Trable anglického šlechtice v Čechách

Bylo krátce před devátou a vrátný hotelu Intercontinental, v bohatě zdobené livreji, která téměř nebyla hodna socialistického člověka, hleděl zasněně ke staronové synagóze. Portýr Nováček byl noční pták, na ledacos zvyklý, ale právě teď měl pár minut před skončením služby. Svět kolem vnímal v lehce houpavém oparu.

Obrátil se, když uslyšel, jak se za ním otvírají dveře.

Ustoupil o půl kroku a uklonil se. „Good morning, sir,“ řekl.

V hotelu bydlelo pár stovek lidí, ale Vítězslav Nováček, měl na hosty vycvičenou paměť a koneckonců tohohle anglického výstředníka nebylo možné si nezapamatovat. Měl na sobě, v čem včera přijel, trochu ošoupané manšestrové kalhoty, sako z lehkého tvídu, kostkovanou košili a malý šátek uvázaný pod krkem. Velice nedbale. Ten člověk byl všechno možné, jen ne střízlík. Měřil svých dobrých šest stop a kdoví kolik vážil liber.

A pak tu byla ještě jedna zajímavá okolnost.

V knize hostí, jak se při nástupu do služby Vítězslav Nováček mrknutím oka přesvědčil, byl zapsán jako: Sir Cecil Robert Folkes of Sidford. I na Angličana, a pan Nováček jich už pár viděl, to bylo zajisté jméno úctyhodné.

„Taxi?“ zeptal se vrátný.

„No, thanks,“ řekl šlechtic. Pokynul zřízenci, který nesl nevelké zavazadlo, aby je postavil na zem.

Stál mlčky vedle pana Nováčka, který pochopil, že cizinec čeká na jakýsi jiný, lepší vůz než taxi, protože se dvakrát třikrát během následujících pěti minut podíval jednak na hodinky, dále pak k modrému nebi, kdoví proč, snad si přál radši déšť. Posunul si na nose brýle se silnou černou obroučkou a přivřel oči, jak to činí lidé, kterým je jaksi nedobře.

Zdálo se, že chvíli váhal.

Nakonec rázně sáhl do náprsní kapsy a vytáhl placatku, s ozdobnou stříbrnou zátkou a zašitou v kůži.

Vítězslav Nováček si nemohl nevšimnout, že do kůže obalu je vtlačen erb. Na obrazci zahlédl vedle nejasně viditelných věcí především jakýsi spár držící cosi podobného meči. Chlapík si čehosi lokl, vrátný Nováček ani vteřinu nezapochyboval, o jaký nápoj tu jde.

Znak na kůži placatky byl opravdu pozoruhodným řemeslným dílem; nejenže byl do kůže vtlačen, ale dokonce proveden v barvách. Byl to polcený štít, v jehož pravém černém poli byli čtyři zlaté kančí tesáky položené nad sebou; v levém poli štítu, které bylo stříbrné, svíral černý orlí pařát s červenou zbrojí vztyčený modrý meč. Na štítě spočívaly dvě zlaté kbelcové přílby s modrými točenicemi a fafrnochy, od přileb splývala kolem štítu červená pokrývadla; pod štítem na volně položené černé stuze byla devíza: Diverti nescio.

Není divu, že pěkný barevný obrázek na tmavé kůži upoutal portýrovu pozornost.

Sir Cecil se podíval na hodinky, potom pohlédl opět k modrému nebi, poněkud zakalenému pražským smogem, jako by si chtěl zkontrolovat čas podle výše slunce nad obzorem.

Nebylo jasné, zda je s nezvratným faktorem času spokojen nebo ne. Ať už tomu bylo jakkoliv, začal se s rukama za zády zvolna procházet po chodníku před vchodem hotelu.

Dva kroky sem, dva kroky tam.

Na rampu před hotel vjela škodovka, o níž by se dalo říci, že má nejlepší léta dávno za sebou. Dokonce by možná bylo vhodné poznamenat, že zkušený odborník by mohl být překvapen, jak tahle kupa rzi drží dosud pohromadě.

Bylo to velice nepatřičné v místě, které je sice zvyklé na ušmudlané taxíky, ale přece jen i na lesklé vozy značek zcela jiných a v bezvadném technickém stavu.

To, co přijelo, se pohybovalo, ale tady se to vyjímalo jako mula na Broadwayi.

Za volantem seděla černovlasá žena s přistřiženou ofinou. Jak si portýr povšiml, nikoliv nevzhledná. Zastavila u sira Cecila, otevřela dveře a dřív, než mohl vrátný přistoupit, aby zjistil, oč tu vlastně jde, vždyť ta žena mohla také hotelového hosta obtěžovat, soukal sir Cecil své mohutné tělo do sešlého vozu, přičemž se mírně uhodil do hlavy. Dopadl na sedadlo vedle ženy a přibouchl dveře.

Z výfuku škodovky se zakouřilo a vůz zabočil na nábřeží.

Vítězslav Nováček přistoupil ke dveřím hotelu, aby je otevřel jinému hostu.

Nicméně se mu tato drobná scénka hluboce vryla do paměti.

Po pravdě řečeno, byl by překvapen ještě víc, kdyby Angličana po nastoupení do vozu slyšel.

Sir Cecil R. Folkes totiž řekl k tmavovlasé ženě u volantu naprosto zřetelně: „Miluju tě, drahá, a hrozně jsem se těšil. Ale jinak, ujišťuju tě, jsem úplně v hajzlu“ Typicky pražské široké samohlásky byly v jeho přízvuku perfektní.

2

„No,“ řekl poručík Šlajner z okrsku v Opolné a sklapl desky. „A pak by tady byla ještě taková maličkost“ Odmlčel se a zahleděl se otevřeným oknem, v němž povívala silonová záclona, do zeleně stromů parku.

Seděl v křesílku v kanceláři náčelníka okresního oddělení Veřejné bezpečnosti nadporučíka Cardy a nebylo divu, že se zahleděl oknem do světla a slunce.

Vybavení místnosti hýřilo úřední nudou.

Za psacím stolem se zvedl nadporučík Carda. „No copak?“ Zaťukal všemi prsty na desku stolu.

„Vlastně to do hlášení nepatří,“ prohlásil poručík Šlajner, pomalu vstával a protahoval se.

„A copak, copak? Něco se děje kolem toho vypouštěnýho rybníka?“

Poručík Šlajner zavrtěl hlavou. „Ale coby,“ mávl rukou. „Tam je všechno v pořádku. Ale máme hosta v hotelu Rychta.“

Prsty nadporučíka Cardy na desce stolu strnuly a zpozorněly.

„Přijel údajně pro auto, pro tu svou mercedesku,“ řekl zvolna poručík Šlajner. Nadporučík Carda zhluboka nadechl nosem, až to hvízdlo. Složil ruce za zády, přešel dvakrát místností a zastavil se u vlající záclony. Rozhrnul ji a pohybem hlavy vyzval poručíka Šlajnera, aby přistoupil k oknu. Společné se opřeli o parapet a hleděli z prvního patra na malé náměstí před budovou velitelství. Uprostřed byl park, vpravo řeka a přes ni most.

„Nevím vo ničem,“ řekl zvolna nadporučík Carda, „co by jeho přítomnost v okrese ospravedlňovalo. Kromě jeho auťáku.“

„Jojo,“ souhlasil Šlajner.

Bloumali do jasného letního dne a cosi jim šlo hlavou.

Řeka, tekoucí po jejich levici, hraničila malé náměstí zelenou navigací, na níž rostly vysoké javory. Ulice pod nimi mířila přímo na most. Podél navigace vedla jiná cesta, dlážděná žulovými kostkami.

Dopravní ruch se rovnal stupni nula.

Pod korunami javorů se hnalo staré auto a usilovně dávalo svými blinkry najevo, že chce zabočit na most. Jelo až příliš rychle, než aby to mohlo být bezpečné. Řidič zavadil prudce zadním kolem o obrubník chodníku, až přitom zadek vozu nebezpečně nadskočil.

Za volantem neseděl nerozvážný mladík, ale prošedivělý pán s knírem a s brýlemi se zlatou obroučkou.

Ti dva v okně to měli jako na dlani.

„Mno,“ řekl nadporučík Carda. „Tohle je, poručíku, náš doktor Hugo Bažant. Jestli si myslíte, že jezdí nebezpečně, tak se nemejlíte. A jestli vás v duchu napadlo, že má možná v sobě nějaký promile alkoholu, odhad jste to správně. Můžu vám to říct přesně: má v sobě dvě dvanáctky.“ Nadporučík vzdychl: „Jenomže s ním nemůžu nic dělat. Je to oblíbenej lidumil města a zázračnej doktor. Kdybych se ho odvážil zastavit, aby fouknul do balónku, bude se tu stávkovat. Žádnej doktor široko daleko se neodváží vzít mu krev. Bylo mi řečeno, ať se na to vykašlu. Dělám to a musím říct, že doktor Hugo Bažant má z pekla štěstí. Co já pamatuju, neměl jedinou bouračku.“

A vzápětí se pod korunami javorů blížil další vůz. Jel pomaleji, a když se objevil na dohled, bylo zřejmé, proč. Technický stav byl patrný už na dálku. Nevyvedl z míry pouze vrátného před hotelem Intercontinental, ale i poručíka Šlajnera, který polohlasně vydechl: „To je ale hadr“

„A z Prahy,“ pronesl pochmurně nadporučík Carda. „Je vidět, že i v Praze jsou některý lidumilný policajti.“

Poručík Šlajner nechápavě zvedl obočí.

„Za volantem toho vozu, poručíku, sedí Alžběta Frimlová, která se před časem provdala v Praze za jistého Heyduka, taky z našeho města. Pak se rozvedli. Dělá někde ve státní knihovně, takže mezi náma, když vezmete ty platy, je to vlastně sociální případ. Má dceru, kolik jí, holce, je? Deset dvanáct. Já bych se, Frimlové, techničák vzít neodvážil. Čím by jezdila? Ale,“ a nadporučík Carda zavrtěl hlavou, „toho chlapa, co sedí vedle ní, jsem nikdy neviděl. Frimlová zdědila po babičce tamhle nahoře chalupu a občas sem jezdí. Ne vždycky sama. Její věc, ale tenhle chlápek,“ a nadporučík Carda pokrčil rameny. „Nová známost. Snad bude mít holka nakonec štěstí.“

Ženu, která kráčela po mostě přímo pod okno, z kterého vyhlíželi, nebylo možné přehlédnout. Byla oblečena do šatů barvy čajové růže. Vlasy měla dlouhé a rudé, podobné barvy byla i kabelka, zavěšená na jejím rameni, a střevíce bez podpatků. O něco světlejší barvu než šaty měly tři růže, které si nesla, a zeleň listů na jejich větvičkách jako by se třpytila, čerstvou rosou. Kráčela volně a trochu nedbale, neboť, a to bylo naprosto zřejmé, slunce tu nebylo proto, aby konalo svou běžnou každodenní pouť, ale aby jí zářilo na cestu.

„Sakra,“ mínil poručík Šlajner.

„Nahoře,“ objasňoval jev nadporučík Carda a ukázal za most, „je mezi jinými malá vilka. Bydlí v ní vdova po majoru dělostřelectva Kecovi, tedy paní Kecová, a to, co jde pod námi, je její neteř, paní doktorka Steinova. Paní Kecovou zas bolel zub nebo jí praskla zubní protéza; to spíš,“ dodal jedovatě. „Tak si pozvala příbuznou z Prahy, zubní lékařku. Růže jí dal důchodce Harpíšek, když šla kolem jeho zahrady. Harpíšek jednak pěstuje růže, aby je prodával a tím se nezákonně obohacoval. Za druhé z nudy a z nezřízené zvědavosti číhá, kde se co šustne. Za třetí paní doktorku Steinovou bezmezné miluje“ Nadporučík se zarazil. „Hrome“ Podíval se na hodinky. „No jo,“ potřásl hlavou, „už to tak bude“

Šlajner měl dojem, že, i když slunce svítí pořád stejně, pleš nadporučíka Cardy se přestává blýskat, jak jeho hlavou jdou chmurné myšlenky.

„Za jedenáct minut,“ pokračoval nadporučík, „jede choceňák. Víte, co to znamená? To je vlak, kterej bude za pětadvacet třicet minut od chvíle, co tady na nádraží výpravčí zvedne plácačku, ve vaší stanici Opolná. A já se s váma vsadím, poručíku, že paní doktorka Steinova v té vaší Opolné vystoupí.“

Šlajner pokrčil rameny: „Její věc, co se dá dělat.“

„Jenže,“ řekl nadporučík Carda, „je taková pověra: zrzavá ženská přináší nepříjemnosti a neštěstí a trable všeho druhu kdekoliv se objeví, poručíku Šlajnere.“

3

U brány do továrny stála prosklená vrátnice a nad ní se v červeném kruhu skvěla velká písmena EMZ, pod nimi nápis Meziboří. To vše obepínala bílá linka neonu, který v noci červeně zářil. Bylo k polednímu, slunce svítilo. Po chodníku k vrátnici šel důchodce Josef Morávek. V tmavých šatech, s kravatou, šedivé kadeřavé vlasy pečlivě učesané, ruce za zády. Byl přihrblý, jako by na něm už dávno spočinula tíha a smutek světa. Nebyl starcem, měl obličej bez vrásek, a je bledý, jako by ho sužovala nemoc či nedostatek čerstvého vzduchu.

Přistoupil k pootevřenému oknu vrátnice a zaklepal.

„Oto“

„Už běžím, Josef,“ ozvalo se uvnitř a pak ještě následovalo pár slov ke komusi neviditelnému: „Prosím tě, Václave, přijdu asi za hodinku, protože teď jdu na oběd a po obědě musím ještě nakoupit. Markéta má dneska na poště službu až do šesti. A potom potom musím jít dřív domů. Mireček je ve školce a Markéta se pro něj nemůže zastavit. Děti přijdou z družiny. Takže ti dík a na shle“

Někde ve tmě vrátnice bouchly dveře a na ulici vyšel rychlými kroky Ota Šejnoha v uniformě strážného. „Tak jdem, Josef“

Druhý strážný, k němuž předtím vedl řeč, otevřel okno, vyklonil se a hleděl za těmi dvěma, tak jako pokaždé, když měl po Šejnohovi službu. I v zimě. Aspoň chvíli vyvětral.

Ani nevěděl, že ti dva spolu takhle chodili už víc než před čtyřiceti lety ze školy.

„Co kdybychom si v neděli zase vyrazili do Jestřebských skal?“ navrhl Morávek. „Vypadá to, že bude hezky“

„Hezky bude,“ mínil roztržitě Šejnoha. „Jenže,“ a přejel si ukazováčkem kolem límce, jako by ho škrtil a jako by si chtěl uvolnit kravatu uniformy. „Jenomže já bych, rozumíš, snad až v pondělí. V neděli je moc práce. Markéta pere. V sobotu mám službu. Budu toho, člověče, mít až nad hlavu“

„No tak v úterý,“ rozhodl Morávek, „co myslíš?“

„Tak jo,“ souhlasil Šejnoha. „Ale stejně bych nemoh na celej den. Šel bych s tebou třeba až na křižovatku v lese a pak bych běžel do Šanova na dráhu“

4

Lokál restaurace hotelu Rychta na náměstí v Opolné se začínal plnit výletníky chtivými oběda. Městečko bylo centrem mnohých zájezdových tras, neboť bylo všeobecně známo, že kromě rozsáhlého anglického parku a skvěle udržované francouzské zahrady je zde i zámek ze 16. století, skvost zaalpské renesanční architektury, zbudovaný známým, ale koneckonců velice nešťastným rodem Trčků z Lípy.

U okna restaurace seděl mladý muž, jehož bledě modrý letní oblek, pečlivě uvázaná kravata a svítící zlaté knoflíky na manžetách košile nenaznačovaly, že by patřil k uštvaným obdivovatelům starých památek.

Pomalu upíjel minerálku.

Pan vrchní Karlík, který, paty k sobě, špičky od sebe, jak většinou chodí staří vrchní s plochýma nohama, přistoupil k hostu a uctivě se naklonil. „Budete ráčit obědvat, pane doktore?“

Mladý muž zavrtěl hlavou: „Ne, pane Karlík, ale poslyšte, mohl byste mi poradit, je tady nějaké květinářství?“

Vrchní Karlík zavrtěl hlavou a zdálo se, že je mu to opravdu líto. „Bohužel ne, pane doktore Ráčil jste“

„Rád bych koupil kytku, pane Karlík, malou kytku. Obědval bych později.“ Podíval se na hodinky.

„Vlak od Prahy, prosím, přijede za hodinu.“

„Jenže“

„Rozumím,“ řekl pan Karlík vědoucně. „Ano, za půl hodiny přijede vlak od Meziboří. Okamžik, pane doktore,“ odkvapil do kuchyně.

Mladý muž dopil minerálku, pomalu vstal, srovnal si manžety i límeček a měl se k odchodu.

Vyšel do průjezdu a na dvůr hotelu.

Tam stál mohutný černý vůz, mercedeska kabriolet ze čtyřicátých let, lesklá lakem i chromém, s mírně odřenými koženými sedadly.

Mladý muž si natahoval bílé jelenicové rukavice a chystal se nastoupit do vozu.

„Moment, pane doktore,“ volal z okna kuchyně pan vrchní Karlík, „moment počkejte.“ Za chviličku vyšel průjezdem a zamířil k němu. V ruce měl noviny a velké černé nůžky. Obojí vtiskl mladému muži do ruky. „Heleďte, pane doktore, tady samozřejmě žádné květinářství není, ale vy to tu znáte. Když zajedete podél zámecké zdi ke vchodu do francouzského parku a vstoupíte dovnitř, dovoluji si vás upozornit, že je tam dlouhý záhon žlutých a červených růží. Pane doktore, když dejme tomu ustřihnete tři až pět růží a zabalíte je tady do těch novin, abyste je mohl nenápadně položit vedle sebe na sedadlo, potom myslím, že si toho nikdo nevšimne. Je to sice krádež,“ pokračoval pan vrchní Karlík, ale nikterak provinile, „jenomže nakonec když není pomoci, že a potom, a potom, poručík Šlajner je na poradě v Meziboří. To za prvé. A za druhé, pane doktore,“ a vrchní se spiklenecky usmál, „drobná krádež či spíše polní pych Myslím, že si to koneckonců můžete dovolit, pane doktore.“

Mladý muž se na okamžik zamyslel. „Jste si tím jist, pane Karlík?“

„Naprosto, pane kapitáne.“

Michal Exner se usmál: „Polní pych Tak si myslím, pane Karlík, že je to znamenitý nápad.“

5

Stál na nástupišti nádraží v Opolné, v pozdvižené ruce pět nádherných růží. Jeho černé, naleštěné boty i za tohoto horkého prašného dne byly skutečně bez poskvrnky. V kalhotách bezvadně vyžehlených, vypadal jak lesknoucí se přízrak dávno zašlých let nebo vzdorovité gesto proti nedbalé eleganci současnosti.

Gabriela Steinova seskočila ze schůdků ještě zvolna se pohybujícího motoráku a běžela mu vstříc. „Michálku!“ Přiběhla k němu a zvedla hlavu: „Smím?“

„Kdo ti dal tu kytku?“ zeptal se přísně.

Zaváhala: „Pan Harpíšek“

„No proto! V tom případě mě smíš políbit.“

Vyšli z nádraží, rozprávějíce, zavěšeni do sebe a mávajíce při živé rozmluvě růžemi ukradenými v zámecké zahradě, i těmi, jež věnoval pan Harpíšek.

Nasedli do černé mercedesky.

„Máš hlad?“ zeptal se, sotva se rozjeli.

„Strašnej“

„Pan vrchní Karlík slíbil, že připraví zcela zvláštní a mimořádný oběd.“

Šťastně vzdychla, opřela se do opěradla, zaklonila hlavu a zavřela oči. Kolem tváří a uší jí vál vítr a čechral její rudé vlasy.

6

Aniž bychom se zdržovali podrobným popisem okresního města Meziboří, vklíněného v údolí mezi vysokými zelenými stráněmi, můžeme konstatovat, že v podstatě má pouze jednu hlavní ulici, která vede od nádraží na náměstí, a že do této staré a poněkud křivolaké ulice, nikoliv zvlášť vzhledné, je soustředěn veškerý obchodní a společenský ruch města.

V pozdních odpoledních hodinách tu bývá obzvlášť rušno. Jak také jinak, lidé se vracejí z práce a kde jinde mohou nakoupit než tady.

Ulicí mezi ostatními kráčel vysoký, mírně kučeravý muž v brýlích s černou obroučkou. Za sebou vlekl nákupní brašnu na malých kolečkách. Kolečka tašky-jezdilky hlučně drncala po dlažbě a občas hvízdla, což, zdálo se, sir Cecil Robert Folkes of Sidford, který se vydal na nákup společně s ostatními obyvateli města, nebral na vědomí.

V samoobsluze poslušně odložil brašnu u vchodu, uchopil držadlo košíku na kolečkách a vydal se mezi regály. Z kapsy vytáhl papírek, občas do něho pohlédl, byl to zřejmě seznam zboží, které měl nakoupit, a plnil koš obsáhlým nákupem. Nezapomněl na dvě láhve bílého vína, na dvě láhve červeného a dvě láhve arménského koňaku, a konečně přistoupil k pultu, kde se prodávaly uzeniny. Trpělivě odestál frontu.

„Prosil bych dvacet deka šunky, potom, ano, potom dvacet deka uheráku a pak, kdybyste byl tak laskav, dvě máslovky. Děkuji.“

Trpělivě stál v další frontě u pokladny.

„Prosil bych ještě kartón spart,“ řekl při placení. Nakoupené potraviny složil do tašky a vydal se na další cestu hlavní ulicí Meziboří. Zdálo se, že ho zvláště zajímají nápisy nad obchody. Jakoby něco hledal.

Nezaujala ho ani prodejna ESO, ani železářství, ani květinářství, výkladu drogérie věnoval jen zběžný pohled a kolem obchodu oděvy přešel bez povšimnutí. Chvilku postál u výkladu s upomínkovými předměty a bižutérií.

Konečně se zdálo, že nalezl, co hledal. Hodinářství a zlatnictví. Dlouho stál před výkladem a studoval vystavené šperky, snad až příliš dlouho, neboť nabídka byla přeskromná. Potom, vláčeje za sebou tašku nabitou nákupem, vstoupil.

„Pan Šafránek je nemocen,“ sdělila mu prodavačka dřív, než mohl pozdravit. „Jestli si chcete dát spravit hodinky, tak to budete muset“

„Dobrý den,“ řekl sir Cecil. „Ne, nepotřebuju spravit hodinky. Rád bych něco koupil, nějaký šperk“

Přistoupil ke skleněnému pultu, taška na kolečkách mu pořád překážela, a prohlížel si zboží vystavené pod sklem. V jedné polovině byly hodinky a ve druhé polovině klenoty, a pokud jde o klenoty, nebylo to s nabídkou o nic lepší než ve výkladě.

„Potřeboval bych,“ poznamenal sir Cecil, „potřeboval bych nějaký šperk, nejraději nejraději brož“

Vyložila před zákazníka tři zásuvky.

