtvý.

KAPITOLA 54

Bjarne Brogeland sedí v pracovně a dívá se do prázdna. Ruce má za hlavou. Přemýšlí. A výjimečně nemyslí na Ellu Sandlandovou zcela nahou, bez zábran. Přemýšlí o Anettě Skoppumové, jestli jí nehrozí nebezpečí, kdo by ji mohl případně ohrožovat a kam jen zmizela.

Brogeland se zvedne a uchopí telefonní sluchátko. Vyťuká číslo Emila Hagena.

Hagen to okamžitě zvedne.

„Kde jsi?“ zeptá se ho Brogeland. Jeho hlas je autoritativní. Může si to dovolit k někomu, kdo nemá za sebou tolik služebních roků jako on.

„Ve škole. Nikdo ji neviděl. Říkal jsem si, že bych se tu trochu zdržel.“

„Je tam ještě vůbec někdo tak pozdě večer?“

„Ano, v podstatě celkem dost lidí. Finišuje se před posledními zkouškami, než začnou prázdniny. A taky si myslím, že potom bude nějaký večírek. Usuzuju podle cedulek na nástěnkách.“

„Dobře. Zůstaň tam a počkej, jestli ji nezahlédneš.“

„To jsem měl v úmyslu.“

Brogeland bez rozloučení zavěsí. Znovu se zakloní dozadu, tentokrát myslí na Henninga Juula. Skutečně jsem se v něm tolik zmýlil? podivuje se Brogeland. Využívá mě? Byl jsem opravdu tak naivní?

Nestačí si ani vzpomenout na nigerijské ženy a na stole před ním mu zavibruje mobil.

Podívá se na něj.

Mluvím o vlkovi. Sakra, pomyslí si Brogeland.

Jen ať si Juul volá.

*

Nohy má jako pevně přikované k zemi. Už viděl mrtvé lidi a smrt obvykle vypadá pokojně. Ale u Stefana to tak není. Zdá se, že se trápil, jako kdyby do poslední chvíle trpěl. Kolem očí černé kruhy, pod nimi pytle, bledá kůže, mdlý obličej. Jednu ruku má na peřině až u hlavy. Leží schoulený úplně u zdi, jako by se do ní snažil zalézt.

Na nočním stolku stojí sklenice se zbytkem nějaké tekutiny. Vedle, na knize s černou vazbou, je nějaká tabletka. Vival, napadne ho. Předávkování. Ví, že by to neměl dělat, ale přiblíží se k nočnímu stolku a přičichne si ke skleničce. Zapáchá štiplavě. Alkohol. Přiblíží se k posteli. Pod nohama mu něco zakřupe. Zvedne botu, vidí zbytky něčeho bílého, nějakého prášku. V duchu zanadává, sehne se a nadzvedne deku, která visí přes okraj postele.

Rozšlápl nějakou pilulku. Druhá, nerozšlápnutá, leží přímo vedle jeho podrážky. Opatrně ji zvedne, prohlédne si ji, očichá ji. Připomíná mu něco, co si úplně nedokáže zařadit. Stejně tak její pach. Znovu zanadává a položí ji přesně na to samé místo a zvedne se. Prášek z boty postupně cestou odsud odpadne, uvažuje. Ale jestli si botu nevyvařím, tak na ní kriminálka najde zbytky prášku.

Uvnitř je těsno a vlhko. Chce vypadnout, ale neudělá to. Něco na vedlejším stole ho zastaví. Scénář Henrietty a Anetty. Leží tam Kasta vyznavačů šaríy otevřená na straně devět, na scéně, kde rodina Gaarderových obědvá. Dojde mu, že je tu něco hodně v nepořádku.

Vyťuká číslo Bjarneho Brogelanda. Čeká, až mu to zvedne, a přitom se snaží vzpomenout si, jestli se něčeho nedotkl. Nejmíň ze všeho by potřeboval, aby kriminalisté našli v bytě jeho otisky prstů.

Zrcadlová skříňka. Do prdele! Bez rozmyslu ji v koupelně otevřel. Zase ji zavřel pravou rukou.

Kurva!

Zvoní to dlouho, ale Brogeland to nezvedá. Zrovna teď musí mít něco na práci, rozčiluje se Henning a přitom si nadává. Amatére! Ale jak mohl vědět, že v bytě, do kterého náhodou vlezl, je mrtvola?

Vyjde ven, ujistí se, že dveře přivřel zhruba podobně, jak byly, když vešel dovnitř, a stejný proces zopakuje se dveřmi na dvorek. Venku cítí, jak je příjemné být zase na vzduchu, a podívá se nahoru do oken. Nikdo se nekouká. Nechá to zazvonit nejmíň dvacetkrát a pak zavěsí. Kurva, řekne si. Kurva, kurva, KURVA! Co teď budu dělat? Musím Bjarneho sehnat. Nemůžu jako obvykle zavolat na polici a tohle jim nahlásit. Vedlo by to akorát k tomu, že bych tady musel počkat, podrobně vysvětlit, proč jsem šel dovnitř, a vím, že by to nevypadalo dobře. Nedokázal bych na to odpovědět, alespoň ne tak, abych ze sebe setřásl podezření. Nejdřív Tariq a teď Stefan.

Ne, rozhodne se, musím sehnat Bjarneho.

Zkusí mu zavolat ještě jednou. Pořád to zvoní. Do prdele! Vytočí číslo policie a požádá o přepojení na Bjarneho. Nějaký ženský hlas mu řekne „Moment“. Uběhne několik dlouhých vteřin, než ho přepojí.

Znovu to zazvoní. Ale jenom dvakrát. Pak to Brogeland zvedne.

KAPITOLA 55

Bjarnemu Brogelandovi mrtvoly nikdy nevadily, ale teď se na ně sotva dokáže podívat. Zvlášť ne na mladé lidi nebo děti. To je asi proto, že jsem sám otcem, usoudí. Pokaždé, když dorazí na místo činu nebo do domu, kde zahynulo nebo bylo zavražděno dítě, myslí na svou dceru, na krásnou, nádhernou Alishu, na to, jaký by byl jeho život bez ní.

Yngve a Ingvild Foldvikovi jsou určitě zlomení.

Brogeland vejde do bytu rodiny. Uvnitř panuje zvláštní atmosféra. To je ten profesionální odstup. Ti, co jsou tady, nasadí masky, aby odvedli svou práci. Tlumené hlasy. Krátké pohledy sdělující slova, která nikdo z nich nemusí vyslovit. Nikdo nedělá rychlé pohyby. Žádné vtípky ani poznámky jako v televizních seriálech o policajtech.

Bjarne vejde do ložnice. Ella Sandlandová se sklání nad mrtvolou. Cestou jí zavolal, protože bydlí jen pár stovek metrů odtud. Otočí se k němu.

„S největší pravděpodobností sebevražda,“ řekne tiše. Bjarne se kolem sebe rozhlédne, nedokáže se na Stefana podívat.

„Ve sklenici jsou zbytky alkoholu, nejspíš vodky.“

Brogeland jde k nočnímu stolku a přičichne si ke sklenici. Nepřikývne ani nezakroutí hlavou.

„Nějaký dopis na rozloučenou?“

„Ještě jsme nic nenašli. A sotva tady nějaký bude.“

„Je taky možné, že zemřel přirozenou smrtí.“

Sandlandová váhavě přikývne. Brogeland se rozhlédne po celé místnosti. Uvidí scénář, o kterém mu Henning Juul pověděl. Scéna devět, přesně jak to ten prohnanec řekl do telefonu. Nad Stefanovou postelí visí plakát z filmu Sedm. Na stole leží otevřený prázdný obal od cédéčka dánské kapely Mew. Bjarne předpokládá, že cédéčko je uvnitř minisystému, který stojí na stoličce vedle postele. Za stolem, po obou stranách zdi, jsou zavěšené reproduktory. O zeď za stolem je opřený opotřebovaný skateboard.

„Už jsme sehnali rodiče?“ zeptá se.

„Ano. Jsou na cestě domů.“

„Kde byli?“

„Nevím. To má na starosti Fredrik.“

Brogeland přikývne.

„Nebožáci.“

„Ano.“

„Ale je tady několik věcí, které mi připadají podivné,“ zašeptá Sandlandová. Přijde blíž.

„Copak?“

„Podívej se na něho.“

Brogeland se podívá. Nevidí nic jiného než mrtvého teenagera, mrtvého kluka.

„Co?“

„Je nahý.“

„Nahý?“

„Ano.“

Sandlandová jde k posteli a opatrně nadzvedne deku a peřinu. Brogeland vidí Stefana nahého, jako když přišel na svět.

„Ještě jsem neslyšela o nikom, kdo by se svlékl a spáchal sebevraždu.“

„To není moc běžné, ne, v tom máš pravdu.“

„A taky mám dojem, že leží trochu zvláštně.“

„Jak to myslíš?“

„Podívej se na něho. Je úplně nalepený u zdi.“

„To snad není nic neobvyklého. Copak ty běžně ležíš uprostřed postele?“

„Ne, ale vypadá to, jako by se snažil prolézt zdí.“

„Moje dcera spí taky takhle. Většina dětí i mnozí dospělí se vlastně rádi k něčemu choulí. Nemusí to nic znamenat. Kromě toho se jeho tělo mohlo bránit.“

Sandlandová si několik dalších vteřin prohlíží Stefanovo mrtvé tělo, ale neodpoví. Obcházejí kolem dokola a vstřebávají do sebe další detaily v místnosti.

„Musíme zjistit, jestli v minulosti trpěl nějakými depresemi,“ pokračuje Brogeland, „jestli docházel k psychologovi nebo psychiatrovi. Na první pohled to vypadá jako sebevražda, ale je dost možné, že mu v hlavě praskla nějaká cévka nebo měl vrozenou srdeční vadu. Nicméně zatím to budeme považovat za podezřelé úmrtí. Obstaráš soudní příkaz? Musíme místo činu uzavřít a povolat sem kriminalisty.“

Sandlandová přikývne, stáhne si gumové rukavice a vezme mobil.

KAPITOLA 56

Po příchodu domů si všimne, že u něho někdo byl. Cítí to. Něco tu ostře voní s příměsí nepatrného náznaku potu. Nerozsvítí, pomalu vejde dovnitř, nejdřív do kuchyně, potom do obývacího pokoje. Zastaví se, poslouchá. Z kohoutku v koupelně kape. Venku najede nějaké auto do kaluže. V dálce někdo řve něco, čemu nerozumí.

Ne, pomyslí si. Nikdo tady není. Pokud by tu někdo byl, stál by zcela tiše a nevydal by ani hlásku. Když vstoupí do obývacího pokoje, utvrdí se, že tu někdo byl. Podívá se na konferenční stolek, kde stával jeho počítač.

Teď tam není.

Jde ke stolu, jako by si myslel, že tam počítač snad objeví. Bleskově se zamyslí, jestli měl na pevném disku něco hodnotného. Ne, nic jiného než FireCracker 2.0. Ze všech podkladů a materiálů, které potřebuje, si dělá kopie a ukládá je do pořadačů. Nemá žádný excelový soubor, ve kterém by měl přehled svých informátorů.

Tak proč by někdo kradl jeho počítač? Zastaví se uprostřed obývacího pokoje a zakroutí hlavou. Dlouhý pestrý den, završený vloupáním do jeho bytu. Dobrá, chlapci, řekne nahlas. Jste šikovní. Dostali jste se do mého bytu, podařilo se vám znovu zamknout a nechali jste mi vzkaz: Můžeme tě kdykoliv dostat a jednoduše z tebe vytáhnout to, co je pro tebe důležité.

Je to jenom taktika zastrašování. Ale funguje to. Když někdo tvrdě a rozhodně zaklepe, cítí, jak se mu podlomí kolena. Tak trochu očekává policii, počítá s tím, že se Brogelandovi už asi déle nepodařilo udržet Arilda Gjerstada stranou, aby si Henning mohl v klidu srovnat myšlenky, ale není to Brogeland ani Gjerstad, ani idioti, kteří tady právě byli.

Je to Gunnar Goma.

„Dveře byly otevřené,“ řekne hlasitě. Henning se snaží dýchat klidněji, cítí však, že ho pálí na prsou a brní ho ruce. Goma vejde dál bez pozvání. Na sobě má pořád ty červené šortky, ale tentokrát i bílý nátělník.

„Jestli je tohle nějaká homoušská záležitost, tak to je naposledy, co pro vás něco takového dělám,“ prohlásí Goma.

„Jak to myslíte?“

„Teplouši. Ti lidi, co tady u vás byli. Oba vypadali jako homouši. Jestli jedete v něčem takovém, dohlížejte si na to sám.“

Henning udělá krok vpřed, má nutkání objasnit svou sexuální orientaci, ale je příliš zvědavý.

„Vy jste je viděl?“

Goma přikývne.

„Kolik jich bylo?“

„Dva.“

„Můžete je popsat?“

„Musím?“

„Ne, nemusíte, ale bylo by to dobré.“

Goma si povzdychne.

„Oba byli tmaví. Tedy měli snědou kůži. Určitě to byli muslimové. Měli velmi upravené vousy. U toho jednoho – nevypadalo to, že by měl pravé vlasy. Byly jako namalované. Nebo nakreslené. Velice pečlivě vypracovaný střih. Ten druhý byl velmi hubený a pohyboval se jako teplouš.“

„Co dál?“

„Ten první se pohyboval stejně. Jako by kroutil zadkem a jednu ruku měl při chůzi trochu zvednutou.“

Goma se zašklebí.

„Viděl jste, jak vypadal v obličeji?“

„Měl stejný vous. Prořídlý, ale uhlazený a oholený v přímých linkách. Byl trochu tlustší než ten druhý přistěhovalecký buzík. A taky měl obvázaný jeden prst. Myslím, že na levé ruce.“

„Kdy to bylo?“

„Před hodinou. Bylo to vlastně štěstí, protože jsem si chtěl jít lehnout, když jsem na schodech uslyšel kroky.“

„Za jak dlouho?“

„Nejdřív jsem si myslel, že jste se vrátil domů, protože na schodech bylo ticho, ale pak jsem slyšel, že zase dupou, no, za jak dlouho, možná tak o deset minut později? A pak jsem je znovu uviděl kukátkem. Ale jestli jde o nějaké homouše…“

„To ne.“

Dál to nerozvádí. Zdá se, že Goma tohle stručné vysvětlení přijal.

„Moc díky,“ řekne Henning. „Hodně jste mi pomohl.“

Goma zabručí, otočí se a jde ke dveřím.

„Mimochodem,“ dodá, jak vezme za kliku u dveří. „Ten jeden měl na sobě taky černou koženou bundu. Uhlově černou. S plameny na zádech.“

BBB. Bad Boys Burning. To byli určitě oni, domnívá se Henning. Kývne a ještě jednou poděkuje. Podívá se na hodinky. Brzy bude čtvrt na dvě. Je všechno, jen ne unavený. Stalo se toho příliš mnoho a má o čem dost přemýšlet.

Goma s bouchnutím zavře dveře. V bytě je najednou děsivě prázdno, jako kdyby se Henning nacházel uprostřed vakua. Vezme mop a umístí ho pod kliku. Kdyby se někdo pokoušel dostat se znovu dovnitř, všiml by si toho. Mop je zbrzdí a on se bude moct dostat ven.

Najde požární lano, které leží pod postelí, a uváže ho kolem televizního stolku. Odhaduje, že jenom televize váží čtyřicet kilo, a s různými filmy na DVD a stolkem samotným to bude stačit na to, aby ho udržela. Když se naposledy vážil, měl 71 kilo. Teď pravděpodobně váží ještě míň.

Posadí se na pohovku a zírá do stropu. Nerozsvítí. Jestli ho někdo venku z ulice sleduje, nepozná, že přišel domů.

V mysli se mu zjeví Stefanův bledý obličej. Doufám, že mě taky nenavštíví, řekne si. Ale co vede sedmnáctiletého kluka k tomu, aby si vzal život? Pokud to udělal?

Myšlenka ho přiměje se trochu vzpřímit. Je možné, že to nebyla sebevražda? Vzal mu někdo život a podařilo se mu, aby to vypadalo jako sebevražda?

Ne. Ale co ten scénář, který tam ležel? Vypadal, že je tam nějak zvláštně umístěný. Jako by někdo chtěl, aby to bylo vidět, aby si tu scénu přečetli. Určitě to byla sebevražda, přesvědčuje se. Stefan si určitě sehnal scénář, jistě si ho přečetl a umístění scénáře bylo myšleno jako vzkaz rodičům nebo možná nejvíc otci. Podívej se, k čemu jsi mě dohnal. Teď si to užij.

Ano. Určitě se to stalo takhle. Ale stejně. Henning už si tohle jednou myslel, dospěl k logickému závěru, a přitom cítil, že se mu v žaludku usadil nějaký neurčitý zlověstný háček. Nehýbal se ustavičně, tu a tam se však objevil, kroutil se v něm a nutil ho přemýšlet, rozkládat dílky skládačky a zase je skládat dohromady.

Neví proč, protože nic nenasvědčuje tomu, že se mýlí, ale když ho zase přepadne ta nepříjemná předtucha, má špatný pocit, že dílky ve Stefanově skládačce možná do sebe přece jen nezapadají.

KAPITOLA 57

Usne až nad ránem a probudí ho auto, které venku troubí. Leží na pohovce a přivyká oči na světlo v obývacím pokoji. Je půl šesté. Zvedne se a šourá se do kuchyně, vypije sklenici vody, z nočního stolku vezme krabičku s léky a spolkne dvě pilulky. Krabička zápalek leží na svém místě, ale dnes nemá sílu vyzvat vojáky z pekla.

Cítí se, jako by byl celý týden na tahu. Ví, že by měl jíst, ale už jen to pomyšlení, že by si měl ukrojit starý suchý chleba a dát si prošlou pomazánku, je stejně lákavé jako jíst piliny.

Přemýšlí o mužích, kteří byli v jeho bytě. Co by udělali, kdyby byl doma? Měli s sebou zbraň? Pokusili by se ho zabít?

Tuhle myšlenku zažene. Přece tam nebyl, nedošlo k žádné konfrontaci.

Vykašle se na snídani a rozhodne se, že pomalu půjde do práce, i přesto, že den sotva začal.

O hodinu později vyťuká Brogelandovo číslo. Když to vře, vyšetřovatel nikdy nespí víc jak pár hodin a Henning má otázku, která ho pálí na jazyku. Brogeland přijme hovor po několika zazvoněních, má rozespalý hlas.

„Ahoj Bjarne, to jsem já,“ pozdraví ho celkem žoviálně a kamarádsky.

„Ahoj.“

„Jsi vzhůru?“

„Ne.“

„Už jsi vstal?“

„To je otázka, co si pod tím kdo představuje.“

„Jak to včera šlo?“

„To je taky taková otázka.“

„Jak to myslíš?“

Brogeland neodpoví.

„Říkáš, že to nebyla sebevražda?“

Poposedne si na kraj židle.

„Ne, ne, to jsem neřekl. Šlo to dobře v tom smyslu, že jsme na místě činu udělali všechno, co bylo zapotřebí. O čem se mnou chceš mluvit? Proč voláš tak brzy?“

Henninga trochu rozhodí Bjarneho nevlídný hlas.

„No, já…“

„Chystám se na schůzku a musím už vyrazit. Jestli to není nic zvláštního, tak…“

„Ano, je.“

„Dobře, tak se teda vymáčkni.“

Během vteřiny si srovná myšlenky.

„Potřebuju vědět jednu věc.“

„Ano, jistě.“

„Probíhala před vraždou mezi Henriettou Hagerupovou a Yngve Foldvikem nějaká mailová korespondence?“

„Proč se na to ptáš? Z jakého důvodu to potřebuješ vědět?“

„Prostě to potřebuju. Dobře? Myslím, že mám určité právo se to dozvědět.“

„Právo?!“

„Ano. Ohledně tohoto případu toho ode mě víš docela dost.“

„To ano.“

Brogeland nahlas zívne.

„Maily? Ne, nevím. Nevzpomínám si. Jsem příliš unavený, abych si pamatoval takové věci.“

„Panebože, Bjarne, snad jsi nezapomněl, že máte v posledních dnech pod drobnohledem i toho, kterému zemřel syn. Nechápu, proč je teď z tebe najednou Mistr Debil po tom všem, jak jsem ti pomohl, ale dobře. Nemusím s tebou mluvit.“

Chystá se zavěsit, když si Brogeland na druhém konci povzdychne.

„Dobře, promiň, jsem jen unavený. A Gjerstad, ehm…“

Zase si povzdychne.

„Co je s Gjerstadem?“

„Zapomeň na to. Ano, Hagerupová mu poslala několik mailů a on jí taky nějaké,“ řekne Bjarne a ztěžka vydechne.

„Padla v některém mailu zmínka o filmovém scénáři?“

„Ano, v jednom. Ale nic o jeho samotném obsahu, jen to, že mu pošle scénář, až ho bude mít hotový.“

„Pamatuješ si, kdy to tak zhruba bylo?“

„Před nedávnem. Nepamatuju si přesně.“

„A co esemesky. Zjistili jste, kdo poslal Henriettě textovky ten den, kdy byla zavražděna? V době, kdy byla u Marhoniho?“

„Přišly jí dvě až tři textovky. V jedné z nich bylo napsáno: Podívej se na mail.“

„Od koho?“

„To nevíme. Ale i tahle esemeska byla odeslána z Mosambiku z jedné z takových těch anonymních stránek.“

„Aha. Dobře. Díky.“

„Mimochodem, musíš se dneska dostavit k výslechu. Když jsem Gjerstadovi včera večer pověděl, že jsme spolu mluvili jen telefonicky, byl pěkně popuzený.“

„Kdy?“

„V deset hodin budeme nanovo vyslýchat Marhoniho. Tak někdy potom. Můžeme se předběžně domluvit na jedenáctou a uvidíme, jak to bude časově vycházet.“

„Pokusím se to stihnout.“

„To musíš.“

„Před minutou jsi řekl ‚místo činu‘, znamená to, že úmrtí považujete za podezřelé?“

Brogeland si povzdychne.

„Už nemám čas s tebou povídat. Musím běžet. Můžeme si o tom popovídat později.“

„Takže je to tedy podezřelé úmrtí.“

„To jsem neřekl. A opovaž se o čemkoliv spekulovat ve vašich novinách.“

„O sebevraždě nikdy nespekuluji.“

„Ne, dobře. Probereme to později.“

Típ. Henning zírá před sebe. Usoudí, že policie něco má, a pokud ne, je to samo o sobě natolik zajímavé, až je to podezřelé. Kdyby to tak nebylo, Brogeland by to kategoricky vyloučil.

KAPITOLA 58

Bjarne Brogeland narazí u kávovaru na Ellu Sandlandovou.

„Dobré ráno,“ pozdraví ho, aniž by se otočila.

Zatraceně, jak je nádherná.

„Dobré ráno.“

Vypadá to, že má čerstvě umyté vlasy. Diskrétně voní levandulí. Nebo je to jasmín? Nevzpomíná si, že by někdy předtím voněla krémem nebo mýdlem. Vůně jí sedne. Zatraceně, jak jí jen ta vůně sedne. Má chuť ji pomalu sníst se lžičkou šlehačky s cukrem.

Brogeland si vzpomene na něco, co mu Henning Juul řekl, když se potkali v Lompě. Ani ta plavovláska, po které tak slintáš?

Je to opravdu tak nápadné? A jestli to vidí Juul, musela si toho asi všimnout také Sandlandová. Doufá, že ano i ne. Ať už to postřehla, nebo ne, stejně s tím nic neudělá. Třeba jenom čeká, až udělám první krok, pomyslí si. Možná je ten typ.

„Spal jsi dobře?“ zeptá se ho a zalije si šálek kávy.

„Ne.“

„Ani já ne.“

Pousměje se a nabídne mu také jeden. Přikývne.

„Je tady Gjerstad a N?klebyová?“

„Ne, dorazí později. Gjerstad vzkázal, že máme začít bez něho. Čím víc teorií prověříme, než přijdou, tím lépe.“

„Dobře.“

Vezmou si s sebou kávu a přesunou se do zasedací místnosti. Emil Hagen a Fredrik Stang jsou už na místě. Hagen listuje v Aftenpostenu a Stang zírá na tabuli, na které jsou načmárána jména obětí a lidí, které měli kolem sebe. Vypadá to jako změť písmen a jmen, čar, časových údajů, šipek, zvýrazněných čar, dalších šipek a čmáranic. Někdo nakreslil časovou osu, která začíná vraždou Henrietty Hagerupové.

Sandlandová a Brogeland se posadí.

„Dobré ráno,“ pozdraví sborově. Hagen se Stangem se napřímí.

„Tak jak si vedeme?“ zajímá se Brogeland. Když tady není šéf, je nepsaným pravidlem, že šéfuje Brogeland.

„Anette Skoppumová se včera na večírku neobjevila,“ začne Emil Hagen a zívne. „Byl jsem tam ještě po jedné v noci.“

Brogeland vytáhne propisku a rychle si to zapíše.

„Nějaká aktivita na její kreditní kartě nebo telefonu?“

„Ne. Žádná. Telefon má vypnutný od včerejšího odpoledne.“

Brogeland přikývne, ale nic si nepoznamená.

„Fredriku, ty máš kontakt na útvar pro odhalování organizovaného zločinu. Jak jsme na tom ohledně BBB?“

„Jejich šéfa a některé další lidi mají pod kontrolou, ale je jich přece jen hodně. Je dost možné, že se něco odehrává jinde.“

„Vždycky se něco děje jinde.“

„Ano, jenže útvar nemá prostředky, aby měl pod dohledem všechny. Alespoň ne všechny, o kterých víme. A v Oslu jsou přece jen i další gangy, které musí sledovat. Nicméně pochybuju, že se u BBB stane něco velkého, když vědí, že je máme pod drobnohledem.“

„Žádné stopy po Yasseru Shahovi?“

„Ne. Propadl se do země. Mluvil jsem včera s jedním chlápkem z útvaru pro odhalování organizovaného zločinu, který mi řekl, že se domnívá, že se Yasserovi podařilo dostat se zpátky do Pákistánu.“

„Co Hassan?“

„Chodí do práce a domů. No, domů, má víc bytů, ve kterých střídavě přespává podle toho, se kterou dámou má chuť si zašukat.“

Stang se zahanbeně podívá na Sandlandovou. Dívá se na něho bez studu.

„Ehm, to je v podstatě všechno.“

Brogeland si povzdychne. Vyšetřování jde pomalu. Zrovna když se chystá, že začne mluvit o Stefanu Foldvikovi, Elle Sandlandové zavibruje mobil. Omluví se. Pak zavibruje i Brogelandův telefon. Emilovi Hagenovi zapípá. Fredrik Stang se na ostatní podívá. Jeho mobil je potichu.

„Co se děje?“ zeptá se. Brogeland otevře textovku, kterou právě dostal. Vyťuká číslo a čeká. Zvedne to obratem.

„Ahoj, tady Bjarne Brogeland.“

Dívá se na Sandlandovou a přitom poslouchá hlas na druhém konci.

„Určitě? Hledali jste všude? Mluvili jste se sousedy, přáteli, příbuznými, se všemi?“

Brogeland poslouchá, přikyvuje a pak zavěsí.

„Do prdele,“ zařve a bleskově se zvedne.

KAPITOLA 59

Iver Gundersen vypadá ještě unaveněji, než se cítí Henning. Doufá, že nedostatek spánku je výsledkem intenzívní hádky s Norou. Gundersen jde ke skupině, která má na starosti události z domova, a pozdraví je, z dechu je mu cítit zápach česneku a alkoholu. Gundersen odloží šálek kávy.

„Náročný večer?“ zeptá se Henning.

„Náročnější, než bylo v plánu,“ odpoví Gundersen a sehne se, aby si zapnul počítač. Zvedne se, zašklebí se a špičkami prstů si začne masírovat spánky.

„V Delicatessen mají tak zatraceně dobré jídlo,“ odtuší.

„Z jednoho piva je v příjemné společnosti najednou deset.“

Příjemná společnost, pomyslí si Henning. Sakra. Měl v úmyslu mu povědět o tom, co se včera stalo, ale protože je Iver tolik zaneprázdněn tím, jak se měl příjemně, vykašle se na to.

„Jak se ti daří?“ zeptá se Gundersen a posadí se. Kolébá se na židli. Jednou rukou si prohrábne vlasy. Henning odhaduje, že se ani neosprchoval, než šel do práce, že je to součást jeho image. Drsný, tvrdý a neupravený.

Co na něm Nora vidí?

„Dobře,“ řekne Henning. „Děje se něco vzrušujícího?“

„Možná,“ odpoví Gundersen a dotkne se myši. „Na dvanáctou hodinu jsem domluvený s advokátem Mahmouda Marhoniho. Dneska ho budou znovu vyslýchat a myslím si, že díky tomu získám dobrou pozici a zjistím, jak se případ dál vyvíjí. Indrehauga mám pěkně pod kontrolou. Heidi říkala něco v tom smyslu, že podle tebe policie brzy Marhoniho jako podezřelého vyloučí.“

V duchu zanadává, zatímco Gundersen spouští internetový prohlížeč.

„Ano, myslím si to.“

„A na základě čeho?“

„Skutečnosti a důkazy,“ řekne stručně. Možná je příliš brzy na to, aby probírali nezodpovězené otázky, nejspíš má Gundersen co dělat, aby se soustředil na jednu věc, přečetl si nejdřív noviny, vypil kávu, pak si přečetl další noviny, dal si ještě jednu kávu a postupně znovu zapojil hlavu.

„A to znamená?“ zeptá se Gundersen a usrkne první horký doušek. Henning se nadechne a přemýšlí, jak začít. Zachrání ho, že Gundersenovi zapípá mobil. Otevře textovou zprávu, čte a svraští nos.

„Víš, kdo jsou Foldvikovi?“ zeptá se.

„Foldvikovi?“

„Ano. Yngve a Ingvild Foldvikovi?“

„Ano, vím, o koho jde,“ odpoví Hennning a jen stěží ovládá svůj dech. „Pracují na škole, do které chodila Henriette Hagerupová. Proč?“

„Dostal jsem tip, že policie zmobilizovala lidi, aby je našli.“

„Jak to myslíš, aby je našli? Zmizeli?“

„Vypadá to tak.“

„Jseš si jistý?“

Vyskočí ze židle. Gundersen zasupí.

„Čtu jenom to, co je tady napsané.“

Henning kolem něho projde tak rychle, jak mu nohy dovolí.

„Co je?“ zeptá se Gundersen. Očividně má nejistý hlas, ale Henning se tím teď nezabývá. Nemá čas. Pospíchá ven, posadí se na Vespu a uhání směrem k Westerdals School of Communication.

KAPITOLA 60

Když vyjede z Urtegaty, napadne ho, že pro to samozřejmě může existovat přirozené vysvětlení. Možná Foldvikovi potřebovali jenom na chvíli pryč, být spolu, vyrovnat se o samotě se zármutkem a dalšími pocity. Udělat si od té tragédie určitý odstup, zmírnit rozruch.

Trochu potrápí Vespu, dostane se do Hausmannovy ulice a projede světelnou křižovatkou, ještě než zelená přeblikne na žlutou. Nějaká tmavovlasá žena, která před sebou tlačí dětský kočárek, za ním zahrozí pěstí a zařve něco, co neslyší. Když míjí ústřicově šedý špinavý Opel Vectra, vidí její hněv zřetelně v zrcátku.

A také si všimne ještě něčeho. Taxíku. Dokonce i v zrcátku dokáže přečíst písmeno a čtyři číslice.

A2052.

Omar Rabia Rashid nebo někdo, kdo pro něho jezdí, zrychlí. Tmavovlasá žena rozzuřeně zahrozí i tomu stříbřitě šedému Mercedesu, ale taxík projede, aniž by někoho zranil.

Henning bez rozmyslu prudce zabočí doleva do Calmeyerovy ulice, přidá plyn a projede kolem náklaďáku, který stojí s běžícím motorem před obchodem s thajským jídlem, v další ulici se vykašle na přednost zprava, ale nemůže do ní zabočit, protože je to jednosměrka v opačném směru, pak si však řekne proč ne, stejně tady nejsou žádná auta, zabočí doprava, slyší, jak za ním někdo na chodníku řve, ale je mu to jedno. Kdyby se náhodou někde poblíž objevila policie a přišla na jeho jízdu hrubě porušující předpisy, rád se nechá zastavit a dá jim tip na chlápky za sebou.

Brzy se dostane do Torggaty, ve které parkují auta těsně vedle sebe, jedno z nich je žluté, ani teď nedokáže přehlédnout žlutá auta, vidí, že pruh pro cyklisty je volný a vjede do něho, přidá plyn, málem přejede racka, který se pár centimetrů před ním vznese, zkontroluje zrcátko, aby se podíval, jestli za ním nejede Mercedes, ale nemá ho v zorném poli, prudce zastaví, zatracený přechod pro chodce, jak to, že tu není nikdo, kdo by si všiml, že přijíždím, pomyslí si, lidé si jen tak vstoupí přímo do silnice, chce zatroubit, uvědomí si však, jak by to bylo hloupé, znovu přidá plyn, zrychlí a pak musí zastavit, tentokrát na červenou.

Přemýšlí, že pojede i tak, protože trvá věčnost, než barva přeblikne, koukne se do zrcátka, stříbřitě šedý Mercedes nikde, podívá se nahoru, auta kolem něho projíždějí sem a tam v obou směrech, ale pak auta ve druhém jízdním pruhu zabrzdí, na semaforu přeblikne zelená na žlutou, když si všimne, že auta stojí, otočí plynovou páčkou silně k sobě, zabočí doleva, stihne projet přes přechod, ještě než do vozovky vstoupí chodci, opět se ocitne v Hausmannově ulici, ještě jednou se podívá do zrcátka, A2052 nikde, jede dál, všimne si, že několik aut muselo zpomalit, ale nemá v úmyslu je nechat projet, další přechod pro chodce, přežene se přes něj, po pravé straně mine školu Elvebakken, před kterou postávají žáci a kouří, brzy se dostane ke křižovatce, kde začíná Rostedova ulice, zase červená, sakra, postaví se dopředu, ohlédne se, aby se podíval po taxíku, uvidí jiný, ale ne A2052, ještě ne, ale může to být otázka několika vteřin a znovu se objeví, co se potom bude dít, určitě vědí, kam mířím, vědí, kde je Westerdals, už tam někdy byli, do prdele, přidá plyn a přežene se přes přechod pro chodce, všimne si, že opodál na něho zírá nějaký muž na procházce, ale na to kašle, najede na chodník, přidá plyn, několik metrů pokračuje po chodníku, než zase zajede do ulice, a když se znovu koukne doleva, vidí jenom zeď a beton. Teď už ho ti z taxíku nemůžou vidět. Ó, nádherná Vespo.

Cestou nahoru přidává plyn až do míst, kde se Fredensborgveien příčně dělí, zajede do ní na parkoviště před školou. Najde trafo a za něj zaparkuje Vespu, z dohledu motoristů jedoucích po silnici. Rychle si sundá helmu a rozhlédne se. A2052 nikde. Ale nemůžou být daleko. Pospíší si ke škole.

Ve vteřině si všimne Toreho Benjaminsena. Chvíli zvažuje, že k němu půjde, ale v blízkosti je příliš mnoho dalších lidí. A na co se má zeptat? Viděl jsi Yngve Foldvika? Víš, že je pryč? Napadne ho, že vlastně ani neví, proč sem přijel. Co jsem si myslel, že tady uvidím nebo pochopím? ptá se sám sebe. Ukryli se snad Foldvikovi tady? Myslí si, že studenti nebo učitelé snad vědí, kde Foldvikovi rádi tráví čas, když chtějí mít chvilku pro sebe? Ani není jisté, že lidé tady vědí, co se stalo.

Zakroutí hlavou nad svou vlastní impulzivitou. Pak se otočí a trhne sebou. Dívá se přímo do očí Anettě Skoppumové.

KAPITOLA 61

Bjarne Brogeland přechází po kanceláři sem a tam. Na obrazovce se znovu objevila unavená sámská tvář kriminalistky Ann-Mari Sary, která informovala o posledních nálezech na Marhoniho pevném disku. Výslech Marhoniho teď bude mnohem zajímavější. Ale zrovna u toho být nemusím, usoudí Brogeland. Co je ksakru s Yngvem a Ingvild Foldvikovými? Proč je nikdo nemůže najít?

Když Ella Sandlandová zaklepe na dveře a zeptá se ho, jestli je připravený, Brogeland v duchu zakleje. Jsem připravený, vnitřně jsem zatraceně připravený.

Advokát Lars Indrehaug je jménem svého klienta jako obvykle pobouřený, když je Sandlandová a Brogeland opět přivítají ve výslechové místnosti a projdou formality.

„O čem budeme mluvit dnes?“ zeptá se Indrehaug, jakmile Brogeland skončí. „Oblíbená barva mého klienta? Co si myslí o autech?“

Indrehaug kývne na Marhoniho. Brogeland se usměje. Je teď všechno možné, jen ne unavený, a při pohledu na podlézavého advokáta se mu vaří krev.

Přisune k nim list papíru tak, aby ležel uprostřed mezi nimi a oba do něj mohli nahlédnout. Marhoni se předkloní, přelétne papír očima a odvrátí se. Lehce zakroutí hlavou. Brogeland to zaregistruje.

„Co je to?“ zeptá se Indrehaug.

„To by snad mělo být jasné,“ na to Brogeland. „Ale možná nám to i tak můžete vysvětlit, Marhoni?“

Marhoni civí do zdi.

„Dobře, udělám to sám,“ prohlásí Brogeland a obrátí se na Indrehauga. „Váš klient má, věřte nebo ne, vyvinutý smysl pro pořádek. Má rád přehled. Možná jste byl u něj doma. Všude uklizeno a pořádek. Papír, který vidíte před sebou, je výpis z excelového souboru, našli jsme ho v počítači, který se snažil váš klient spálit. Asi chápete proč?“

Indrehaug si prohlíží papír důkladně. Vidí jména, telefonní čísla, mailové adresy.

„Prověření bylo snadné, koneckonců, člověk ani nemusí hledat, aby zjistil, že tohle jsou zlí lidi. Špatný lidi. Ti, co mají na svědomí, že naše ulice přetékají drogami, a můžou za to, že je naše děti berou a pak se i z nich stávají špatný lidi.“

Indrehaug odsune papír zpátky k Brogelandovi a zavrčí.

„Tohle nic nedokazuje. To, že se můj klient rozhodl přechovávat tyto informace ve svém počítači, může mít mnoho důvodů. Kdybyste si například dal do záložek internetové stránky supermarketu Rema 1000, nutně to neznamená, že tam nakupujete jídlo. Tato jména, která jste našli v počítači mého klienta, nemusí ještě znamenat, že zabil ženu.“

„Ne, v tom máte pravdu,“ zareaguje Brogeland a usměje se. „Ale jak tedy potom vysvětlíte tohle?“

Posune k Indrehaugovi a Marhonimu další papír.

„Tohle je snímek, který jsme našli v počítači vašeho klienta. Vlastně jsme našli docela hodně zajímavých fotek.“

Indrehaug si papír přitáhne k sobě. Marhoni se nepodívá na vytištěný snímek, na kterém je společně s nějakým mužem v tmavé kožené bundě. Na zádech má motiv plamenů. Mužův obličej je zřetelně vidět.

„Tohle je váš klient společně s mužem jménem Abdul Sebrani. Když si znovu překontrolujete předchozí seznam, zjistíte, že Sebraniho jméno je tam taky. Snímek byl pořízen počátkem jara během dodání zásilky kokainu vašemu klientovi gangem BBB – Bad Boys Burning. Došlo k tomu dole ve Vippetangen. Vidíte tu vodu v pozadí?“

Indrehaug si fotku důkladně prohlíží. Snímek je ostrý a je vyfocený z dálky teleobjektivem.

„Marhoni, pamatujete si, kam jste měl ty drogy odvézt?“ zeptá se Brogeland. Nedostane žádnou odpověď.

„Takových snímků je tam víc. Váš klient, a teď jenom hádám, se chtěl nějakým způsobem pojistit proti svým obchodním společníkům pro případ, že by začali jednat hrubě a tvrdě. Možná už to udělali? Vyhrožovali vám, Marhoni?“

Marhoni neodpoví na Brogelandův zkoumavý pohled.

„Váš klient zaujímal nerozhodné stanovisko. Ale když byla zavražděna jeho přítelkyně a my zaklepali na jeho dveře, pochopil, že počítač by pro něho mohl být zničující. A taky pro BBB. Proto se ho pokusil spálit, aby zlikvidoval důkazy.“

Brogeland se podívá na Marhoniho i na Indrehauga. Advokát se nesetká s jeho pohledem, namísto toho se však nakloní k Marhonimu. Něco zašeptá.

Smeč, pomyslí si Brogeland. Podívá se na Sandlandovou, doufá, že si myslí to samé, ale u ní je vždy těžké odhadnout, co si myslí.

„Váš bratr byl fotograf, že?“ zeptá se Sandlandová.

Marhoni se k ní otočí, neodpoví.

„To on pořídil tyhle záběry, že? Byly staženy přímo do vašeho počítače.“

Marhoni pořád neodpovídá, ale to ani nemusí.

„Mahmoude, kde je zbytek vaší rodiny?“

Marhoni se neustále dívá na Sandlandovou, potom se odvrátí a tiše pronese:

„V Pákistánu.“

„Nemáte strach, co s nimi bude?“

„Jak to myslíte?“

„Kdo jim teď bude domů posílat peníze?“

Marhoni civí do země.

„Víme, že jim domů každý měsíc posíláte docela velkou sumu. Váš otec má vážné onemocnění mozku, je to tak? Peníze pokrývají léčbu, kterou potřebuje. Částky se trochu liší, ale předpokládám, že to taky záleží na okolnostech. Peníze, které si vyděláte řízením taxíku, jdou na vaše živobytí a ty, které dostanete za převoz drog a členů gangu, končí v Pákistánu. Nefunguje to právě takhle?“

Marhoni neodpoví.

„Mahmoude, chcete změnit výpověď?“ vyhrkne Brogeland. „Mám se vás ještě jednou zeptat, jestli znáte Zaheerullaha Hassana Mintrozu? Nebo Yassera Shaha?“

Marhoni mlčí. Brogeland čeká na jeho vyjádření.

„Oni je zabijou,“ utrousí Marhoni tiše po dlouhé chvíli.

„Kdo, Mahmoude?“

„Hassan a jeho muži.“

„Koho zabijou?“

„Mou rodinu. Jestli je prozradím. Vlastně jsem chtěl z toho všeho pryč, dlouho jsem hledal, jak z toho ven, jenže pak mi začali vyhrožovat.“

„A proto jste na to zareagoval tak, že jste začal pořizovat snímky z transakcí?“

Marhoni přikývne.

„A oni o tom věděli?“

Dvakrát přikývne.

„Odpovězte na otázku.“

„Ano.“

„Takže vražda vašeho bratra byla tedy jenom takovým poselstvím? Drž jazyk za zuby o nás a našich aktivitách, jinak sejmeme i zbytek tvé rodiny?“

Opakovaně přikývne.

„Prosím, odpovídejte na otázky.“

„Ano.“

„Jak dlouho tohle trvalo, Marhoni? Kdy to začalo?“

Povzdychne si.