Stále nebyl spokojen. „Chtěl bych něco trochu starožitného, něco co by vypadalo jako starobylý šperk. To, co tu vidím, je všechno v moderním provedení a nezlobte se, trochu se to podobá, řekl bych, lepší bižutérii.“

„Bohužel, to je všechno, co bychom tu měli,“ pravila paní a obezřetně ukládala šuplata se zlatem, stříbrem a drahým kamením zpátky do trezoru. „Ještě by tu bylo to hle“ Vytáhla etuji a otevřela ji. Byl tam náhrdelník, náušnice a ještě nějaké drobnosti.

Sir Cecil zavrtěl zklamaně hlavou. „To je smůla“ Povzdechl si. „A jiný obchod tu není?“

„Nejblíž v Hradci.“

„A já bych zrovna dneska potřeboval koupit nějaký dárek. Nějaký cennější dárek, rozumíte“

Možná, že by mu ráda pomohla, ale rozhodně na to nevypadala. Asi měla jiné starosti.

„A nevíte o někom“

„Nevím.“

Sir Cecil se neměl k odchodu. Tvrdošíjně se snažil vyřešit svůj problém a neochota prodavačky ho nemohla vyvést z míry. „V malém městě se lidé většinou znají Třeba víte o někom, kdo by znal někoho“

V očích dámy svitlo. Snad potměšilá zlomyslnost.

Siru Cecilovi to neuniklo: „Nuže?“

„Možná by vám poradil pan doktor Nejezchleb. Advokát. Najdete ho v právní poradně. Naproti přes ulici, druhé patro. Na shledanou, pane.“

Kanceláře advokátní poradny byly umístěny ve starém secesním domě. Na orientační tabuli v průjezdě se sir Cecil dověděl, že kancelář JUDr. Nejezchleba je ve druhém patře.

S objemnou a nepohodlnou taškou se vyšplhal nahoru. Slečna v sekretariátě už byla na cestě domů. Vyslovil přání, že by rád mluvil s doktorem Nejezchlebem. Ne, není objednán, ale doufá, že ho pan doktor přijme. Ne, není z Meziboří. Ocitl se tady náhodou a potřeboval by radu.

Doktor Nejezchleb ho opravdu přijal.

Drobný starý muž se téměř ztrácel za fascikly spisů rozložených do výše na desce ohromného stolu. Temný nábytek a odřenou kůží potažená křesla už jenom mohla snít o jakýchsi bývalých skvělých klientelách.

„Maruško,“ zavolal doktor Nejezchleb, „počkejte okamžik, kdybych vás potřeboval“

Pokynem ruky vyzval sira Cecila, aby se posadil.

„Tak v čem bych vám mohl pomoci, pane?“

Sir Cecil stručně vysvětlil svůj problém.

Doktor Nejezchleb vstal, obešel psací stůl a otevřel dveře do sekretariátu. „Maruško, můžete jít, potřebovat vás nebudu.“ Potom se obrátil k návštěvníkovi, který se s objemnou a nevzhlednou taškou u nohou podobal spíš nešťastnému manželovi vyhozenému z domova než možnému kupci šperků. „Říkáte paní v klenotnictví Paní Tomášková hm,“ a doktor Nejezchleb se pomalu vrátil za svůj psací stůl. „Já, pane, nemám a nikdy jsem neměl s podobnými obchody nic společného. Nechápu, jak vás mohla paní Tomášková tak mylně informovat.“

Sir Cecil pokrčil rameny. „Asi jsem dost dobře nerozuměl, pane doktore“

„Snad,“ přemýšlel doktor Nejezchleb a zahleděl se do koruny kaštanu, rostoucího před oknem, „možná, že ji napadlo když dělám i dědické záležitosti. Víte, já dělám převážně dědické záležitosti. A není daleko doba, kdy nějaký kolega bude vyřizovat moje dědické záležitosti,“ konstatoval doktor Nejezchleb pochmurně. „Ne, ta doba už není daleko Nuže, paní Tomášková se domnívá, že mám přehled o některých věcech“ Zavrtěl hlavou. „Ale nemám, pane, nemám. Také už zapomínám, musel bych mít hlavu za ta léta advokátské praxe jak špeditérský vůz.“

Návštěvník přikývl. Patrně souhlasil.

„Takže bychom se mohli rozloučit, pane pane“

„Ale snad pane doktore kdybyste Zamyslete se Rozumíte, jde o dárek. Rád bych udělal radost“

„To chápu, dělat radost je krásná věc, opravdu.“ Advokát hleděl na návštěvníka s účastí. „Opravdu nevím, co v té věci dělat Ale počkejte, počkejte. Nedávno jsem něco vyřizoval. Ne, nebylo to dědictví, to ne, to ne, ale prodej domu. Dům prodával jistý pan Josef Morávek. Už je pár let v důchodu a prodával dům národnímu výboru. Bude to bouračka, pane, a sám se přestěhoval do družstevního. Pan Morávek byl účetním v jednom podniku, nebo něčím takovým, ale jeho otec vlastnil hodinářský a zlatnický závod. Je docela možné, že v pozůstalosti jeho rodičů by se našla nějaká drobná věc, kterou hledáte. Podívejte, starý pan Morávek zemřel krátce po válce a jeho smrtí došlo rovněž k likvidaci obchodu, protože vdova v té živnosti nepokračovala.“ Doktor Nejezchleb vstal „Koneckonců pana Morávka můžete navštívit a zeptat se ho. Dám vám jeho adresu,“ advokát se hrabal v jakýchsi papírech a potom čmáral na lístek. „Ale mnoho si od toho neslibujte,“ podal papírek siru Cecilovi. „A na shledanou, pane.“

„Rád bych se s vámi nějak vyrovnal za dobrou radu,“ řekl sir Cecil.

Doktor Nejezchleb mávl rukou. „To nebyla žádná právnická záležitost, pane, jenom přátelská pomoc. Lidé, pane,“ dodal doktor Nejezchleb, „si nějak občas vypomoct můžou. Na shledanou, pane.“

7

Při břehu řeky protékající Mezibořím bývaly kdysi louky a na nich míval své záhony a skleníky zahradník. Nyní zde stálo sídliště.

Kdo se loudal, měl to z centra města patnáct minut. Sir Cecil R. Folkes to stihl za deset. Byl to člověk vytrvalý a urputný. Narvaná nákupní taška, kterou za sebou vlekl, poskakovala za ním na malých kolečkách zcela zoufale.

Najít věžák s číslem 11 bylo pro cílevědomého muže hračkou a zjistit v přízemí na seznamu nájemníků, ve kterém patře bydlí Josef Morávek, rovněž.

Výtah naštěstí fungoval, takže cesta do posledního patra domu proběhla bez potíží.

Na dveřích bytu byla kovová jmenovka se zřetelně vyraženým jménem, Morávek.

Sir Cecil zazvonil.

Jeho cílevědomost byla obdivuhodná a dostalo se mu za ni odměny, neboť Josef Morávek byl doma.

Právě se vrátil z oběda. Poněkud omšelé, staromódně střižené kalhoty mu visely na šlích přes hubená prsa.

„Pan Morávek?“

„Ano,“ přikývl důchodce.

„Posílá mě za vámi pan doktor Nejezchleb z advokátní poradny.“

„Prosím, račte dál.“

Sir Cecil vstoupil do temnější předsíně a musel obejít papírové krabice, které zaplňovaly téměř celou plochu miniaturního vstupního prostoru.

„Patrně si budete přát odhad,“ řekl Josef Morávek.

„Odhad? Jaký, prosím?“

„Myslel jsem, že vás pan doktor Nejezchleb posílá kvůli odhadu nemovitosti. Pracoval jsem léta u stavebního podniku a,“ zarazil se. „Co si tedy vlastně přejete, pane?“

Návštěvník se svěřil se svým problémem. Během poslední hodiny se svěřoval se svou záležitostí už potřetí.

„Posaďte se,“ vyzval ho Josef Morávek a zapadl do hlubokého křesla u okna. „Doktora Nejezchleba znám velice dobře. Spolupracujeme spolu často. Odhady zděděných nemovitostí a tak dále. Je všeobecně známo, že můj otec byl zlatníkem a hodinářem v tomhle městě, ale proč zrovna No nic, vlastně je to možné. Jenže já nic neprodávám, ani nic prodávat nepotřebuju. Mám samozřejmě pár maličkostí dědictví po rodičích. Pár drobností, nikoliv ovšem bezcenné. Doposud jsem je nikomu nenabídl.“ Zarazil se. „Vlastně ano, asi před rokem. Ale vy nejste z našeho města?“

„Ne.“

„A odkudpak?“

„Z Prahy. Přijel jsem s paní Frimlovou, provdanou Heydukovou, jestli rozumíte A ten dárek by měl být pro ni“

„Ale tu znám velice dobře, ovšem. Podívejte, něco bych měl, ale jsou to opravdu jenom takové maličkosti“ Josef Morávek pomalu vstával a vrtěl hlavou. „Jak na to ten Nejezchleb mohl přijít“ Přistoupil ke starému prádelníku, na němž stála krabice potažená omšelou kůží, krabice s klíčkem a zámkem. Otevřel ji a kývl na sira Cecila, aby přistoupil blíž. Mnoho k vidění nebylo. Nějaké hodinky, růženec, starý řetízek ke kapesním hodinkám, pár prstýnků zlatých a stříbrných, náušnice a velice zajímavá brož s kamejí. Kamej byla zasazena do zlata a na hořejším i spodním okraji rámečku se lesklo několik drobných, ale opravdu velice drobných briliantů.

Morávek vzal brož do ruky a ukázal ji na světle. „Snad tohle“

Sir Cecil mu vzal šperk opatrně z ruky a prohlédl si ho sám. „Ano, to bych koupil, ale v žádném případě, pane Morávek, nedokážu odhadnout cenu.“

„Podívejte. Jsem ze zlatnické rodiny. Tuhle věc nepotřebuju a nepotřebuju ji ani prodávat. Ale když jde o dárek pro paní Frimlovou, totiž Heydukovou, znal jsem velice dobře jejího tatínka i dědečka Není to ovšem levné Jestli chcete, můžeme zajet do Hradce do Klenotů, vyhledat odborníka“

„Nebude třeba,“ zarazil ho sir Cecil. „V žádném případě, rozumíte. Alžběta má narozeniny zítra, tak tedy za kolik?“

„Osm tisíc,“ řekl nesměle Josef Morávek. „Je to opravdu za osm tisíc dost levné, když spočítáte ty briliantky a zlato“

Sir Cecil sáhl do kapsy kalhot a vytáhl svazek bankovek.

Odpočítal jich osm a položil je na stůl před Josefa Morávka.

„Prokristapána, to snad ne, pane,“ důchodce byl na rozpacích. „Domníval jsem se, že od koupě ustoupíte, když je cena tak vysoká. Radši bychom měli jít k odhadci“ prodávající byl očividně zmaten.

„Podívejte, pane Morávek, trochu tomu rozumím a nemusíme nikam chodit. A jestli se domníváte, že’by náš obchod nemusel být korektní, napíšu vám potvrzení, že jsem od vás přijal brož a trochu ji popíšeme, velikost a tak, a že vy jste ode mne za ni dostal osm tisíc. Kdyby snad mezi námi došlo později k nějakému sporu, můžeme se obrátit na odhadce, případně k soudu, že?“

Josef Morávek pracoval celý život jako ekonom. Kdysi v mládí vystudoval a maturoval na obchodní akademii, takže celá transakce s navrženým potvrzením se mu zdála velice korektní.

Obchod byl tedy uzavřen.

Morávek se trochu zamyslel nad podpisem zákazníka. Nebyl příliš čitelný, ale on měl koneckonců peníze, které za šperk žádal a věděl dokonce, komu bude brož patřit, tak nebyl důvod, aby přemýšlel o totožnosti podivného návštěvníka a náhodného kupce.

8

„Tati,“ pravila Markéta Dostálová, rozená Šejnohová, svému otci, „tati, potřebuju nutně dvě stě padesát korun, protože dneska je poslední den, abych zaplatila inkaso. Přece si nebudeme dělat ostudu.“

Potkali se na schodišti domu, v němž bydlela s otcem a třemi svými dětmi. Zrovna teď ji doprovázel desetiletý Honza a osmiletá Eva.

„Děti, běžte napřed, utíkejte, nebo přijdete pozdě do školy. Byl Mireček v pořádku?“

Mireček byl její nejmladší, pětiletý syn, kterého právě před chvílí dědeček, Ota Šejnoha, odvedl do školky.

Šejnoha vytáhl náprsní tašku. „Nevím, Markéto, včera večer jsem byl u dědy a babičky“

Vzala od otce peníze. „Nechápu, že se ti chce na vejlet.“

„Morávek je spolužák, Markétko“

Mluvil už k prázdnému schodišti.

Ani neměl čas říct, že mu zůstalo dvacet korun. Ani to, že včera musel do drogerie, protože jeho stará matka si dělala zásoby a nakoupila pět prášků na praní. Vrátil je a vysvětlil vedoucímu ostatně nemusel nic vysvětlovat. Občas Otu Šejnohu napadlo, jakými podivnými cestami stařeckého myšlení se vrací jeho matka k bídám dvou válek, které prožila, a proč se strach z nedostatku promítá výhradně nebo téměř výhradně do drogistického zboží.

Zavíral byt a znovu ho napadlo, že má jen dvacet korun a že by se měl ještě někde podívat po nějakých drobných, když zaslechl před domem houkat auto.

Dvakrát krátce. Ano, byl to Josef Morávek. Dopadl na sedadlo vedle něho, zapnul si ochranný pás a řekl: „Já bych spal, Pepo, už toho mám až po krk.“

„Já taky,“ konstatoval jeho bývalý spolužák. „Jakmile přijde léto, cítím se moc špatně. To víš, my tuberáci“

„Nemůžu tam zůstat celý den, budu se muset brzy vrátit.“ Pořád mu vrtalo v hlavě těch dvacet korun. Pět korun vstupné do skal a potom vlak „Tam je vzdoušek, člověče,“ zasmál se Morávek, „ten potřebujem oba.“

„Musím se vrátit kvůli Mirečkovi, víš, abych ho vyzvedl ze školky.“

„Jednou z tý tvý rodiny zcvokneš,“ prohodil přátelsky Morávek a po chvíli si odkašlal. „Naplánoval jsem si to dneska až do večera. Zdá se mi, že se bude zítra měnit počasí. A jak prší a jsou bouřky, to mi nedělá dobře.“

„Já doběhnu na vlak do Šanova,“ řekl Ota Šejnoha tiše, skoro pro sebe. „Od křižovatky pod vodopádem je to slabé j kilometr“

9

Na sídlišti u řeky, před věžákem s číslem jedenáct, zastavil mladý muž s trabantem.

Vešel do domu a vyjel do jedenáctého patra. Zazvonil u dveří bytu Josefa Morávka. Nikdo mu neotvíral.

Zazvonil ještě dvakrát. Chvíli čekal, šel k oknu, vyhlédl ven a znovu se vrátil ke dveřím. Pokrčil rameny, sáhl do kapsy a otevřel byt.

Hned za dveřmi se shýbl pro jednu z bot Josefa Morávka, pootevřel dveře výtahu a založil je botou, aby mu někdo neodvezl kabinu. Vzal první z objemných krabic, které byly v předsíni, a opřel ji o dveře výtahu. Všechny krabice, o něž minulý den klopýtal sir Cecil R. Folkes, nanosil do výtahu.

Byt zavřel, sjel do přízemí, opět si zajistil dveře výtahu jednou z krabic a náklad nanosil do zadního prostoru trabanta.

Nezdržel se tím stěhováním déle než půl hodiny. Přesně dvacet tři a půl minuty.

Jenže tento čas, tento přesný čas už nikdo nikdy nezměřil.

10

Důchodce Josef Morávek, bývalý ekonom Okresního stavebního podniku v Meziboří, měl pravdu, když mluvil o změně počasí.

Před večerem se obloha na západě zatáhla černými mraky a zablýsklo se.

Výletníci měli smůlu.

Doktor Hugo Bažant štěstí. Mířil do vinárny U krále srbského v uličce při náměstí a zapadl do jejích dveří, právě když na rozpálenou dlažbu spadly první kapky deště.

Jen za sebou zavřel, už se k němu hnal vedoucí: „Pane doktore, máte tady telefon, už vás volali dvakrát“

„Pro nikoho tady nejsem,“ řekl doktor Bažant. „Existuje přece pohotovost, i ve špitále je pohotovost. V tomhle městě nejsem jedinej doktor.“

„Ale oni hledají přímo vás a nehovořilo se o tom, že by potřebovali lékaře“

Doktor Bažant mrzutě zamručel a valil se k telefonu. „Bažant,“ řekl stroze do sluchátka. „Jo, pamatuju se. Ano, Bětka, ano, Frimlová, vždyť jsem tě rodil. Máš nemocnýho v chalupě u dědečka. Pamatuju, starej Friml, kutil. Kdyby nebyl kutil, moh mezi náma dneska ještě bejt. Nehrabat se v elektrice, tak je živej. Chudáka tvýho dědečka, Bětko, zabilo jeho nezřízený kutilství Co? Na pohotovosti nikdo není? Odjeli? A má horečku? Kolik? Třicet devět? A odkud voláš? Od Doubravy. Chalupa nad tou vaší. Znám. Přijedeš pro mě? Cekám.“ Rázně položil sluchátko a odebral se k barovému pultu v přední místnosti vinárny. „Tak, a budeme plnit poslání.“

„Jako obyčejně, pane doktore, vermut?“ zeptala se uctivě barmanka.

Zavrtěl hlavou: „Ne, něco lehčího, jedu k pacientovi. Vermut, to jo, ale bílej.“

A venku se rozpršelo. Blesk stíhal blesk a v okapových rourách rachotily proudy vody. Vichřice unášela závoje dešťových kapek a bičovala jimi zdi domů. Listí, které kdesi servala, poletovalo ulicí.

Staré auto zastavilo před vchodem do vinárny. Doktor Bažant do sebe naráz vylil zbytek vermutu, zabafal z doutníku a otevřel dveře vinárny.

Než přeběhl pár metrů, byl skoro na kůži. Ale zapálený doutník si chránil dlaněmi a jakmile dopadl na sedadlo a přibouchl dveře, spokojeně zabafal. „Tohle auto není zrovna nejnovější. Myslíš, že se v tomhle lijáku vydrápeme nahoru?“

„Pokusíme se, pane doktore,“ řekla Alžběta Frimlová, nakrátko ostříhaná paní, která zaujala už vrátného Nováčka, i se svým vozem samozřejmě, před hotelem Intercontinental v Praze. „Jste moc hodnej.“

„Spíš blbej,“ konstatoval doktor Hugo Bažant spokojeně. „Hele, ty nevypadáš špatně. Co tvý angíny? Přestaly? To je fajn. Ta drbna, co mi ji přidělili na středisko jako sestru, mi povídala, že sis chalupu po dědečkovi nechala. Děláš dobře. Tady, holka, se ještě dá dejchat,“ prohlásil doktor Bažant spokojeně.

Rozkašlala se.

„Jo, doutník?“ zasmál se. „Tak votevřem vokýnko“ Stěrače se snažily, ale přívaly vody zmáhaly špatně. Na rozhraní dne a noci a při této bouřce bylo opravdu mizerně vidět. Cesta vedla podél řeky, pak přes most (právě těmi místy, na něž před nedávnem z okna své kanceláře zírali nadporučík Carda s poručíkem Šlajnerem), potom mírně stoupající ulicí mezi vilami kolem krásné zahrádky důchodce Harpíška. Míjeli domek vdovy po majoru ve výslužbě Kecové, a pak se na dvojku pustili prudkým stoupákem do vysokého smrkového lesa. Korunami smrků divoce cloumal vítr.

„Jen aby na nás nějakej ten stařec smrk nekec,“ poznamenal doktor Bažant.

Kdyby na řidičku v té tmě viděl, zjistil by, že je pobledlá, protože ji napadlo totéž.

Po kilometru stoupání serpentinami dorazili ke shluku tří domků choulících se ve strmé stráni.

Býval odtud parádní výhled, ve dne a za jiného počasí.

Vítr ustával, ale nebe dál lilo proudy vody.

Zabočili do otevřených vrat a zastavili těsně u zápraží. U střechy nebyl žlab a voda valící se dolů bušila do plechu starého auta.

„Nelez ven,“ kázal doktor Bažant. „Byla bys jako myš. Vylezu a vyskočíš za mnou přes tohle sedadlo.“

Vešli do předsíně, Hugo Bažant se oklepal, svlékl navlhlé sako, pověsil je na věšák, zabafal z doutníku, rozhlédl se a položil cigáro opatrně na okraj starých kachlových kamen, která v tomto kraji bývala spolu s pecí stavěna v síni. „Tak kde je nemocnej?“

Otevřela dveře do sednice.

Musel se trochu shýbnout, aby mohl vstoupit.

Ve starobylé posteli v koutě, v letitých naducaných peřinách zděděných určitě po dědečkovi Frimlovi, v pruhovaném kanafasu, ležel bledý, potem se lesknoucí sir Cecil Robert Folkes of Sidford.

„Ježišmarjá,“ zařval doktor Bažant. „Dyť je to chlap! A já myslel, že de vo dítě! To mě sem táhneš kvůli tomuhle chlapovi?“

Stála, dívala se provinile a nakláněla hlavu na stranu. „Já neměla čas“

„Čas! Vyštuduje si, stane se z ní inteligentka a pak si dělá srandu ze starýho doktora“ A Hugo Bažant přistoupil rázně k posteli nemocného. „Co vám je, člověče?“

„Nevím, pane doktore,“ řekl sir Cecil tiše a bázlivě zamrkal. „Prostě je mi blbě“

„Jak blbě?“ A doktor Bažant přisedl na postel a vzal ho za ruku. „Jak blbě?“

„No víte, pane doktore,“ vzdychl, „vlastně jsem se strašně podělal“

„A sereš furt?“

Sir Cecil smutně přikývl. „Už jsem z toho celej vyčerpanej. A kdybych neměl tu horečku, pane doktore“

„No, a co jseš vlastně zač?“

„Literární badatel, pane doktore,“ špitl skromně sir Cecil.

„No to je pěkný nadělení,“ konstatoval doktor Hugo Bažant bodře.

11

Řeka, která protéká Mezibořím, pramení několik desítek kilometrů severně, ještě na území okresu tohoto města, v podivuhodné přírodní rezervaci Jestřebské skály. Není to pohoří, ale pás volně na sebe navazujících pískovcových skalních měst. Lze tu bloumat celé týdny a také se v úžlabinách, roklích a hlubokých proláklinách mezi skalami ztratit do nenávratna.

Romantická touha poznat zdejší obdivuhodnou přírodu ve všech jejích bizarních tvarech vedla už v minulém století k tomu, že v Jestřebských skalách byly zbudovány turistické trasy a okruhy, a to vše se postupně až do dnešních dnů zdokonalovalo. Přes potoky a říčky se vedly mosty, do skal se vtesávaly schody, do prudkých úžlabin se budovala dřevěná schodiště, a zároveň se postupně vymezily určité turistické cesty, jako například Šanovské skalní město, Grafenstein, Božanovské stěny a podobně. Nejznámější a také největší byl prostor nesoucí jméno celého tohoto pásma, Jestřebské skalní město.