„Nastalo to krátce potom, co jsem dostal oprávnění k řízení taxíku. Začal jsem pracovat pro Omara, protože jsme se znali z dřívějška. Po nějaké době se mě zeptal, jestli bych si nechtěl něco přivydělat. Souhlasil jsem, protože můj otec je nemocný a zpočátku byla řeč jenom o tom, že budu trochu jezdit a dodávat. Postupně toho přibývalo a bylo to častější. Nakonec toho bylo příliš.“

„Ale protože jste byl součástí gangu, nemohli vás nechat odejít?“

„Ne.“

Brogeland se podívá na Indrehauga. Prsty si prohrábne vlasy. Snaží se je odhrnout z očí, ale pořád mu do nich padají.

„O co vám jde?“ zeptá se advokát po chvíli.

„O co nám jde? Chceme znát pachatele, od koho váš klient získává drogy a jak se sem dostávají. To je jenom začátek. Jsem si jistý, že zbytek si domyslíte sám.“

Indrehaug tiše přikývne.

„Takže předpokládáte, že můj klient bude svědčit proti BBB.“

„Samozřejmě.“

„A vy si myslíte, že má zájem, aby se odehrál scénář, který vám právě nastínil o své rodině doma v Pákistánu?“

Brogeland se podívá na advokáta a povzdychne si. Pak se koukne na Marhoniho.

„Víme, že jste Henriettu Hagerupovou nezabil.“

Marhoni pohlédne na Brogelanda.

„Máte velkou šanci, že zanedlouho odtud budete moct odejít, pokud budete ochotný s námi spolupracovat.“

Marhoni zbystří. Podívá se na Indrehauga, který se otočí k Brogelandovi.

„Nabízíte mému klientovi dohodu, Brogelande?“

Brogeland se jen usměje na Sandlandovou a podívá se na Indrehauga.

„Tím si můžete být jist.“

KAPITOLA 62

Henning je přítomností Anetty ve škole natolik překvapený, že nedokáže nic říct. Jenom na ni zírá. Byl si naprosto jistý, že se skrývá. Pak ho však napadne, že Anette je možná jako on. Třeba ji už nebaví se v jednom kuse ohlížet a raději vyrazí ven čelit strachu, než aby mu podlehla.

Nevypadá to, že by kolem něho chtěla projít.

„Ahoj,“ pozdraví ji konečně.

„Dobrý den.“

Zírají na sebe a čekají, co řekne ten druhý.

„Četl jsem scénář,“ prohodí, přestože je mu jasné, že Anette to ví. Přikývne.

„Taky jsem ho ukázal policii.“

„Ano, jistě.“

„Mluvili už s tebou?“

„Ne. Pokoušeli se mě kontaktovat, ale nereagovala jsem.“

Podívá se na ni.

„Proč ne?“

„Neměla jsem chuť.“

Řekne to na rovinu, očividně bez náznaku špatného svědomí. Prohlíží si ji.

„Ale mám v úmyslu to udělat teď.“

„Ano? Proč? Proč teď?“

„Protože si myslím, že vím, kdo zabil Henriettu.“

Sotva ji slyší. Zvědavě k ní vykročí.

„Kdo?“

Chvěje se mu hlas.

Anette se rozhlédne, jako by se chtěla přesvědčit, že jsou sami. Ale nejsou. Nikdo však není tak blízko, aby slyšel, co říká.

„Stefan Foldvik,“ zašeptá. Henning hlasitě zalapá po dechu. Anette si ho zkoumavě prohlíží a on přitom přemýšlí o tom, co mu právě pověděla.

„Jak to?“

„Nečetl jste scénář?“ zeptá se.

„Ano.“

„Tak by to nemělo být těžké pochopit.“

Nenabídne mu žádné další vysvětlení. Henning přemýšlí.

„Rodina Foldvikových odpovídá ve scénáři rodině Gaarderových,“ ptá se a konstatuje zároveň.

Anette přikývne.

„Byl Yngve s Henriettou nevěrný?“

Anette se znovu kolem sebe rozhlédne a přikývne. Tváří se vážně.

„Stefan na to určitě přišel.“

„Jak?“

„Nevím přesně. Nejspíš našel scénář doma nebo v otcově počítači. Netuším.“

„Yngve neměl scénář,“ poznamená Henning. Anette se na něho rychle podívá.

„To vám řekl?“

„Ano,“ připustí zahanbeně a přitom ho napadne, že tady něco nesedí. „Četl scénář ještě někdo ze školy?“

„Ne.“

„Žádní herci nebo statisté?“

„Ve filmu jsme měly vystupovat samy a chystaly jsme se teď natočit jenom první scény. Zbytek se měl udělat na podzim, takže jsme scénář nikomu dalšímu neukázaly.“

Přikývne a přemýšlí. Yngve lhal. Dostal scénář. To je jediné logické vysvětlení, na které Henning přijde, protože Stefan měl jeho kopii. Yngve asi pochopil, že nevěra jednou vyjde najevo, a rozhodl se o tom rodině povědět. Stefan asi potom našel scénář mezi otcovými věcmi nebo ho požádal, aby do něho mohl nahlédnout.

To může znamenat, že Anette má pravdu, že ji Stefan zabil, protože zničila jeho rodinu a chtěla ji ponížit ještě tak, že by o tom, co se stalo, natočila film. Jenže teď je Stefan mrtvý, ať už vlastním přičiněním, nebo proto, že ho někdo zabil. A to přece mnohé mění, uvažuje Henning. Ale kdo by měl zájem Stefana zabít? Také může existovat hodně důvodů, proč se mladý kluk rozhodl vzít si vlastní život, důvody, které nemají s Kastou vyznavačů šaríy nebo Henriettou a Yngvem nic společného. Kromě toho je ještě další možnost, kterou se dosud tolik nezabýval: je možné, že Stefan zemřel přirozenou smrtí.

Začíná z toho být poněkud zmatený. Neví, jestli o tom má diskutovat s Anettou, ale nikoho jiného nemá, a když ho teď napadají různé myšlenky, potřebuje si na někom otestovat své teorie.

„Probrali jste scénář někdy s Yngvem?“

„Henriette určitě, ale já jsem nikdy nebyla na žádné schůzce, jestli máte na mysli tohle.“

„Myslíš, že mluvili o záležitostech Gaarderových?“

„Netuším.“

„Docela nestydaté, odhalit svého milence takovým způsobem.“

Vysloví to jako něco mezi otázkou a konstatováním. Anette vyzvídá.

„Takže vy myslíte, že to udělal Yngve?“

„Ne, nemusel to být zrovna on.“

„Vy neznáte Yngveho. Je to kocour.“

„Kocour, který pomohl Henriettě, aby dostala opci na svůj film?“

Anette se usměje. Je to vlastně úplně poprvé, kdy ji vidí se usmát.

„Ano, to asi proto, že se s ním Henriette vyspala.“

„Takže se to stalo jenom jednou? Nedá se tedy mluvit o vztahu?“

Zakroutí hlavou a potlačí smích.

„Kdepak.“

Anette už to dál nerozvede. Henning to nechá být. Nepracuje přece pro bulvár.

„Dozvěděl se o tom její přítel?“

„Mahmoud? Mám za to, že ne.“

„Jak si myslíš, že by na film zareagoval on? Nemyslíš, že by ho mohlo napadnout, že Mona, alias Henriette, byla možná v reálném životě taky nevěrná? Protože většina toho se skutečností souhlasila?“

„Nevím,“ odpoví Anette. „Tak jako tak to nehraje žádnou roli.“

„Ale nemyslela na to Henriette, když psala scénář? Neprobraly jste to?“

„No, my…“

Přemýšlí. Odpověď nedokončí.

„Takže Henriette neměla problém využít svého přítele jako předlohu pro chlápka, který je podveden? Jak by se ti líbilo, kdyby ti něco takového udělal tvůj přítel?“

„Nemám přítele.“

„Ne, ne. Ale jistě chápeš, jak to myslím?“

„Ale jo. Možná o tom Henriette s Mahmoudem mluvila, co já vím. Třeba mu vysvětlila, že to není myšleno doslovně a že jsme tím nechtěly tvrdit, že on je idiot, který by měl z našich ulic zmizet. Netuším.“

Pokrčí lhostejně rameny.

„Je zastáncem zákonů šaría nebo trestů hudúd? Víš o tom něco?“

„To si vůbec nedovedu představit.“

„Takže postava Yashida nebyla žádným fanatickým, fundamentalistickým muslimem?“

„Ne.“

„Proč jste tedy Monu ukamenovaly? A nemusí být člověk muslimem, aby byl ukamenován podle zákonů šaría a hudúd?“

„Panebože, vy jste skutečně nic nepochopil.“

„Tak mi to teda vysvětli! Začni stránkou jedna.“

Anette si povzdychne.

„Smyslem filmu je upozornit na to, co se vlastně děje ve světě, co může být v Norsku na denním pořádku, pokud extrémnímu islamistickému hnutí dovolíme svobodně vládnout. Pak nebude hrát žádnou roli, jestli jsme Norové nebo muslimové. Jak si myslíte, že bude Oslo vypadat za třicet nebo čtyřicet let? Beztak všichni skončíme jako muslimové, indoktrinovaní a poslušní. Proto je Yashid úplně obyčejný muslim a Mona je naprosto obyčejná norská dívka. Abychom přiměly lidi trochu přemýšlet.“

„Aha.“

„Tak, bylo to těžké?“

Podívá se na něho, jako kdyby chodil do druhé třídy základní školy.

„Ne. Ale nic přece nenasvědčuje tomu, že to tak bude, Anetto. Například jenom pár si jich myslí, že norský zákon musí ustoupit před zákonem šaría.“

„A co?“

Svraští čelo.

„A co? Premisy pro film, který jste měly natočit, jsou přece chybné! Nemá to se skutečností nic společného! Měly byste taky zvrácené přání nechat se zabít osmi výstřely z pistole?“

Anette vzhlédne k šedočerným hrozivým mrakům.

„Henriette je tam nahoře určitě s Theem van Goghem. Nevěděla jsem, že máte rád muslimy.“

Povzdychne si a vydechne nosem. Tváří se mírně podrážděně.

„Existují stránky islámu a šaríy, pro které mám malé pochopení, ale to, co děláte vy, přece situaci akorát zhoršuje. Co třeba integrace, multikulturalismus a tyhle věci?“

„Tohle si nechte na slavnostní projevy. Navíc se Stefanem to nemá nic společného.“

Sevře rty, cítí, že má chuť pokračovat v diskuzi, ale nemá to smysl. Místo toho myslí na Stefana a na Romance. Z let svého dospívání si pamatuje, jak na sebe všichni v jeho věku plácali neskutečné množství deodorantů, aby zaimponovali dívkám. Někteří si voněli i oblečení. Páchlo to v šatně, ve třídě, a dokonce i na školním dvoře. Možná proto to bylo pořád cítit ve stanu, když Thorbj?rn Skagestad mrtvolu objevil.

Všimne si, že Anette si ho zkoumavě prohlíží a opatrně si odkašle.

„Snažila jsem se Henriettu přesvědčit, aby vynechala Gaarderovy, protože jsem byla přesvědčena, že to v souvislosti s poselstvím filmu není důležité. Ale nechtěla mě poslechnout. Myslím si, že to bylo trochu zvláštní, protože všichni by pochopili, na koho tím míří. A Foldvikova rodina byla dost zničená už z dřívějška.“

„Jak to myslíš?“

„Stefan mi vyprávěl o matce. Že byla znásilněna a tak.“

„Vyprávěl ti o tom Stefan?“

„Ano.“

„Ale jak ty jsi znala Stefana?“

„Stefan loni zvítězil v soutěži scénářů a já jsem ten film chtěla natočit jako jeden ze svých školních projektů. Byl to dobrý scénář.“

„Nedostal žádnou cenu?“

„Jak to myslíte?“

„Neměli snad jeho film natočit pořadatelé soutěže? Copak se neuděluje v těchto soutěžích nějaká taková cena?“

„To je různé, ale aspoň tady v tomto případě to tak nebylo. Myslím, že dostal pár tisícovek a pozvánku do filmové společnosti Zentropa v Dánsku. Když jsem se Stefana zeptala, jestli bych mohla udělat jeho film, měl velkou radost. Stefan je příjemný chytrý kluk. Ale taky nebezpečný. Pochopila jsem, že to v hlavě nemá úplně v pořádku.“

„Jak to myslíš? Jak jsi na to přišla?“

„Ani nevím. Těžko se to vysvětluje. Musel byste s ním chvíli být, abyste to pochopil. Ale někdy měl hodně dobrou náladu. Smál se všemu, byl dost hyperaktivní. Jindy sotva promluvil. Úplně se uzavřel.“

Henning přikývne, myslí si, že tohle by mohlo sedět na kluka, který si vzal život potom, co ukončil jiný. Zřejmě to břemeno bylo příliš těžké a vzpomínky hodně silné. Nejspíš nedokázal večer zavřít oči bez toho, aby si ji nepředstavil mrtvou a nepomyslel na to, co udělal.

Třeba na jeho úmrtí nebylo přece jen nic podezřelého. Proč však jeho rodiče zmizeli?

Vtom se rozprší. Během několika málo vteřin se obloha úplně otevře. Pospíchají ke vchodu a nejsou jediní, kdo se žene ke dveřím, vznikne tu tlačenice, ale netrvá to ani minutu a všichni jsou vevnitř.

Lidé se na sebe usmívají a přitom ze sebe setřásají a odupávají vodu. Anette si prsty rozcuchá mokré vlasy. Stoupli si k přepážce. Dredáč je tam i dneska. Po přítelkyni ani památky. Dredáč se střetne pohledem s Henningem. Kývnou na sebe.

Anette a Henning stojí několik metrů od nejbližších studentů. Dredáč sedí u počítače a kliká.

„Viděla jsi tady dneska Yngveho?“ zeptá se Henning Anetty potichu. Anette zakroutí hlavou a zároveň odpoví, že ne, a chystá se pokračovat ve větě.

„Yngve má dneska volno.“

Otočí se a podívají se na Dredáče.

„Yngve i jeho žena si dnes vzali volno,“ pronese a přitom zvedne ruce. „Sorry, zaslechl jsem, na co jste se ptal. Nechtěl jsem. Yngve sem volal dnes ráno, vlastně chtěl sehnat rektora, ale ten tady nebyl, tak jsem měl vyřídit vzkaz. Vzkázal, že on ani jeho žena dnes nepřijdou do práce.“

„To je zvláštní,“ diví se Anette. „Měla jsem se s Yngvem teď za chvíli setkat. Neřekl proč?“

Henning se chystá říct, že jejich syn je mrtvý, ale na poslední chvíli si uvědomí, že o jeho úmrtí se ještě veřejně neví.

„Říkal něco v tom smyslu, že půjdou na výlet,“ odpoví Dredáč.

„Na výlet?“

„Ano. Myslím, že mluvil o výletu pod stan.“

„Pod stan?!“

Henning téměř zařve.

„Ano.“

Je mu špatně od žaludku. Normální by bylo říct to tak, jak to je, že syn zemřel a že chvíli potrvá, než se vrátí do práce. Všichni by to pochopili. Tak proč výlet pod stan?

„Proč ti to řekl?“

„No, myslím, že asi chtěl dát vědět. Kdyby se po něm nebo po nich někdo ptal. Jinak vím prd. Mluvil – jak to říct – trochu neklidně. Nebo manicky, nevím přesně.“

„Jak? Jak to myslíš?“

„Kdybych ho neznal, řekl bych, že na něčem jede. Mluvil rychleji než obvykle.“

„Zmínil se, kam jedou?“

„Ne. Jenom že jedou na výlet pod stan. Trochu mě to zarazilo, nikdy by mě nenapadlo, že Yngve je ten typ, co rád spí ve stanu a tak, ale myslel jsem si – do prdele – to je přece super, spát ve stanu, tak…“

Rozhodí rukama.

„V kolik ráno to bylo?“

„Tuším, že krátce po osmé. Nepamatuju si přesně. Ještě jsem nevypil svou ranní kávu.“

„Do prdele,“ utrousí Henning tiše, ale Anette to zaslechne.

„Co se děje?“

Zakroutí hlavou a otočí se k ní, zašeptá, aby to Dredáč neslyšel.

„Policie se je snaží najít, ale nikdo neví, kde jsou.“

„Proč? Vy myslíte, že oni…“

Upře na ni pronikavý pohled. Okamžitě ho pochopí, udělá krok blíž a zašeptá:

„Myslíte, že oni věděli, že Stefan zabil Henriettu?“

Ví, co má chuť odpovědět, ale zakroutí hlavou.

„Nemám zdání.“

„Jsou pryč? Zmizeli?“

„Vypadá to tak.“

Stojí mlčky. Pak ho to najednou napadne. Otočí se k Dredáčovi.

„Nevíš, jestli stan na Ekebergské pláni ještě pořád stojí?“

„Filmový stan? Ano. Policie tam včera skončila, říkali, že snímky a důkazní materiál, který potřebovali, mají, a tak neměli důvod ho zabavit. Volali, že si ho můžeme převzít.“

Určitě jsou tam. Vykoukne ven. Déšť ho promáčí. A taxík nepřichází v úvahu. Podívá se na svou helmu.

„Mám vás svézt?“

Rychle se otočí k Anettě. „Ty máš auto?“

„Jasně. Proč bych ho neměla mít?“

Řekne si: No ano, proč by ne?

„Máš teď přednášku nebo něco?“

„Jak jsem řekla, vlastně jsem teď měla mít schůzku s Yngvem, ale když tady není, tak…“

Rozhodí rukama.

„A jestli je někde úplně jinde a vy víte kde a proč, ráda pomůžu. To pro mě není žádný problém. Můžu vás tam zavézt.“

Myšlenka je příliš lákavá, než aby jí dokázal odolat.

„Máš auto někde poblíž?“

„Stojí přímo tady vzadu,“ odpoví a ukáže za jeho hlavu.

„Dobře. Tak pojeďme.“

KAPITOLA 63

Než urazí krátký úsek od školy na parkoviště, jsou promáčení na kůži. Anette nejdřív otevře dveře auta na své straně, sedne si dovnitř a otevře mu. Posadí se do malého tmavomodrého Pola, které je, jak se zdá, v dobrém stavu, i když má nejméně patnáct let. V autě není kupodivu cítit žádná vůně, dokonce i přesto, že auto patří dívce, něco mu však říká, že se Anette o parfémy příliš nezajímá.

Nastartuje, nastaví stěrače na plnou rychlost a vycouvá z parkoviště. Chystá se jet dál, ale zastaví a podívá se na něho. Zvuk rychlého kmitání stěračů sem a tam se mísí s kvílením motoru, který se ještě nezahřál.

„Co se děje?“ zeptá se ho. Henning si povzdychne. Ví, že jí nemůže povědět o Stefanovi. Nepřísluší mu vyprávět takové věci.

„Musím mluvit s Foldvikovými.“

„Oběma?“

„Ano.“

„Proč? Má to něco společného se Stefanem? S Henriettou?“

Přikývne.

„Ale ještě přesně nevím co. Nebo jak.“

Pěkně tajemné, pomyslí si. Jenže je to vlastně pravda. Netuší, co se bude dít nebo co jim řekne, pokud se s nimi vůbec setká. Má pocit, že je musí najít, a to rychle.

„Prosím, Anetto, jenom jeď. Dobře? Můžu ti všechno povědět později. Zrovna teď nemáme čas diskutovat.“

Anette se na něho podívá, uplyne několik vteřin. Pak zařadí jedničku a rozjede se. Henning jí v duchu poděkuje.

Vyjedou z Fredensborgveien. Měl by zavolat Brogelandovi, povědět mu, co ví, ale to přece nemůže. Teď ne.

Když Anette řídí, nemluví spolu. To mu přijde vhod, může si tak srovnat myšlenky. Anette řídí sice opatrně, ale ne tak, jak dívky obvykle jezdí, je pozorná a ani moc vztekle nesešlapuje plyn nebo nedupe na brzdu. Trápí Polo do dlouhého klikatého kopce kolem starých prostor Vysoké školy ekonomické, nad kterými se ve svahu tyčí Ekebergská restaurace, vidí Oslofjord, jak se rozprostírá mezi ostrovy, trajekty v přístavu, pár soukromých loděk daleko ve fjordu navzdory příšernému deštivému počasí. Také míjí nějakého nebohého cyklistu, kterému už je jedno, že ho Anette ohodí.

Přívalový déšť dopadá na zem. Henning přemýšlí o Stefanovi, představuje si ho ve stanu s kameny zvednutými nad hlavou, jak ho popadl vztek a nezastavil se, dokud ji nezbičoval, neusekl ruku, až Henriette přestala jevit známky života. Kde se bere taková zuřivost? A jak s tím souvisejí tresty hudúd?

Vzpomene si na snímek Stefana z novinového článku v otcově pracovně a na to, co tam bylo napsané. Když si nejdřív promyslí průběh nedávných událostí a následně zváží to, co bylo napsané v článku, jako by do sebe všechno zapadalo.

Ať se propadnu.

Z Westerdals na Ekeberg jim to netrvá déle než deset až dvanáct minut. Jakmile vyjedou na pláň, okamžitě uvidí bílý stan. Anette projede přes mýtnou bránu. Požádá ji, aby zastavila hned za ní v zastavovacím pruhu pro autobusy. Udělá, co jí řekne.

„Díky za svezení,“ poděkuje a otevře dveře.

„Ale…“

„Tohle není místo pro tebe, Anetto. Jenom jeď. Díky, že jsi mě sem zavezla.“

Anette se chystá něco říct, Henning si všimne, že se zamyslela.

„Ještě dneska si o tom asi přečtu,“ prohodí a krátce se zasměje. Možná, pomyslí si Henning a vystoupí. Rychle za sebou zabouchne dveře. Prší mu na hlavu. Nemá smysl se schovávat.

Vidí, jak Anette odjíždí a směřuje na asfaltovou silnici, která se vine po pláni směrem ke škole. Nikdo teď není venku, ani na školním dvoře u Ekebergské školy, ani na trávníku. Nevšimne si, že by v blízkosti stanu parkovala nějaká auta. Hm, nezmýlil jsem se? Nejsou tady?

Zdá se mu, že se plíží, jako kdyby byl na nějakém zvrhlém pajtlu jablek. Prudce se zastaví zrovna ve chvíli, kdy se chystá jít ke vchodu do stanu. Nějaký zvuk. Hlas? Ne. Dokonce i přes vytrvalé šumění deště slyší, že uvnitř někdo sténá. Poslouchá. Pohyby. Opakované zasténání. Připlíží se ještě blíž. Je to jen jeden člověk. Ne dva. Rozhlédne se. Venku není ani živáčka.

Do prdele, Henningu, odtuší. Co řekneš, až vejdeš dovnitř? Dobrý den, Henning Juul z 123nyheter. Mohl bych s vámi udělat rozhovor?

Sakra. Znovu se otočí. Nikde nikdo. Do střechy stanu bubnuje déšť. Podívá se na hodinky. Právě uběhla dvanáctá. Uvědomí si, že před hodinou měl být na policejní stanici. Brogeland na něho zřejmě čeká. Ne. To by zavolal. A kvůli Marhoniho výslechu, podezřelému úmrtí Stefana a zmizení Foldvikových by teď určitě výslech stejně nestihli.

Půjdu dovnitř, rozhodne se. Ať se děje, co se děje.

Sehne se, vezme za zip a rychlým pohybem ho vytáhne nahoru. Nakoukne dovnitř. A nevěří svým očím. Pak mu to začne postupně docházet. Ingvild Foldviková drží v ruce lopatu. U nohou jí leží velké i malé kameny. S hrůzou v očích se na něho podívá. S hrůzou v očích se na ni podívá.

Pak si všimne díry v zemi. Je v ní Yngve Foldvik. Na krku má červenou skvrnu od paralyzéru.

KAPITOLA 64

Obtížně se mu dýchá. Natáhne před sebe ruce. Z hlavy mu stéká voda. Jednou rukou si spěšně otře obličej, vkročí dovnitř. Vzduch je těžký. Nelítostný déšť buší do střechy stanu, která nedokáže ochránit před všemi těmi kapkami, a tak prosakují dovnitř a dopadají na trávu. Podívá se Ingvild Foldvikové do očí. Jsou vytřeštěné a strnulé, má v nich lesk a nepřítomný výraz, jaký viděl jenom u šílených lidí.

„Uklidněte se,“ chlácholí ji a vtom si uvědomí, jak to zní hloupě. Stojí tam s lopatou v rukách, kameny u nohou, a Henning ani nepotřebuje přílišnou fantazii, aby si představil, co s nimi zamýšlela udělat.

O hodně zhubla od té doby, co ji viděl naposledy. I tehdy, když svědčila u soudu, byla hubená, ale teď už je skoro jen samá kost. Oblečení na ní visí jako prázdné pytle. Vypadá nejméně o deset let starší. Má ochablou kůži. Tady tohle je živá mrtvola, usoudí. Zuby má po mnoha letech kouření zažloutlé, vlasy jí začaly šedivět, jsou svázané do ledabylého copu, prameny mokrých vlasů jí padají do obličeje, má bledou úzkou tvář a hluboké pytle pod očima.

„K-kdo jste?“ zajíkne se Ingvild. Henning se podívá na Yngveho v zemi. Hlava mu bezvládně padá na jednu stranu. Ale dýchá.

„Henning Juul,“ představí se co nejmírnějším hlasem, jak jen dovede. Vidí, že jméno jí nic neříká.

„Věnoval jsem se vašemu případu. Bylo to ještě předtím, než se stalo tohle,“ řekne a ukáže na svůj obličej, myslí si, že popáleniny mu mohou pomoct získat nějaké sympatie.

„Co tady děláte? Proč jste tady?“ zeptá se pronikavějším hlasem.

Podívá se na Yngveho. „Nedělejte to, Ingvild,“ požádá ji. „V hloubi duše to nechcete udělat.“

„Ale jistě že to chci udělat!“ zavrčí. „Pro co mám žít? Sebral mi VŠECHNO! Všechno mi sebral! Celý můj život! To je – to je…“

Oči se jí zúží. Rozpláče se, aniž by vydávala zvuk. Z očí se jí řinou slzy. Pak jí znovu zažhnou, pohrdavě se podívá na svého muže. Otočí se k Henningovi. Je to, jako by měla přes obličej závoj.

„Víte, k čemu dohnal mého syna? Víte, kdo je můj syn?“

Henning vykročí dál do stanu.

„Stefan,“ řekne mírně. „To váš syn zabil Henriettu Hagerupovou.“

Žalostně vzlykne. „J-jak to můžete vědět?“ pláče.

Henning se nadechne, sbírá se.

„Četl jsem scénář, který Henriette Hagerupová napsala.“

Ingvild popotáhne, odhrne si vlasy z obličeje. Henning přemýšlí o tom, co má říct, jak najít cestu do rozumné části jejího mozku. Síla není na místě. Nemá smysl se na ni vrhnout a odtáhnout ji odtud. Přesto, že je Ingvild Foldviková jenom kostra, je to kostra s vůlí. A jestliže jí má člověk dostatek, může toho hodně dokázat. Kromě toho má paralyzér.

„Jestli smím, Ingvild,“ požádá ji co nejmírněji, „rád bych s vámi mluvil o scénáři.“

„Ingvild,“ zopakuje po něm a napodobí jeho hlas.

„Tak vy mě teď najednou znáte, co? Zasranej novináři!“

„Stefan zabil Henriettu, protože s ní byl váš muž nevěrný. Snad ji dokonce miloval. Zničil vaši rodinu. Ona zničila vaši rodinu a napsala scénář, který částečně pojednával o tom, co se stalo. Ale Stefan si scénář překroutil podle sebe.“

„Jak to myslíte?“

Henning se krátce podívá na Yngveho, který je stále v bezvědomí.

„Stefan měl rád symboliku. Odlehčený Da Vinciho kód, takhle to o jeho scénáři noviny napsaly, že? Henriette měla useknutou ruku. O tom ve scénáři Hagerupové nic nebylo. Podle trestů hudúd v zákonech šaría člověku useknou ruku, když ho chytí při krádeži. Henriette ukradla vašeho muže.“

Ingvild zapíchne lopatu do země a přestane házet písek a trávu kolem svého muže. Drží ruku před pusou.

„A bičování. Ani o bičování nebyla ve scénáři zmínka. Ale film by vás i vaši rodinu zesměšnil. Člověk se nesmí ani smát, když je žena. Za to se bičuje…“

„Dost!“ zařve na něho. Ve stanu je mrtvolné ticho. „Prosím, přestaňte. Víc už nesnesu! Můžete přestat?“

Lopata jí spadne na zem. Před obličejem si drží ruce. Henning se ještě víc přiblíží, aniž by si toho všimla. Yngveho zelená košile je zalitá potem. Ingvild se zhroutí. Henning nic neudělá, jenom ji pozoruje, jak pláče do dlaní. Takto sedí nějakou chvíli, pak si osuší slzy a podívá se na něho.

„Vy jste říkal, že jste se zabýval mým případem,“ spustí chraplavým hlasem. Trochu si odkašle, vidí, že Henning přikývne.

„Tak potom taky víte, jak mě ta svině znásilnila a pak mě zničila. Chodila jsem do kurzu sebeobrany, naučila jsem se tam toho hodně, ale nikdy jsem se necítila bezpečně. Všude, kam jsem šla, jsem viděla jeho stín, cítila nůž na svém hrdle, špičku čepele na břichu, na…“

Ztěžka si povzdychne.

„Yngve měl pochopení. Dal mi čas, nikdy na mě netlačil. Ale měl plné zuby čekání. Čekání na…“

Zavře oči a znovu se rozpláče. Nepozorovaně se k ní přiblíží ještě víc. Střecha je několik metrů nad ním. Stan je velký, zajisté pojme dvacet lidí.

Znovu otevře oči. Chvíli na sebe hledí, ale Henning má pocit, že se dívá jenom on. Její pohled je chvílemi nepřítomný, a když si něčeho všimne, barvy nebo pohybu, na malý krátký okamžik se rozzáří. Pak se zase sama do sebe ponoří.

„Pořídila jsem si něco takového,“ řekne mu a vytáhne z kapsy mobilní telefon. Mobil vypadá jako úplně obyčejná Nokia.

„Tohle v Norsku neseženete. Nic takového.“

Mává s telefonem v ruce.

„Je to kombinace mobilního telefonu a paralyzéru. Vlastně existují lidi, kteří dělají takové věci. Tenhle jsem sehnala za necelou tisícovku v USA. Všichni dnes přece mají mobil, že? Lidi si do nich pořád něco ťukají. Volají, žvaní a mluví o hovně. Vždycky s tímhle chodím v ruce. Nikdo si toho nevšimne. A jestli si na mě někdo dovolí tentokrát, budu připravená. 800 000 voltů přímo do těla. Zzzzz. Ručím vám za to, že vás to porazí.“

Podívá se na Yngveho, nepotřebuje, aby ho někdo přesvědčoval.

„A Stefan věděl, že něco takového máte? Použil tenhle?“

Neochotně přikývne.

„Zeptal se, jestli si ho může půjčit?“

„Ne. Prostě si ho jednou večer vzal – myslím tedy – ten večer. Já už jsem si šla lehnout. Druhý den mi došlo, že ho použil, protože nebyl tam, kam jsem si ho položila. Na tyhle věci jsem velice důkladná. Všímám si všeho.“

„Konfrontovala jste ho?“

„Ne hned. Vzbudila jsem se pozdě a on už odešel do školy. Ale došlo na to včera odpoledne a… a…“

Znovu se rozpláče, ale i tak stále mluví.

„Zeptala jsem se ho, co dělal s mým telefonem, proč si ho půjčil, a když mi neodpověděl, pokračoval Yngve a tak se to…“

Zakroutí hlavou.

„Všechno, co Stefan udělal, vyšlo najevo, chtěl, aby Yngve přiznal, co provedl a byl upřímný k sobě i k nám, Stefan zuřil, chtěl se s Yngvem prát a v zápalu boje přiznal, co udělal, proč si půjčil můj mobil, a tak se to…“

Znovu zakroutí hlavou.

„Bylo to tak ošklivé. Tak…“

Podívá se na svého muže, který má hlavu pořád svěšenou na jednu stranu.

„Je to tak příšerné. Tak příšerné…“

Zavře oči.

„Co se stalo potom, co se Stefan přiznal k vraždě? Když zemřel, byl přece sám.“

Ingvild si ztěžka povzdychne.

„Nepamatuji se přesně. Myslím, že jsem asi vyběhla z bytu, protože si matně vzpomínám, že se mnou Yngve třásl na Sankthanshaugenu. Na vršku. Řekl, že mě hledal celé hodiny. Mám za to, že jsem šla tam. Nebo běžela, nevím. Nepamatuji se. A když jsme se vrátili, tak…“

Znovu se tiše rozpláče. Henning vidí, že se třese a jednu ruku drží před pusou. Pak se zakaboní. Dívá se přímo před sebe, do stěny stanu, a pak se jí náhle vyjasní.

„Jak jste věděl, že jsme tady?“

„Dneska ráno jsem mluvil s tím chlápkem na vrátnici ve škole.“

„S Gormem?“

„Je to možné.“

„Jak…?“

Zvedne ruce.

„Řekl, že Yngve dneska ráno volal, aby rektorovi oznámil, že jedete na výlet pod stan. Rektor tam nebyl, proto Gorm převzal vzkaz. Já jsem si dal dohromady dvě a dvě a dostal jsem čtyři sta. Vlastně to byla jen náhoda, že jsem vás našel. Ale myslel jsem si, že všechno, co se stalo, má něco společného s tímto stanem, touhle dírou,“ prohlásí a ukáže na zem. „A protože vás všichni hledají a nejsou schopní vás najít, risknul jsem, že budete tady. Vydali jste se přece na výlet pod stan, jak Yngve řekl.“

Ingvild se na něho dlouze zadívá a přikývne.

„Nepamatuji si téměř nic z toho, co se včera seběhlo. Taky mi došly léky, asi si je vzal Stefan, takže jsem ani nespala. Pochybuji, že bych i tak spala.“

Má zarudlé oči.

„Proč jste sem jeli?“

„Abych mohla vykonat svou pomstu. Po svém.“

„Ale jak jste sem dostala Yngveho?“

„Řekla jsem mu, že potřebuji být tady ve stanu, abych zjistila, jestli dokážu pochopit, co můj syn udělal. Nebyla to jenom záminka, abych ho sem dostala. Doopravdy jsem to potřebovala. Zní to zvláštně, nemyslíte?“

Zakroutí hlavou.

„Teď, když tady stojím, cítím se každopádně trochu zvláštně. Zároveň vím, jak bylo Stefanovi. Myslím, že dokážu cítit stejnou nenávist. A jako matka jsem vděčná za spřízněnost.“

Chystá se něco říct, ale vidí, že její obličej je plný pohrdání a hněvu, a než stihne zareagovat, než se na ni stačí vrhnout, zvedne kámen a hodí ho po Yngvem, zasáhne ho do ramene, ten sebou trhne, probere se, pomalu otevře oči, lehce pohne hlavou, ale je příliš hluboko dole v díře, aby se mohl hýbat, pak uvidí Ingvild, uvidí Henninga a Foldvikovi dojde, co se bude dít, snaží se zvednout ruce, aby se chránil, jsou však pevně v zemi, Ingvild zvedne další kámen.

„Počkej! Ingvild, ne…“

Yngve zařve, Henning přiskočí dlouhým krokem blíž k Ingvild, aby ji zastavil, ale ona si toho všimne, oči se jí divoce rozšíří, před sebou drží elektrošokový mobil, máchá s ním proti němu, stiskne ho, zajiskří to a on se zastaví, ustoupí.

„Co to děláš?“ zařve Yngve.

„To ty jsi zabil tu děvku!“ vyhrkne Ingvild tvrdošíjně. „Ano, to jsi byl ty, Yngve, kdyby ses jenom dokázal od ní držet dál, nic z toho by se nestalo, to ty jsi zabil taky Stefana, ty jsi ho dohnal k tomu, aby si vzal život…“

„Ingvild, to…“

„Á, přestaň kňourat. Je jenom v pořádku, že okusíš to samé, stejný kámen, a že se to stane tady, na stejném místě, můžeš tak zemřít stejným způsobem jako tvoje milenka, ta děvka…“

„To nebyla…“

„Nezkoušej to na mě!“

Ingvild znovu zvedla kámen, u pusy se jí dělá pěna, v očích se jí zračí nenávist, Henning neví, co má udělat, aby ji zastavil, divoce proti němu seká mobilem, mám se pokusit přivolat pomoc, přemítá, ne, to nemůžu, protože to už může být příliš pozdě, kameny jsou tak těžké, že jeden dobře mířený vrh by mohl Yngveho oddělat. Henning se snaží přijít na něco chytrého, co by řekl, ale nedokáže najít slova, nenachází nic, přešlapuje na stejném místě na vlhké trávě, vidí, jak Ingvild zvedne kámen nad hlavu a zamíří.

„Tohle je proto, že jsi s ní šukal, ty svině! Vím, že jsem dlouho nebyla ženou, byla jsem zdánlivě mrtvá od té doby, co jsem byla znásilněna, ale tys mi měl pomoct, tys mi měl pomoct, ty svině, neměl jsi znásilnit mojí duši, a nejhorší ze všeho, nejhorší ze všeho, neměl jsi dohnat našeho syna k šílenství, vím to, protože vím, jak mu bylo, když tady taky stál s kamenem nad hlavou, když na tu děvku, která nám všechno zničila, zamířil.“

„Ale já jsem nikdy s Henriettou nespal!“ zakřičí Yngve a zavře oči. Henning bezmocně zvedne ruce, aby se jí ubránil, přestože je od něho několik metrů, i on zavře oči, čeká na úder, na křik.

Ale ten nikdy nepřijde.

Otevře oči. Ingvild pořád drží kámen nad hlavou. Lapá po dechu.

„Přísahám, nikdy jsem s Henriettou nespal!“

Yngveho hlas je žalostný a plačtivý. Pak za sebou Henning uslyší nějaký pohyb.

„Ne. Ale spal jsi se mnou.“

Henning se prudce otočí. A podruhé za méně než hodinu se dívá přímo do očí Anettě Skoppumové.

KAPITOLA 65

Jestli existuje Bůh, tak právě stiskl tlačítko s přestávkou. Henningovi spadne čelist. Anette vkročí dovnitř a postupně se na všechny podívá.

„Promiňte, Juule,“ omluví se a zvedne k němu ruce. „Byla jsem příliš zvědavá.“

Podívá se na ni, nemrkne.

„K-kdo jsi?“ zeptá se Ingvild.

„Já jsem ta dívka, se kterou váš muž spal.“

Řekne to na rovinu, bez ostychu, bez lítosti, prezentuje to jako fakt. A Henning ví, že není jediný, kdo si připadá, jako by spadl z nebe.

„Ale…“ Ingvildin hlas pořád postrádá sílu.

„Dovedu dobře pochopit, že si Stefan myslel, že to byla Henriette. Podívejte se na mě, nevypadám zrovna jako ona. Na základě jejího scénáře mělo být taky zcela zřejmé, s kým spal.“

Anette se podívá na Yngveho. Ten provinile civí do země. Po tváři mu stéká slza. Těch pár vlasů, co má, je zpocených.

„A Henriette byla velká koketa. Dokázala by okouzlit snad i kompost, kdyby do něho vstoupila.“

Všichni se dívají na Yngveho. Povzdychne si a zakroutí hlavou.

„Pro nikoho z nás to nebylo příliš jednoduché po tom, co se Ingvild přihodilo. Ani předtím, než se to stalo, to nebylo moc dobré, a pak, no, bylo naprosto nemožné žít spolu jako muž a žena. Pokaždé, když jsem se k tobě přiblížil, jsi uhnula, skoro jsi sebou až trhla, když jsem já, tvůj muž, přišel k tobě.“

Yngve se na ni podívá.

„Fyzický kontakt bylo cizí slovo. A pak přišla Henriette…“

Znovu zakroutí hlavou.

„Byla krásná, plná energie, chytrá, a ano, byla koketa a nebudu popírat, že to ve mně vyvolalo myšlenky, které jsem nějakou dobu neměl. Ale nechtěl jsem zničit svou důvěru k ní. Byl jsem přece jen její učitel, vedoucí její diplomové práce, a nemohl jsem…“

Foldvik se na ně popořadě podívá. Očima se zastaví na Anettě. Henning vidí, že Foldvik je plný lítosti.

Anette udělá krok dovnitř. I ona je promáčená. Henning se podiví, co ji přimělo vrátit se. Dokáže pochopit zvědavost, ale proč jim servírovat takovou bombu?

Samozřejmě. To proto, aby se věci dostaly do souvislosti. Kdyby Ingvild zabila svého muže proto, že měl sex s Henriettou, tak by pravda – až by později vyšla najevo – zničila Ingvild kompletně. Jak se žije člověku s vědomím, že jeho vlastní syn zavraždil nesprávnou ženu, a pak člověk zabije manžela, protože do synova života přinesl to nepochopitelné šílenství?

Ingvild vypadá, jako by píchla pneumatiku. Ramena jí bezvládně visí, záda má ohnutá, oči oteklé. Henning se podívá na Anettu. Je mnohem chytřejší, než si myslel.

„Je mi to líto, Ingvild,“ pokračuje Anette. „Nebylo to úmyslné. Prostě se to stalo. Docela dlouho jsem pracovala na jednom příběhu, napsala jsem taky celkem dobrý děj a chtěla jsem, aby se na to Yngve podíval. Myslela jsem si, že když Henriettě pomohl získat opci u Finn Fem Film, možná by taky mohl pomoct mně. Sehrálo v tom roli několik piv, to nebudu popírat, povídali jsme si v jeho pracovně a…“

„Anetto, ne…“

Yngve zavře oči. Anette zvedne ruce.

„Ne, neřeknu víc. Jen chci poprosit o odpuštění. Za všechno, co jsem vám způsobila. Kdybych věděla, k čemu to povede, tak…“

Chystá se dokončit větu, zarazí se však. Teď také pláče. Vykročí k Ingvild, skloní se k ní, položí jí ruku na záda a vtom Ingvild vyletí ruka, Henning si toho všimne, až když je pozdě, ale Ingvild už má napřaženou ruku s mobilem a přitiskne ho Anettě na krk, zzzzz, dá Anettě ránu, která ji pošle rovnou do trávy, Henning se chystá zakročit proti Ingvild a zastavit ji, aby zabránil tomu, že dá nanovo průchod své nenávisti, vyventiluje si ji na Anettě, která leží v bezvědomí na zemi obličejem dolů. Ingvild namísto toho zvedne ruce a vstane. Nic neřekne, jenom se kouká před sebe nepřítomným pohledem a upustí mobil. Přistane přímo vedle Anetty.

„Můžete teď zavolat policii,“ řekne mu Ingvild tiše. Pohled má zastřený, prázdný. Dlouho se na ni dívá, pak z mokré kapsy u bundy vytáhne mobil, z displeje otře rosu a vidí, že telefon je pořád v provozu.

Pak zavolá Bjarnemu Brogelandovi.

KAPITOLA 66

Zanedlouho přijede Brogeland s policejním týmem. Henning pozná Ellu Sandlandovou. Tak nějak očekává, že uvidí vyčnívající postavu Arilda Gjerstada, jak se škrábe ve vousech, ale není s nimi. Ani Pia N?klebyová.

Strážníci začnou rychle prohledávat vnitřek stanu. Sandlandová se ujme Ingvild. Někdo začne vyhrabávat Yngveho. Dva zdravotníci se postarají o Anettu. Brogeland přijde k Henningovi a zvedne obočí.