Turistická trasa vedoucí touto podivuhodnou přírodní rezervací začínala u hotelu stejného jména. Tam bylo také parkoviště a stánky se suvenýry. Odtud se šlo po cestě vysypané bílým pískem a lemované starými kaštany podél již zmíněné říčky ke zdánlivě převysoké, kolmé a naprosto hladké pískovcové skále. Pod ní se krčil dřevěný domek, kde se prodávaly vstupenky. Tam čekali průvodci, kteří návštěvníky provázeli skalním městem, upozorňovali je na zvláštní a bizarní útvary, jež čas, deště a mrazy v pískovci vymodelovaly, a předvedli jim dvě zvláštní atrakce: byl to vodopád a devítinásobná ozvěna.

Nahoře v bažinatém místě kohosi napadlo vybudovat malý rybníček-jezírko a na zahvízdnutí průvodce, pomocník u stavidla vypustil trochu vody, aby pokropil dole stojící zvědavce (byla to obrovská švanda). Nepočítáme-li romantickou plavbu lodí po zmíněném jezírku, byla druhou atrakcí devítinásobná ozvěna, ale to už bylo na dohled hotelu Skalní město.

Po bouřích a průtržích mračen, které šly v čele studených front uplynulých nocí a dnů celou střední Evropou, bylo chladněji, ale poslední fronta se rozpadala a občas se objevilo i sluníčko.

Nicméně návštěvnost skalního města Jestřebské skály prudce poklesla, což bylo vlastně dobře, neboť nebylo radno zahajovat provoz dřív, než vedení rezervace prověří trasu prohlídky a přesvědčí se, že je průchodná a návštěvníkům nehrozí žádné nebezpečí.

Spolu s obsluhou loděk a stavidla na jezírku to hned po ránu osobně prošel vedoucí rezervace František Nývl a zjistil, že až na jeden spadlý strom, který stačilo homelitkou přeříznout a otočit ke kraji cesty, nezpůsobily včerejší bouřky ani průtrž mračen žádné zřetelné škody. Říčka sice stoupla, ale rychle opadala, mostky nebyly strženy a stavidlo jezírka bylo v pořádku.

Takže v deset vyrazila do skal první výprava. Šlo o hromadný zájezd. Jeho účastníci od devíti hodin čekali v restauraci hotelu Skalní město na výzvu z budky pod strmou skalou, budka byla velícím stanovištěm Františka Nývlta, že mohou nastoupit a těšit se krásami přírody.

Přicházeli rozjařeně a vesele, protože netušili, že je čeká nikoliv zábavná vycházka, ale namáhavý pochod mokrým pískem, stoupání na výšiny a klesání do strží, že budou skropeni vodou, jež dosud padala z mokrých stromů, a, k dovršení, i taškařicí s vodopádem u jezírka.

Průvodce je shromáždil kolem sebe a poučil je o geologickém vývoji místa. Zároveň jim sdělil, že bylo jako přírodní kuriozita navštěvováno už v minulém století, a citoval jim slova nejslavnějšího německého básníka, který pravil a také napsal: Kdo nepoznal Neapol a Jestřebské skály, neví, co to jsou krásy přírody.

Poučil je, aby se neodchylovali z trasy, a upozornil, že dřevěné schody jsou po deštích mokré. A mohlo se vyrazit. Hlučící skupinka se brodila pískem podél divoce zurčící říčky. Ještě žertovali a měli plno řečí. U ozvěny na konci trasy, a průvodce to věděl, budou sotva lapat po dechu.

Uplynula téměř hodina. Výprava měla za sebou drsně romantickou cestu temnými soutěskami, jež se podobaly spíše tunelům, kouzelnou plavbu po jezírku a desítky schodů. Zhlédla Tři trpaslíky, Hlavu lva a postavu Nešťastné panny, jež byla vysoká, podle slov průvodce, čtyřicet pět metrů. Viděla rovněž Varhany, Jeskyni loupežníků s vyhaslým ohništěm a z pískovcové plošiny Skalní divadlo.

Čerstvý vzduch a čilý pohyb vykonaly své.

Už nebyli rozverně upovídaní a náchylní k žertování.

Ale koneckonců tušili, že se pomalu blíží závěr této pozoruhodné a strastiplné cesty, takže se pohybovali ukázněně v houfu a pozorně naslouchali slovům průvodce, který měl v této části prohlídkové trasy připravený drobný vtip. Po pravdě řečeno, připravili jej už před sto lety jeho předchůdci. Byla tam osamělá štíhlá pískovcová skála, zúžená u své základny vodou říčky, která ji podemílala a obrušovala bůhsuď jak dlouho, jistě tisíce let. Balvan nebyl žádným drobečkem. Měřil dobrých třicet metrů a jeho průměr v nejširší části, jež byla asi ve dvou třetinách výšky, byl takových sedm až deset metrů. Stěny měl absolutně hladké a byl považován nejen tuzemskými, ale i zahraničními horolezci za tvrdý oříšek. Ale co by tito chlapci nezdolali; takže zlezen byl.

Nuže, tento kolos byl v místech, kde vyčníval ze země a kde jej obtékala říčka, podepřen prutem asi na palec silným a přibližně metr dlouhým.

Průvodce stejně jako jeho kolegové měl už při výkladu navyklý způsob organizace. Kráčel napřed, relativně rychle, na vhodném místě se zastavil, zadržel proud lidí valící se za ním, chvíli počkal a pak začal mluvit. Ve stejném pořadí se všechno odehrálo i dnes. Skupinka asi třiceti návštěvníků dospěla k malé rovince, pevné skalní plošině. Průvodce se obrátil k návštěvníkům a roztaženýma rukama zastavoval lidský proud. Couval pár kroků až k záhybu cesty, aby se všichni na plošinku vešli.

A potom je upozornil na parametry zmíněného balvanu a sdělil jim, že jsou obavy, oprávněné obavy, o bezpečnost návštěvníků, takže správa přírodní rezervace zajistila jejich bezpečnost tím, že tento skalní útvar podepřela, přičemž ukázal na zmíněný palcový proutek.

Nebylo by to ani k uvěření, ale je fakt, že tento prostinký vtip míval veliký úspěch.

Stejně tak tomu bylo i tentokrát. Jenže poté, co zmlkl kolektivní smích, ozval se jakýsi mužský hlas: „A tamhle toho panáka máte taky na strašení lidí?“

Muž ukazoval k záhybu říčky, která obtékala balvan. V relativní temnotě, jež tam panovala, bylo vidět tělo oblečené do modrých plátěných šatů, jež se barvou podobaly temnější džínovině, to jak byly nasáklé vodou, a mimo stín skály vyčnívaly nohy, obuté do poněkud staromódních vysokých šněrovacích bot.

„Copak to tam máte?“ zeptal se průvodce, zasmál se a šel pár kroků kupředu, aby se podíval. Koneckonců byl zvyklý, že jeho žertíky opláceli někdy návštěvníci stejnou mincí.

Než těch pár kroků dokončil a mohl místo zhlédnout, zaječel z hloučku lidí, shromážděných okolo muže, jenž nataženým prstem ukazoval na onoho panáka, ženský hlas: „Ježišikriste, dyť je to mrtvola!“

12

Je známo, že zkušený vojevůdce dokáže vnutit svou představu bitvy podřízeným velitelům a ve chvíli, kdy propukne boj, může jít spát, protože pak už to všechno není na něm, ale na jeho podřízených. Dodatečné rozkazy by mohly vnést do řad vlastních účastníků bitvy chaos a možná i paniku, prostě je dezorientovat.

Není jisto, zda ředitel hotelu Skalní město, Egon Kraus, věděl něco o bitvě u El Alameinu a o tom, jak se po zahájení bitvy odebral maršál Montgomery do postele.

Egon Kraus prošel hotelem nedlouho před obědem, tedy krátce po jedenácté, a když zjistil, že činnost zaměstnanců probíhá řádně a bez zádrhelů, vyšel na parkoviště, prohodil pár slov s prodavačem suvenýrů u stánku a s hlídačem parkoviště, načež se vydal na krátkou procházku.

Kráčel kaštanovou alejí ke skalám. Na bílé cestě vypadal ve svém tmavošedém obleku s kravatou, ve vyleštěných černých botách, s brýlemi se zlatou obroučkou na nose, blýskajících se stejně jako jeho pleš v okamžicích, kdy mezi listy kaštanů prosvitlo slunce, velice podivně. Hugo Kraus byl ze staré hoteliérské rodiny a potrpěl si na některé věci v oblékání a jednání, jež se v současné době zdály být poněkud výstřední nejen hotelovému personálu, ale i hostům.

Za deset minut byl u dřevěné boudy, odkud startovaly houfy zvědavců za romantikou a krásami přírody. Pozdravil pokladní a dva odpočívající průvodce; vešel přímo do malé místnosti, jež přes letní sezónu byla kanceláří správce rezervace Františka Nývlta.

„A dáš si kafe,“ řekl František Nývlt a postavil konvici na vařič.

Než začala voda vřít, vyložili se oba do otevřeného okna a dívali se na rychle plynoucí proud říčky mezi skalami.

„Klesá,“ konstatoval František Nývlt, „ale včera jsem, měl strach. To byla průtrž, člověče“

„Vzalo to pár tašek se střechy,“ poznamenal Egon Kraus, „a vlítly rovnou na parkoviště. Naštěstí to neodnesl žádnej auťák. Bál jsem se, že kecne lípa, ta za hotelem, u silnice. Je dutá a má namále. Bohužel, jak jistě víš, vámi památkáři chráněná, ale nikterak zajištěná“

František Nývlt sléval vodu na kávu. „Taky nemůžeme stihnout všecko.“ Postavil hrníčky na podnos a ten položil na rám okna. Přisunul dvě židle, aby měli pohodu a výhled.

Egon Kraus si zapálil cigaretu a František Nývlt sáhl do kapsy pro dýmku. „Prej ti v úterý utek kuchař Kábrt.“

„Utek,“ a Hugo Kraus se díval zasněně do průhledu mezi strmými skalami a korunami kaštanů. „Personál si myslí, že má nějakou ženskou“

Sklopil oči od nebe na úroveň terénu, protože tam ho zaujal jakýsi pohyb.

„Hele, tamhle utíká mladej Vacek Copak se mu asi stalo, že tak peláší?“

František Nývlt se naklonil, aby se taky podíval.

„A mává rukama,“ pravil poklidně Egon Kraus.

František Nývlt zneklidněl. „Šel s první výpravou do skal“ V duchu si pomyslel: Sakra, snad se něco nestalo.

Chvála bohu, tady byl naposled průšvih před rokem, když ta tlustá paní hupsla z pramice do jezírka. Málem se utopila, ačkoliv je tam po pás vody.

Tonda Vacek viděl ty dva v okně zdálky, protože Krausovu pleš a Nývltovy šedivé vousy nebylo možné nevidět. „Šéfe,“ křičel, „volejte hned na Bezpečnost a pro sanitku!“

„Někdo ti někam spadnul?“

„Ne! Je tam nějakej utopenej nebo mrtvej!“

13

Tři muži v uniformách a jeden v civilu vyběhli z okresního velitelství Veřejné bezpečnosti na sluncem ozářené náměstíčko a hnali se k volze zaparkované ve stínu stromů.

Jedním z nich byl nadporučík Carda.

Cestou podél navigace k mostu se řítil vůz doktora Bažanta.

Jakýsi skvělý nápad prolétl myslí nadporučíka Cardy. „Zastavte ho,“ zařval na svého podřízeného, „všemi prostředky. Praporčíku, rozkazuju: zastavte ho všemi prostředky!!“

Praporčík bez váhání uposlechl. Rozběhl se přímo před vůz doktora Bažanta, rozpřáhl ruce, odhodlán zahynout pod koly vozu lékaře-lidumila.

Doktor Bažant dupl na brzdu. Pneumatiky zakvílely na dlažbě. Vůz se smykem stáčel napříč silnicí.

Praporčík vztyčil ruce nad hlavu, jako by se chtěl zavěsit do koruny javoru a zachránit se v jeho větvích, ale zřejmě si to rozmyslel. Plavným skokem hupsnul na chodník a kutálel se po něm až k travnatému pruhu říční regulace.

Doktor Hugo Bažant se vykulil z auta. „Tady je někdo cvok, ne?“ rozkřičel se. „Dyť je to sebevrah! Okamžitě ho dám poslat do blázince!“

Praporčík vstával a oprašoval se.

Nadporučík Carda přiběhl k Bažantovi a chytil ho za rameno. „Dobrý, doktore. Zdravej?“

„Infarkt ještě ne, pane nadporučíku,“ pravil doktor Bažant téměř důstojně a začal se šacovat. Zřejmě hledal doutník.

„Pojedete s námi,“ rozkázal Carda.

„Nic jsem neproved, tohle si vypijete!“ Doktor Bažant našel doutník a zjistil, že se mu přece jen klepou ruce. „Zrovna v tyhle chvíli bych potřeboval frťana.“

„Neštěstí v Jestřebskejch skalách. Potřebuju tam doktora,“ a nadporučík Carda vlekl lékaře ke služební volze. „Praporčíku, zavezte doktorovo auto k nám na dvůr!“ A soukaje se za Hugo Bažantem na zadní sedadlo volhy, dodal polohlasem: „Zrzavá ženská znamená neštěstí. To si lidi nevymysleli jen tak.“

„Co to říkáte?“ zeptal se Hugo Bažant.

Carda mávl rukou. „Jedem.“

14

„Zatím jsme udělali to,“ vysvětloval správce přírodní rezervace František Nývlt nadporučíkovi Cardovi, „že posíláme výpravy vedle do Šanovských skal nebo na Stěny.“

Carda přikývl.

„A potom a potom jsem poslal na místo dva volné průvodce a požádal jsem pána, který postiženého uviděl nejdřív, aby byl tak laskav a počkal na místě.“

„Jdem,“ kázal nadporučík Carda. Rozhlédl se a ukázal prstem na Egona Krause: „Vy ne?“

Ředitel hotelu se podíval na své vyleštěné boty. „Radši ne, pane nadporučíku. Půjdu do hotelu, a kdyby“

Nadporučík přikývl. „Mužem jít nějakou zkratkou, ne?“ zeptal se Františka Nývlta. „Pokud si vzpomínám toulali jsme se tady asi před čtyřmi lety, když jsme hledali“ Zakašlal. „To je jedno koho.“

Kráčeli rychle pěšinou, která se vinula mezi vysokými stromy a kapradím. Přeskakovali mokřiny a drobné potůčky, kterých tady na úpatí skal vyvěralo mnoho.

Na místě samém, seděl na pařezu nešťastník, který postiženého objevil, a vedle něho průvodce Vacek, bosý a s vyhrnutými kalhotami. Mokré ponožky a boty sušil na balvanu opodál.

Ukázal pod skálu: „Radši jsme ho tam kvůli vám nechali ležet“ Trochu zaváhal, než řekl: „Já jsem sám poznal, že, že nežije“

Podíval se provinile k doktoru Bažantovi, který se vzhledem ke svému věku a tloušťce za ostatními opozdil a nyní zvolna přicházel a v zubech držel nezapálený doutník.

Usedl ztěžka vedle bosého průvodce. Zahleděl se pod skálu na ležící postavu. „Přeneste ho sem, vždyť ho tam odnesla voda. Copak to nevidíte?“ Zavrtěl hlavou. „Takhle se tam přece nemohl sám napresovat, a že by se to povedlo někomu jinýmu, to pochybuju.“

Carda kývl na hochy v uniformě, co přišli s ním, a bradou ukázal přes potok.

Začali si zouvat boty a ponožky a vyhrnuli si kalhoty.

Průvodce, který se sušil poblíž doktora Bažanta, se zvedal.

„Vy seďte,“ řekl Carda. „A vy dva,“ velel dalším lidem, „mrkněte na druhý straně, jak byla voda vysoko.“

„Nejmíň půl metru,“ ujistil ho správce rezervace.

„A než ho zvednete,“ zavolal Carda, „tak se sakra rozhlídněte kolem! Jasný?“

Voda, kterou se brodili, vytékala zpod skal a sahala jim něco málo pod kolena. Z cesty k úpatí skály bylo asi pět metrů.

Než se sehnuli k nehybnému muži, porozhlédli se kolem. „Jo, voda byla vejš asi o půl metru,“ prohlásil jeden z nich.

„Hoďte ho sem a pak se vraťte,“ kázal Carda.

Ponořili se do šera, jež bylo pod převislou skálou. Vyvlekli bezvládné tělo staršího muže do plného slunce a na chvíli, aby ho mohli lépe zvednout, jej položili do mokrého kapradí, které bylo předtím nepochybně zaplaveno vodou.

Doktor Bažant vstal. „Sakra,“ řekl, „jestli se neklamu, tak je to mrtvola, a to si můžete bejt jistý, pánové, že jsem tu zbytečnej, protože už na dálku je vidět, že to má pěknejch pár hodin za sebou, nuže,“ dodal, „strašně se podobá jistýmu Morávkovi.“

Nadporučík Carda netrpělivě přistoupil k dřevěnému zábradlí, jež lemovalo cestu podél potoka.

Muži hekali a vlekli bezvládné tělo.

Konečně leželo na bílé cestě. Vlastně teď po deštích a záplavě byl písek široké turistické cesty mokrý a nasedly.

„Jo,“ konstatoval suše nadporučík Carda, „je to Morávek. Kde se tady vzal, prokristapána“

Smekl čepici, otřel pot z čela a přiklekl k nehybné postavě. „Vraťte se zpátky,“ řekl těm dvěma, „a ještě se trochu rozhlédněte kolem, ale bude to zbytečný. Já si myslím,“ zvedl hlavu směrem, odkud tekla voda a kde se mezi zelení stromů tyčily bělavé pískovcové skály, „že tam nenajdete nic, a ani tam nic najít nemůžete po průtrži, co se tu přehnala.“

Doktor si zapálil doutník. Sevřel ho mezi zuby a přidřepl k hlavě starého mrtvého muže. Vyhrnul si rukávy saka a košile. Sáhl mu na hlavu, odkryl mu víčka, prohmatal lebku, otočil hlavu na stranu a zase zpátky, rozepl nebožtíkovu mokrou košili a prohmatal hrudník. Pak se ještě podíval na ruce a zahýbal s nimi, pak na nohy, byl trochu směšný, jak se zavalitý, brodil v podřepu pískem cesty, zabafal a vonný dým zvolna stoupal vzhůru k nebi.

Těžce se zvedl a mokré ruce držel trochu od těla. Nakonec prohlásil: „No,“ pohlédl vzhůru na obrovský balvan, pod nímž nalezli tělo Josefa Morávka, „pochybuju, že by starej Morávek lez nahoru“

Nadporučík Carda na něho tázavě pohlédl: „Proč by tam lezl?“

„Protože, pane nadporučíku, tenhle člověk, dřív než se octnul v tamhle tý temný díře, padal z nějaký pěkný vejšky. Rozsekal se na cimprcampr, to vás můžu ujistit.“

„Myslíte,“ zeptal se správce rezervace, „že odněkud spadnul?“

„Spad nebo skočil, to není moje starost. A nestalo se to dneska ani včera.“ Doktor Bažant velice těžkopádně podlezl zábradlíčko a přidržuje se kamenů, jež podpíraly cestu, stoupl na malou plošinku u tekoucí vody a umýval si ruce. „Jestli dovolíte, pánové, nebudu tady vyslovovat žádné soudy, protože“

Do polohlasného pochmurného hovoru, který vedli, se ozval jasný a veselý ženský hlas: „Vážení návštěvníci naší jedinečné přírodní rezervace: zhlédli jste již, díky našimi odborníky pečlivě vybrané trase, větší polovinu skalního města Jestřebské skály. Příroda, slunce, vzduch, mráz a voda zde vytvořily jedinečné a někdy bizarní útvary. Ráda bych vás upozornila, že nyní se chystáme projít nejnebezpečnějším místem tohoto skalního města. Uvidíte útvar, kterému říkáme Cukrová homole. Nyní se jí příliš nepodobá, ale před mnoha tisíci let ano. Působením vody, jež neustále proudí kolem paty homole, se její základna zúžila natolik, že ohrozila stabilitu tohoto více než třicetimetrového skalního obra. Samozřejmě, že správa naší rezervace učinila jistá opatření pro vaši bezpečnost, nicméně však“

Ze zátočiny se vynořila žena v krátkých režných kalhotách. Přes boky jí plandalo vyrudlé, kdysi červené tričko, na nohou měla staré, kdysi bílé plátěnky. Jakmile vstoupila do slunečního jasu, zazářily rudé vlasy jako temně červený oheň pekel, jako nebezpečný plamen skrytý v tajemstvích světa.

Zahlédla skupinku, zmlkla a strnula.

Bezděčně natáhla pravou ruku za sebe, jako by hledala a očekávala nějakou oporu.

Oporou jí měl být mladý muž, který se vynořil za ní. Byl nepochybně duchapřítomnější než ona.

Chytil ji za ruku, strhl ženu zpátky a tiše vykřikl: „A zmizet! A poklusem! Ježiš, to je průšvih!“

15

„Nařídil jsem přece,“ řekl přísně František Nývlt, „že nikdo nesmí vstoupit do rezervace!“

„Asi přišli zadem, Františku,“ řekl chlácholivě průvodce.

Nadporučík Carda se po něm nespokojeně podíval: „To se teprve pozná!“ Pak rozkázal jednomu z příslušníků, který byl v civilu: „Za nima! Hni sebou, člověče! Za nima! A chyť je!“

Mládenec vystartoval a zároveň s ním i jeden průvodce, který nezapomněl cestou sebrat hůl, dlouhou průvodcovskou hůl, ležící opodál sušícího se a bosého Vacka.

Doktor Bažant se vyškrabal zpátky na cestu, utřel si ruce do kalhot a shrnoval rukávy košile a saka. „Jestli se nemejlím, pane nadporučíku, tak když jsme odjížděli, ved jste nějakou řeč, myslím, že pro sebe, vo neštěstí, který přinášejí rezatý ženský“

„Měl jste halucinace,“ prohodil suše nadporučík Carda.

„Hluchej ještě nejsem,“ prohlásil Hugo Bažant. „Ostatně si myslím, pane nadporučíku, že panu Morávkovi už žádnej doktor nepomůže, ale jestli vám můžu dát radu“

Nadporučík nespokojeně zabručel: „Jestli se vám to zdá“

„Jestli vám můžu dát radu“

„No, tak co?“ zeptal se Carda drsně.

„Tak jestli vám tu radu můžu dát, pane nadporučíku, tak bych tady zesnulého pana Morávka dal odvézt do Hradce na prosekturu“

„Copak vy jste shledal něco podezřelýho?“ zeptal se nervózně František Nývlt.

„Neshledal, pane správce,“ prohlásil doktor Hugo Bažant a znovu si zapaloval vyhaslý doutník. „Shledal jsem jen, že ten člověk je strašně pomlácenej, takže moh spadnout ze skály, anebo moh ze skály skočit. Tohle já rozhodnout nemůžu. Ale, a pan nadporučík si vzpomene, já už jsem měl takovej doktorské j případ“

„A jakej?“ zeptal se František Nývlt.