„Máš dobrý čich, Juule, jen co je pravda,“ prohlásí a položí mu ruku na ramena. Není zvyklý přijímat komplimenty, ani nemá rád chválu, takže zamumlá jenom „Díky“. Cítí, jak se mu oblečení lepí na tělo, trochu si povolí košili a kalhoty.

„Ne že nám teď zase utečeš,“ prohodí Brogeland. „Musíme si tohle všechno probrat a tentokrát rozhodně ne po telefonu.“

Brogeland se usměje.

„Půjdu jen na chvíli ven,“ řekne Henning.

Když znovu vyjde na čerstvý vzduch, přestává pršet. Vítr je studený. Nevšiml si, že má rozpálené tváře, ale ten ledový vánek je na vlhkém hořícím obličeji příjemný. Teď se nachladím, pomyslí si. Je promáčený až na kůži. Ale kašle na to. Vždyť to nehraje žádnou roli.

Z kapsy vytáhne mobil a vyťuká číslo Ivera Gundersena. Ten to okamžitě zvedne.

„Ahoj Ivere, to jsem já,“ pozdraví ho.

„Ahoj.“

Gundersen to ještě neví, usoudí Henning.

„Jsi v práci?“

„Ano.“

„Sedíš u počítače?“

„Jasně.“

„Chceš exkluzivní reportáž?“

Je ticho.

„Exkluzivní reportáž?“

„Přesně tak, exkluzivní reportáž. Ano, nebo ne. Pokud ne, zavolám někomu jinému.“

Henning slyší i přes telefonní linku, jak Iver dumá.

„Ne, já, nebo tedy vlastně ano. Jasně že mám zájem o exkluzivní reportáž. Ale co to sakra je, ehm, co se děje?“

Henning natáhne do nosu solidní dávku severního větru. Příjemné.

„Mám podmínku. Klidně se průběžně ptej, ale nechci slyšet ani jedinou otázku k tomu, proč to chci udělat takto. Je to jasné?“

„Henningu, já…“

„Je to jasné?“

„Do prdele, Henningu, ano, je to jasné!“

Usměje se. Musí si přece užít taky trochu legrace.

„Dobře, připrav se,“ vyzve ho.

Pak začne stránkou jedna.

Henning mluví s Gundersenem, je z toho sám trochu zmatený, a když Brogeland a jeho tým provádí před stanem první předběžné výslechy, pokradmu se dívá na Ingvild a Yngveho. Manželé Foldvikovi jsou oba zabalení do deky. Nedívají se na strážníky, kteří s nimi mluví.

Nevnímají okolí.

Když mu Brogeland pokyne, je už časné odpoledne.

Doprava na pláni zhoustla, na místo přijely novinářské a televizní vozy, shromáždil se tady dav lidí, kteří jsou zvědaví, jaká hrůza se ve stanu odehrála tentokrát. Nemá jim to za zlé. Sám by byl asi zvědavý. A pravděpodobně budou ještě přepadlejší, až si o něco později přečtou 123nyheter, pokud Gundersen seřadí fakta a chronologii rozumným způsobem.

„Tak,“ řekne Brogeland a trochu pokývne hlavou. Henning ho následuje pryč od ostatních.

„Co si o tom všem myslíš?“ zeptá se policista.

„Jak to myslíš?“

„Je to konec světa, nebo se právě teď civilizace taková, jak ji známe, začíná vymykat kontrole?“

„Nevím,“ odpoví Henning.

„Ani já ne. Do prdele,“ vyhrkne Brogeland a zakroutí hlavou. „Co myslíš, budou z nich zase někdy lidi?“

„Ne.“

„Ani já si to nemyslím.“

„Jak je na tom Anette?“

„Brzy přijde k sobě.“

„Vezmete ji do nemocnice?“

„Myslím, že to není nutné.“

Udělají ještě pár kroků. Nad nimi rychle plují mraky. Opět se ochladí. Oblečení už na sobě nemá jako přilepené.

„Už jste zjistili, na co Stefan zemřel?“ zeptá se. Vrací se ke stanu. Brogeland zakroutí hlavou.

„Je příliš brzy, ale všechno ukazuje na předávkování léky a alkohol.“

„Takže jeho úmrtí už není tak podezřelé?“

„Ne, většina z toho se zdá být celkem jasná.“

„Znamená to tedy, že jste nepožadovali plný rozsah testů a analýz?“

„O tom já nerozhoduju, ale myslím si, že tohle přijde na řadu až jako poslední.“

„Hm.“

Henning se kolem sebe rozhlédne. Kameraman z TV 2 zvedne na ramena kameru. Reportér nahlíží do svého poznámkového bloku a pak zkusí výstup nanečisto před kamerou.

„Trochu zvláštní, že by se Stefan svlékl,“ poznamená Henning, jakmile reportér skončí. Brogeland se k němu otočí.

„Hm?“

„Jak si vysvětluješ, že byl Stefan nahý?“

„No, ani nevím. Co vím, byl posedlý symbolikou. Možná chtěl tímhle způsobem říct, že teď se kruh uzavřel.“

„Něco jako narodit se nahý, zemřít nahý?“

„Ano.“

Mohlo to být samozřejmě proto.

„Jenže jak Stefan věděl, že Henriette bude ten večer ve stanu? Komunikovali spolu přes mobil?“

„Pokud si vzpomínám, tak ne. Nemyslím si.“

„Jak to tedy věděl?“

Brogeland se trochu zamyslí.

„Třeba se domluvili ústně, co já vím.“

„Ale na čem? Stefan přece neměl s filmem nic společného.“

„Ne, já nevím. Netuším. Nějakým způsobem se to každopádně stát muselo. Ale to už se teď nikdy nedozvíme.“

Henning tiše přikývne. Ta otázka ho trochu trápí. Nemá rád skládačky, ve kterých chybí dílky. Bude neustále zírat do té otevřené díry.

„Tady tohle je tvůj malý začátek,“ poznamená Brogeland potom, co ujdou zdánlivě několik metrů bez cíle.

„Co máš na mysli?“

„Tenhle případ. Ale to jsi tak trochu ty, ne? Rád jedeš na vlastní pěst.“

Podívá se na Brogelanda a podiví se, kde se v něm bere ten tón.

„Co tím chceš říct?“

„Gjerstad mi vyprávěl o těch nigerijských ženách,“ na to Brogeland a otočí se k Henningovi. Úsměv zmizí. „Gjerstad vyprávěl o případu, o kterém jsi napsal. Udělal jsi rozhovor s pachatelem.“

Henning přikývne a usměje se. Ten Gjerstad.

„Ale pověděl ti Gjerstad celou historku?“

Počká na Brogelandovu reakci. Nedočká se.

„Řekl ti něco o tom, že jsem s ním udělal rozhovor a tomu chlápkovi poskytl publicitu, kterou si tolik přál, pod jedinou podmínkou?“

Řečnická odmlka.

„Jakou podmínkou?“

„Že přestane vraždit nigerijské ženy nebo vůbec někoho zabíjet. Byla utopie si myslet, že se policii podaří zabránit veškeré prostituci v Oslu. To je stejné jako prosit děti, aby přestaly jíst bonbóny. Existuje důvod, proč se tomu říká nejstarší řemeslo na světě.“

„Zmínil se Gjerstad o tom, kolik žen ten muž připravil o život?“

Brogeland neodpoví.

„Ne, právě. Ani jsem ho nemohl předat policii, protože jsem se s ním nikdy nesetkal. Mluvili jsme spolu dvakrát telefonicky a v obou případech mi volal on. Nikdy jsem se nenamáhal zjišťovat, odkud volá, protože jsem přesvědčený, že by mě to stejně nikam nepřivedlo. Kromě toho ho o pár měsíců později dostali. Za něco jiného.“

Henning si představí Arilda Gjerstada, vzpomíná si na některé hádky, které mezi sebou vedli, tu jasnou antipatii a nespokojenost v jeho očích. Přesto, že jsem plný předsudků, jsme na tom s Gjerstadem oba stejně.

„Dobře, já…“

„Kašli na to.“

„Ale já…“

„Gjerstad nemá rád novináře, Bjarne, a myslím si, že mě má rád ze všech nejmíň. Tak to prostě je.“

„Ne, ale já…“

„Nech to být. Není to důležité.“

Brogeland se na něho dívá. Pak tiše přikývne.

KAPITOLA 67

Když Henning o hodinu později vstoupí do redakce, bezprostředně si všimne, že atmosféra je jiná. Ano, je pátek a pátky mívají vlastní náboj, ale dnes je to jako káva Avec s dezertem Cr?me Br?lée. Pozná to podle úsměvů, slyší bezstarostný smích, pozoruje to na uvolněné chůzi ženy, kterou potká na schodišti.

Vyjde z úzké chodby a zabočí do kuchyňského koutu, kde stojí kávovar, nezvykle opuštěný. Je krátce po třetí hodině. V práci je pořád dost lidí. K?re Hjeltland se jako obvykle sklání nad jedním novinářem v rohu hlavní redakce.

„Henningu!“ zařve, když se jejich pohledy setkají. Pak zamumlá redaktorovi nějaké instrukce a poklusem přiběhne ke kuchyňskému koutu. Henning ustoupí o krok dozadu, aby ho nepovalil. Za K?reho zády projde Heidi. Podívá se na ně, ale nepřijde k nim.

„Viděl jsi celý Iverův případ?“ zařve K?re.

„Ehm, ne?“

„Rozluštil celý případ Hagerupové! Ukamenování a všechno kolem! Zřejmě se před chvílí ve stanu na Ekebergské pláni odehrálo nějaké zúčtování! Do prdele! Počty čtenářů PŘESAHUJÍ STROP! Do prdele, DO PRDELE!“

K?re se hlasitě zasměje a silně poplácá Henninga po zádech.

„Vyrazíš pak s náma ven, ne? Tohle přece musíme oslavit!“

Henning pokrčí rameny.

„Je přece pátek, kurva!“

„Půjde Iver s námi?“

Ne že by to hrálo nějakou roli, ale stejně to chce vědět.

„Ne. Ještě dneska o půl šesté má být v rádiu P4. Musí být střízlivý. A taky má nějakou talkshow v televizi, nepamatuju si ve které, ha ha.“

Vtom z toalety vyjde Gundersen. Otírá si mokré ruce o své otrhané pološpinavé džíny, ale když uvidí Henninga, přestane. Vymění si pohledy. K?re řve něco, co Henning neslyší. Podívá se na Gundersena, který mu opatrně pokyne. V očích se mu mísí vděk se zvláštní příměsí úcty a obdivu.

„Určitě někdy jindy,“ řekne Henning K?remu. „Mám něco domluveného.“

„Aha!“ zařve K?re. „To je škoda!“

Gundersen k nim přichází, ale mlčky je mine. Těká očima a škrábe se na strništi v obličeji. Henning se v duchu usměje.

„Musím mizet,“ loučí se a podívá se na K?reho.

„Dobře! Uvidíme se v pondělí!“

Když odpoledne vyjde ven, je chladněji a nevlídněji. Stáhne si bundu ještě těsněji. Jde k černé bráně, přemýšlí, kde by našel nejbližší Vinmonopol, a vtom za sebou uslyší nějaký hlas.

„Juule.“

Otočí se. Hlas patří muži, kterého už viděl. Sluneční brýle se mu třpytí. Teď, když je Ray Ban blízko, vidí to samé, o čem mluvil Gunnar Goma, když se koukal kukátkem. Vlasy vypadají, jako by je měl namalované na lebce. Připomíná to kruhy v kukuřičném poli. Na krku se mu houpe silný třpytivý řetěz. Má na sobě černou bundu, pravděpodobně s motivem plamenů na zádech.

„Vidíš to auto támhle?“ zeptá se muž a ukáže na černé auto před bránou. „Jdi k němu. Jestli zakřičíš nebo se o něco pokusíš, zabijeme tvou matku.“

Henning cítí silný tlak na prsou. Otočí se a vyrazí, rozhlíží se ze strany na stranu, hledá někoho, na koho by mohl zamrkat nebo udělat skryté gesto. Srdce mu bije až v krku. Nohama šourá po zemi, ale necítí je.

Co teď kurva budu dělat? strachuje se.

Když Henning přijde k autu, zírá na něho nějaký muž na předním sedadle. Řidič má levou ruku volně svěšenou z okýnka. Jeden prst má zavázaný. Henning musí uznat, že Gunnar Goma má dobré oči, přestože nepozoruje ani náznak nějakých homosexuálních gest.

„Jeď,“ zavelí muž, který se posadí vedle Henninga na zadní sedadlo. Auto zrychlí. Henning je vmáčknutý do sedadla. Auto tiše vrčí, ale nedokáže se soustředit na auta, lidi nebo okolí, kterým jedou. Zvažuje, že by se měl pokusit někomu naznačit, že ho unesli, ale co potom bude s mámou? A co bude s ním?

„Jsme na cestě.“

Řidič mluví do malého mikrofonu. V uchu má sluchátko.

Co člověk udělá, když nevidí žádnou budoucnost? Tuhle otázku si za poslední měsíce položil mnohokrát, když stál ve stínu a cítil, že se ho chystá pohltit. Nejsou žádná uklidňující slova, jako když byl malý a stačilo mu slyšet dech matky nebo otce, aby věděl, že všechno bude dobré, to nic není, uklidni se, všechno přejde. Strach, který pociťuje, je jako ochromující chlad. Všechny světové oceány ani zpěněné vlny ti teď nepomůžou, Henningu. To jediné, co ti teď pomůže, jsi ty sám.

Ale jak? Co uděláš? Co řekneš?

Nejeli dlouho, a než si uvědomí, co se děje a kde jsou, auto zmizí v nějaké mycí lince. Okamžitě se kolem nich potemnělo. Auto zastaví, ale nikdo z něj nevystoupí. Dveře se za nimi pomalu zavřou.

Potom Henning ucítí na boku pistoli. Slyší, jak zalapá po dechu.

„Vystup.“

Henning zírá na zbraň, kterou mu tisknou do žeber.

„Řekl jsem: vystup.“

Hlas je hluboký. Henning otevře dveře a došlápne na vlhký beton. Je to tady cítit jako ve všech mycích linkách. Směsice vlhkosti a neurčitého mycího prostředku. Ale nejsou tady žádná další auta. Ani tady není automat, do kterého auto najede a stroj udělá všechno, jen ne to, aby auto umyl naprosto do čista.

Dveře se zabouchnou a ve stěnách to zaduní. Proč jsem o tom nic neřekl Bjarnemu, podiví se, proč jsem mu nepověděl, že mám něco nedořešeného s hochy z BBB, že byli u mě doma a ukradli mi počítač a pronásledovali mě? Brogeland o nich přece věděl. Tihle hoši jsou tvrdé jádro. Sakra, Nora to taky říkala.

Noro, řekne si. Viděl jsem tě naposledy?

Dveře se otevřou. Henning se otočí k prosklené kukani. Ven vyjde nějaký muž a usmívá se.

„Henningu!“ zvolá, jako by se znali věčnost. Henning neodpoví, jenom zírá na toho usmívajícího se muže.

„Mám docela dlouhé jméno, ale všichni mi říkají Hassan,“ představí se a podá mu ruku. Henning ji přijme a stiskne. Silně. Hassanův úsměv odhalí zlatý zub v horní řadě jinak pěstěného chrupu. Na sobě má jenom nátělník. Kolem krku se mu houpe zlatý řetěz. Henning zírá na jeho tetování na obou pažích. Na jednom je zelená žába a na druhém černý štír. Žáby žijí na souši i ve vodě. Na souši jsou nejspokojenější v noci. Loví bezobratlé živočichy. Během dne se ukrývají před šelmami do stinných a vlhkých míst. Štíři jsou také nejaktivnější v noci. A mají zlověstné žihadlo.

Hassan si uhladí kolem pusy a na tvářích upravený vous.

„Tak,“ řekne a obejde ho. „Možná víš, proč jsi tady?“

Henning ukáže na své mokré oblečení.

„Každopádně to nebude proto, abyste mě umyli.“

Hassan se hlasitě zasměje. Ve stěnách to dutě zaduní. Podívá se na ostatní a neustále chodí dokola.

„Způsobil jsi mi potíže,“ prohlásí Hassan a přitom se na něho nepodívá. Henning stojí nehybně, soustředí se na dýchání, cítí, že se sotva drží, takže se může kdykoliv složit, ztratit kontakt se zemí a spadnout. Myšlenky mu utíkají, snaží se je chytit, ale je ochromen naprostou osamělostí. Asi to tak má být, usoudí, už to tak bude. Takhle si to zasloužil. Když jde do tuhého, nikoho vedle sebe nemá.

Neukazuj jim strach, přikáže si. Nedovol jim, aby tě viděli ve tvé největší ubohosti, zbaveného cti a důstojnosti. Jestli teď přijde smrt, setkej se s ní se vzpřímenou hlavou.

Myšlenky ho nakopnou. A proto řekne:

„Vím to.“

Hassan se zarazí.

„Ty to víš?“

„Ano, stačilo k tomu málo. Yassera Shaha, jednoho z vašich gangsterů, hledají, protože zabil Tariqa Marhoniho. Nemáte to teď jednoduché v takovém souboji. Viděl jste film Nelítostný souboj, Hassane? S Al Pacinem a Robertem de Nirem v hlavních rolích?“

Hassan se usměje, zakroutí však hlavou. Znovu začne pomalu chodit.

„Je to klasika. Jde o to, že jestli chcete uspět jako kriminálník, nemůžete svůj život naplnit ničím, co nejste ochotný opustit během třiceti vteřin, pokud vám bude hořet u zadku. Ale vy nemáte v úmyslu odtud odjet, že, Hassane?“

Hassan se krátce zasměje, ale neodpoví.

„Tak to máme problém.“

Hassan se na Henninga podívá.

„My?“

„Jistě nejste tak hloupý, aby vás nenapadlo mě zabít, protože Yasser Shah neodvedl svou práci dobře?“

Hassanovy kroky se zkracují. Henning se rozhodne, že bude pokračovat, dokud je Hassan zaneprázdněn vyhodnocováním situace a myšlenkami.

„Yasser Shah je na útěku před policií, oni vědí, že bratr Tariqa Marhoniho má s vámi něco společného a není potřeba mít velkou představivost, aby člověk pochopil, že následující dny u vás bude ještě větší dusno. Mahmoud Marhoni je totiž na cestě ven z vazby. Bjarne Brogeland mi to pověděl asi před hodinou. Víte, co mi ještě sdělil?“

Henning nečeká na odpověď.

„Řekl, že Mahmoud má důkazy, které vás mohou zničit. Je tedy potom hloupé, nebo moudré zabít ještě novináře, ačkoliv byl svědkem vraždy, kterou máte na svědomí?“

„Jedna vražda víceméně nehraje tak velkou roli,“ odpoví Hassan drsně a podívá se na ostatní, aby se v tom utvrdil. „Navíc tě nikdo nenajde.“

„Ne, možná ne. Ale jestli si myslíte, že to pro vás bude snadnější, tak se mýlíte. Jedna věc je to, že se vy, distributoři drog, vzájemně vraždíte. Myslím, že s tím většina lidí nemá problém. Ale zabít novináře – to je něco úplně jiného. Ne že bychom my, novináři, byli u každého doma vítaní, to ani zdaleka ne, ale i přesto, že mnozí tvrdí, jak novináře nenávidí, jsou všichni myslím rádi, že jsme. A jestli někdo zabije novináře, nebo se postará o to, aby zmizel z povrchu zemského, protože dělal svou práci, bude to peklo, to vám mohu slíbit. Policie už ví, že po mně jdete, a pokud si myslíte, že je to teď zlé, počkejte, co se bude dít od zítřka, až si o mě začnou lidi dělat starosti. Brogeland mi před vámi nabídl ochranu, ale s díky jsem odmítl. Víte proč? Protože se nehodlám zahrabat nebo žít po zbytek života jako ve skleníku a protože si nemyslím, že byste byli natolik hloupí a ještě si to zhoršili tím, že mě odklidíte z cesty. Ale jestli mě zabijete, Hassane, udělejte to teď. Okamžitě. Vlastně mi prokážete velkou službu.“

Jeho hlas se silně odráží od stěn. Srdce mu buší. Podívá se na Hassana, který pořád chodí dokola. Jeho boty pomalu a rytmicky klapou o mokrou betonovou zem. Zbytek gangu sleduje šéfa.

„Jak jsi přišel k těm jizvám?“ zeptá se po chvilce Hassan.

Henning si povzdychne. Možná mi přijde vhod, že tady teď bude Jonas, uvažuje. Ten můj milý chlapeček. Myslí na skok skrze plameny, jak se snažil zakrýt si obličej rukama, na vlasy, které se ožehly, vzplály a shořely, na Jonasův pohled, když to viděl, na to, jak mu pomáhal uhasit plameny, a pak bylo příliš pozdě.