Doktor Bažant zabafal z čerstvě hořícího doutníku a nespokojeně si odfrkl: „Jednou mě zavolali k nešťastný náhodě, a jestli se dobře pamatuju já holt nechci nikomu nic radit. Jel bych domů.“

16

Zoufale prchali hlubokým pískem cesty a šlo jim to špatně, nohy v plátěnkách se bořily.

„Stůjte,“ volal za nimi mládenec, co ho poslal nadporučík Carda. „Stůjte, jménem zákona!“

Mladý muž táhl ženu za sebou a naléhal: „Jsme ztraceni, Gabrielo, pospěš si“

„Dělám, co můžu,“ hekala udýchaně.

„Musíme zmizet v lese. Na tyhle cestě jsme jako na dlani“

„Jedině přes potok. Ale copak ho přeskočím?“

„Musíš! Pak někde uschneš!“

„Tak aspoň tamhle, kousek dál! Tam je to užší Proč vlastně prcháme?“

Nedostalo se jí odpovědi.

Průvodce, který následoval příslušníka v civilu, byl trénovanější, takže ve chvíli, kdy ti dva odbočili z cesty, přeskočili potok a zmizeli v lese, bezpečně se orientoval, protože samozřejmě věděl, jaký je tady terén. Okamžitě přeskočil s pomocí své dlouhé hole potok a vyběhl vzhůru mlázím, aby prchajícím nadběhl.

Ti dva utíkali strání a mladé ženě čvachtala voda v jedné plátěnce, protože se jí při doskoku povedlo dopadnout jednou nohou do rozvodněného potoka.

Slyšeli za sebou pronásledovatele, ale vrchol nízkého hřebene už byl v dohledu.

Byli skoro nahoře. Chtěli se rozběhnout rovinkou, když vtom se z křoví před nimi vynořil průvodce Jestřebskými skalami v zelené kamizole a v zeleném kloboučku, napřáhl hůl a zavelel: „Stůjte!“

Poslechli.

„Co jste zde pohledávali?“ zeptal se přísně. „Vstup do skal je od dnešního rána zakázán.“

„My jsme šli tamhle druhou stranou,“ odpověděla nevinně udýchaná mladá žena. „My jsme nevěděli, že se sem nesmí. Prosím vás, pane, kdybyste byl tak laskav, my budeme“

„A proč jste utíkali?“ zeptal se jich drsně průvodce.

„My jsme se lekli,“ vysvětloval mladý muž.

Chlápek v civilu byl už pár desítek metrů za nimi.

Průvodce si mladého muže prohlédl a na první pohled bylo zřejmé, že se mu nezalíbil. Ten člověk měl na nohou úplně nové modré plátěnky, které byly zběsilým útěkem jen nepatrně zašpiněny pískem, dále bledě modré kalhoty, čisté a kupodivu do této divoké přírody vzorně vyžehlené a ještě, frajer, bílý opasek. A bílou, sněhobílou košili s kapsičkami a nárameníky.

Ne, tenhle frajer se průvodci Jestřebskými skalami opravdu nelíbil.

„Tak vy jste se lekli? A pročpak jste tak kvaltovali? To z toho leknutí?“

„Protože,“ řekl nesměle mladý muž, „ protože právě z toho leknutí“

Průvodce ukázal na příslušníka v civilu, který šplhal vzhůru strání. „Copak jste neslyšeli, že vás stavěl jménem zákona?“

Zavrtěli hlavou. „Neslyšeli,“ šeptla žena. „Na mou duši, neslyšeli“

„Do Jestřebských skal je dneska přístup zakázán,“ oznámil jim průvodce přísně. „A vy jste zákaz přestoupili“

„My jsme ho, prosím,“ řekl mladý muž a začal vysvětlovat: „My jsme ho, prosím, nepřestoupili, my jsme si všimli návěstí, tedy tabule, která je u vstupu do lesa, kde je napsáno, že každý, kdo vstupuje do této přírodní rezervace, musí chodit po vyznačených cestách. A to my jsme, prosím, chodili. Dále je tam napsáno, že se nesmí vstupovat do lesa a my jsme nevstupovali, a že se nesmí trhat jakýkoliv porost, květiny a“

„Tak dost,“ pravil příslušník, který mezitím dorazil. „Tak dost! Máte řečí až nad hlavu. Ukažte mi váš občanský průkaz.“

Mladý muž se zarazil. „Jenomže, víte, já nevím, jestli vám ho mohu ukázat, když vlastně, rozumíte, já nevím, jste v civilu, že“

Udýchaný podřízený nadporučíka Cardy sáhl rázně do náprsní kapsy bundy, vytáhl červenou legitimaci a strčil ji mladému muži před oči: „Podporučík Doubrava. To jsem já, aby vám to bylo jasný. Tak ten občanský průkaz, mladý pane.“

Ten se ošil a bylo mu jaksi nevolno: „Rozumíte, já ho s sebou náhodou“ Osahával si kapsičky na košili a potom kapsy u kalhot. „Musel jsem ho zapomenout. Doma nebo ve voze, já nevím.“ Podíval se na svou společnici a zeptal se: „Nevíš, náhodou, kde jsem nechal“

„Vy jste nějakej frajer,“ konstatoval podporučík Doubrava. „Tak prosím vy, slečno, váš občanský průkaz.“

Upřela na něho udivené, průzračně zelené oči. Zavrtěla hlavou, „Pane podporučíku,“ řekla tiše a upřímně, „já ho taky zapomněla.“

Podporučík Doubrava byl zdrcen nesolidností světa, který ho obklopuje. „Tak půjdete se mnou, a bez řečí,“ pravil mrzutě. „Copak neznáte své občanské povinnosti?“

Mladý muž se podrbal na hlavě. „Známe Jenže občas, rozumíte, podporučíku, nastane taková chvíle“

„Tohle by moh říct každej. Jdem.“

17

Průvodce Vacek spolu se svým kolegou lámali větvičky smrčků a přikrývali nehybné tělo na cestě. Nadporučík Carda opodál našel vyvrácený pařez borovice a usedl na něj. Čepici posunul do týla. „Vy se také můžete vrátit,“ řekl správci rezervace. „Kdybyste potkal cestou saniťáky s doktorem ze záchranky, řekněte jim, že můžou jet domů. Ať pošlou pohřebák, odvezeme pana Morávka na soudní patologii,“ dodal mrzutě, znechucen, že vlastně poslouchá doktora Bažanta jako hodiny.

Ze zátočiny cesty se vynořil podporučík Doubrava provázený průvodcem. Mezi nimi šli oba zadržení.

Zdálo se, že ani tahle úspěšná akce nadporučíka Cardu nenadchla.

Zadržení se blížili a mladý muž vypadal zkroušeně.

Příslušník se zastavil na dva metry před nadporučíkem Cardou. „Soudruhu nadporučíku, přivádím zadržené. Nemají občanské průkazy.“

Nadporučík zvedl k těm dvěma oči.

A najednou zachvátil mladou ženu silný záchvat kašle. Úplně se zhroutila, klesla do podřepu a skryla obličej do dlaní.

„Mám samý nepříjemnosti,“ řekl odevzdaně nadporučík Carda, „situace je tragická a smutná a vy, paní doktorko Steinova, se tady přede mnou válíte smíchy.“

„Já, pane nadporučíku,“ vzhlédla k němu a pomalu vstávala, „nezlobte se, je to, je to trochu hysterie, že“

Nadporučík pokýval hlavou. „Kde se tady berete?“ zeptal se odevzdaně. „Kde se tady, proboha, berete“

Mladý muž sklonil hlavu. „Vážně jsme jeli na vejlet, nadporučíku.“

Podporučík Doubrava a průvodce, který prchající zadržel, poněkud zneklidněli.

„Nemám rád nepřehledný situace,“ prohlásil nadporučík Carda a rozhlédl se po přítomných. „Vidím, že jste poněkud překvapený, jak se s těmahle dvěma vybavuju. Nemám z nich žádnou radost, zvlášť ne z něj, ale co se dá dělat, objevil se tady a já tušil,, když jsem vás viděl z okna, paní doktorko, to už je pár dní, a vy jste jela nepochybně do Opolný, teda když jsem vás viděl, tak jsem předpokládal najisto, že musí dojít k nějaký nepříjemnosti. Kromě obvyklých potíží se zubama vaší tetičky, pardon, paní majorový-Kecový.“ Obrátil se k ostatním a ukázal na zadržené: „Tihle dva, to je paní doktorka Steinova, bydlí v Praze a udělala si dovolenou, aby navštívila v Opolný tady toho mladého muže. A tento mladý muž není, bohužel, nikdo jiný, než kapitán Exner, kapitán Michal Exner, který si zřejmě zajel do Opolný pro svůj auťák a při tý příležitosti vyrazil na krátkou dovolenou. Je to tak, soudruhu kapitáne?“

„Soudruhu nadporučíku,“ pravil Michal Exner skoro uctivě, „jste jasnozřivej.“

18

Kapitán Exner objal pravou rukou doktorku Gabrielu Steinovou kolem ramen, rozhlédl se po přítomných, pohledem zavadil i o nehybně ležící tělo, a zeptal se nadporučíka Cardy nesměle: „Dovolíte nám, abychom pokračovali?“

„Kam?“ zeptal se nadporučík Carda. „Do Opolný?“

„V podstatě ano,“ souhlasil kapitán Exner, „ale nevíme, kdy tam dorazíme. Máme ještě v plánu prohlédnout si, vlastně Gabriela to zná, ale já bych si chtěl prohlédnout Grafenstein. Odpoledne a k večeru.“

Nadporučík Carda pomalu vstal, srovnal si na hlavě čepici a pokýval svou ustaranou hlavou.

„Neštěstí?“ zeptal se kapitán Exner a pohledem naznačil, že tou otázkou míní nehybné tělo a celou situaci, v níž se přítomní ocitli.

„Vypadá to tak,“ mínil nadporučík Carda. „Je to důchodce z Meziboří. Odněkud spadnul.“

Kapitán Exner vzhlédl na hladkou stěnu kolosu z pískovce, pod nímž stáli.

Carda zavrtěl hlavou. „Těžko. Tam by Morávek nevylez. Muselo se to stát někde vejš, a jak byla v noci průtrž mračen Byla povodeň a přinesla ho sem voda.“

Kapitán Exner pokýval hlavou: „Takže my můžeme“

„Klidně,“ prohlásil nadporučík Carda.

Vykročili hlubokým, dosud ještě navlhlým pískem, a pomalu krok co krok kráčeli k věhlasné ozvěně.

Když byli tak na padesát kroků od skalního útvaru zvaného Cukrová homole, zařval nadporučík Carda: „A v noci jste v hotelu? V Opolný?“

„Jak jinak,“ odpověděl mu kapitán Exner. „A taky možná budem tancovat ve vinárně, v zámecký restauraci!“

Pak znovu pokračovali v cestě, ale najednou si na něco vzpomněl kapitán Exner. Obrátil se tedy, a byli už hodně daleko, přiložil dlaně k ústům a křičel: „Ale mám dovolenou, nadporučíku!“

„To jsem nepřeslech,“ rozlehl se Jestřebskými skalami hluboký hlas nadporučíka Cardy.

A poslední slabika se dvakrát vrátila ozvěnou.

19

S pověrčivostí je to prazvláštní. Doprovází člověka celou jeho známou minulostí a nepochybně zde byla už předtím, kdy o ní nemůžeme nalézt stopu. Drží se nás, navzdory všem světonázorům, navzdory povoláním i profesím. Jinými slovy, pověrčiví bývají gangsteři i policajti.

Nelze říci, že by nadporučík Carda byl obzvláště pověrčivý. Jisto ale je, že na zrzaté ženské věřil. K tomu náhodné setkání s Exnerem. Koneckonců už s ním měl nadporučík Carda nejednu zkušenost.

A dále opatrně provokující poznámka doktora Bažanta.

Dobrá. Bylo jasné, že důchodce Josef Morávek nespadl z téhle skály. Bylo zřejmé, že odkudsi spadl a že ho sem připlavila voda. Bude nezbytně nutné najít místo, kam a odkud Josef Morávek spadl, a to nebude ve skalním městě jednoduché. Příležitostí, jak si srazit vaz, je ve skalách bezpočet. Nebylo proč se radovat.

Pro čisté svědomí, šlo hlavou nadporučíka Cardy, svolám lidi a nechám všechno projít, jak se patří.

S rukama za zády prošel několikrát kolem nehybně ležícího těla a potom kráčel dál až k zátočině, odkud se vynořila Gabriela Steinova s kapitánem Exnerem. Civěl proti proudu potoka na cestu, jež se ztrácela ve skalní soutěsce.

Průvodce, který dosud jeho putování bedlivě sledoval, podobaje se při tom diváku z tenisového utkání, se nyní zvedl a šel za ním.

Chvíli uvažoval, co nadporučík pozoruje, a když na to nemohl přijít, pravil: „Možná přemejšlíte, odkud ho přinesla voda.“

„Jo.“

„Od chvíle, co jsem přišel k tomuhle místu, a od chvíle, kdy jsem ho uviděl pod tou skálou, nepřemejšlím vo ničem jiným.“

Carda k němu obrátil hlavu a zvedl obočí. „No?“

„Co kdybyste šel se mnou“

„Můžeme,“ nadporučík chvíli zaváhal, pak se obrátil ke svým lidem: „Počkáte tady, dokud nepřijedou funebráci. Nakládejte tělo velice opatrně. Ručíte mi za to, Doubravo. Pak zavoláte na okres, a na můj rozkaz sem nastoupí všechno, co má ruce a nohy, z přilehlých okrsků a okresů. Sraz,“ Carda se podíval na hodinky, „ve třináct nula nula u tý dřevěný boudy, co je pokladna při vchodu do skal. Rozuměno?“ A aniž čekal na jakoukoliv odpověď, vykročil. „Jdeme, pane průvodce.“

20

Hotel Skalní město Jestřebské skály nebyl žádný interhotel. Nepatřil k mamutím podnikům, v nichž nepřehledné množství zaměstnanců pečuje o ještě daleko nepřehlednější množství hotelových hostů. Byl to docela slušně zaběhnutý podnik druhé kategorie, vedený spořádaně a čistě. Jeho kuchyně měla dobrou pověst a po schodišti se nevalila špína. Kancelář ředitele byla skromně zařízená místnost s dvěma okny do mírně zpustlé zahrady. Kdysi, před padesáti lety, se tam odbývaly veselé letní slavnosti, po kterých zbyl jen rozpadající se dřevěný pavilón, pod nímž kdysi sedávali hudebníci. Pod okny rostly kopřivy.

Egon Kraus zul boty a postavil je za skříň, aby vyschly, protože takhle mokré je nebylo možné vyčistit. Otevřel skříň a obul si boty rezervní, oprášil z kalhot písek, který na nich cestou ulpěl.

Naštěstí tady nikde nebylo bláto, jen písek a písek.

Ze všeho, co na své procházce zažil, mu jedna věc uvízla v hlavě; přemýšlel o ní celou zpáteční cestu a nemohl se jí zbavit; cosi zůstalo nezodpovězeno a nevyjasněno. Při všelijakých vyprávěních s oblibou hovořil o tatínkovi, který říkával: Hotel, hotel, to je žentour. A ředitel hotelu, to si pamatuj, chlapče, je kůň do toho žentouru zapřaženej. A aby kšeft za něco stál, aby se točil, nezbejvá koni, totiž řediteli, chodit a chodit v tom žentouru jak votrocky zapřaženej dobytek. Jinak je s kšeftem amen, kolečka se zastavěj a seš plajte.

Synové bývají po otcích. Jaký otec, takový syn. A i když Egonu Krausovi zdaleka nehrozilo, že by někdy mohl být plajte, naopak měl bezpečnou sociální jistotu dožít se v klidu penzijního věku, tím koněm zapraženým do žentouru byl. Myšlenka sem, myšlenka tam, doba, víry, převraty dějin, světlá budoucnost jakákoliv.

Jsou ještě tací mezi námi.

Sel na obvyklou pochůzku hotelem.

Prohodil pár slov s provozní a upozornil ji, že hlávkový salát se musí podávat ke všemu, děj se co děj, jinak do druhého dne shnije. Prošel kuchyní, nahlédl do hrnců, okoukl stoly, které už teď měly být umyté, alespoň převážná většina z nich. Byly. A šéfa, který stál u výdejního pultu, se jen tak mimochodem zeptal: „Heleďte, Františku, nevíte, kam šel dělat ten Kábrt?“

„Jo, to nevím, řediteli,“ odpověděl šéfkuchař. „Párkrát jsme o tom drbali v šatně. Heleďte: nikomu neřek ani slovo. Musel mít nějaký zajímavý zástoj,“ mínil šéfkuchař téměř závistivě.

Ředitel se odebral na procházku restaurací. Zběžnou a rychlou. Mrkl na servírky, zeptal se vrchního na potíže, nebyly, prošel mezi stoly na terasu, kde se teď v létě také jedlo, a přitom vzpomněl, jako obyčejně, na svého tatínka, pro něhož právě tato část pochůzky byla velevýznamná, neboť obcházel stoly, zdravil a ukláněl se, vždy připraven ochotně vyhovět. Byl živou a čilou knihou přání a stížností.

Tohle se ovšem už dávno nevedlo.

Stačí sešit, co visí ve výčepu na provázku.

Egon Kraus vzdychl.

Z hostů si nemohl nepovšimnout rudovlasé ženy a mladého muže oblečeného až přespříliš zářivě. Právě upravoval slunečník, aby stůl, jenž si vybrali, byl ukryt ve stínu.

Mladý muž na něho bezděčně krátce pohlédl. Egon Kraus pozdravil lehkou úklonou hlavy a seběhl ze schodů do zahrady.

Tohle nebyl jeho rajón, zahrada patřila ke koupališti. Pozdravil se s paní pokladní v budce u vchodu do šaten a vracel se přes parkoviště do hotelu.

Všiml si starobylé kuriozity stojící mezi ostatními vozy na parkovišti, byla to černá mercedeska kabriolet. Střechu měla sklopenou a chrom masky chladiče, reflektorů i nárazníků se zlověstně oslnivě leskl.

Zastavil se, aby si vůz prohlédl.

„Skvělý, co?“ ozval se za ním hlídač. „Řekl bych, že to má nevyčíslitelnou cenu.“

„Vsadím se,“ pravil Egon Kraus, „že s ním přijel mladík v bílé košili a naprosto rusovlasá dáma.“

„Uhod jste, pane řediteli, přesně tak.“

Egon Kraus ještě chvíli postál nad zázrakem techniky z přelomu třicátých a čtyřicátých let a potom se ubíral do své kanceláře. Zde udělal drobnou odchylku od svého navyklého řádu. Normálně měl nahlédnout zpátky do kuchyně a požádat, aby mu přinesli oběd. Tentokrát usedl za stůl, opřel se lokty a pěstmi podepřel bradu. Byla to utkvělá myšlenka, která narušila řád věcí. Díval se do zahrady a bylo nepochybné, že uvažuje. Načež rázně sáhl po sluchátku telefonu.

Ozvala se mu centrála ředitelství hotelů a restaurací.

„Tady Kraus. Slečno, dejte mi kádrováka. Jo, náměstka, přímo To je Podvala? Tady Egon. Rád bych se tě na něco zeptal. Včera nám odešel kuchař. Kábrt. Samozřejmě potřebuju jinýho kuchaře, ale o to nejde. Mimochodem, máš někoho? Nemáš Tak vidíš. K tomu Kábrtovi, Pepo. Dal výpověď v řádný lhůtě? Pokud si vzpomínám, dal. Takže zaměstnanecký poměr, jestli se dobře pamatuju, skončil šestnáctýho. Dneska máme dvacátýho sedmýho. Od toho šestnáctýho do toho dvacátýho sedmýho se zavázal, že bude dál zaměstnán na smlouvu jako brigádník s tím, že může kdykoliv odejít a že mu čas, který si odpracuje od toho šestnáctýho do dne jeho odchodu, proplatíme. Je to tak? Nevzpomínáš si? Zeptáš se? Jo, počkám“ Trpělivě držel sluchátko. Netrvalo to dlouho. „Měl jsem pravdu. To jsem rád. Ne, všechno je v pořádku. Heleď, skončil, hlášení jsme ti poslali včera. Skončil čtyřiadvacátýho, myslím, že odjel před polednem. V pořádku, chtěl jsem se jen zeptat, nevíte náhodou, kam vlastně odešel? Ty to nevíš? Zeptáš se. Proč to chci vědět? Někdy ti to vysvětlím. Cekám.“ A opět trpělivě držel sluchátko a hleděl do zeleně zahrady. „Nikdo neví. Dobře. Cože? Ani Vomáčková, ta stará drbna? Tak vona ti říkala, že se ho přímo ptala, aha. A co jí řekl? Aha! že jsou lepší místa než tahle prdel světa, Jestřebské skály. No fajn, tak ti děkuju. A přijeď někdy na večeři.“

Položil sluchátko a spokojeně se netvářil.

Někdo zaklepal na dveře.

„Dále“

Do kanceláře strčila hlavu paní Trejbalová, co umývala nádobí: „Posílá mě pan“

„Já vím. Ať mi pošle pečený kuře, ale bez přílohy, jen s kouskem chleba. Děkuju, paní Trejbalová.“

Sepjal ruce na stole a hleděl na velký plakát na zdi před sebou. Na plakátě byla barevně vyvedená skála, již se říkalo Cukrová homole, obklopená zelení borovic. A pod ní bílý nápis: Navštivte krásné Jestřebské skály.

Myslí Egona Krause probíhalo, co mu říkával tatínek: Pamatuj, chlapče, že všechno je řízení boží. Náhody, chlapče, neexistují.

Ne nadarmo si na tahle slova vzpomněl nyní. V úterý dopoledne procházel parkovištěm, aby se vydal na obvyklou odpočinkovou procházku k Františku Nývltovi. A na parkovišti, a to Egon Kraus věděl docela přesně, zahlédl Milana Kábrta, jak uctivě zdraví dva starší pány. Jedním z těch dvou byl skoro určitě ten, co skončil pod skálou, na kterou nyní zíral.

A oba ti pánové Milanu Kábrtovi na pozdrav přátelsky odpověděli.

Egon Kraus věděl, že je to blbost, aby mladý kuchař mírnixtýrnix zdravil dva dědky.

21

„Nevím, jestli se pamatujete,“ vykládal průvodce nadporučíku Cardovi, když spolu kráčeli cestou do kopce k soutěsce mezi skalami, místy, kudy předtím prchal kapitán Exner s Gabrielou Steinovou před podporučíkem Doubravou, „nevím, jestli si vzpomínáte, jak a kudy vede prohlídková trasa. Je to motanice, aby si lidi užili Před námi je návrší, jeho hřeben není vidět, protože ho zakrývají stromy a skály. Na hřbet vede cesta soutěskou, co je před námi. Samozřejmě, dá se to obejít pohodlněji podél potoka. Když vylezeme nahoru, vede vyhlídková trasa vlevo, na druhé straně stále stoupá. Potok není moc vidět. Celková vzdálenost od místa, kde potok obtéká návrší, až k vyhlídce na přírodní divadlo, je kolem dvou set metrů. Vyhlídková trasa několikrát odbočuje od přímého směru, aby si návštěvníci rezervace mohli prohlédnout různé skalní útvary“

Šplhali skalní soutěskou po vlhkých schodech a přidržovali se zábradlí.

„Těch schodů je pětašedesát, až vylezeme nahoru, budu pokračovat.“

Zastavili se, aby trochu vydechli. Carda to potřeboval víc.

„Heleďte, teď je potok přímo před námi,“ vysvětloval průvodce. „Není vítr, je krásně slyšet. Teče zleva doprava a tamhle, vidíte, přibližně tam, kde je žlutavá skála, je konec návrší, potok se otáčí doprava a smyčkou k útvaru, kterému říkáme Cukrová homole. Pojďme dál, a bohužel, vejš.“

Stezka se vinula mezi balvany a skalami. Byli vysoko nad vlhkým údolím, skály prohřáté, písek suchý. Průvodce dál vedl řeč: „Protože ho zřejmě připlavila voda, musel se k ní dostat někde po naší pravici. Jenže, kdybychom kdykoliv teď odbočili doprava, tak nenajdete místo, odkud by mohl někdo spadnout, aby skončil jako pan, jak se jmenoval, Morávek, ano, Morávek. To by musel vyšplhat na některou z těch skal, což, ať si říká kdo chce co chce, je sice možné, ale ne v botách, co měl na nohou, a v jeho věku. Stráň pod skalami, mezi kterými jdeme, stráň vpravo, je strmá, ale porostlá lesem. Takže například, pane nadporučíku, kdybyste vylezl tamhle na ten balvan, a já myslím, že by se vám to těžko povedlo, a skočil z něj dolů, dopadnete do korun stromů. A když skočíte tamhle z toho, tak do porostu. A mezi stromy se k potoku těžko skutálíte. Ale prosím, následujte mne.“

Konečně se skály před nimi rozevřely a oni stanuli na ploché náhorní plošině, jež byla asi patnáct metrů dlouhá, široká od čtyř do deseti metrů. Její levou stranu lemovala opět skála, Bože, těch skal tady je, napadlo Cardu, zatímco na pravé straně, kde dole tekl potok, byl výhled do krajiny, totiž: na rozervanou skalní stěnu vzdálenou asi padesát metrů. Plošina byla upravena navážkou a vydlážděna kameny, jinde skaliska otesána, aby se prostor plošiny zvětšil.

„Pohleďte,“ ukázal průvodce na druhou stranu údolí, „Jestřebské skalní divadlo. V útvarech, které vidíte, můžete najít postavy známých dramatických děl. Například: Mefistofeles, doktor Faust, Sajlok s měšcem atakdále. Když má někdo fantazii, může si domyslet cokoliv. Pokud vím, dřív se tomu říkalo Přírodní varhany.“

Přistoupili k železnému zábradlí, které bylo zabetonováno do skály. Dvě železné roury, jedna ve výšce asi šedesáti centimetrů, druhá sto deset. Za zábradlím nebyl sráz, ale kolmá skalní stěna, která po patnácti dvaceti metrech končila v lesním porostu.

„Tak co říkáte tomuhle, pane nadporučíku?“

Carda hleděl zasmušile do hlubiny. Dole se matně leskl potok a jeho voda omývala úpatí skal, na jejichž vrcholu stáli.

„Musel by přelézt zábradlí,“ mínil průvodce.

Nadporučík Carda se rozhlédl. „Anebo taky,“ ukázal na vzdálenější konec plošiny, „obejít. Podívejte, to chce dva tři kroky a stojíte na balvanu, co vypadá jak pecen chleba. Z něho můžete spadnout dolů nato tata. Zábradlí všude dávat nemůžeme. Upozorňujeme návštěvníky, aby na skály nelezli a neopouštěli vyhlídkovou terasu. Samozřejmě, najdou se i lidé neukáznění“

„Ještě si to prohlídnem,“ mínil Carda a podíval se na hodinky. „Ježišmarjá, půl jedny! Tak abysme to vzali trapem zpátky.“

22

Z terasy, kde kapitán Exner s Gabrielou Steinovou obědvali, byl výhled na zelenavou plochu rybníka, který byl ještě tak čistý (aby ne: písek, všude písek), že zůstal krásným koupalištěm. Podél kaštanové aleje vedoucí ke skalám, stála řada dřevěných šaten. Vlevo od rybníka a dál byly louky, jimiž přitékala nějaká říčka či potok. Prostor uzavíraly pískovcové skály, jejichž strohou, posmutnělou šeď projasňovaly zelené plochy lesa; zvláště borovice se zářící oranžovou kůrou v korunách.

Kráčeli pod klenbou kaštanů na oběd a viděli odjíždějící furlong. Vypadal přízračně v zářivém letním dnu v popředí s veselým rejem koupajících se.

Zmizel v průrvě mezi skalami.

Odkudsi zdálky se ozvala siréna služebního vozu. Kvílela neodbytně a kvílení se blížilo. A pak ještě další, a jiná z druhé strany.

Kapitán Exner hleděl na dno zmrzlinového poháru. Povalovala se tam ve zbytku griotky jahoda, temně rudá, barvy schnoucí krve.

„Abychom jeli, drahá Gabrielo,“ pravil nevesele; rázně jahodu rozpůlil lžičkou, „protože si myslím“

„Všechno, co si myslíš, stojí za to, aby bylo sděleno,“ řekla s prohnanou oddaností Gabriela Steinova. „Bude rušno a já se bojím“

Položila mu ruku na předloktí a laskavě prohlásila: „Pan Morávek byl starý. Lezl někde po skalách, kde neměl. Moc jsem ho neznala, ale nikdy mi nepřipadal jako zvědavý stařík. Ovšem ve stáří napadají člověka podivné věci. Zamotal se Třeba trpěl závratěmi, motejlicí, jak říkala naše babička, copak víš? A spad, chudák.“

„Jestli míval závratě, měl by vědět pan doktor Bažant.“ Exner spolkl druhou půlku jahody. „Nechť se ho, milá Gabrielo, zeptá nadporučík Carda. Jedeme. Kam?“

„Chceš ještě vidět krásy přírody?“

„Chci.“

„Chceš vidět trosky hradu Grafensteinu, kde se v temných pobělohorských dobách shromažďovali utrakvisté a odkud odcházeli jako exulanti?“

„Chci. I když je to zase smutná věc. S tebou,“ pravil s hlubokým přesvědčením, „budou vzpomínky na staré doby méně pochmurné.“

„Chtěl bys vidět jezírko pod bývalým hradem, kde nepochybné za měsíčných nocí tančí rusalky?“

„Chtěl bych tam být za měsíčných nocí, ale“

Rázně vstala: „Jedeme, dokud svítí slunce, můj kapitáne.“

A stalo se, že když vyjížděl z parkoviště lesknoucí se pochmurný černý brouk staré mercedesky a zlověstně blýskal chrómem, musel rychle udělat místo dalším služebním vozům, jejichž sirény nepřestávaly zoufale kvílet. Cestou po silnici k hradu Grafensteinu potkali ještě čtyři podobně kvílející auta.

„Bude,“ usmál se spokojeně kapitán Exner, „mumraj.“

23

Do plošiny, z níž se otevíral pozoruhodný výhled na roztodivné útvary Skalního divadla Jestřebských skal, pralo odpolední slunce.

Nadporučík Carda se držel železného zábradlí jako kapitán lodi okraje velitelského můstku, čepici si posunul do týla, avšak po vznešených pocitech velitele, obratně řídícího přesně naplánovanou operaci, v něm nebylo ani stopy.

Dole šuměla říčka a zněly tlumené hlasy jeho lidí a praskání větviček, jak se prodírali mlázím proti tekoucímu proudu. Hlasy se vzdalovaly a nadporučík věděl, že zbytečně. Pár desítek metrů proti proudu se stáčel potok pod převislou skálu a několik desítek metrů se líně ploužil lesem na dně nehluboké strže.

Nadporučík byl přesvědčen, že důchodce Morávek skončil svůj život tady, pod ním, pod touto vyhlídkou.

Po usilovném pátrání se našla hůl, která uvízla mezi větvemi stromů, a klobouk, který zůstal trčet v koruně jedné z borovic.

Hůl byla nepochybně Morávkovým majetkem, neboť na její rukojeti byl vypálen nápis: Karlu Morávkovi k jeho padesátinám Klub čs. turistů Jestřebské župy.

Nadporučík Carda věděl, že Karel Morávek byl otcem důchodce Morávka.

Byla to tedy nešťastná náhoda nebo se opuštěný důchodce rozhodl sám skoncovat se životem?

Zbytečně běhalo lesem a skalami šestadvacet lidí a pět psů.

Za jeho zády ústila na plošinku cesta, kudy se sem přicházelo. Vedla hustým mlázím mladých stromů. Někdo po ní se supěním běžel k vyhlídkové pěšině.

Nadporučík se ohlédl.

Ze smrkového porostu se vynořil zarudlý a udýchaný příslušník: „Soudruhu nadporučíku, soudruhu nadporučíku, pojďte se na něco podívat. Něco“

„Copak?“ zeptal se Carda mrzutě a srovnal si čepici, jak to má být a jak je to v pořádku.

„Pojďte“

Nespěchal. Jednak měl svoje léta, a pak, nebyl zvědavý. Koneckonců co by mohlo v houštině být?

S odporem a zřetelnou nechutí se Carda prodíral mezi větvemi porostu a nakonec raději klesl na kolena a lezl po čtyřech.

„Tamhle,“ ukázal příslušník, za jehož zadkem se sunul. A pak to uviděl.

Byla to věc v těchto místech, tak čtyři metry od cesty, dost podivná. Fotoaparát. Kdyby byl zavřený a v pouzdře, dalo by se předpokládat, že sem nějakému turistovi nešťastnou náhodou zapadl. Ale to by musela být pořádná smůla. Kožené pouzdro fotoaparátu Kijev bylo otevřené. Ale to nebylo všechno. Fotoaparát byl z pouzdra vyšroubovaný a z jeho zadní otevřené části se vinul bílý svitek osvětleného filmu. Tyhle náhody, poručík Carda to věděl, se nestávají.

U podivného nálezu seděl na bobku druhý příslušník, u nohou mu ležel služební pes.

„Snad to nevyčuchal?“ podivil se Carda.

„Ale kdepak,“ pravil psovod. „Po dešti se nic vyčuchat nedá. Našli jsme to náhodou.“

„Běžte pro fotografa,“ kázal nadporučík. „Potom opatrně sebrat. Hlavně pozor na film. Třeba nebude celý,“ zničený nedořekl, ani tomu sám nevěřil.

Vyhrabal se zpátky na cestu a došlo k něčemu, co jeho klid rozvrátilo definitivně.

Až měl pocit, že s děsivou osudovostí.

Na cestě čekal podporučík Doubrava. Na dlani mu ležel jakýsi rozmoklý sešitek. „Našli to tamhle,“ pravil. „Dva metry od skály, co vyčuhuje nad mlázím,“ ukázal na opačnou stranu stezky, než ležel pohozený fotoaparát. „Kde se tam tahle věc, sakra, mohla vzít?“

Nadporučík Carda opatrně prstem nadzvedl tuhé desky sešitku, aby se podíval na první stránku.

Ačkoliv bylo horko, poněkud pobledl. „Sakra,“ pravil tiše, „takováhle věc se musí najít zrovna v tomhle okrese a zrovna v momentě, když chudák starej Morávek skončí svůj život.“ A dodal téměř prorocky: „To vám garantuju, podporučíku, že nastane mela.“

24

„Ano, ano,“ a poručík Beránek psal pilně do svého tlustého notesu s černými deskami. „Ano, rozumím, rozumím. Tak to bych měl všecko A jaképak je tam počasí?“

Ve sluchátku bylo chvíli ticho. A pak se ozval hlas nadporučíka Cardy. „Ujde to Myslíte, že“

„Jestli dovolíte,“ pravil poručík Beránek a rozvalil se ve vrzajícím křesílku u svého pracovního stolu. „Jestli dovolíte,“ hleděl spokojeně na své kulaté bříško, „tak bych vám, soudruhu náčelníku, položil pár otázek.“ Se zvrácenou hlavou hleděl z okna na modré nebe, poněkud do černa zakalené odpoledním smogem horkého pražského dne. „Nuže, soudruhu náčelníku, otázka číslo jedna: je vám známo, že v Opolné je v současné době na dovolené? Je. Dobře. Otázka číslo dvě: hovořil jste s ním?“

Odpověď nadporučíka Cardy byla obsáhlejší, takže si mohl poručík Beránek sáhnout do papírového pytlíku na psacím stole a ulomit v něm půlku rohlíku, a než Carda dokončil odpověď, měl ho v sobě.

„Aha. V podstatě jako obyčejně. Tyhle žertíky se od něho samozřejmě dají čekat. Už s nimi unavuje, náš kapitán.“ Poručík Beránek vzdychl. „A teď otázka číslo tři: myslíte, že nás budete potřebovat?“

Odpověď byla tentokrát stručnější, takže poručíku Beránkovi se nepodařilo sníst zbývající půlku rohlíku a špička mu zůstala v ruce. Pozorně si ji prohlížel, když odpovídal: „Takže je to pro nás vlastně radostná zpráva. Podívejte, soudruhu nadporučíku, já se tam podívám a zavolal bych vám to Aha, myslíte, že by bylo dobře, kdybych zavolal do Opolné? Vy tam budete? To se vám divím. Ale když jinak nedáte Ne, to je maličkost, mám to pár kroků. A začíná nám tady, abych vám to řekl přesně, příjemný vlahý letní večer.“

Poručík Beránek položil sluchátko, zastrčil špičku rohlíku do úst, rázem ji schrupnul, jako by suchý zbytek pečiva byla mandle či křehká cukrovinka; zvedl své bříško, neboť to bylo dominantní částí jeho postavy, ze židle, přistoupil k lednici v koutě, odkud vytáhl láhev s mlékem. Pozorně odklopil víčko, napil se, víčko zasev přiklopil, lednici zavřel, vrátil se ke stolu pro svůj notes, který strčil do náprsní kapsy saka a načmáral na papírek tento vzkaz: ‚Drahý Vlčku, jdu do Intercontinentalu. Volal Carda z Meziboří. Náš kapitán ještě žije, ale asi se mu stejská. Přesto si jdi domů lehnout.‘

25

Zapadající slunce propůjčilo modrošedé břidlici, jež kryla střechu zámku v Opolné, narůžovělý lesk věčných, tichých ohňů.

Vrchní Karlík hleděl na zázrak, jež stvořilo podvečerní světlo letního dne, na zázrak světla, nad nímž by se zachvělo srdce každého malíře, nepřítomně a neúčastně. Buď byl zcela zvyklý vidět zámecké střechy nad domy náměstí, protkané sytou zelení měděnky v místech, kde byly žlaby a oplechované záhyby kolem oken a na zlomech střechy, nebo přemýšlel o něčem jiném; možná rovněž, že jeho duše nebyla přístupná těmto krásám světa.

Stál dva kroky od stolu v koutě, kde právě večeřel kapitán Exner s doktorkou Steinovou. Omluvil se, že ke kuřeti nemůže, bohužel, nabídnout nic jiného než až příliš voňavý Tramín; a vyjádřil se přitom pohrdavě o břečkách, slazených a nechutných, jež jsou jim dodávány ze skladů Restaurací a jídelen, a které, bohužel, mnozí zákazníci žádají.

„Promiňte, pane Karlík,“ kapitán Exner odložil příbor a utřel si ubrouskem ústa, „promiňte, že vás vyrušuji ze zamyšlení“

Bylo zřejmé, že právě na tohle vyrušení vrchní Karlík čekal. Naklonil pozorně hlavu: „Račte si přát, pane doktore?“

„Jak to váš kuchař dělá, že tohle smažené kuře je přímo vynikající?“ zeptal se kapitán Exner. Vzápětí zkřivil tvář a cukl pravým koutkem úst, neboť ho Gabriela Steinova pod stolem kopla do kotníku.

S úsměvem se k ní naklonil: „Ale je opravdu znamenité, drahá Gabrielo“

Pan vrchní Karlík pokrčil skromně rameny: „Pane doktore, kuře jako kuře. Na smaženém kuřeti se v podstatě nedá nic zkazit, pokud ovšem kuchař, a já jsem mu to připomenul, vymění olej a nepřepálí ho.“

„To není,“ a kapitán Exner zavrtěl nedůvěřivě hlavou, „to není jenom čerstvým olejem, pane vrchní. Řekněme si to otevřeně: v čem je fígl? Podívejte, já smažil kuře snad stokrát. Mám na to fritovací hrnec. Ne že by se mi to nepovedlo“

„To máte tak,“ naklonil s úsměvem hlavu pan vrchní, „jestli si račte vzpomenout, ráno jsem se vás ptal, jestli byste neměl nic proti tomu, kdyby bylo k večeři smažené kuře, a vy jste řekl, že nikoliv. Je tomu tak, pane doktore?“

Kapitán Exner vážně přikývl.

„Nuže, přiznám se vám, pane doktore, že nedlouho předtím, než jsem se vás ptal, mi volal jeden známý, bydlí tady nedaleko, a ptal se mě, jestli náhodou nemám zájem o dvě tři čerstvá kuřata. Já samozřejmě zájem měl, protože vím, jak ten člověk hospodaří a jak s drůbeží zachází a čím ji krmí.“ Vrchní Karlík se usmál: „Není to nic jiného, pane doktore, jestli dovolíte, než kvalitní surovina, naprosto čerstvá. Maso na vašem talíři nepoznalo žádnou umělou výživu, kterou cpou kuřata ve všech drůbežárnách, vyrostlo na zdravém vzduchu a při dobré stravě. Kromě toho,“ pan vrchní Karlík přimhouřil levé oko, „strouhanka nebyla plesnivá a stará, a vajíčka, račte dovolit, domácí. V tom je zázrak celé věci, pane doktore.“

Kapitán Michal Exner vzdychl. „Ano, bohužel je,“ a uchopil znovu příbor.

Vrchní Karlík byl nyní spokojen a chystal se vyslyšet volání ostatních hostů po čilejší obsluze. A jak tak bezděčně vyhlédl oknem na náměstí, zarazil se a svraštil čelo.

„Problém?“ zeptal se kapitán Exner.

„Obávám se, že ano, pane doktore. Před naším hotelem právě zastavil vůz a vystupuje z něho náčelník okresního oddělení Veřejné bezpečnosti, pan Carda.“ A dodal: „Bojím se, že vám nebude dopřáno v klidu povečeřet.“

„To je osud,“ pokrčil rameny kapitán Exner. „Ale domnívám se, že nadporučík Carda přes všechny problémy, kterými byl dnes pronásledován, a já vás ujišťuju, pane vrchní, že jimi určitě pronásledován byl, dá si to vaše skvělé kuře k večeři taky.“

26

Stejně jako Opolná, i pražské Staré Město bylo zalito narůžovělou září zapadajícího slunce. Poručík Beránek, kráčející ulicí, si pitoreskní hry světla a jiskřivých barevných tónů nevšímal. Jednak na to neměl náturu a jednak ho nějaké zapadající slunce nevyvedlo z míry. Šlo mu především o to, dojít k Intercontinentalu nejkratší cestou a celou záležitost vyřídit co nejrychleji. U staronové synagógy se rozmrzele prodral zástupem turistů, obdivné vzhlížejících, podle jeho soudu, k nepříliš vzhledné a poněkud omšelé věkovité památce.

Portýr hotelu v nažehlené uniformě si ho pozorně prohlédl, ale nepřiskočil, aby otevřel dveře.

V hale zamířil poručík Beránek bez rozhlížení přímo k recepci.

„Poslyšte,“ pravil recepčnímu, „jestlipak mi můžete říct,“ vytáhl z náprsní kapsy svůj tlustý notes v černých deskách a zalistoval jím. „Jestlipak mi můžete říct: bydlí tady,“ Aby se příliš nenamáhal se čtením poněkud složitého jména, obrátil notes k recepčnímu a tlustý ukazovák zapíchl do místa, kde měl napsáno jméno, „tenhle pán?“

Recepční zvedl obočí. Chvíli jméno studoval, jako by váhal, zda má či nemá člověku v ochozených botách, v kalhotách volně visících na šlích a pomačkaných, jakoby neviděly žehličku už hezky dlouho, v saku, které rozhodně nebylo posledním výkřikem módy, sdělit vůbec jakoukoli informaci. „Ehm“

„No tak, bydlí nebo ne?“ zeptal se poručík Beránek. „Jste snad němej nebo neumíte česky?“

„Jestli dovolíte, jména hostů“

„Jména hostů,“ prohlásil poručík Beránek, „nejsou žádným státním tajemstvím. Tak bydlí nebo ne?“

„Ovšem,“ odpověděl opatrně recepční a zalistoval v knize hostů. „Ano, prosím. Sir Cecil Robert f folk es zde skutečně bydlí.“

„A je doma?“

Recepční bezpečně věděl, že Angličan se pár dní někde potuluje, ale odpověděl: „Jestli dovolíte, podívám se“

Poručík Beránek sklapl notes a zastrčil ho do kapsy.

„Ovšem,“ pravil recepční poté, co přejel očima řadu klíčů, „ale nepřeje si být vyrušován.“

Poručík Beránek zaťukal prstem na knihu hostů: „To máte tadyhle poznamenaný?“

Recepční pohlédl do knihy a přikývl.

„Tak jestli je tady, tak ho vyrušte.“

„To bohužel bude vyloučeno, pane, pane“

„Chtěl jsem to vyřídit přátelskou domluvou,“ vzdychl poručík Beránek. „Nechtěl jsem dělat rozruch s představováním, ale když jinak nedáte,“ sáhl do kapsy a vytáhl odznak. „Kriminálka, já jsem poručík Beránek.“

„To je ovšem jiná, soudruhu poručíku, to je jiná, to je v naprostém pořádku. Mohu vám sdělit, že sir Folkes před několika dny odcestoval a ještě se nevrátil, aspoň pokud je mi známo. Ovšem pokud jde o vzkaz, že nechce být vyrušován, soudruhu poručíku, ten je tu skutečně zapsán. Má ho i telefonní ústředna, protože náš host si to výslovně přál. Kdyby se kdokoliv ptal, kde je a co s ním je, měli jsme říct, že si nepřeje být vyrušován.“

„A kdypak odjel?“

„Bohužel,“ recepční tentokrát opravdu nevědomost nepředstíral. „Bohužel nevím, ale mohl bych se zeptat. Tohle si poznamenala paní Molková, dovolíte, zavolal bych ji, určitě bude doma.“

Mezitím co recepční telefonoval, poručík Beránek se opřel lokty o pult a trpělivě čekal.