Pamatuje si, jak stáli na balkóně a hladové plameny se blížily z obývacího pokoje, pamatuje si, jak v něm Jonas hledal podporu a bezpečí, slova, která mu řekl a na která nikdy nezapomene, to bude dobrý, neboj se, dám na tebe pozor, pamatuje si, jak vylezli na zábradlí, uchopil syna, pohlédl mu do očí a řekl mu, že jenom udělají malý skok, pak budou dole, budou v bezpečí, ale bylo chladno, několik dnů pršelo, zábradlí bylo kluzké, všiml si toho, když na něj vylezl, ale řekl si, že je jedno, co s ním bude, jenom abych dokázal zachránit Jonase, musím dopadnout jako první, tak můžu ztlumit jeho pád, Jonas může kdykoliv spadnout na mě, to nevadí, jenom aby přežil, a Jonas se tomu brání, pláče, nechce, neodvažuje se, ale Henning ho přinutil, měl přísný hlas, řekl, že musí, jinak tady oba umřou, slíbil mu, že příští víkend pojedou na ryby, jen oni dva, jenom se musí dostat na zem, Jonas nakonec se slzami v očích statečně přikývl, vzmužil se, nebojácný chlapec, ale Henninga pálil obličej, nic neviděl, musel to však zvládnout, musel jít napřed a udělat to jediné, co mohl, zachránit vlastního syna, dostal se na zábradlí, úplně nahoru, chytil Jonase za chvějící se ruce, zvedl ho nahoru, ještě jednou zopakoval ta slova, ta zatracená slova, ale když se podíval dolů, pokusil se podívat dolů, dostal závrať, začalo se to s ním točit, bylo cítit něco spáleného, šlo to z bytu nebo z jeho obličeje, kouř se vyvalil ze dveří, které nechali otevřené, ale bylo to teď, nebo nikdy, museli to udělat, udělal podpůrný krok, aby stál pevněji, jenom aby zjistil, že pod ním už není zábradlí, bylo pryč, stejně jako jeho sevření, které cítil kolem svých paží, Jonas, kde byl ksakru Jonas, neviděl, nemohl vidět, oči se mu slepily, skočil, spadl na zem, očekával náraz, ucítil ho, ještě než přišel, kolem něho s rámusem spadla nějaká tmavá zeď a nic neviděl, ničeho si nevšiml, nic necítil, všechno byla jenom tma.

Nikdy předtím tmu neviděl. Nikdy neviděl, kolik se toho do tmy vejde.

Ale tehdy to uviděl.

Jonas se tmy bál.

Jak jen Jonase miloval.

Jonas.

„V mém bytě hořelo,“ řekne tiše. „Máte děti, Hassane?“

Hassan zakroutí hlavou a zavrčí.

„Ani je nikdy mít nebudu.“

Henning tiše přikývne.

„Tak to skončíme?“ zeptá se a zároveň ho naplní ledový klid. Je připravený. To nevadí. Ať věčnost přijde. Hassan si stoupne přímo před něho. Pak vytáhne pistoli. Zvedne ji, ujistí se, že ji Henning vidí, a přitiskne mu ji k čelu.

Teď se temnota vrátí, temnota, na kterou jsem čekal, kde ráno nikdy nevyjde slunce, kde hlasy zmlknou, sny jsou tiché a plameny jsou pryč. Pojď ke mně. Vezmi mě do země mrtvých, ale ať je tam někdo, kdo na mě bude čekat.

Čeká na ránu nebo možná na hvízdnutí nebo třesknutí, pokud Hassan používá tlumič. Henning si myslí, že by to možná stihl zaslechnout, než by mu hlava explodovala na kaši krve a mozku. Smrt je strašná, ale aspoň zmírní veškerou bolest.

Potom tlak na čele zmizí. Otevře oči a dívá se Hassanovi do očí. Hassan sklonil ruku.

„Dobře,“ řekne a udělá krok blíž, přijde až k němu.

„Ale jestli Yassera chytí,“ zašeptá, „a bude soud, protože ty jsi jediný svědek prokuratury, přijdeme si pro tebe. Rozumíš? Možná tě ani nikam nepovezeme.“

Udělá krok zpátky, naznačí mu pistolí pod krkem podříznutí. Henning ztěžka polkne. Zůstanou stát a dívají se na sebe. Dlouho.

„Rozumíš?“

Henning přikývne.

Rozumí.

„Otevři dveře,“ nařídí Hassan jednomu ze svých mužů a přitom se pořád dívá na Henninga.

„Ale…“

„Jen to udělej.“

Muž jde pomalu podél betonových zdí. Stiskne knoflík. Při otvírání dveře zaduní, ale jen proto, že jinak je v hale takové ticho. Když halu postupně znovu naplní světlo, Henning se podívá na Hassana. Pořád stejně neohroženě. A ani na vteřinu nezaváhá, že to Hassan myslí vážně.

Dveře se otevřou úplně a s bouchnutím se zastaví.

„Můj počítač,“ hlesne Henning. „Vrátíte mi ho?“

Hassan pokyne jednomu z mužů, který s nesouhlasem v očích uposlechne. Za pár vteřin přijde zpátky a strčí mu do rukou Henningův počítač.

Když vyjde ven a znovu kráčí po suchém asfaltu, pomalu k němu přijíždí módní Alfa Romeo. Otočí se a podívá se do mycí linky. Dveře se pomalu zavírají. Je to zvláštní pohled. Zlí hoši z BBB stojí v hloučku a pozorují ho. Vypadají neohroženě. Hardcore. Napadne ho, že by to byl pěkný obrázek na obal cédéčka nějaké kapely, která vydává své poslední album. A když dveře sjedou až úplně dolů a Henning je už nevidí, obklopí ho ticho a prázdno.

KAPITOLA 68

Zaslechne, jak to někdo dělá. Když se chystá strčit klíč do matčina zámku, dojde mu, že je to v televizi. Naštěstí to vychází z televize. A naštěstí to není matčina televize. Zvuky přichází od souseda Karla.

Karl je domovníkem. Má rád porno. Henning se o tom nikdy před matkou nezmínil, ale myslí si, že se Karlovi líbí. Pokud by na to jednou nečekaně sama přišla, doufá, že ho nebude nenávidět proto, že se nepřičinil o to, aby na stáří skončila v Karlově náruči. Něco mu říká, že taková situace by mohla být nepříjemná, ačkoliv nemá v úmyslu se touto myšlenkou zabývat.

Jako vždy, když navštíví matku, ho téměř porazí modrý mlžný opar. Tapety má načichlé Marlbory. Je si jistý, že kdyby se někdy někdo odvážil umýt strop, mýdlo s vodou by vytvořilo z usazeného nikotinu a dehtu hnědé bubliny. A uvědomí si, jak je rád, že už nekouří. Protože je přesvědčený, že přesně takhle by vypadal i jeho byt.

Vezme s sebou všech šest igelitových tašek a vejde do obývacího pokoje. Slyší rádio, nemůže ho neslyšet, protože je jako obvykle nahlas. Christine Juulová sedí jako obyčejně v kuchyni a kouří. Když uvidí syna, sotva odtrhne oči od novin.

„Ahoj mami!“ zařve, aby přehlušil hlasy v rádiu. Ten ztracený syn se vrátil. Ale nečeká ho žádné přivítání. Koukne se na jeho tašky, které má s sebou. Cíleně se postará o to, aby si tmavě hnědé tašky všimla z kuchyňské židle jako první.

„Bylo na čase,“ odsekne. Nevšímá si její připomínky, vejde do kuchyně a otevře ledničku. Zařinčí to. Ví, že pro ni je to ten nejpožehnanější zvuk, který zná. Vybalí z tašek mléko, sýr, cukr, chleba – tyhle věci – a přitom se na ni pokradmu dívá. Vypadá pořád stejně, na sobě má zažloutlé kalhoty, které kdysi byly bílé, zažloutlou halenku, která bývala světle žlutá, a také má na sobě hnědý svetr, protože je chladno. A chladno je proto, že větrá. Díky, Bože, díky za to, že větrá.

„Jak se ti vede?“ zeptá se jí.

„Špatně.“

„Ale? Je něco nového?“

„Nového?“ zabručí.

Měl jsem si dvakrát překontrolovat její deník, než jsem přišel, usoudí a v duchu se usměje.

V rádiu běží debatní pořad. Pokračuje ve vybalování nakoupených potravin a trvá mu minutu, než mu dojde, že matka poslouchá rádio P4. Když uslyší hlas Ivera Gundersena, neměl by být překvapený, ale i tak se cítí nepatrně rozrušený. Poslouchá moderátora:

Tak, Ivere Gundersene, vy jste dneska tento případ rozpletl, myslíte si, že bude mít nějakou dohru? Domníváte se, že po této události bude norská společnost věnovat zákonu šaría větší pozornost?

Ne, Andreasi, to si nemyslím. Mám za to, že většina lidí pochopila, že tohle v Norsku nebude na denním pořádku bez ohledu na to, kolik muslimů sem přijíždí. Možná to může trochu zvýšit naše povědomí ve vztahu k tomu, co vlastně šaría je. A mám za to, že z toho můžeme všichni něco vytěžit.

Šikovný chlapec, usoudí Henning. Chce matku požádat, aby to trochu ztlumila, ale ví, že to stejně neudělá, proto se místo toho pokouší zvuk nevnímat. Dívá se, jak se snaží uvolnit zátku na jedné láhvi Svatého Hallvarda, ale nepodaří se jí to. Vezme jí láhev. Netrvá mu to ani zlomek vteřiny a zátkou otočí. Ve skříni nad kuchyňskou linkou najde sklenici na kořalku a postaví ji před ni. Naliješ si sama, řekne si. A když si nalévá, vidí, že se jí třesou ruce a polije se. Sakra, jak se jí jen třesou.

Naplní ho směsice soucitu a zlosti. Když vidí, jak si napoprvé pořádně přihne, povzdychne si. Zavře oči a vidí, jak ji ta hustě tekoucí kapalina hřeje na patře a v hrdle a pak v prsou. A je si docela jistý, že tohle je pro ni zatím ten nejlepší okamžik dneška, možná na několik dnů.

Moderátor změní téma:

Ministryně spravedlnosti Trine Juulová-Osmundsenová je opět v kurzu.

Matka zesílí zvuk. Henning se chystá volat o pomoc.

Navrhuje omezit automatický odvolací soud v případech, kdy je obžalovaný odsouzený k více než dvěma letům vězení, a to údajně s ohledem na účinnost. Její návrh se částečně setkal se značným odporem opozice. S námi tady ve studiu je dnes Karianne Lars?senová z liberální strany Venstre, která si myslí, že…

Znovu ztlumí zvuk. Díky, poděkuje jí v duchu.

„Ti novináři,“ zamumlá. Henning se na okamžik zarazí, chystá se jí něco říct, ale nechá to být. Nemá to smysl. Bezmocným pohybem zavře ledničku a rozhlédne se. Na zemi jsou drobky se zbytky popela. Všude. Dokonce i z kuchyně vidí prach na televizi. Obývací pokoj, ve kterém je hnědá trojsedačka, křesla s taburetem, tmavě hnědý konferenční stolek a na zdech nepoddajné tapety, vypadá zdánlivě uklizeně, ale on ví, jak to vypadá pod stolem na červeném perském koberci, pod trojsedačkou i pod televizním stolkem.

Nejprve dojde pro vysavač, který je ve skříni na chodbě, a zapne ho. Rychle přetáhne předsíň, malou úzkou koupelnu a ložnici a přežene se obývacím pokojem. Chystá se z vysavače sundat hubici a vysát prach u lišty vedle krbu, když mu pohled padne na šedobílou krbovou poličku.

Polička je plná obrázků. Už je viděl stokrát. Jsou tam snímky matky, když ještě jako matka fungovala, svatební fotografie rodičů, vidí obrázek Trine, Trine s manželem P?lem Fredrikem, když se vzali, společné obrázky Trine s Henningem z dětsví na oblázkové pláži u chaty.

A vidí obrázek Jonase.

Sundá ho a prohlíží si ho. Jonas se usmívá na fotografa. Fotka byla pořízena někdy kolem Vánoc. Ví to, protože na zdi za Jonasovými světlými loknami visí na hedvábných stuhách vánoční pohlednice. Místo toho, aby je všechny umístili na lavičku nebo na tabuli, pověsili je svorkami na hedvábné stuhy, takže to vypadalo jako vánoční stromeček se vzkazy.

Na snímku měl Jonas tři roky. Henning si nepamatuje, u jaké příležitosti byl snímek pořízený, ale Jonasův úsměv je plný předvánočního očekávání. Dlouho se na obrázek dívá a vedle něho přitom hučí vysavač. Nedokáže ho položit.

Neví, jakou dobu tam stojí, ale je to dlouho. Přijde k sobě, až když matka demonstrativně zesílí rádio, aby přehlušila vysavač. To stačí, pomyslí si a obrázek položí.

Ale nepoloží ho lícem dolů.

KAPITOLA 69

Po hodinové návštěvě matky si Henning koupí úspornou sadu dvaceti baterií. V okamžiku, kdy vyjde na ulici a uvidí park Sofienberg, jak se zaplňuje lidmi radujícími se, že je pátek, pípne mu mobil. Za chůze otevře zprávu a ke svému úžasu zjistí, že je od Anetty.

Žijete?

V duchu se usměje a naťuká odpověď.

Jen tak tak. Mám pokušení položit ti stejnou otázku. Jak se máš?

Zpomalí, v ruce drží mobil a pozoruje, jak lidé rozbalují deky, vybalují krkovičky a rozkládají skládací židle. Odpověď od Anetty přijde vzápětí. Mobil mu v dlani zároveň zavibruje i zapípá. Čtyři krátká pípnutí.

Trochu grogy, ale jde to.

Nikdy nedostal ránu paralyzérem. Doufá, že ji ani nikdy nedostane. A je si docela jistý, že si to Anette bude pamatovat celý život.

Odešle jí ještě jednu zprávu:

Nemáš hlad? Nechceš někam zajít na něco k zakousnutí?

Stiskne „odeslat“ a doufá, že si to Anette nevyloží špatně. Má jen potřebu si trochu popovídat o všem, co se stalo. V neposlední řadě má hlad, protože několik dnů skoro nic nejedl.

Znovu se ozve zapípání.

Ráda. Mám šílený hlad. Fontés v L?kka? Tam dobře vaří.

Okamžitě jí odpoví.

Super. Tak se uvidíme.

Rázným pohybem zaklapne mobil a přidá do kroku. Má pravdu, řekne si. Tam dobře vaří. A uvažuje, že si taky dá jedno pivo. Je přece pátek.

Než Anette přijde, stihne jedno vypít. Sedí u zdi přímo u krbu, ve kterém hoří poleno jako malé peklo, ačkoliv je červnový večer, a kolem něho běhají lidé po schodech nahoru a dolů, aby si zašli na toaletu. Dlouho se díval na dřevěné poleno. Byl to jediný volný stůl.

Zvedne ruku na pozdrav. Anette ho okamžitě zaregistruje. S úsměvem k němu přijde. Henning se zvedne. Obejme ho.

Už je to dávno, co ho někdo naposledy objal.

Posadí se. Číšník, vysoký tmavý chlápek s těmi nejbělejšími zuby, které Henning kdy viděl, rychle přiskočí a zeptá se, co si dají k jídlu.

„Jeden Fontésburger se slaninou. A jedno pořádně velký pivo,“ poručí si Anette a usměje se. Někomu se ulevilo, pomyslí si.

„Jedno taky pro mě,“ řekne. „Tedy obojí, mám na mysli.“

Číšník přikývne a otočí se. Jak jsem se to nemotorně vyjádřil, zastydí se Henning. Je to trochu zvláštní, protože ačkoliv jsou jeho úmysly počestné, má pocit, jako kdyby byli na rande. A je to poněkud podivný pocit.

„Tak,“ řekne a podívá se na něho. „Byl z toho dobrý článek?“

„Použitelný,“ odpoví. „Alespoň myslím. Nenapsal jsem ho sám. Nedokázal jsem to.“

„Takže jste donutil nějakého otroka z hlavní redakce, aby to pro vás udělal?“

„Tak nějak.“

„Je mnohem zábavnější psát sám.“

„Myslel jsem si, že budeš režisérka?“

„Ano, ale ti nejlepší režiséři jsou taky často ti nejlepší spisovatelé. Quentin Tarantino například. Oliver Stone. Zmínila bych Clinta Eastwooda, ale ten nepíše tolik sám, když o tom tak přemýšlím. Mimochodem, věděl jste, že si Clint Eastwood většinou sám skládá veškerou filmovou muziku?“

„Ne.“

„Teď to víte. Je to taky dobrá filmová hudba. Dost do jazzu. Hodně piana.“

Henning má jazz velmi rád. Piano také. Mlčky se na sebe dívají.

„Co teď bude s filmem?“ zeptá se po chvíli a v ten okamžik je na sebe naštvaný, že s tím tématem přišel tak brzy.

„S kterým z nich?“

„Vlastně s oběma.“

„No, abych tak řekla, nedokážu k tomu teď zrovna zaujmout stanovisko. Moje nejlepší kamarádka je mrtvá, zavraždil ji šílenec, kterého bych si přála nikdy nepoznat, a to poslední, na co mám teď chuť myslet, je to, co bude s filmem nebo filmy dál. Zrovna teď chci jenom jíst svůj burger a nepřemýšlet o čemkoliv dalším.“

Přikývne. Anette se otočí a shání se po číšníkovi. Támhle. Navážou oční kontakt. Číšník přikývne a omluví se koketním pohybem hlavy.

„Už tě Bjarne podusil?“ zeptá se Henning.

„Ano, jsem dobře podušená. Po obou stranách.“

„Šlo to dobře? Byl na tebe hodný?“

„Ale jo. Šlo to lehce a snadno. Asi budu muset počítat s několika dalšími koly, ale to je v pořádku. Chápu to.“

Číšník jim přinese tolik očekávané pití. Anette mu poděkuje a zhluboka se napije, olízne pěnu, která se jí usadila na horním rtu.

„Ach, životabudič.“

Henning si k sobě přitáhne láhev a v prstech s ní otáčí dokola. Sedí tak nějakou chvíli.

„To já jsem ho našel,“ vyhrkne znenadání. Neví, kde se ta věta vzala. Prostě z něj vypadla.

„Stefana?“

„Hm. Nikdy bych tam nešel, ale měl jsem na Yngveho nějaké otázky. Nebyli doma, ale dveře byly otevřené a já…“

Skloní hlavu.

„Šel jste dovnitř?“

Znovu zvedne oči a přikývne.

„Byla jsi někdy u Foldvikových doma?“

Anette znovu polkne.

„Měla jsem tam jednou schůzku se Stefanem… ano, kdy to mohlo být – možná před šesti měsíci nebo tak nějak. Trochu jsme si povídali o jeho scénáři.“

„Podle kterého jsi měla udělat film?“

„Přesně tak.“

„A to bylo jedinkrát?“

Znovu se napije a přikývne.

„Příležitostně jsme si pak psali maily a chatovali spolu, občas jsme si povídali, většinou o filmu. A film byl přece předložen trochu s předstihem. Tak to je ve filmovém průmyslu se vším. Zpočátku dokonce chodí člověk na schůzky, aby si domluvil další, a když se setkání uskuteční, dohodne se, že se sejdou znovu, aby si zase domluvili příští.“

Anette obrátí oči v sloup. Henning se usměje.

„Proč se na to ptáte?“

„Jen jsem byl zvědavý.“

„Můžu se vás zeptat ještě na jednu věc?“

„Do toho.“

„Co se vám vlastně přihodilo?“

Ukáže na jizvy v jeho obličeji.

„Ach, tohle.“

Civí na desku stolu před sebou.

„Nemusíte,“ dodá Anette mírně.

„Ne, to jen…“

Znovu pootočí sklenicí.

„Nejsi jediná, kdo se mě na to v poslední době zeptal. A já vlastně ani nevím, jak mám odpovědět, aniž bych…“

Zarazí se a znovu si představí balkón, Jonasovy oči, cítí ruce, které tam najednou nejsou. Je to, jako by se nacházel ve zvukotěsné místnosti, kde nejsou vypínače. Podívá se na ni.

„Třeba někdy jindy.“

Anette zvedne ruce.

„Promiňte, nechtěla jsem…“

„Ne, ne. To je v pořádku.“

Anette se na něho dlouze zadívá a pak se znovu napije. Pijí chvíli v tichosti, pozorují hosty, kteří jedí, otočí se ke dveřím, když se otevřou, koukají na plameny v rohovém krbu.

Zase se vynoří ta otázka, která ho hryže.

„Proč ses vrátila?“ zeptá se. „Proč ses objevila ve stanu?“

Anette polkne a potlačí říhnutí.

„Jak jsem vám řekla: byla jsem zvědavá. Nebylo těžké poznat, že jste na stopě něčemu velkému. Tvářil jste se děsně. Kdybyste se viděl. Jsem zvyklá vymýšlet příběhy a pochopila jsem, že tady se nějaký zajímavý odehrává. Bylo to příliš lákavé, abych to nechala plavat.“

Tiše přikývne.

„Promiňte, nechtěla jsem špehovat.“

„Jak dlouho jsi stála venku, než jsi vešla dovnitř?“

„Chvíli. Ale tohle už jsem probrala s tím policajtem, Brunlanesem nebo jak se jmenuje.“

„Brogeland,“ opraví ji Henning. „Promiň, jsem jenom trochu…“ Zvedne ruce.

„Jsem z toho trochu mimo, když jsem byl svědkem něčeho takového.“

Zakrouží prstem kolem spánku.

„No worries,“ řekne mu, jak to říkají v Austrálii. „Na zdraví!“

Zvedne sklenici. Přiťuknou si.

„Na co si vlastně připíjíme?“ zeptá se jí.

„Na to, že už nebude zmařeno víc životů,“ prohlásí a napije se.

„Na zdraví.“

KAPITOLA 70

Přestanou se Stefanem, matkou i otcem Foldvikovými zabývat a pochutnávají si na kreolsky inspirovaném hamburgeru se smaženými hranolkami či americkými bramborami, nebo jak se to vlastně jmenuje. Jí příliš mnoho a rychle. Pivo se mu v žaludku usazuje jako zpěněné víko úplně nahoře. Je si jistý, že až se konečně po zaplacení účtu zvednou, bude se to s ním houpat jako na moři.

Ale on má vlny přece rád.

„Děkuji za pozvání,“ řekne Anette a vyjde do červnového večera. Znovu se rozpršelo, drobné lehké kapky.

„Rádo se stalo.“

„Dáte si taky pár?“ zeptá se ho, když vyjde ven. Henning pustí dveře a nechá je za sebou zabouchnout. Anette před sebou drží sáček s bonbóny Knott.