„Byly by to, prosím,“ hlásil recepční, „čtyři dny. Neoznámil, kam odjíždí, ani na jak dlouho. Pouze zde nechal tento vzkaz.“

Poručík Beránek chvíli přemýšlel a mnul si bradu. „Myslíte, že by tamhleten,“ ukázal palcem přes rameno na zlatem krumplovaného portýra u vchodu do haly, „mohl něco vědět? Pokud ovšem měl službu.“

„Ten určitě ne,“ prohlásil recepční, „ale s paní Molkovou sloužil pan Nováček. Právě skončil. Okamžik, zavolám do šatny, možná že ho zastihneme.“

Zdálo se, že poručík Beránek je s čilou ochotou recepčního hotelu Intercontinental spokojen.

„Mám zavolat,“ ptal se recepční, „anebo“ Aniž dokončil větu, kývl na zřízence a tím dal poručíku Beránkovi najevo, že bude nadšen, rozloučí-li se s ním a bude-li následovat do šaten zaměstnanců muže, kterého přivolal.

A poručíku Beránkovi koneckonců nic jiného nezbývalo.

Měl vlastně štěstí.

Zastihl starého pana Nováčka právě ve chvíli, kdy si navlékal civilní kalhoty.

„Já jsem poručík Beránek z kriminálky,“ představil se rovnou a poslal zřízence pryč. „Těší mě, že vás poznávám, pane, ale potřebuju vědět jednu věc: prý jste měl službu, když odjížděl pan, pan,“ a poručík Beránek znova musel sáhnout do náprsní kapsy a vytáhnout svůj notes v černých deskách, zalistovat v něm a najít jméno, které konečně nyní přečetl: „Folkes, tuším, že se to čte Folks, pane.“

„No, nevím ovšem,“ odpověděl pan Nováček opatrně, „jestli řečený pán opravdu v době mé služby opustil hotel naposled. Já ho naposled viděl ten den, kdy jsme měli společnou službu s paní Molkovou. To jsou čtyři dny. Nebo pět? Na tom vlastně nesejde. Prostě tehdy jsem ráno, a na to se pamatuju dobře, pane poručíku, viděl pana Folkse. Bylo kolem deváté hodiny, když vyšel z hotelu, a dokonce si pamatuju, s kým odjel.“

„Prosím vás,“ podivil se poručík Beránek. „Jen se klidně oblékejte dál a povídejte. Ale vysvětlete mi, jak si to můžete pamatovat? V tomhle hotelu bydlí, pokud já vím, kolik set hostů“

„Hned to vysvětlím,“ řekl portýr téměř tajemně. „Jednak pan Folkes je velký a poměrně nápadný člověk. Za druhé: bývá oblečen dosti nedbale. V našem hotelu bydlí většinou obchodníci a ti dbají na své oblečení často až příliš úzkostlivě. Ale panu Folkesovi na obleku příliš nezáleželo, a kromě toho měl vždycky kolem krku uvázaný červený šátek, jako pionýr, rozumíte? A potom, a to vám musím říct, to bylo nezapomenutelný, když z hotelu vyšel, vytáhl z náprsní kapsy krásnou placatku v kůži, se stříbrným uzávěrem. V kůži byl vytlačený a provedený v barvách jakýsi znak, patrně to byl jeho rodový erb. A pan Folkes se z placatky napil. Odmítl taxi a čekal. Vůbec bych si nepamatoval, jak a s kým odjel, ale s dovolením, vůz, do kterého nastoupil, byl mimořádně nápadný.“

„Čím, prosím vás?“

„Byla to, pane poručíku, sešlá a prorezlá škodovka, jaké se před naším hotelem objevují jen zcela výjimečně. Vůz řídila mladá dáma a pan Folkes si k ní přisedl. No, a pak společně odjeli a od té doby jsem ho neviděl. Nemohu vám samozřejmě říct, jestli se nevrátil ještě večer nebo druhý den, to jsem neměl službu, ale prostě viděl jsem ho odjíždět v ten den, kdy jsme sloužili společně s paní Molkovou.“

„Jak ta mladá dáma vypadala, si nevzpomínáte?“

„Ne, bohužel ne, jenom mám pocit, že měla vlasy tmavé a velice nakrátko ostříhané“

„A barva vozu?“

„Ta, pane poručíku, myslím, byla kdysi bledě modrá anebo myší šedá, jestli rozumíte, aspoň tenhle dojem ve mně zůstal“

Poručík Beránek usedl na lavici, vytáhl z náprsní kapsy tužku a zapsal si údaje do notesu. Hlučně jej sklapl. „Tak vám děkuju, a kdybychom s vámi potřebovali ještě mluvit“

„Zde, prosím, v recepci vám dají všechny potřebné informace,“ řekl kulantně portýr, snad kdysi číšník, a důstojně si na hlavu posadil bílý plátěný klobouk. „Jestli dovolíte, mohu odejít?“

„Jo. Vypadnem spolu. Ještě bych tady moh někde zabloudit.“

Vyšel s vrátným před hotel a rozloučili se. Poručíka Beránka napadlo, proč vážit cestu po horké dlažbě zpátky do úřadu, když může do Opolné zrovna tak dobře zavolat z recepce hotelu. Obrátil se tedy na podpatku a zmizel za skleněnými dveřmi.

Tentokrát mu je portýr úslužně otevřel a pozorně za ním zavřel.

Zvěsti se, jak známo, v jistém prostředí šíří bleskem.

27

Co se dá dělat, do třetice: Rudá koule zapadajícího slunce zbarvila dorůžova kopce a stráně, jež obklopovaly Meziboří. A nahoře nad lesem, kde byla skupina pěti chalup, kterým se podivnou a nesmyslnou náhodou říkalo osada Austrálie, bylo dosud vidět polovinu slunce, zapadajícího za vzdáleným horizontem pásma hor. Na dvorku první chalupy, stojící pár kroků od cesty, poloseděl, pololežel v jednoduchém skládacím lehátku sir Cecil Robert Folkes.

Plot byl plaňkový, stará vrata rovněž, takže kdokoliv šel kolem, mohl zhlédnout jeho pobledlou tvář.

Ale pěšina zůstala opuštěná.

A sir Cecil obhlížel kopcovitý kraj unavenýma očima. V jedné ruce držel žlutou tabletku, ve druhé starobylý porcelánový buclák zdobený modrými květy. Se zřetelnou nevolí se střídavě díval na pilulku a na hladinu temného nápoje v hrnku.

„Už jsi spolkl ten prášek?“ ozvala se z chalupy Alžběta Heyduková.

„Copak prášek,“ zaúpěl sir Cecil, „prášek, to je maličkost, ale to budu muset pořád pít tenhle čaj?“

„Nic jiného ti nezbývá. Ostatně v Anglii“

„Nejsem v Anglii,“ prohlásil sir Cecil. „A tohle není čaj, ale smradlavej blivajs. Jak že mám dlouho ležet? Tejden?“

„Nejmíň,“ prohlásila Alžběta Heyduková a šla si k němu přisednout. V ruce nesla talíř s chlebem, který si namazala a obložila kousky sýra. S náznakem pokory usedla na stoličku k jeho nohám. „Tejden,“ opakovala po něm a v jejím hlase byla patrná jízlivost.

Sir Cecil se zamračil. Vložil žlutou pilulku do úst a zapil ji bylinkami. Polkl a otřásl se. „Podívej,“ řekl, „tento lék, jenž není v mé zemi znám, jakže se to jmenuje“

„Mexaform,“ řekla.

„Mexaform je znamenitý prostředek. Tvůj starý lékař je geniální. Jistě sis všimla, že se mi dnes velice ulevilo“

„Ano, frekvence tvých sprintů přes dvůr se neobyčejně snížila a už nejsou tak rychlé.“

„Vidíš. Předpokládám, že zítra budu v naprostém pořádku, a můžeme se vydat na cesty. Chci poznat tento kraj. Horečku nemám a bylo by nedůstojné, abych zde trčel, jen zcela nepatrně nemocný, a nepoznával kraj a lid.“

„Domorodci,“ pravila Alžběta Heyduková, „tě všude radostně uvítají.“

Sir Cecil spokojeně zavřel oči. „Po námaze těchto dní se přece jen cítím poněkud unaven. Sním o nosítkách a čtyřech nosičích, kteří mě v nich ponesou od jedné pamětihodnosti této vzácné země ke druhé.“

„Takže se půjde spát.“

„Spát? Už teď? A bez kapky“

„Bez jakékoliv kapky. S hrníčkem čaje, můj drahý.“

Sir Cecil Robert Folkes vzdychl.

28

Společnost sedící v koutě restaurace hotelu Rychta byla na první pohled podivná. Rudovlasá doktorka Steinova v džínové košili, rozepnuté poněkud víc, než by se slušelo, na hrudi se jí houpal menší kančí zub zasazený do stříbra a zavěšený na tenkém řemínku (snad jako symbol jejího povolání), kapitán Exner tu seděl v bledě modré košili, na jejíchž manžetách se zlatě leskly knoflíky, a vedle nich ve strohé, poněkud déletrvající službou omšelé uniformě, nadporučík Carda, s vlasy rozcuchanými a s tváří zarudlou, poznamenanou horkem a potem namáhavého dne. Hodlal okamžitě zahájit výklad problému, ale kapitán Exner ho donutil, aby nejdříve povečeřel smažené kuře. Nadporučíku Cardovi nezbylo než poslechnout a teď strašně zatoužil po pivu, které si nemohl dát, protože neprozřetelně přijel na tuto schůzku sám.

„Já si myslím,“ mínil kapitán Exner lehkomyslně, „že teď se už nemůže nic zmeškat, nadporučíku. Moc tomu nerozumím,“ pokračoval skromně, „ale jestli vám to nebude vadit při jídle, dovolím si poznamenat, že to tělo“

Nadporučík Carda s plnými ústy přikývl. „Je to jasný, začínající stadium rozkladu. Už to mám potvrzený z patologie.“

Dojedl, utřel si způsobně ústa a požádal o limonádu.

„Můžu začít?“ zeptal se. „Jestli to ovšem tady paní doktorku nebude nudit.“

Doktorka Steinova zavrtěla hlavou, rudé vlasy zaplály a podobaly se v té chvíli, i v skromně osvětlené hospodě, plamenu naděje v temné jeskyni nicoty.

„Tak koukněte, soudruhu kapitáne,“ začal vyprávět svou verzi nadporučík Carda, „mně se to zpočátku jevilo, protože jsem obyčejnej venkovskej policajt a žádný divy se v tomhle okrese celkem nedějou, ovšem pokud se tady neobjevíte vy; tak tedy, byl jsem přesvědčen, že starej Morávek spad nešťastnou náhodou ze skály. Koneckonců starej člověk špatně vidí, může šlápnout vedle nebo na nepříhodný místo. Jenže jedna okolnost mě zmátla“

„A jaká?“ zeptal se kapitán Exner.

„Především, protože jsem pověrčivej, proč bych se k tomu nepřiznal, když jsem uviděl vás a tady paní doktorku. Jistě mi promine, ale já jsem hluboce přesvědčené j, že zrzavá ženská přináší v každým případě a do každýho místa neštěstí. Prosím,“ a nadporučík Carda zvedl k doktorce Steinové omluvně obě dlaně, „prosím, paní doktorko, můžete mi to prominout? Ono vám nic jinýho nezbude, protože vy nemůžete za to, že jste rezatá, a na druhým místě je to fakt, totiž ta přítomnost rezatý ženský, fakt, kterej je ověřenej zkušeností s letitou moudrostí,“ dodal nadporučík Carda. Tím ukončil téměř etnografický výklad a přistoupil k věci: „Dal jsem prohledat celý to místo proti proudu potoka. Sezval jsem k tomu spoustu lidí. Měl jsem vítr, že je tam táhnu zbytečně a bál jsem se, aby si ze mě nedělali psinu a neříkali, že tomu starýmu dědkovi haraší v kotrbě. Pozval jsem i psovody, ačkoliv jsem věděl, že je to po tom dešti naprosto zbytečný. Samozřejmě že bylo. Ale celý tý rozsáhlý akce nelituju, protože jednak,“ a nadporučík Carda začínal počítat na prstech, „jednak jsme našli jeho hůl. Totiž hůl jeho otce, kterou zdědil. Hodinář a zlatník Morávek umřel asi před patnácti lety. Za druhý jsme našli klobouk. Jo, klobouk, ačkoliv já viděl chodit důchodce Morávka v klobouku jenom, ale to podtrhuju, jenom v zimě. On nebyl plešatej, jestli rozumíte. On měl pořádnou hřívu, takže v létě mu byl klobouk na nic. Klobouk je divnej. Zůstal viset na borovici pod místem, odkud Morávek musel spadnout. Kdyby spad odjinud, musel by bejt horolezec. Jestli rozumíte, on spad z vyhlídky u Skalního divadla. Z kterýho místa přesně, nám nepoví nikdo. Přepadnout přes zábradlí nemoh, ale,“ a nadporučík Carda se téměř rozhorlil, „ale snad se bůhvíproč hrabal právě tam, kde je mezi kamením možný dostat se až nad zábradlí. Mám dokonce teorii, že opravdu spad z místa na levý straně vyhlídky. Vy se samozřejmě nepamatujete, ale je tam pěšinka, co pěšinka, sotva tak místo na šlápotu mezi kameny. Vejš na skále už se dá pohodlně stát. A tam, když se dá člověk na tý skále zdola, z plošinky, vyfotografovat, tak za ním je, no za ním je masív těch šedivejch skal, co jim říkají Divadlo; takovej nesmysl. Ale proti nebi to pěkně vypadá. Jsem přesvědčenej, soudruhu kapitáne, a za chvíli se to pokusím doložit, že asi skutečně spad z tohohle místa, kam i takovej starej dědek moh docela lehce vylízt. Zábradlí tam není, protože se nepředpokládá, že normální turista poleze na balvany vedle zábradlí. Normální turista se tam možná někdy vyhrabe, i když tam není zábradlí a je to věc správy rezervace, ale prosím vás, to by muselo bejt zábradlí všude. To aby se zbláznili a udělali klandry po celý desetikilometrový trase. Že jo, paní doktorko?“

Doktorka Steinova se zájmem přikývla: „Nepochybně, pane nadporučíku.“

„Tak vidíte,“ pokračoval Carda. „Já jsem to možná začal z tý špatný strany, když jsem mluvil vo holi a vo klobouku. To se našlo na jedný straně. Tam, co teče potok, dole pod vyhlídkou. Ale na druhý straně, na příchodu k vyhlídce, a teď bych prosil, soudruhu kapitáne, abyste dával laskavě trošku pozor, tedy když se přichází k vyhlídce, jestli se pamatujete Asi ne, ale paní doktorka se bude pamatovat, že?“

Doktorka Steinova opět souhlasně a se zaujetím přikývla.

„ takže paní doktorka se pamatuje. Podívejte, když se totiž dáte k té vyhlídce, musíte jít po pěšině a ta vede napříč mírnou strání. Nahoře je mlází, dole je mlází, vpravo a vlevo. Vlevo mlází končí pod skalisky, co prudce spadají do rokle k potoku. Na druhé straně končí mlází asi tak po dvaceti metrech a začíná vyšší les. Kdybyste šli dál, dojdete na jednu klikatinu prohlídkové trasy. Teď dávejte pozor, soudruhu kapitáne: když jdeme tím mlázím takový čtyři metry od vyhlídkový plošiny, tak vlevo, tedy vzhůru po té stránce, jsme našli tohle.“ A nadporučík Carda sáhl opatrně do kapsy a vytáhl igelitový pytlík. „Na to se podíváte později. Proto jsem taky volal hned do Prahy poručíkovi Beránkovi, kterýho znám a ten byl tak laskav a slíbil mi, že se na věc podívá a zavolá sem, do hotelu, ještě dneska večer.“

Kapitán Exner bezděčně vztáhl ruku po igelitovém sáčku, ale nadporučík Carda mu svou mohutnou tlapou přitiskl dlaň ke stolu. „Casu dost, soudruhu kapitáne. Podívejte, to byla jedna věc. Tedy na straně levé. A na straně pravé, od stezky asi tak čtyři metry, možná kousek dál, to už nehraje roli, jsme našli, a to jsem nepřinesl, ale to vám můžu říct: našli jsme fotoaparát. Obyčejný starší fotoaparát. Však ho uvidíte. Na tom by nebylo nic divnýho, kdyby ten fotoaparát nebyl otevřený a kdyby z něho nebyl vytaženej film, který pěkně plandal mezi jehličím. Na vlastní oči jsem to viděl. Po těchhle kolenou,“ a nadporučík Carda ukázal po kterých, „jsem k tomu lez. Tak, to jsou dvě okolnosti, který mě vedly k tomu, že jsem za vámi přijel. Koukněte, já bych se na věc vykašlal a nějak bych to řešil sám. Jenže,“ a nadporučík Carda poklepal ukazováčkem na igelitový sáček, „jenže tahle věc mě přiměla, abych si vás dovolil vyrušit a požádat vás, jestli byste se na celou záležitost nemohl podívat se mnou. Já si myslím, že vlastně ani nepotřebujete přerušovat dovolenou, lidi tady mám svoje a dost schopný, a když se na to vrhnem, no uvidíte sám. Prostě tohle tam leželo.“

A nadporučík Carda pro malou knížečku sáhl do pytlíku a položil ji před kapitána Exnera. „Už to uschlo, ale ujišťuju vás, že na tom nebyly naprosto žádný stopy, a prosím vás, buďte tak laskav a listujte opatrně. Naštěstí je to z dobrýho materiálu. A v mlází to trochu vyschlo. Je skoro jistý, že to tam někdo odhodil. Otázka je, proč. Je naprosto vyloučený, aby to odněkud připlavalo, protože metr za místem, kde jsme to našli, začíná skalisko vysoký tři čtyři metry a na vrcholu skaliska nebo na vrcholu těch skalisek, který tam jsou, a mezi kterými jsou průrvy, však to znáte, jak takový pískovce vypadají, tam nahoře to moh zapomenout leda horolezec nebo blázen. No prosím, ani tohle nemůžeme vyloučit. Jistý je, že najít v mým okrese tuhle věc, muselo by připadat podezřelý kdekomu.“

Už v okamžiku, kdy nadporučík Carda položil řečenou knížku na stůl, si kapitán Exner pohladil neklidně nos, neboť na první pohled bylo zřejmé, že před ním leží cestovní pas poddaného Jejího Veličenstva královny Anglie a Skotska.

Z velice dobře zachovalé fotografie hleděla na kapitána Exnera strnulá tvář sira Cecila.

29

Kapitán Exner se pomalu obrátil ke Gabriele Steinové a pozorně si ji prohlížel. „Kdo by to býval řek,“ pravil tiše.

Naklonila udiveně hlavu a oči se jí rozšířily. V jejich zeleni zazářil odlesk kapradin a lesních tůní.

„Kdo by to býval řek,“ opakoval tiše kapitán Exner.

„Jako co?“ zeptal se nadporučík Carda.

Exner se zahleděl na tvář, vlasy i poprsí Gabriely Steinové a tiše hlesl: „Jak je to s těma zrzavejma ženskejma?“ a přemýšlivě zavrtěl hlavou.

Možná že by zůstal takhle trčet do půlnoci, do rána, kdyby ke stolu nepřispěchal vrchní Karlík: „Pane doktore, jestli dovolíte, máte jít k telefonu. Volá vás, prosím, Praha, pane doktore. Račte mě následovat.“

30

Telefon byl v hotelu Rychta jediný. Aby byl při ruce, stál na okénku z výčepu do kuchyně, takže mohl kapitán Exner při telefonování pozorovat, jak dvě uklízečky dělají v kuchyni pořádek. Kuchař odešel už dávno a smažené kuře pro nadporučíka Cardu bylo protekčním a mistrovským dílem pana vrchního Karlíka osobně.

„Den se chýlí ke konci,“ pravil kapitán Exner, „a“

„Tady poručík Beránek,“ ozval se ve sluchátku téměř radostně jásavý hlas. „To jsem rád, že tě slyším. Jsem velice rád, že pohodlně žiješ v malém venkovském městě, jsme oba s Vlčkem velice rádi, že jsi pod péčí a pozornou ochranou našeho dobrého přítele nadporučíka Cardy a vůbec, tady je počasí“

„Ježišmarjá,“ vzdychl kapitán Exner. „Ježišmarjá“

„Rozumím,“ prohlásil stroze poručík Beránek. „Rozumím. Tak tedy, není tam někde poblíž nadporučík Carda?“

„Je“

„Myslíš, že to mám říct jemu nebo tobě?“

„Co myslíš ty?“

„Já moc nemyslím, ale snad když máš dovolenou, tak nadporučíku Cardovi, ne?“

„Rád ti ho předám“

„Ne,“ prohlásil Beránek téměř úlisně. „Raději ne, můj kapitáne. Já bych to řekl tobě a tím pádem“

„Mluv.“

„Rád,“ a poručík Beránek pokračoval vesele a radostně, ačkoliv, po pravdě řečeno, nešlo o žádnou zvěst, která by si rozvernost zasluhovala. „Nadporučík Carda našel pas jistého muže. Chtěl po nás zjistit, zdali ten člověk skutečně bydlí v hotelu, jehož karta byla u pasu přiložena. Můžeš mu sdělit, anebo si to nech pro sebe, jak chceš, k ničemu tě nenutím, že ten chlapík, který má rozhodně velice podivné jméno, opravdu bydlí v hotelu Intercontinental. Jenže tam není.“

„A kde je?“

„To právě nikdo neví,“ řekl rozmarně poručík Beránek a pokračoval: „Provedl jsem stručný, neformální výslech některých zaměstnanců hotelu. To, co jsem zjistil, není samozřejmě potvrzeno odjinud, ale věci se odehrály asi takto: řečený muž, jehož pobyt je nyní neznámý, odcestoval minulý týden v neděli z Prahy v časných dopoledních hodinách. Čas není znám ani odhadem. Portýr hotelu se na něho velice dobře pamatuje, ví, že odmítl taxík a počkal na jakýsi starý zvetšelý vůz, jehož značku si příliš nepamatuje. Ale tvrdí, že to byla škodovka a že měla jakousi nezřetelnou barvu, buď šedou, nebo světle modrou nebo tak nějak. Ten vůz řídila žena, tmavovlasá a nakrátko ostříhaná. Chlapík k ní nastoupil do vozu a odjeli. Od té doby ho v hotelu nespatřili. Mimochodem, to jen tak pro tvou informaci dodávám, že požádal správu hotelu, tedy recepčního, a zároveň chtěl, aby jeho vzkaz vyřídili i na ústředně: Kdyby někdo volal, nepřeje si být rušen. Co ty nato?“

„Nic,“ řekl suše kapitán Exner. „Co bys řek malýmu vejletu do překrásný krajiny Jestřebských skal?“

„Já to tam znám,“ namítl poručík Beránek. „Meziboří Opolná Jsem tam málem jako doma. Raději bych se podíval na Šumavu, anebo třeba do Tatranskýho národního parku. Jsou tam vidět medvědi“

„Tak přijeď sem. U nadporučíka Cardy ti řeknou, kde mě najdeš. Zítra ráno nebo časně dopoledne, tak kolem devátý.“

Kapitán Exner se malinko usmál a pomalu pokládal sluchátko, z něhož se řinul nezřetelný proud slov.

31

Lesem od osady Austrálie dolů k Meziboří, po cestě plné výmolů a děr, obezřetně sjížděl vůz Alžběty Heydukové. Sir Cecil měl otevřené okénko a dýchal svěží lesní vzduch. Protože jeli téměř krokem, nehrozilo nebezpečí, že by mu mohlo nafoukat do uší.

„Nevzpomínám si, milá Alžběto,“ řekl téměř spokojeně, „že jsem kdy vůbec jel tak nádhernou cestou a tak pozoruhodným lesem.“

„Na něco jsi zapomněl,“ upozornila ho.

„Nezapomněl, ale chtěl jsem říci o něco později, asi tamhle v té zatáčce, ano, tam jsem chtěl dodat, protože se mi zdá, že je tam cesta přece jen míň hrbolatá a hrozí menší nebezpečí, že si překousnu jazyk; tamhle dole v té zatáčce jsem chtěl dodat, že jsem ještě nikdy nejel s tak mimořádně,“ chvilku počkal, až auto překonalo strouhu, vedoucí přes cestu, „tedy nejel jsem ještě nikdy s tak mimořádně půvabnou dámou.“

„No konečně,“ konstatovala spokojeně. Po několika desítkách metrů se vůz vynořil z lesa a klesal prudkým srázem k malé vilové čtvrti, k domku, kde bydlela paní Kecová, příbuzná Gabriely Steinové, a dál pak zvolna sjížděl ulicí, kde po levé straně byl plot zahrady, za nímž se skvěly keře krásných růží. Mezi nimi stál trochu zadýchaný starý muž, s motyčkou v ruce. Byl to pan Harpíšek, který rychle vyběhl z domku, když oknem kuchyně zahlédl jemu nepovědomé auto vyjíždět z lesa. U dveří chytil motyčku a spěchal k plotu, aby měl přehled o situaci. Nemějme mu to za zlé. Osamělý důchodce v osamělém domě v osamělé ulici na pokraji osamělého města.

Nemýlil se, byla to Alžběta Frimlová, pořád jí v duchu říkal, jako se jmenovala za svobodna, a ten chlápek, co seděl vedle ní, už v městě nakupoval a pak byl asi marod, protože důchodci Harpíškovi neuniklo, jak doktor Hugo Bažant spěchal do chalupy k Frimlovům za pacientem. Ještě si pomyslel, že to nemohlo být nic vážného, když vtom ho ohromilo, že Alžběta zmírnila jízdu a zastavila u plotu jeho zahrady.

Přistoupila k brance.

Mladá žena pozdravila.

„Nazdar, Bětko,“ odpověděl. „Dobrý den, pane“

„Ten pán tady vedle mě,“ prohodila Alžběta Heyduková, „by si rád koupil jednu růži.“

„Jednu? Mám jich tady stovky a jednu krásnější než druhou.“

Sir Cecil vystoupil z vozu. „Jen tu nejkrásnější, pane pane“

„Jakou barvu, prosím?“

„Tamhletu,“ ukázal sir Cecil.

Pan Harpíšek sáhl do kapsy, vytáhl zahradnické nůžky, čile přistoupil ke keři, na němž kvetla růže, která se tomu člověku líbila, ustřihl ji a podal přes plot. „Prosím.“

„Kolik zaplatím, prosím?“

„To je dar, pane,“ řekl pan Harpíšek galantně.

32

Vlastně, kdyby nadporučík Carda nebyl v uniformě, vypadalo by to jako sraz příbuzných. Před domem, v němž bydlíval důchodce Morávek, zastavil mírně omšelý vůz s civilním číslem, z něho vystoupil kapitán Exner s Gabrielou Steinovou a od volantu se vyhrabal nadporučík Carda. A protože Exner s paní doktorkou seděli vzadu, člověk neznalý poměrů by málem mohl předpokládat, že muž u volantu je řidič v zelené uniformě.

Kapitán Exner objal Gabrielu Steinovou kolem ramen a spokojeně se rozhlédl. Pár desítek metrů od vchodu do domu tekla řeka a hned nad ní stoupala prudká zalesněná stráň. „Už mi dlouho nikdo nedělal řidiče“

„Nemám rád rozruch,“ řekl Carda. „A ten váš auťák by zavinil srocení poloviny města na tohle místo.“ Zacinkal v kapse, klíčem. „Byt jsem dal zapečetit, i když si myslím, že absolutně zbytečně. Klíče měl, chudák, u sebe.“

„A hele“ Kapitána. Exnera zaujal pískově béžový vůz, zaparkovaný poblíž řeky.

„No co?“ pravila Gabriela Steinova. „Má pražský číslo“

„Jenže to se mi právě nelíbí,“ řekl jí tiše kapitán Exner. „Skoro si myslím, že ten auťák znám a to číslo mi něco připomíná.“ Obrátil se na nadporučíka Cardu: „Milý nadporučíku, co všechno měl vlastně pan Morávek u sebe?“

„Všechno,“ řekl stručně Carda. „Všechno, co má s sebou pořádný občan mít. Peněženku, klíče, občanku, kapesník, kapesní nůž, řidičák, techničák, prostě všechno. Vůz stál neporušený na parkovišti u hotelu.“

Vstoupili do domu, do výtahu, a Carda poznamenal: „Zdědil po rodičích dům na náměstí. Starou barabiznu. Přednedávnem ji prodal a koupil si družstevní byt. Udělal dobře, měl tu pohodlí.“ Vzdychl: „Jenže si ho moc neužil.“

Dveře Morávkova bytu byly proti dveřím výtahu. Zdobila je velká starobylá jmenovka. Pečetě na dveřích se vyjímaly podivně.

Nadporučík Carda vytáhl z kapsy brýle, nasadil si je a pečetě prohlédl. „Jsou v pořádku,’ale řekl bych, že byly stejně na nic.“ Chystal se strčit klíč do zámku dveří, když se ze schodiště ozval spokojený hlas: „Taky si to myslím, soudruhu nadporučíku,“ zahlaholil poručík Beránek. Seděl na schodech a ztěžka vstával. „To vám to trvalo, než jste přijeli.“

„Museli jsme se nasnídat,“ bránil se kapitán Exner nedůtklivě. „Pak bych chtěl podotknout, že paní doktorka Steinova obyčejně hned po ránu“

Poručík Beránek pokrčil rameny. „Už pěkně dlouho se divím nekonečné trpělivosti paní doktorky. Dobrý den, rukulíbám. Tak jdeme dovnitř, soudruhu nadporučíku?“

„Moment,“ zarazil ho kapitán Exner, přistoupil k oknu chodby vedoucímu k pomalu plynoucí řece a k lesnaté stráni, a zakýval na poručíka Beránka prstem. „Všiml sis, jak je tu krásný výhled?“

Poručík horlivě přikývl.

Kapitán Exner se opatrně opřel o parapet, aby si neušpinil manžety košile, a tiše se zeptal: „Přiznej se, jak jsi tady dlouho?“

„Asi dvě a půl hodiny. A musím ti říct,“ poklepal prstem na kapsu a podle zvuku, který ten dotek vyvolal, se tam ukrýval notes s černými deskami, „musím ti říct, že v tomhle domě bydlí dost zajímavých lidí, ale“

„Ale?“

„Ale nejzajímavější je rozhodně paní Mrštinová. Prosím tě, nedívej se vlevo. Tam jsou dveře jejího bytu. Paní Mrštinová stojí za dveřmi a má oko u špehýrky. Má ho tam od chvíle, kdy výtah zarazil v tomhle patře. Paní Mrštinová,“ pokračoval tlumeně poručík Beránek, „je velmi bdělá paní.“

Nadporučík Carda našel správný klíč, zámek dveří cvakl a teprve potom strhl pečetě. „Tak abychom šli dovnitř“

33

„Katastrofa,“ prohlásil chmurně sir Cecil. „Podívej, jak vypadám.“

Vlastně nevypadal špatně, rozhodně líp než ráno. Byl pěkně červený, trochu rozcuchaný, brýle s černou obroučkou měl malinko nakřivo, v kučeravých vlasech sem tam kus jehličí a podrápané ruce, jak se dral houštinami. Pomuchlané kalhoty mu na jedné nohavici v místě kolena zdobila vlhká skvrna. To jak si klekl do vlhkého mechu.

Seděl s Alžbětou Heydukovou u okna restaurace hotelu Skalní město. Byl čas před obědem, místnost dosud zela prázdnotou a na terase nebyla ani noha. Slunce pražilo, beton podlahy byl rozpálený a bylo k zalknutí. Zřejmě se znovu blížila bouřka.

„Vypadáš skvěle,“ ujistila ho Alžběta, jenže v jejím prohlášení nebyl ani stín upřímného obdivu. „Vypadáš prostě jako chlap a to jsi, ne?“

Sir Cecil byl příliš zahloubán do svých myšlenek, než aby mohl správně reagovat. Něco si v duchu říkal, a to, co si říkal, počítal na prstech. „Tak ještě jednou,“ opakoval polohlasně sám pro sebe: „Podívej, ráno jsem měl sako na sobě, přesně to plátěný sako, co teď leží v autě, když jsme vyjeli“

Restaurací procházel, jako obyčejně v tuto hodinu, Egon Kraus. Většinou zákazníky nezdravil, už to tu nebylo zvykem, jako v dobách jeho otce. Nicméně cit starého hoteliéra a možná už v dědičných genech zakódovaná zkušenost předchozích hoteliérských generací mu signalizovala, že muž u okna nezapadá do běžné populace, s níž se tu setkával. Snad právě proto, úplně bezděčně, zamířil k jejich stolu a pozdravil.

„Dobrý den,“ odpověděl roztržitě sir Cecil a krátce na Egona Krause pohlédl, načež se věnoval dál svému přemítání: „Takže v úterý Vstávali jsme brzo. Neodolal jsem a nacpal jsem se před snídaní třešní Na sobě jsem kabát neměl, určitě jsem kabát neměl, určitě jsem byl v košili Potom jsem si pro kabát šel, pro ten plátěnej, co je v autě, a pas jsem si do něj přendal z bundy Na to se naprosto bezpečně pamatuju, poněvadž jsem zároveň měl v bundě peněženku a tu jsem si bral tady do kalhot“ Poplácal si rukou na zadní kapsu.

Vyrušila ho servírka: „Něco k pití, prosím?“

„Mně koňak,“ prohlásil sir Cecil. „Promiň, drahá, co si dáš ty? Ano, džus. A pak budu pít pivo. Ale nejdřív koňak.“

Servírka se usmála a odešla.

„Nutně koňak potřebuju,“ prohlásil. „Naprosto nezbytně, protože mi možná vyjasní hlavu a, no, a pak jsme jeli sem. Plátěnej kabát jsem měl pořád na sobě. Cestou jsme se zase cpali u silnice třešněmi. A když jsme přišli do skal, tak jsem ho měl ještě na sobě, jenže,“ pokýval hlavou, „v tom bude ten problém. Potom jsem si ho svlíkal a oblíkal, podle toho, jestli bylo nebo nebylo vedro. A pak přišel ten pád nahoře, a to jsem sako držel v ruce a,“ zavrtěl hlavou. „A pak, přiznám se ti, drahá Alžběto, už se na nic nepamatuju.“

„Ano, milý Cecile Roberte, bylo to přízračné,“ řekla téměř něžně.

„Úplně jsem ztratil hlavu,“ přiznal upřímně. „Byl jsem naprosto vedle. Jednou se mi tohle stalo, poslyš, to už je asi pět let. Byli jsme jako, to je dýl než pět let, jéje, to už bude deset. Byli jsme v Austrálii u strejčka. A tam se mi stala podobná věc. A možná,“ přemýšlel, „možná, že to bylo horší. Jenže bez pasu,“ skončil zoufale svou úvahu, „jsem tady ztracenej!“

„Proč?“ zeptala se nevinně, „jseš snad teď ztracenej.? Sedíš vedle mě, těšíš se na koňak a jedem do motelu Stěny. A v tom motelu strávíme tři příjemné dny, stejně příjemné jako u mne na chalupě“ Zarazila se a položila mu dlaň na ruku. „Promiň, pro tebe to asi nebyly příjemné dny, ale teď už to bude jistě lepší. Motel Stěny je ještě o dvě stě metrů výš než moje chalupa, vzduch je tam zcela jiskrný, voda v potoce zurčí a leskne sena sluníčku, a jsou tam pstruzi a dají se chytat. Takže jak se můžeš cítit ztracený?“

„Jsem přece v cizině,“ pravil důrazně. „U nás v Británii můžeš všude, jak se ti zlíbí, po hotelích a jinde, bloumat bez jakéhokoliv dokladu v kapse. Ale uvědom si, že tady jsem cizinec, a jakmile někdo přijde na to, že nemám žádné dokumenty,“ a sir Cecil se velice rozhorlil, až bylo s podivem, jaký má na Brita temperament. „Vždyť mě ani neubytují v tom tvým motelu Stěny! Vyhoděj mě na chodník! To je jen tvoje iluze: motel Stěny a že se tam ubytujeme! Hurá, už nese koňak!“

Vypil obsah sklenice naráz.

„Máš samozřejmě pravdu, milý Cecile, jako vždycky. Ale ujišťuju tě, že do konce svého pobytu v téhle zemi pas nebudeš potřebovat, ani v motelu.“

„To jsem zvědav, jak to vymyslíš.“

„Jednoduše. Přihlásím se na svoji legitimaci a objednám dvoulůžkový pokoj. Ty možná nevíš, že motel obyčejně bývá vybudován na větším prostranství a patří k němu několik menších domečků. Prostranství nebývá obehnáno ostnatým drátem a v jednom z domků bývá restaurace, která je přístupná veřejnosti z širokého okolí. Ujišťuju tě,“ a znova mu položila drobnou dlaň na hřbet ruky, „že v motelu Stěny si vůbec nikdo nevšimne, jak ve svém dvoulůžkovém pokoji nemravně žiju. A jestli si všimne, tak, tak podívej, stovku pro paní uklízečku vždycky najdeš.“

„Stovku, pro paní uklízečku bych měl, tady snadno. Ale doma, má drahá,“ zavrtěl hlavou. „Potřeboval bych ještě jeden koňak. Vždyť jsem ti říkal: já, člověče, nevydělám ani na úroky z dluhů.“

„Neměl ses rozvádět.“

Pokrčil rameny. „Jsou chvíle, kdy si uvědomíš, že holej život je důležitější, než dluhy.“

34

Každý byt má svůj zvláštní pach. Bývají to přepodivné kombinace vůní, ale i toho, co obyčejně vůněmi nazýváno nebývá. Od smažící se cibulky, jejíž zápach v kombinaci s kouřem doutníků a deodorantem Faberge poskytuje pach stejně podivný, jako pečící se kachna, kdy výpary z trouby splývají s vůní páry, jež uniká z pračky. Pak jsou pachy stálé a trvalé, jako například kočičí, o němž raději nehovořit, anebo psí, zvlášť před deštěm. A do toho například vmíchaná dusivá vůně laku na vlasy.

Domov Josefa Morávka páchl starým nábytkem, jenž po dlouhá léta stál v místnostech daleko vlhčích a snad méně větraných, než bývají byty v paneláku; dále pak něčím, co vzdáleně připomínalo éter nebo kafr, ale také to mohly být léky; nějaké mazání či co. A potom ještě naftalín, starý dobrý naftalín proti molům.

Dvougarsoniéra byla obvyklá, jaké se stavějí na všech sídlištích. Úzká předsíňka s vestavěnou skříní, vlevo bytové jádro, tj. kloset a komůrka se sprchovacím zařízením, kterou jen při mimořádně dobré vůli lze nazvat koupelnou, pak vlevo dveře do většího obýváku, odděleného závěsem od temné kuchyňky, polovičaté kuchyňské linky s dvouvařičem a slabě hučící ledničkou. Z předsíně vedly ještě jedny dveře do malé ložnice. Bylo to architektonicky docela prostinké; vlastně jakoby insitní umění v architektuře. Ostatně v daných možnostech a za ty peníze by se ani Loos nebo Le Corbusier nemohli vyskotačit.

Dobrá, to byla banalita všedního dne. Mnohde neosobitá a trapně nudná od sídliště k sídlišti, stejnostejná od města k městu.

Konstatujeme, že nejen pachy, ale také obraz na stěně, koberec, váza na stolečku u okna či zřasený závěs mezi kuchyňkou a obývákem, i jeho barva, vnáší cosi osobitého do obytného prostoru, takže silným dojmem z popisu dvougarsoniér nemusí koneckonců působit ani komfortní vězeňská cela nebo slušně vybavený kurník, i když jsou si podobné jako vejce vejci.

Stejně tomu bylo i zde. Josef Morávek si racionálně uvědomil, že starší osamělý člověk k pohodlnému životu moc nepotřebuje, a byl dost rozumný, aby svůj život oprostil od věcí, které ho od mládí provázely v daleko prostornějším bytě, než byl tento. Možná, že litoval. Možná, že na něho čas od času padala tíseň. Jisto však je, že z rodinného domu do nového bytu přestěhoval pramálo, a to ještě v jakémsi podivném složení. Zřejmě si sem dal přinést věci, které sice nebyly příliš praktické, jako například prosklená knihovna s vyřezávanými sloupky po stranách a s mnoha intarzovanými zásuvkami v dolní části, anebo podivně strohá a vlastně nepříliš praktická bíle natřená postel, ne nepodobná těm, jež se používají v nemocnicích, anebo starobylý proutěný stojan na květiny.

Exner stál u okna v ložnici a rozhlížel se. Květinový stolek byl nalakován na černo; byl už odřený a na mnoha místech prosvítala přírodní barva materiálu, z něhož byl vyroben. Mimochodem, v ložnici kromě uvedeného stál ještě u okna velký ušák, u něho stojací lampa, jejíž svítidlo nesla chromovaná trubka, prohnutá do elegantního oblouku. U postele byl dřevěný noční stolek s lampičkou, který snad kdysi býval součástí ložnice, zhotovené zřejmě na zakázku tak asi ve dvacátých letech.

V obýváku vedle knihovny stál podlouhlý prádelník, uprostřed kulatý stolek a dvě křesla, v rohu u okna televizor a při volné stěně vysoké stojací hodiny; rádoby zlaté závaží kyvadla odměřovalo po vteřinách čas. Dvě vyřezávané polstrované secesní židle byly v kuchyňce u prostinkého umakartového stolečku.

Všude byl pořádek, utřený prach, nádobí umyté, noviny na odkládací polici pod skleněnou kulatou deskou konferenčního stolku pečlivě složené.

Poslední, poněkud dojemnou stopou činnosti ještě živého Josefa Morávka, byl talířek a lžička na odkládací desce u dřezu, umyté a už suché.

Vzrostlá zeleň mnoha pokojových rostlin v ložnici dosud nezačala vadnout. Hlína v květináčích byla dostatečně vlhká. Zřejmě je před svým odchodem důkladně zalil. Okna vedla na jihozápad, a protože byla zavřená, panovalo v bytě skleníkové dusno.

Prvním činem nadporučíka Cardy bylo, že roztáhl jednoduché silonové záclony a otevřel okna dokořán.

V mírném průvanu se zachvěly tuhé listy fíkusu. Jak si kapitán Exner všiml, byly pečlivě otřené, bez nánosu prachu.

Na prádelníku stála modrá secesní váza a poblíž knihovny ležela krabice opatřená zámkem a potažená hnědou kůží, do níž byly vytlačeny ornamenty připomínající révu. Krabice zřejmě sloužila jako schránka na klenoty a byla za osmdesát a snad i více let, co byla používána, sešlá a kůže na rozích odřená. V zámku trčel klíček.

Poručík Beránek zjistil, že jím lze snadno otočit.

Dřív než krabici otevřel, zvedl hlavu a podíval se na obraz visící nad prádelníkem. V bohatém zlaceném rámu představoval část mezibořského náměstí. Za řadou domů a barokní radnicí, nebo čím tehdy budova byla, prudce stoupala zelená stráň posetá fialovými skvrnami, jež měly patrně znázornit kvetoucí šeřík.

Teprve po chvíli poručík Beránek starou klenotnici otevřel.

Bylo v ní ledacos a některé z těch věcí byly možná i cenné, ale jejich hodnota se na první pohled zdála spíš památeční, zřejmě to byl rodinný poklad Josefa Morávka.

Navrchu ležela obálka, kterou poručík Beránek odložil stranou, pod ní růženec s křížkem, který byl určitě zlatý, několik zlatých prstýnků, pár náušnic, několik starších šperků vyrobených ze stříbra a z českých granátů. Až docela na dně se povalovaly dvoje manžetové knoflíčky, které se zdály být zdobeny pravými brilianty, pak ještě prsten s perlami a perlový náhrdelník. Zdálo se, že jsou to opravdové perly a žádná bižutérie.

Kapitán Exner nahlížel poručíkovi Beránkovi přes rameno. „Není toho málo“

Poručík vyjmul ze dna plátěný pytlíček, rozvázal tkaničku, kterou byl zdrhnut, a vysypal jeho obsah na desku prádelníku. Hromádka dvaceti zlatých dukátů. „Tohle už něco je, ne?“

Kapitán Exner dvěma prsty pootevřel starou ležící obálku. „Vida,“ poznamenal. „Samá tisícovka. Něco ti řeknu, poručíku, v tomhle městě musí panovat strašná poctivost a bezpečnost, protože mít doma v paneláku“

„Jistě,“ prohlásil nadporučík Carda, který klečel u otevřené lednice a studoval její skromný obsah, „soudruhu kapitáne. Z toho, co račte vidět,“ a nadporučík pomalu vstával a rovnal si záda, „je nad slunce jasnější, že ve městě a pod mým velením vládne naprostá jistota a bezpečí, pokud jde o majetek občanů. Zločinnost,“ nadporučík Carda zakašlal, „klesla na minimum.“ Sel se podívat na obsah kůží zdobené krabice. Opatrně se tlustým ukazovákem dotýkal šperků a mincí. „Von jeho tatínek byl hodinář, a jak to bejvalo, i zlatník. Ale krám dávno neměl. Tohle jsou zbytky z toho zlatnickýho krámku, pokud ovšem pan Morávek ještě někde něco nemá“ A nadporučík se rozhlédl po starém nábytku, starobylém lustru se zeleným plátěným stínidlem a dodal: „ o čemž bych, soudruzi, pochyboval.“

„Je to tu v naprostým pořádku,“ konstatoval poručík Beránek. „Normální byt opuštěný na jeden den. Prostě se na výletě stalo neštěstí“

„Jo,“ souhlasil nadporučík Carda. „Nebejt toho nešťastnýho fotoaparátu. A nebejt toho plátěnýho klobouku, kterej nepochybně spad ze skály společně s Morávkem.“

Poručík Beránek k němu tázavě vzhlédl. Vytáhl z kapsy notes. „O jaký klobouk jde?“

„Plátěnej klobouk,“ vysvětlil mu nadporučík Carda, „můžete si ho u nás prohlídnout, poručíku. Docela obyčejnej starej plátěnej klobouk. Ale je tu problém.“ A nadporučík se na chvíli odmlčel. „Důchodce Morávek měl bohatou kštici, na který si zakládal. Dokonce jsem ho podezříval, že si ji kadeří, a klobouk nikdy nenosil. V zimě, když mrzlo, narazil si na hlavu huňatou pletenou čepici. Byl náramně vopatrnej na svý zdraví. Kdysi v mládí byl hodně marod, myslím, že měl tuberu. Klobouk a foťák mi vrtaj hlavou, poručíku.“

Mezitím kapitán Exner dvěma prsty otevřel obálku s penězi a opatrně listoval tisícikorunami, které do ní byly uloženy. „Je jich osm,“ řekl tiše. Zavrtěl hlavou. „Osm tisíc Snad si chtěl něco koupit, a než si to koupal“ Kapitán Exner se smutně usmál na Gabrielu Steinovou a pokrčil rameny. „To je osud“

35

„Musíte si dát kafe,“ řekla paní Marie Mrštinová ke kapitánu Exnerovi. „A musíte si sednout semhle,“ ukázala rázně na židli v kuchyni, „na tuhle židli, abyste měl výhled do zeleně. Nasucho sedět nemůžeme, to se vůbec špatně povídá.“

Seděl tedy, lokty na červené umakartové desce stolku, jenž stál u okna (i na lesklém umakartu měla paní Mrštinová kulatou krajkovou dečku), podpíral si pěstmi bradu a hleděl, jak mu přikázala, do zelené stráně, stoupající za líně tekoucí řekou tak vysoko a strmě, že málem nebylo vidět nebe.