„Není špatné dát si je po pár pivech.“ Nasype si hrst bílých, hnědých a šedých perliček do ruky a nacpe je do pusy. S úsměvem jí odpoví:

„Ano, děkuji.“

Natáhne ruku a Anette mu jich do ní několik nasype. Knott. Ó, skvělé bonbóny z dětství. V průběhu let zkonzumoval nespočet sáčků, neodvažuje se však pomyslet, jak je to dlouho, co měl tyto maličké chuťové bomby naposledy. Vezme si jeden hnědý a zamlaská, uznale na ni kývne.

„Musíte si je dát všechny do pusy naráz. To je na nich nejlepší.“

Podívá se na sedm, osm pastilek, jestli je tak člověk může nazvat, dá si jich hrst do pusy a přitom se usměje. Jedna z nich mu vypadne z pusy a skončí v jeho dlani. Podívá se na ten malý bílý kulatý bonbón a přitom žvýká, mlaská a chroupá. Knott vypadá jako malá tabletka.

Malá tabletka. Malá bílá kulatá tabletka.

Malá, bílá…

A kurva.

Dožvýká, polkne a podívá se na Anettu, která zatřese sáčkem a do levé ruky si nasype další tabletky a strčí je do pusy. Dívá se na ten malý kulatý bonbón a myslí na to, co mu Jarle H?gseth vždycky říkal o detailech: že celek spočívá v detailech. Zní to jako velké klišé, ale jak tady tak stojí a kouká se na ten malý bílý bonbón, je to, jako by se ho ten plíživý neklid, který cítil už od okamžiku, kdy zíral do Stefanových bezvýrazných očí, ten háček, který cítil, jak se mu hýbe v žaludku, najednou zmocnil a roztrhal ho.

„Co je?“ zeptá se Anette. Henning nedokáže promluvit. Jenom se na ni dívá, vzpomíná si na ten bílý prášek pod svou botou, na tu další malou bílou kulatou pilulku na zemi, jak mu její tvar i vůně něco připomínaly. Vzpomene si na zatažené závěsy a nedovřené dveře.

„Nechutnají vám?“ zeptá se ho a usměje se. Uvědomí si, že přikývne. Snaží se jí dívat do očí, jestli v nich něco neuvidí. Zrcadlo do duše, kde se nachází pravda. Ale ona na něho také jenom zírá. Henning se dívá střídavě na bonbón a na ni.

„Halóóó?“

Anette mu zamává rukou před obličejem. Henning vezme bonbón mezi palec a ukazováček a zvedne ho nahoru, prohlédne si ho a přičichne k němu.

„Co to provádíte?“ směje se Anette a chroupe dál.

„Ne, já…“

Má nevýrazný hlas, jako by mu chyběl vzduch. Tramvaj číslo 11 přijíždí k náměstí Olafa Ryeho. Koleje skřípou. Zní to jako něco mezi kvílením prasete a řezáním dřeva.

„To je moje tramvaj,“ řekne Anette a ucouvne. Podívá se na něho, zkoumá jeho oči. „Díky za oběd. Musím běžet. Tak zatím.“

Pak se usměje, otočí se a dá se do běhu. Henning se za ní dívá. Batoh jí skáče ze strany na stranu, jak běží. Provází ji pohledem, dokud nenastoupí do modrobílé tramvaje. Když se dveře zavřou a tramvaj se rozjede směrem do centra, posadí se u okna a ohlédne se za ním.

Její pohled se do něho pevně zakousne jako čelist velmi ostrých zubů.

*

Cesta domů mu trvá celou věčnost. Stěží zvedá nohy a posunuje je dopředu. To jediné, na co myslí, to jediné, co si představuje, je Anettin úsměv, jak se otočí s batohem na zádech, který si pořádně nenasadí, který se pohupuje, když se dá do běhu, vidí, jak mu všechny nálepky s exotickými názvy měst předvádí před očima podivný tanec.

Promítá si to pořád dokola a přitom botami hlasitě klape po asfaltu. Zní to jako činely. Když míjí frontu před restaurací Villa Paradiso, zvuk zesílí, dostane křídla a smísí se s deštěm, který zintenzivněl. Lidé uvnitř jedí pizzu, popíjejí, usmívají se a smějou. Snaží se přemýšlet, představuje si Anettiny oči, tu úlevu v nich, určitou míru spokojenosti jen pár hodin potom, co byla omráčena paralyzérem. A slyší hlas Toreho Benjaminsena, slyší ho, jak napodobuje její hlas:

Jaký má smysl být géniem, když o tom nikdo neví?

Anetto, pomyslí si, ty jsi asi ta nejchytřejší dívka, kterou jsem kdy potkal. Vejde do Seilduksgaty, v puse pořád ještě cítí příchuť bonbónů Knott a má předtuchu, že byl obelstěn.

I on.

KAPITOLA 71

Pocit, který měl jenom před pár hodinami, se jakoby vytratil. Když se mu ulevilo, byl spokojený sám se sebou, radoval se, že si opatřil zdroj a nechal Ivera Gundersena namlsat.

Teď má nohy těžké jako olovo.

Jde ke vstupním dveřím a přemýšlí, jestli Anette přelstila Stefana, aby si myslel, že i ona si vezme život. Snad proto ležel tak natěsno u zdi, že ona v té úzké posteli ležela vedle něho.

Ale proč?

Znovu si vzpomene na Toreho Benjaminsena, který si vlastně myslel, že Anette je lesbička, i přesto, že měla několik románků s jedinci opačného pohlaví. Uvažuje, že je to možná docela jednoduché, že si Henriette pohrávala i s Anettou jenom proto, aby ji pak stejně odmítla, ale Anette se mylně domnívala, že to s ní myslí nějak vážně. Anette se určitě jako většina ostatních už někdy rozešla, ale nebyla odmítnuta. Nikým, koho by milovala. A možná poprvé pocítila, jak to může bolet. Ta tenká nebezpečná hranice mezi láskou a nenávistí.

Chytré děvče, usoudí a přitom si vzpomene, co jim řekla ve stanu:

Na základě jejího scénáře mělo být taky zcela zřejmé, s kým spal.

To ho přivede na myšlenku, že scénář byl nejspíš Anettin nápad. Třeba to byla právě ona, kdo tam chtěl ten děj s Gaarderovými, aby si všichni mysleli, že Yngve Foldvik byl nevěrný s Henriettou. Když Henning mluvil s Foldvikem v jeho pracovně, také mu sám řekl, že scénář byl Henriettin, ale že se Anette pravděpodobně podílela na jeho ztvárnění.

Ale kdy to začalo? podivuje se. Kdy její plán dostal konkrétní podobu?

Vzpomene si, co mu pověděla o svém prvním setkání se Stefanem poté, co vyhrál v soutěži scénářů. Asi se plán zrodil už ten večer. Třeba se rozhodla udělat film na základě jeho scénáře, aby se k němu dostala a mohla se s ním postupně poznávat a zmanipulovat ho. Mohla být dívkou, která dala jeho snům křídla. Ve filmovém průmyslu má přece všechno svůj čas. Jsou to schůzky o schůzkách, jedna za druhou. Zaprodat se Stefanovi bylo poměrně bez rizika, protože než by nadešel čas uskutečnit projekt, byl by už stejně mrtvý.

Copak mu asi řekla, jaká slova v něm vyvolala vztek. Možná mu řekla, že dívky jako Henriette dělají z mužů násilníky, aby zničily rodiny. Stefana nebylo příliš těžké takovou logikou podráždit vzhledem k tomu, čemu byla jeho matka vystavena. Čím víc o tom Henning přemýšlí, tím si je jistější, že Anette Stefana celou cestu vedla. Jako skutečný režisér.

To ho také vede k přesvědčení, že oni, nebo možná jenom Anette, se snažili svalit podezření na Mahmouda Marhoniho tak, že mu poslali textové zprávy z Henriettina mobilu stejně jako ve scénáři, textové zprávy, které se budou těžko vysvětlovat kvůli náznakům nevěry a fotce v Henriettině mailu. Bylo by to jeho tvrzení proti textovým zprávám od mrtvé dívky. A nikdo by neměl problém uvěřit, že Henriette někoho podvedla. Byla přece neskutečná koketa. Taková, kterou „všichni“ chtěli. Dokonce i Anette.

Představí si Stefanův mrtvý obličej, jak tam leží v posteli, namáčknutý ke zdi. Ujistila ho Anette, že ho bude následovat? Uzavřeli sebevražedný pakt? Jak se jí ho podařilo obelstít? Copak nepoznal, že její tabletky jsou jiné? Proč…

Ale počkej chvíli, řekne si. Dostane nápad. A s touto myšlenkou si rychle odemkne vchodové dveře. Ani se neobtěžuje vybrat si poštu a kráčí nahoru po schodech, nevšímá si bolesti, která se ozývá v kyčlích i nohách, odemkne si a na kuchyňský stůl položí počítač. Vyleze na štafle, co nejrychleji vymění baterie a až potom si sundá bundu a otevře jednu ze zásuvek u skříňky vyrobené z naplaveného dřeva. Účtenky, jídelní lístky, svíčky, krabičky se zápalkami, zatracené krabičky se zápalkami, vizitky, ale ne to, co hledá, vytáhne láhev rumu, hnusného rumu Bacardi, další jídelní lístky a tady, pod starou brankou ze stolního hokeje Stiga, kterou z nějakého důvodu opatruje, najde pohlednici, o které ví, že ji neodeslal. Podívá se na ni, vidí jméno dr. Helgeho Bruunsgaarda vytištěné ofsetem na bílé pohlednici z papíru s texturou.

Vytáhne mobil, všimne si, že začíná docházet baterka, měla by však vystačit na hovor, který se chystá uskutečnit.

Trvá to dlouho, než to dr. Helge zvedne. Když se ten známý hlas plný nadšení a optimismu zeptá „To jste vy, Henningu?“, cítí, že dýchá zrychleně.

„Dobrý den, Helge,“ pozdraví ho.

„Jak se vám daří? Jaké to je, chodit zase do práce?“

„Ehm, dobře. Víte, nevolám vám tak pozdě v pátek proto, abych s vámi mluvil o sobě. Potřebuji pomoc. Odbornou pomoc ohledně jednoho případu, o kterém píšu. Mohu vás pár minut obtěžovat? Jste asi na cestě domů, že?“

„Ano, to jsem, ale to je v pořádku, Henningu. Sedím v autě a přede mnou je kolona kvůli nějakému neštěstí, klidně se ptejte na cokoliv, co vás zajímá.“

Henning se snaží utřídit si myšlenky.

„To, na co se vás teď zeptám, bude znít trošku zvláštně. Ale nemá to se mnou nic společného, takže se neznepokojujte.“

„Copak, Henningu? Co se děje?“

Náhlé znepokojení v lékařově hlase s ním nic neudělá. Namísto toho se Henning zhluboka nadechne.

Pak se zeptá.

*

Počítač nastartuje, i když poněkud neochotně, a načtení mu jako obvykle trvá jedno otočení přesýpacích hodin nebo jedno napočítání do třiceti. Henning z toho má zamotanou hlavu a čeká, až budou všechny nainstalované programy připravené, ačkoliv je stejně nikdy nepoužije. Posadí se a dvakrát poklepe na ikonu FireCrackeru 2.0, hodiny v pravém horním rohu obrazovky ukazují čas 19.01. Trvá to celou věčnost, než se program spustí. Vidí, že 6tiermes7 je přihlášený. Dvakrát klikne na jméno. Vyskočí okénko.

MakkaPakka:

Tajně.

Čeká dlouho, než konečně přijde odpověď. Dokonce ani 6tiermes7 nemusí pořád sedět u klávesnice.

6tiermes7:

Krajně.

Neměl bys teď být ve městě?

MakkaPakka:

Byl jsem tam. Nebylo to nic příjemného.

6tiermes7:

Raději by sis povídal se mnou. Plně tě chápu.

MakkaPakka:

Něco mi vrtá hlavou.

6tiermes7:

Děláš si srandu. Teď?

MakkaPakka:

Teď možná víc než kdy jindy.

6tiermes7:

To zní vážně. Co je to tedy tentokrát?

MakkaPakka:

Jedna z textových zpráv, které byly odeslány Henriettě Hagerupové ten den, kdy zemřela, byla odeslána z Mosambiku. Víš, odkud přesně odešla?

6tiermes7:

Počkej chvilku, podívám se.

Nechá prsty položené na klávesnici, připravené na úhoz. Uběhne několik minut. Pak je 6tiermes7 zpátky.

6tiermes7:

Z místa, které se jmenuje Inhambane.

Další velký dílek ze skládačky zapadne na své místo. Je to, jako by se ta otevřená díra, do které celý den zíral, zavřela. A zavřela se se zaduněním.

MakkaPakka:

Tento případ neskončil.

6tiermes7:

Jak to myslíš?

MakkaPakka:

Stefan Foldvik si nevzal život. Anette Skoppumová ho zabila.

6tiermes7:

Odkud to máš?

MakkaPakka:

Odevšad. Příliš mnoho toho nesedí. Potřebuju od tebe ještě nějakou tu laskavost.

6tiermes7:

Copak?

MakkaPakka:

Předpokládám, že vzorky, které jste posbírali ve Stefanově pokoji, teď asi nejsou aktuální, že?

6tiermes7:

Přesně tak.

MakkaPakka:

To se nesmí stát.

6tiermes7:

Nepočítej s tím, že můžu nějaké takové rozhodnutí změnit.

MakkaPakka:

Já vím. Jenom říkám, co je zapotřebí, aby se případ objasnil.

6tiermes7:

Jestli bude případ objasněn na základě toho, co nám ukážou vzorky, pak asi čas nehraje tak velkou roli, ne?

MakkaPakka:

Ne, až na to, že Anette už tou dobou může být za kopečky. Brzy začnou prázdniny a jen Bůh ví, do jakého Bohem zapomenutého města se vydá tentokrát. Objela už půlku zeměkoule. Než stačíte zpracovat důkazy, které ji mohou usvědčit, může být do té doby kdekoliv.

6tiermes7:

Chápu ten problém, ale není v mé moci s tím něco udělat. Tohle musíš probrat s Gjerstadem nebo jít přímo za Noklebyovou. Musíš se je pokusit přesvědčit, potom ti vždycky můžu pomoct.

MakkaPakka:

Dobře, tomu rozumím. Vím ještě o několika dalších věcech, se kterými mi můžeš pomoct.

6tiermes7:

Copak?

Zhluboka se nadechne, než se dá do psaní. To ale nestačí, aby v hrudi nepřestal cítit to divé bušení srdce.

KAPITOLA 72

V den pohřbu Henrietty Hagerupové je krásné, jasné, bezmračné počasí. Je pondělí a Henning Juul oprášil starý oblek. Teď se prohlíží v zrcadle. Lehce si poupraví černou kravatu, kterou nerad nosí, a prsty si přejede přes jizvy v obličeji.

Už je to dávno, co se na ně díval. Kdy se na ně opravdu díval. Ale teď, když si je prohlíží, nezdá se mu, že by byly pořád tak nápadné. Jako by se do něho nějakým způsobem vsákly.

V koupelně se zhluboka nadechne vzduchu, který je ještě vlhký a lepkavý potom, co si před půl hodinou dal sprchu. Na umyvadle, ve kterém jsou stále ještě zbytky vousů a pěna v odtoku, leží pěna na holení a břitva.

Než vyrazí, zkontroluje si, že všechno, co potřebuje, má po kapsách. To nejdůležitější, co s sebou potřebuješ mít, je tvoje hlava, říkával Jarle H?gseth. Snad ano, souhlasí Henning, ale také není od věci mít s sebou pár pomůcek. Ačkoliv teď možná bude nejvíc potřebovat bystrou hlavu, přestože ji poslední dobou používal dobře. Znovu si prošel veškeré rozhovory, všechna setkání. Jak dr. Helge, tak i 6tiermes7 přispěli cennou pomocí a dílky do skládačky, ale neví, jestli to stačí.

O pár hodin později bude možná znát odpověď.

*

Kostel Ris byl postaven v roce 1932 na podlouhlém půdorysu v románském stylu. Když Henning přijíždí taxíkem, všechny tři kostelní zvony už zvoní. Vystoupí a vmísí se mezi truchlící.

Vstoupí dovnitř a dostane parte Henrietty Hagerupové s jejím usměvavým obličejem. Pozná ten obrázek. Před necelým týdnem visel na Henriettině pomníčku před školou. Vzpomene si, jak mu připadala inteligentní. Najde si místo v poslední řadě, aniž by se setkal s něčím pohledem. Nechce se dívat na lidi kolem, nechce nikoho vidět, s nikým mluvit. Teď ne.

Obřad je nádherný, důstojný, klidný, smutný. Kostel naplňuje knězův monotónní hlas, doprovázený jenom opatrným posmrkáváním a tichým pláčem. Henning se snaží nemyslet na to, kdy byl naposledy v kostele a slyšel lidi, jak oplakávají smrt dítěte, ale vzpomínkám se nemůže ubránit. I když kněz slouží mši, slyší melodii Malého kamaráda.

Po čtvrthodině se zvedne a odchází. Atmosféra, pach starého kostela, zvuky, oblečení, tváře, to všechno ho vrací o dva roky nazpátek, kdy sám seděl v kostele úplně vpředu a přemítal, jestli zase někdy bude člověkem, jestli bude schopný se dát dohromady.

Když vyjde do uličky, přemýšlí, že se toho od té doby tak málo událo. Neodvážil se zaobírat tím, co má ještě před sebou, co ho čeká, co stále nemá dořešené, s čím se nedokázal vypořádat. Ale teď, když si uvědomuje, že mu hlava znovu funguje, se tomu nevyhne. Nemůžu to nechat být, musím udělat něco s tím drápem v hrudi, s tím nepříjemným hodinovým strojkem, který uvnitř mě rytmicky tiká a nikdy mi nedovolí, abych se osvobodil a klesl do pokojného bláta a zavřel oči s pocitem dovršení.

Protože vím, že mám pravdu.

Když vyjde ven a ucítí na tváři čerstvý vítr, povolí si trochu kravatu. Vzdálí se od vchodu. Hlas kněze se nese otevřenými dveřmi až ven. Nedaleko nějaký zahradník upravuje hrob. Henning vstoupí na trávu mezi náhrobky. Krátká tráva je sytě zelená a všechny rostlinky jsou upravené pečlivýma rukama.

Projde se k zadní straně kostela, kde ze země náhrobky vystupují jako řada zubů. V poklidu se prochází a napadne ho, že už je to dlouho, co navštívil Jonase naposledy, ale přestane na to myslet, jakmile ji zahlédne.

Anette stojí před obdélníkovou dírou v zemi, kam bude Henriette Hagerupová uložena k odpočinku. Dokonce i teď má Anette batoh. Když se rozhodne, že k ní půjde, ucítí, jak mu tělem projede záchvěv nervozity. Poblíž není nikdo jiný. Na sobě má černou sukni a černý blejzr přes halenku, která je také černá.

Když se k ní pomalu zezadu přiblíží, Anette se otočí.

„Takže ani vy nesnesete být tam vevnitř?“ zeptá se ho a krátce se zasměje.

„Ahoj Anetto,“ pozdraví ji, stoupne si vedle ní a dívá se do díry.

„Nenávidím pohřby,“ prohlásí Anette. „Myslím, že je lepší rozloučit se takhle, tady venku, než propukne ta hysterie.“

Tiše přikývne. Oba chvíli mlčí.

„Nepočítala jsem s tím, že vás tady potkám,“ řekne konečně a otočí se k němu. „Dneska toho máte málo?“

„Ne,“ odpoví. „Jsem přesně tam, kde mám být.“

„Jak to myslíte?“

Udělá krok dopředu k okraji díry a podívá se do ní, vzpomene si na báseň Kolbeina Falkeida, kterou zhudebnila kapela Vamp:

Tiše se nalodím za noci každým dnem,

má loď života klesne, budu pod drnem.

Dvacet tři let, řekne si. Henriette Hagerupová neměla víc než dvacet tři roků. Jestlipak si vůbec stačila uvědomit, že žila.

Strčí si ruku do kapsy u bundy.

„Myslela sis, že jsi pamatovala na všechno,“ poznamená a setká se s Anettiným pohledem. Její plachý úsměv vystřídá neklidné cuknutí v koutku úst. Vidí, že ta věta ji překvapila, ale o to také šlo. Počká, dokud se dramatický účinek nevystupňuje.

„Hm?“

„Příliš jsem nechápal, proč jsi najednou byla tak vstřícná a ochotná. Svezla jsi mě nahoru na Ekeberg uprostřed lijáku. V ten okamžik se nevědělo, že je Stefan mrtvý. Ale ty jsi to stejně věděla. Vědělas to, protože jsi byla poslední, kdo ho viděl živého. Věděla jsi to, protože ses postarala o to, aby si vzal život.“

Anette zvedne obočí.

„Co to sakra…“

„Ty máš epilepsii, že?“

Anette přešlápne z jedné nohy na druhou.

„Můžu se podívat do tvého batohu?“

„Cože… ne!“

„Epileptici berou lék, který se jmenuje Orfiril. Předpokládám, že tam máš krabičku nebo dózu s Orfirilem,“ prohlásí a ukáže na její batoh. „Nebo je snad lahvička s léky prázdná?“

Neodpoví mu, ale podívá se na něho, jako by se jí hluboce dotkl.

„Jedna tabletka Orfirilu je naprosto stejná jako tohle,“ podotkne a z kapsy u obleku vytáhne sáček s bonbóny Knott. Vysype jednu bílou pastilku a zvedne ten malý kulatý bílý bonbón a přitom si ho prohlíží.

„Stefan už všechno vyzvonil rodičům a vás oba by čekal mnohaletý rozsudek. Spatřovala jsi jedinou možnost v tom, že necháš Stefana odejít se ctí samotného. Nebo to byl snad tvůj plán už od začátku?“

„O čem to do prdele blábolíte?“

„Když jsem našel Stefana mrtvého doma v jeho posteli, šlápl jsem na nějaký takový,“ řekne a znovu jí ukáže bonbón. „Orfiril smíchaný s alkoholem je smrtelná kombinace. Ale jenom Stefan si vzal Orfiril. Ty sama sis místo toho vzala jenom hrst bonbónů. Mňam, mňam. Dáváš si je přece ráda všechny naráz do pusy. Jediné, co je na těchto bonbónech hloupé, je to, že se může stát, že nějaký vypadne ze sáčku nebo že je nedostaneš všechny najednou do pusy.“

Anette zakroutí hlavou a zvedne ruce. „Tohle je na mě příliš. Půjdu.“

„Myslím, že vím, proč jsi mě zavezla nahoru na Ekeberg,“ utrousí a jde za ní. Anette se zastaví a znovu se k němu otočí. „Byla jsi nervózní. Věděla jsi, že Stefan žvanil, měla jsi strach, že Stefan rodičům pověděl, co se vlastně stalo, kdo se ještě podílel na tom zločinu a jeho plánování. Nemohla ses na to Stefana zeptat to odpoledne, protože by mohl pochopit, že jsi něco plánovala, že sebevražedný pakt nebyl z tvé strany míněn upřímně. Proto jsi mi nabídla, že mě svezeš, abys tam mohla být taky a zjistila, co rodiče vědí. Proto ses ve stanu objevila.“

Anette si dá ruce v bok. Chystá se něco říct, ale zarazí se.

„A takové divadlo,“ pokračuje. „Pochopila jsi, že Ingvild neví, kdo jsi. Byla sis jistá v kramflecích. A věděla jsi, že Ingvild byla znásilněna, protože ti to pověděl Stefan. Zcela určitě jsi věděla, že navštěvovala kurz sebeobrany, že měla paralyzér a učila se reagovat instinktivně, když se k ní někdo zezadu přiblíží, jak jsi to udělala ve stanu. Bylo to v podstatě pěkné gesto, položit jí ruku na rameno, blízko krku, abys projevila soucit, ale ty jsi to udělala proto, že jsi věděla, jak bude Ingvild reagovat, že ti dá elektrošok, a neexistuje přece lepší způsob, jak se zbavit podezření, než být sama za oběť, nicméně zůstat naživu.“

Anette se dívá jinam. Vidí na ní, že je to pravda, přestože to dobře skrývá. Rovněž je přesvědčený, že byla doma u Foldvikových víckrát než jednou. Proto zatáhla závěsy. Věděla, že je dovnitř z ulice a bytů na protější straně dobře vidět, a také to, že Foldvikovi mají zvědavé sousedy. Pokaždé, když se na chodbě otevřou dveře, vystrčí zvědavá paní Steenová svůj rypák. Proto byly dveře jenom přivřené. To aby ji nikdo neviděl nebo neslyšel.

Anette se škrábe na tváři a odhrne si několik pramenů vlasů, které jí spadly do očí. Henning pokračuje:

„Po vraždě jste se to snažili hodit na jejího přítele, muže, který se zmocnil Henriettina srdce. Snažili jste se ho oklamat stejně jako ve scénáři, abyste se osvobodili. Nešlo to úplně podle plánu. Ale pokud bys Stefana dostala mimo hru potom, co se ke všemu doznal, všechno by se vyřešilo ve tvůj prospěch. Myslela sis, že jsi pamatovala na všechno, Anetto, ale na něco jsi zapomněla,“ řekne a udělá řečnickou odmlku. Čeká, že to dramaticky zapůsobí, ale zdá se, že to s ní nic neudělá. Dívá se na něho bezvýrazným pohledem.

„Stefan,“ řekne a počká ještě chvíli. „Jak mohl Stefan vědět, že Henriette bude ten večer ve stanu?“

Nechá otázku dlouho viset ve vzduchu. Anette neodpoví.

„Ze Stefanova mobilu nebyly ten den ani večer odeslány žádné zprávy Henriettě. Nebo z jejího mobilu na jeho. Vím to, protože jsem si to ověřoval.“

Ani se nepohne, jednoduše se na něho dívá. Bez mimiky v obličeji. Lhostejně se nadechne. Henning se trochu pohne.

„Naproti tomu byl uskutečněn hovor z jeho telefonu na tvůj to odpoledne, kdy zemřel. Trval třicet sedm vteřin. To tehdy ti pověděl, že se přiznal rodičům? Proto jsi jela k němu domů, abys zjistila situaci?“

Stále neodpovídá. Vzpomene si na to, co mu Anette pověděla před školou, že Henriette slíbila, že pošle Kastu vyznavačů šaríy Foldvikovi mailem. 6tiermes7 nebo někdo jiný od policie prošel Henriettinu elektronickou komunikaci a zjistil, že scénář Yngvemu vlastně nikdy neposlala. Yngve nelhal. Stefan proto nikdy nemohl najít scénář doma. Je jenom jediný způsob, jak se to mohlo stát. Anette mu ho ukázala nebo mu ho dala.

Henning si ji prohlíží. Je jako tvrz, ve které nejsou žádné trhliny.

„Ptám se tě ještě jednou: jak mohl Stefan vědět, že Henriette bude ten večer ve stanu?“

Tentokrát nečeká na odpověď.

„Protože jsi mu to pověděla. Myslím, že ty a Henriette jste už byly domluvené, že se ten večer sejdete. Proč by jinak odjela od svého přítele? Muselo to být kvůli něčemu důležitému, něčemu naplánovanému. A den nato jste měly začít s natáčením.“

Anette nereaguje.

„Co jsi ten večer řekla Stefanovi?“ pokračuje a nevadí mu, že neodpovídá na nic z toho, s čím ji konfrontuje. „Že ji to jenom trochu vyděsí? Takhle jsi ho donutila, aby s sebou vzal matčin paralyzér?“

Přestože mu Anette ani teď neodpoví, je přesvědčený, že Henriette byla překvapená, když se Stefan objevil ve stanu společně s Anettou. To určitě nebylo součástí domluvy. Ale Stefan si pořád myslel, že jeho otec spal s Henriettou. Ideální pro Anettu. A díra už byla vykopaná, protože ji měli využít druhý den pro natáčení.

„To ty jsi hodila první kámen, nebo jsi ho vyprovokovala, aby ji zabil?“

Hledá známky rezignace nebo přiznání, ale nic z toho nevidí. Přesto teď nemůže přestat.

„Dobře jsi vraždu naplánovala. A abys do toho Marhoniho ještě víc zatáhla, poslala jsi Henriettě mail ten den, kdy ses ji chystala zabít. Byl to mail s fotkou. Henriette zavěšená kolem krku postaršího muže. Jaký si myslíš, že dá sázková kancelář poměr sázek, že ten muž na snímku byl Yngve?“

„Nikdy jsem Henriettě neposlala fotku Yngveho,“ odsekne Anette.

„Ne. Konkrétně ty jsi to sotva mohla být. Ale měla jsi někoho, kdo ti s tím pomohl.“

Ukáže na její batoh.

„Inhambane.“

Anette se otočí k batohu, ale uvědomí si, že neuvidí na nálepku, na kterou Henning ukazuje. Je na ní černým písmem na bílém pozadí s červeným srdcem napsáno „Inhambane“.

„Je to město úplně na jihu Mosambiku, přímo u zátoky Inhambane. Pěkné pláže. Ten den, kdy byla Henriette zavražděna, dostala e-mail z internetové kavárny v Inhambane. Esemeska byla Henriettě taky odeslána ze stejné kavárny prostřednictvím bezplatné služby krátce nato a byla v ní požádána, aby se podívala na svůj mail. To se stalo, když byla u Mahmouda Marhoniho.“

„A co?“

„A co? Takže chceš říct, že je to náhoda, že zrovna ty máš na batohu nálepku, na které je napsáno Inhambane? Ty jsi tam byla, Anetto. Určitě tam máš kamarády. Inhambane není zrovna na seznamu oblíbených destinací.“

Anette neodpoví.

„Nevýhodou toho, když jsou u zločinu dva,“ pokračuje, „je to, že člověk si nikdy nemůže být jistý, že ten druhý bude držet hubu. Proto jsi měla strach ten den, kdy jsem tě potkal poprvé. Bála ses, že se Stefan prozradí, že prozradí tebe, že nedokáže žít s tím, co jste udělali. A to se přece ukázalo jako pravda. Proto jsi ho přelstila, aby si vzal život.“

V Anettině obličeji se začíná lehce rýsovat úsměv. Je to chladný úsměv. Pak rychle zvážní.

„Něco vám o Henriettě povím,“ vyhrkne. „Henriette nebyla tak chytrá. Všichni potom tvrdili, že byla tak talentovaná, tak šikovná.“

Změní hlas.

„Pravda je taková, že byla průměrná. Četla jsem její scénář, za který dostala peníze. Není tak dobrý. Control + Alt + Delete? Co je to za název? Ty chytré věci ve scénáři jsem jí vymyslela já. Ale myslíte si, že ji napadlo, aby mi za to něco dala?“

Zasupí.

„Proto jsi tedy chtěla v její práci pokračovat. Měla jsi pocit, že máš na scénář určité právo, díky těm chytrým věcem. Už jsi kontaktovala Trulse Leirv?ga?“

Anette se krátce zasměje a pak klidně přikývne.

„Měli bychom společně udělat film. Vy a já. Máte dobrou fantazii. Jenže i vy na jednu věc zapomínáte,“ řekne a udělá pár kroků blíž. Přijde až k němu a zašeptá:

„Ti dva, kteří by mohli dokázat, že všechno, co jste právě řekl…“ Zarazí se a dramaticky se odmlčí. Studený výraz v jejích očích ho zasáhne do tváře jako mrazivý úder.

„Oba jsou mrtví.“

Couvne. Pak se znovu usměje. Nepatrný mazaný úsměv.

„Co na tom, jestli ve Stefanově pokoji najdou bonbóny Knott,“ pokračuje Anette. „Co to bude dokazovat? Že někdo, kdo tam byl, má tyhle bonbóny rád? A co má být, že mi to odpoledne volal? Měla jsem režírovat jeho film. Byli jsme spolu neustále v kontaktu. Nic z toho by nenasvědčovalo tomu, že jsem zabila Henriettu nebo Stefana. Nic!“

„Máš pravdu,“ souhlasí. „Neexistují žádné přímé důkazy kromě toho, že ses pokusila směřovat podezření na Mahmouda Marhoniho, ale…“

„Jaký na to máte důkaz?“ přeruší ho. „Nálepku na mém batohu?“

„Ani to žádný důkaz není, ale když vedle sebe položíš dost sirek a všechny je současně zapálíš, dostaneš docela slušný plamen. Když shrnu všechno, co jsem zjistil, a předám to Bjarnemu Brogelandovi, bude on a zbytek policie prověřovat všechno, co jsi za poslední roky řekla a udělala. Převrátí vzhůru nohama všechno, co najdou, elektronickou poštu, textové zprávy, stvrzenky, účtenky, a budou se snažit to spojit s vraždou a podezřelým úmrtím. A až bude k dispozici toxikologická zpráva a zjistí se, že ve Stefanově těle byl Orfiril, budou mít takový dostatek indicií, že budeš mít co dělat, abys neskončila ve vězení. Jeden bonbón není žádný důkaz, jak sama zcela správně poukazuješ, ale jenom se podívej na případ Orderudových. Čtyři lidé byli odsouzeni ke spoustě let ve vězení na základě jedné zasrané vlněné ponožky.“

Anette neodpoví. Podívá se na ni a snaží se jí ten chladný úsměv oplatit.

„Jaký má smysl být géniem, když o tom nikdo neví?“ řekne a napodobí její hlas. Podívá se na něho. „Všichni lidé chtějí, aby se jim dostalo nějakého uznání za to, co dělají. Chceme potlesk. Prostě jsme tak stvoření. Proto jsi mi dala scénář. Chtěla jsi, abych pochopil. A já chápu. Chápu, že jsi všechno naplánovala, a udělalo to na mě silný dojem. Ale nesklidíš za to potlesk. Ani ode mě, ani od nikoho jiného.“

Anette na něho zírá. Henning se otočí a uvidí z kostela vycházet pohřební průvod.

„Jak jsi řekla, Anetto, teď propukne hysterie.“

Jeho poznámce se zasměje.

„Wow,“ řekne a střídavě kroutí a pokyvuje hlavou. Znovu se k němu přiblíží, vezme mu z ruky bonbón a strčí si ho do pusy.

„Víte, kdo mě naučil, že je nejlepší dát si je všechny naráz do pusy?“

Demonstrativně mlaská pastilku.

„Jsem si jistá, že někdo tak chytrý jako vy si to dokáže zjistit,“ pronese, aniž by čekala na odpověď. Dívá se na něho, dlouho. Pak se znovu usměje a projde kolem něho směrem k pohřebnímu průvodu. Sleduje ji pohledem, jak projde po trávě kolem truchlících, podívá se na ně, krátce kývne na ty, které zná, ale nepřipojí se k nim. Namísto toho pokračuje podél kostela. Dává si na čas. Jako kdyby neměla jedinou starost na světě.

Když mu Anette zmizí z dohledu a hřbitov se zaplní lidmi v černém oblečení, přijde mu dost možné, že má pravdu. Třeba jí nebude možné dokázat, že zinscenovala a uskutečnila činy, které vyústily ve smrt dvou lidí. Protože se nikdy k ničemu nepřiznala, ani teď, ani ve stanu na Ekebergské pláni, a důkazy jsou v nejlepším případě chabé.

Jarle H?gseth říkával: Zločiny bývají zřídkakdy umístěny před vchod do policejní stanice, zabalené do stříbrného papíru a ovinuté krásnou stuhou. Někdy je to jednoduché. Důkazy mohou hovořit jasně, pachatel se může přiznat, buď sám od sebe, nebo na základě důkazů, které byly u výslechu předloženy, ale nezřídka se projednávají případy, kdy je tvrzení prokuratury v ostrém rozporu s výpovědí obžalovaného. Tak to je a tak to vždycky bude.

Jenže u něho pravda nikdy neprohraje. Viděl ji v Anettiných ledových očích. A v průběhu vyšetřování se toho může ještě hodně stát. Mohou se objevit nové důkazy. Mohou předstoupit svědci s výpovědí, která na Anettiny činy vrhne nové světlo. Bude toho muset hodně zodpovědět a je těžké odpovídat přesně to samé, znovu a znovu, na složité otázky, bez ohledu na to, jak je člověk chytrý.

*

Zůstane na hřbitově během celého pohřbu. Nezvedne oči, neslyší, co kdo říká, poslouchá jenom, když zpívají:

Pomož mi, Bože, zabroukat tuhle písničku,

srdce mé tak překoná starosti,

jen jeden den, jedinou chviličku,

dokud nedorazím do tvé země radosti.

Polyká vzpomínky a bolest, přestože si celou dobu představuje Jonase. Je to, jako by se teď poprvé dokázal navždy rozloučit, teprve teď je na to připravený a je tomu otevřený. Tehdy to nezvládl, protože nechtěl, nemohl, nedokázal přijmout, že ho Jonas už nikdy časně ráno neprobudí, nikdy se k němu nepřitulí a nepomazlí, nepomazlí, nepomazlí se, než začne dětský televizní program.

Je těžké být vděčný za to, co jsem dostal, pomyslí si, je obtížné vzpomínat každý den, každý okamžik, namísto toho se ztratit v okamžicích, které nikdy nebyly. Ale jestli si dokážu myslet, že těch šest let, co Jonas žil, bylo nejhezčích v mém životě, je to začátek.

Příliš to tak nevypadá, ale je to začátek.

Vyhne se projevům soustrasti, jakmile je loď Henriettina života spuštěna do země. Ví, že by to nedokázal, neměl by sílu podívat se rodičům a rodině do očí, aniž by se do nich nevcítil. Nebude potlačovat svůj smutek, protože ho potřebuje pocítit. Ale ne tady. Ne teď.

Přijde čas.

Jen jeden den, jedinou chviličku, než já, Jonasi, dorazím do tvé země radosti.

KAPITOLA 73

Když přijde domů, v poschodí nad ním hraje hudba. Zastaví se před vstupními dveřmi a poslouchá. Arne Halldis poslouchá operu. Henning okamžitě pozná árii. Je to Nessun Dorma z Turandot od Giacoma Pucciniho. Henningova oblíbená árie. Nezaměnitelný hlas Luciana Pavarottiho naplní schodiště:

Ma il mio mistero ? chiuso in me

il nome mio nessun sapr?!

Arne Halldis je muž s mnoha aspekty, uvažuje Henning. Buď je to tak, nebo je cynik, který při lovu žen vědomě využívá básně a operu. To asi proto ho má Gunnar Goma tolik rád.

No, no! Sulla tua bocca lo dir?

quando la luce splender?!

Když skladba vrcholí, Arne Halldis zesílí zvuk.

All‘alba vincer?!

vincer?, vincer?!

Skladba stoupá, proniká přes zdi, beton, omítku a dřevěný stůl a zasáhne Henninga doprostřed čela, pronikne jeho silnou lebkou a strhne ho, má horké tváře, a než si uvědomí, co se stalo, cítí, jak mu tečou slzy, cítí je, jak se mu řinou po tváři, po jizvách, najednou jsou prostě tady.

Neplakal kvůli ničemu jinému, než „tomu, na co nemyslí“, od té doby, co „na to“ nemyslí. Je to trochu zvláštní, ochutnat vlastní sůl po tak dlouhé době a vědět, že za to může Arne Halldis.

Ale nepřekvapí ho, že zrovna hudba ho znovu přiměla k pláči. A cítí, že má chuť stisknout klávesy na pianu. Neví však, jestli se odváží.

Když potlesk skončí a nad ním je ticho, odemkne si. V hlásičích kouře vymění baterie, posadí se na pohovku a odklopí obrazovku počítače. Okamžitě přejde z režimu spánku. Několik vteřin trvá, než počítač najde síť, a když je všechno připravené, okamžitě zapne FireCracker 2.0. Netrvá to dlouho a 6tiermes7 odpoví.

6tiermes7:

Ovládá mě zvědavost. Jak to šlo?

MakkaPakka:

Jak se dalo čekat. Nic nepřiznala.

6tiermes7:

Chytré děvče.

MakkaPakka:

To nejchytřejší, které jsem kdy potkal.

6tiermes7:

Ani nemáš nic na pásce? Nic, co bychom mohli použít?

MakkaPakka:

Ještě jsem si nahrávku neposlechl, ale pochybuju o tom.

6tiermes7:

Dobře. Udělal jsi, co jsi mohl. Ostatní nech na nás.

MakkaPakka:

Pokusím se.

6tiermes7:

Snad nemáš už nic dalšího, do čeho by ses teď chtěl pustit?

Henning přemýšlí a kurzor zatím bliká v chatovacím okénku. Něco se s ním za poslední týden stalo. Přestože jsou tři lidé mrtví a rodiny jsou navždy zničené, přivedlo ho to zpátky do práce. I když se Anette nepřiznala a i když není snadné přejít Hassanovy výhružky, dokázal si Henning, že na to pořád má. Ty malé šedé buňky se zase probudily.

Podívá se na prsty a potom zformuluje to, co v něm někde hluboko tak dlouho doutnalo. Ví, že až ta slova napíše, nebude žádné cesty zpět. Sám si vystřelí ze startovní pistole.

Dr. Helge by mě jistě požádal, abych s tím počkal, dokud si nebudu úplně jistý, že jsem naprosto připravený, napadne ho. Ale nemám čas čekat. Těžko říct, jestli Yassera Shaha dopadnou, nebo ne, jestli důkaz z počítače Mahmouda Marhoniho a jeho propuštění z vězení povedou k tomu, že Hassan a jeho muži najmou nějakého Roberta de Niro a zmizí, jestli bude příliš velké dusno. Nikdo neví, jestli brzy nebudu chodit po ulici, aniž bych se díval přes rameno, nebo jestli moje noci nebudou provždy naplňovat zvuky, které mi nedovolí spát. Proto napíše:

MakkaPakka:

Je tady vlastně jedna věc.

Mrazí ho po celém těle.

6tiermes7:

Děláš si srandu. Copak?

Zhluboka se nadechne. Před skoro dvěma lety jsem se zastavil uprostřed cesty z kopce dolů, pomyslí si. Zatáhl jsem za ruční brzdu. Je jako Ingvild Foldviková. Od té doby, co Jonas zemřel, byl zdánlivě mrtvý. Ale někdy člověk musí pustit brzdu, padnout až ke dnu, aby se pak zase dokázal dostat nahoru. Neví, jak je to dolů hluboko, tentokrát se však nezastaví, dokud se nedostane až na dno. Bez ohledu na to, jak to bude bolet.

Henning ztěžka vydechne a položí prsty na klávesnici.

MakkaPakka:

Potřebuju vaši pomoc.

Podívá se ke stropu. Ani neví, proč to dělá. Možná je to proto, aby si vzal něco z té Pavarottiho písně. Jeho sílu. Jeho vůli. Dlouho se dívá nahoru, znovu v hlavě slyší Lucianův hlas.

All‘alba vincer?!

vincer?, vincer?!

Za rozbřesku zvítězím.

Znovu upne pohled k obrazovce. Zároveň ho naplní síla, s jakou se dosud nesetkal. Napíše další slova s takovým odhodláním, ze kterého se mu ježí chloupky na rukou:

MakkaPakka:

Potřebuju pomoct zjistit, kdo zapálil můj byt.

Tak. Slova jsou venku, slova, o kterých přemýšlel sám, protože policie došla k závěru, že požár nebyl úmyslně založen. Slova, která Henning pohřbil na téměř dva roky.

Teď jsou zase volná.

A teď, když je napsal, teď, když začal pracovat na nejtěžším případu svého života, to může stejně tak dobře říct přímo.

MakkaPakka:

Potřebuju pomoct zjistit, kdo zabil mého syna.