„Jenže paní Mrštinová, já nepřišel na kafe,“ pravil nesměle a jaksi zamyšleně.

Stála u sporáku a čekala, až se začne vařit voda. „Kromě toho si musíte vzít buchty, pekla jsem je včera večer. Nasucho, na mou duši, sedět nemůžeme. Prosím vás, můžete mi vysvětlit, pane příslušníku, můžete mi vysvětlit, proč se vlastně o celou věc tak zajímáte? Chudák Morávek spad prostě v Jestřebskejch skalách ze stráně nebo odněkud. Neměl tam lozit, dědek. Copak je tu k vyšetřování?“

Kapitán Exner pokrčil rameny. „Dělá se to. Víte, paní Mrštinová, dělá se to vždycky, když, rozumíte?“

„Dejme tomu. Ale vy jste tady novej, že?“

„Na výpomoc,“ odpověděl skromně kapitán Exner. „Taková náhoda, paní Mrštinová.“

Pokývla hlavou a slévala do obou šálků horkou vodu na kávu. „Myslím, že starej Carda by výpomoc potřeboval častějc. Pamatujte si, že když lejete vodu na kafe, tak ji musíte lejt kruhem, vidíte? Koukněte se.“

Poslechl a poslušně sledoval, jak to dělá. „Vidíte, to mě nikdy nenapadlo“

„S tím Cardou?“

„Ne, s tím kafem.“ A když paní Mrštinová přinášela kávu, uctivě vstal, aby jí udělal místo.

Postavila talířky s šálky na rudý umakart a konečně si ho prohlédla.

Měl na sobě tmavomodré kalhoty, bledě modrou košili a modrou kravatu. Na manžetách rukávů se mu leskly zlaté knoflíky.

„Jste slušně voblečenej,“ prohlásila a skoro spokojeně dodala: „Až moc slušně na tohle městečko a na vaše,“ chvíli váhala, „postavení No tak já jdu pro ty buchty.“

Konečně bylo všechno připraveno podle jejích představ. Mísa s pěkně pocukrovanými buchtami na prostřeném stole, zavoněla káva a zdálo se, že nic už nemůže bránit přátelskému rozhovoru.

„Jen si to kafe pořádně oslaďte,“ napomenula ho. „Hořký kafe není k pití.“

Hodil do kávy ještě jednu kostku. Umínil si, že tam hodí ještě tři, když si to paní Mrštinová bude přát, a bude sladkou bryndu pít se zavřenýma očima a přitom vzpomínat na drsně hořké espreso z vlastního kávovaru.

„Víte, paní Mrštinová,“ svěřoval se kapitán Exner, „někdy musí člověk dělat velice nepříjemnou práci. Povinnost nutí lidi, jako jsem já, šťourat se ve věcech, po kterých mu vlastně nic není, a zajímat se o lidi, a shánět o nich drby“

„Tak proč to děláte?“ zeptala se a pobídla ho, aby si vzal buchtu. „Koukněte, jste mladej a zdravej, dyť můžete dělat cokoliv užitečnýho. Například, například hrobníka. Heleďte, já už jsem důchodkyně. Copak já potřebuju? Nic. Celej život jsem dělala ve fabrice. No a teďka zas chodím na hřbitov. Starám se o hroby. Vo svůj, vo dva tři, zalejvám je a sázím na ně kytky. Heleďte, na hřbitově potřebujeme hrobníka. Potřebujeme tam mladýho, zdravýho člověka a ne chromýho podágristu Aloise Kožíška, kterej tam dělá padesát let. Vždyť nezvedne konev vody, natož kámen na vobrubník. Abysme mu my, starý báby, dvě tři co tam chodíme, pomáhaly. A já vám řeknu,“ pokračovala téměř zálibně a zakousla se do buchty, „já vám řeknu, že to není špatná práce a že byste se u nás na hřbitově docela pěkně vyjímal. A jestli chcete vědět, tak Morávek odnaproti tam chodíval sotva jednou za měsíc, a kdoví jestli. Vona jejich rodina, totiž Morávkovic, tam má už dlouhý léta, to já byla ještě malá, hrobku. Celou kamennou, černej mramor, takže vlastně žádný udržování nepotřebuje, leda když je pohřeb někde poblíž a lidi nestydové, stoupnou i na mramorovou desku. Když na kámen spadne nějaký svinstvo, zase to déšť směje, že jo? Jen si vemte ještě jednu buchtu,“ vyzvala ho a on kupodivu poslechl. „Já jsem ráda, když lidem slouží žaludek a mají chuť k jídlu“

„Heleďte,“ přerušil ji kapitán Exner, „a jakej vlastně byl pan Morávek člověk? Vždyť přece musel, vždyť musel být mladší než vy, ne?“

„Byl. Ale taky sešlejší,“ řekla Marie Mrštinová s mírným despektem. „Jenže abych řekla pravdu, von vám byl kdysi v mládí dost nemocnej. V tomhle kraji řádívala tubera. To víte, textilky. Tady vám byl samej tuberák, a dětí co umřelo na tuberkulózu. Měl byste jít na hřbitov a viděl byste, co je tam dětskejch hrobečků,“ vzdychla. „Samá tubera.“ Zaťukala kloubem ukazováčku na dřevěný parapet okna. „Mě se naštěstí nechytla, ale Morávka, když byl mladej, tak jo, aspoň se to povídalo. Lidi, co jsou v mládí hodně nemocný, to pak drží celej život a jsou vlastně pořád na hromadě. Ale já nepamatuju,, no nejsem si tím tak jistá, bydlíme v tomhle domě pár let, ale co bydlel tady, tak nebyl marod a předtím taky ne, ačkoliv je známo, že starý lidi bejvaj častěj nemocný než mladý, že jo?“

Kapitán Exner souhlasně pokýval hlavou.

„Žil si poklidně. Chodíval brzo spát, ani nevím, jestli se díval na televizi, chodil na procházky, nikdy neflámoval, v hospodě ho nikdo neviděl, a když, tak vypil skleničku minerálky, ale abych vám řekla pravdu, pochybuju, že by tu skleničku minerálky v hospodě vzal do ruky a přiložil ji k puse, protože on pořád se bál bacilů a nemocí. I ve výtahu. Když někdo kašlal, hned se otáčel do kouta. A když jsem s ním někdy jela a začala jsem se s ním bavit, to víte, v domě je ledacos v nepořádku, například nejsou zametený schody, domovnice se nestará o vokna na chodbě a jsou špinavý. A takovýhle drobnosti. Vždycky jsem měla dojem, jako by se vodtahoval, a já jsem přece ženská strašně čistotná. To vidíte v tomhle bytě. Naprosto nebyl důvod, aby se nějakej Morávek vode mě vodtahoval.“ Spolkla zbytek buchty, zapila sousto kávou a s uspokojením dodala: „Nepomlouvám, říkám jen, co se mi skutečně stalo a jak věci vidím. Já nikdy nelhala, pane příslušníku.“

Kapitán Exner dojedl buchtu a podíval se na své prsty potřísněné cukrem.

„Ubrousek, že?“ pravila paní Mrštinová. „To nemáte kapesník?“

„Zapomněl jsem ho dole ve voze, promiňte, paní Mrštinová,“ usmál se omluvně, „taková věc se stane. Nepředpokládal jsem“

Vstala, zašla do vedlejšího pokoje a přinesla ručník. „Tamhle je koupelna. Bude nejlíp, když si umejete ruce, protože jste byli v jeho bytě Podívejte, nebudete mi nic povídat, byl to starej mládenec. A chlap, když žije sám, tak, nezlobte se,’tak je bordelář.“

Když se vrátil, byl stůl uklizený, červená umakartová deska zbavená zbytků cukru a drobečků z buchet už se zase leskla jako zrcadlo.

„Tak co byste ještě rád věděl?“ zeptala se. „Myslela jsem, že budete ledacos vyzvídat, a vlastně povídám pořád jenom já.“

„Povídáte moc hezky,“ konstatoval. Přisedl ke stolu, povytáhl si kalhoty a přehodil nohu přes nohu. „Moc hezky se posloucháte, paní Mrštinová, a nechtěl jsem vás rušit Podívejte, rád bych se zeptal, když už chcete, abych se na něco ptal: s kýmpak kamarádil pan Morávek? Neříkejte, že žil úplně osaměle.“

„Namouduši, žil. Pokud já vím, tak měl pouze jednoho kamaráda, nějakýho Otu Šejnohu. Bejval účetním anebo něco takovýho, a teď dělá vrátnýho ve fabrice na elektromotory, ale strašně ji hlídaj, nevím proč. Voni spolu chodili do školy a Morávek za ním občas zajde a jdou spolu na procházku.“

„Řekla jste, že za ním zajde. A pan“

„Šejnoha,“ připomenula jméno. „Ne, ten sem nechodí. Von nemá čas. Koukněte, von má na krku moc věcí. Jednak rodiče, těm je přes osmdesát a musí se vo ně starat. Potom má dceru, ta se rozvedla, má tři děti a bydlí u něj. Žádná legrace, že jo? Takže aby von chodil sem a tady s ním trávil večery, na to, já myslím, Šejnoha nemá čas. Pan Šejnoha je velice pilnej a hodnej člověk. A Morávek za ním prostě zajde někdy do vrátnice, aspoň jsem ho tam viděla. Totiž ta fabrika, co v ní Šejnoha slouží, je poblíž hřbitova. Když jdu na hřbitov, tak musím kolem. Zdravíme se, no dyť se známe léta, ne?“

Kapitán Exner pomalu zavrtěl hlavou. Zdálo se, že uvažuje. „A myslíte, že pan Morávek, paní Mrštinová, myslíte, že nikdy neměl žádnou ženskou?“

„Tak tímhle posloužit nemůžu. Ale Šejnoha by vám to řek, kdybyste se ho zeptal. Já sama, jak jsem Morávka poznala, můžu říct, že neměl.“

„A nikdy sem za ním nikdo nechodil?“

„Měl nějakýho příbuznýho, synovce nebo co, ten občas přijel.“.

„A naposled kdy?“

Zarazila se. „Nedávno. Je to pár dní. Počkejte“ Počítala na prstech. „Dneska je neděle. Divný, že vy musíte dělat i v neděli, že jo? Tak dneska je neděle, včera, počkejte Heleďte, byl tady někdy na začátku tejdne. Ježišmarjá, ale dyť já vod tý doby pana Morávka neviděla. To to letí, ten čas. Podívejte, to bylo v úterý nebo ve středu. A votevřel si dveře. Mladík měl klíč a z předsíně tahal do výtahu krabice. A to je všecko, co vím.“

„Nevíte, kde bydlí?“ zeptal se kapitán Exner udiveně.

Pokrčila rameny. „Někde dál. Jezdil sem málo kdy.“

Kapitán Exner začínal počítat na prstech. „Nevíte, jak se jmenuje? Nevíte. A potom“

„Jarda,“ vyhrkla paní Marie Mrštinová. „Jmenuje se Jarda, protože si vzpomínám, jak mu jednou pan Morávek říkal: Jardo, pojď dál,“ a najednou se zdálo, že paní Mrštinová zbledla. Neklidně si přejela prsty přes rty. „Ale to se mi nestává často, abych neviděla pana Morávka celej tejden. Prosím vás, kdy se mu to vlastně stalo?“

Kapitán Exner pokrčil rameny. „Nevíme,“ řekl téměř lítostivě. „Vůbec nebylo snadný zjistit, jak se mu to stalo, ale pár dní tam, chudák, ležel.“

Pokývala hlavou. „Tak bude poslední v jejich rodinný hrobce, protože nikdo jinej už tu nezůstal.“

„Nevzpomenete si, kdo za ním v poslední době ještě byl?“

„Těžko,“ prohlásila. „Taky už nejsem mladice, táhne mi na sedmdesátku, pane, a všechno si pamatovat nemůžu. No jo, ale myslím, že hned na začátku tejdne, takhle po poledni, byl za Morávkem nějakej úplně cizí člověk.“

„A jak vypadal?“

„Vida. Konečně,“ řekla s uspokojením. „Jak vypadal? Takovej velkej chlap.“

„A co na něm bylo zvláštního?“

„Byl velkej a měl jako kudrnatý vlasy a byl malinko vohnutej, a měl na vočích brejle, jo,“ ťukla se do čela, „měl nákupní tašku na kolečkách, dost vošuntělou tašku a měl ji plnou nákupu.“

„Jak tohle víte?“ zeptal se udiveně.

„To je jednoduchý,“ poučila ho. „Taška se nedala zavřít a čouhala z ní krabice se špagetama, a potom ještě hrdlo nějaký flašky, snad víno nebo ocet, ale rozhodně měl tašku plnou a nechal ji stát přede dveřma. A měl brejle. Měl brejle a ty měly silnou černou vobroučku. A když zazvonil a pan Morávek mu otevřel, tak ten člověk slušně pozdravil a povídal: Pan Morávek? A když Morávek řek že jo, tak ten člověk pravil: Promiňte, a řek jako, že vás obtěžuju nebo něco takovýho, jak se obvykle říká, ale vzpomínám si, a to mi utkvělo v hlavě, ještě dodal: Posílá mě za vámi pan doktor Nejezchleb. No a Morávek ho pozval dál a přibouch dveře a taška zůstala na chodbě.“

„Nejezchleb,“ zdálo se, že kapitán Exner přemýšlí. „Není to pan doktor Nejezchleb, advokát?“

„Bejval. Malej šedivej dědek. Bejval prej mazanej advokát, jenže už je v důchodu, ale v tý svý kanceláři sedí pořád. To víte, všude je málo lidí.“

Kapitán Exner s porozuměním souhlasil.

36

Budova okresní správy Veřejné bezpečnosti, kde byl náčelníkem nadporučík Carda, byla postavena někdy ve dvacátých letech a tvořila jednu stranu nevelkého náměstí. Kolem budovy vedla komunikace přes řeku a dál nahoru do vilové čtvrti. Za řekou byl v lese ukryt pivovar, jehož vůně, je otázka, zda pivovar voní, se linula kolem zalesněných břehů poklidně tekoucí řeky. Uprostřed náměstí byl park, další dvě strany lemovaly činžovní domy, postavené někdy ve dvacátých třicátých letech, čtvrtá část náměstí byla otevřena k řece. V parku stála bronzová socha osobnosti, po níž neslo náměstí jméno: mistra Jana Husa. Neshlížel dolů na pískoviště, kde si toho nedělního odpoledne hrálo několik ukřičených dětí, ale stál vzpřímeně s bradkou dopředu vysunutou a hleděl, a i v tom byl svým způsobem pláč koruny české, na pivovar stojící za řekou.

Ve stínu na lavičce opodál klubka hrajících si dětí, seděli kapitán Exner, nadporučík Carda a poručík Beránek. Poručík už dávno svlékl sako a rozepnul si košili. Listoval ve svém černém notesu. Nadporučík Carda se cítil nesvůj, nebylo jeho zvykem, aby tu vysedával. Obvykle shlížel do parku z okna své kanceláře, a pokud se mohl upamatovat, procházel se po jediné pěšince, vedoucí kolem dokola podél živého plotu, naposledy snad před dvaceti lety. Jenže kapitán Exner prohlásil, když s« rozhlédl po jeho pracovně, že je strašně neútulná, pere do ní slunce a vůbec bude dobré, když si půjdou sednout na čerstvý vzduch.

Nadporučíku Cardovi nezbylo než poslechnout.

Kapitán Michal Exner se pohodlně usadil a na čerstvém vzduchu si zapálil cigaretu. „Tak si to shrneme.“

„Pár poznámek,“ řekl poručík Beránek a přestal listovat. „Tady. Zatímco náš zde přítomný pan kapitán besedoval s paní Mrštinovou, podjali jsme se se zde přítomným nadporučíkem Cardou nevděčné a mravenčí práce. Pořádně jsme prozkoumali byt pana Morávka. Ne že bychom všecko zpřeházeli. Nepředpokládali jsme, že by v dotyčném bytě došlo ke zločinu. Můžeme konstatovat,“ a poručík Beránek udělal významnou pauzu, „že jsme v dotyčném bytě nenašli naprosto nic, ale naprosto nic podezřelého a zvláštního nebo podivného, kromě, pokud se dá mluvit o zvláštnosti, můj kapitáne, osmi tisíc v nezalepené obálce.“

Kapitán Exner si srovnal záda, pečlivě odklepl popel z cigarety nikoliv na cestičku, ale za sebe do trávy, a prohlásil: „Bylo by omylem domnívat se, že jsem u paní Marie Mrštinové jenom pil kávu. Taky jsem jed buchty, pane poručíku. A musím vám říct, pane poručíku, že paní Mrštinová dělá vynikající buchty. Jistě víte, že na tenhle druh pečiva nijak zvlášť chamtivý nejsem, ale ujišťuji vás, že buchty paní Mrštinové“

Poručík Beránek se rozkašlal.

„Promiň,“ pravil kapitán Exner. „Omlouvám se. Paní Mrštinová toho ví dost, protože má čas. Někdy počátkem týdne navštívil pana Morávka neznámý muž. Velký, kučeravý, v brýlích š černou obroučkou, a táhl s sebou nákupní tašku na kolečkách. Nechal ji po celou dobu rozhovoru s panem Morávkem na chodbě. Rozhovor těch dvou se odehrával v bytě. Paní Mrštinová zaslechla, že ten člověk, než vstoupil do bytu, prohlásil: že ho posílá doktor Nejezchleb. Pan Morávek ho pozval dál. Paní Mrštinová samozřejmě neví, o čem si povídali. A potom, přibližně ve stejné době anebo snad o něco později, paní Mrštinová si zase nepamatuje všechno přesně, ale vypadá to,“ a kapitán Exner chvíli předstíral, že přemýšlí, „ale vypadalo to, že zrovna v době, kdy pan Morávek odjel na výlet do Jestřebských skal, objevil se u něho v bytě jakýsi mladík. Paní Mrštinová se domnívá, že to mohl být jeho vzdálený synovec. Mladík si otevřel, zřejmě klíčem nebo velice obratně, protože zámek, jak jsme viděli, nebyl poškozen, dveře bytu a odnášel odtud krabice, které naskládal do výtahu, a zmizel. Dále mi paní Mrštinová sdělila, že nejlepším přítelem pana Morávka byl pan Ota Šejnoha,“ a kapitán Exner se tázavě podíval na nadporučíka Cardu. Ten přikývl. A Michal Exner pokračoval: „Ota Šejnoha nám prý může říct podrobnosti o panu Morávkovi a všechno ostatní, co budeme chtít vědět. Možná že bude znát i mladíka, který z jeho bytu odnášel ty krabice.“

Nadporučík Carda po chvilce mlčení dodal: „Mně vám, pánové, nejde z hlavy ten pas a fotoaparát.“ Sáhl do náprsní kapsy a vyňal z ní dvě fotografie, zvětšeniny, pořízené podle fotografie v pase, který siru Cecilovi Robertu Folkesovi ze Sidfordu vydali úředníci Jejího Veličenstva. „Má tenhle chlapík brejle? Nemá. Já vám řeknu, co mi je divný,“ pokračoval nadporučík Carda téměř jasnozřivě, „mně je divný, že člověk na tomhle obrázku má kučeravý vlasy, je, jak si můžete přečíst, dost vysoký, ale nemá brejle. Nemá výrazné brejle s černou obroučkou. A jak tady poručík Beránek hlásil, hotel opustil muž v brýlích, odjel v rezavé škodovce, jakou má bývalá zdejší občanka Alžběta Heyduková, rozená Frimlová, nyní bytem v Praze, a kterou jsem já viděl přijíždět; tamhle na kopci má chalupu,“ nadporučík Carda mávl rukou kamsi vzhůru nad pivovar. „Nad lesem je pár chalup, osada, říká se jí Austrálie. Asi proto, že je to dost daleko, já nevím. To tady už nikdo neví. No, a já jsem se tamhle z toho okna,“ a najednou se nadporučík Carda obrátil k budově velitelství a ukázal prstem okno své kanceláře, „já jsem se na ni náhodou támhle odtud díval, když přijížděla se svou mizernou škodovkou a jela tamhle,“ a nadporučík Carda opět ukázal směrem k řece a na silnici vedoucí podél aleje u řeky. „A pak jsem viděl, jak zahnula na most a chlápek, co seděl vedle ní, měl na nose brejle s černou obroučkou. A pak, jak se zdá, tady bloumal, a dokonce i nakupoval, a viděla ho paní Mrštinová. Ale vysvětlete mi, když ten chlap je Angličan a je to ten samej chlap, jak to, že paní Mrštinová zřetelně slyšela, jak mluví s panem Morávkem česky? To mně, prosím vás, račte vysvětlit. A kde se vzal nahoře v Jestřebských skalách?“

„Jednoduše,“ mínil poručík Beránek. „Udělal si tam vejlet s paní Alžbětou Heydukovou. Ostatně takových křestních jmen je málo, Alžběta, Alžběta,“ opakoval si zálibně. „Alžběta, vida“ A poručík Beránek vzdychl. „Udělal si výlet, jako si udělal výlet náš kapitán s paní doktorkou“

Kapitán Exner mu položil ruku na rameno téměř laskavě. „To máš pravdu, jenomže nadporučíka Cardu zajímá, jestli ten Angličan Folkes je totožný s chlapem, co přijel s Alžbětou. Jinými slovy, jestli skutečně Folkes nastoupil k Alžbětě do auta a jestli vůbec člověk, který vyšel před hotel, Folkesem byl.“

„Dáme ho hledat,“ konstatoval poručík Beránek suše. „Maličkost. Vyhlásíme celostátní pátrání“

„Ono by snad bylo jednodušší, milý poručíku, zajet do Austrálie a pozeptat se.“

Nadporučík Carda sklonil hlavu, opřel lokty o roztažená kolena a náhle jako by se docela zmenšil. „Musím vám říct,“ řekl tiše, „že jsem tam jednoho svého člověka poslal. Dnes odpoledne. A ten mi sdělil, podle svědectví paní, co tam bydlí vedle, na jméně nezáleží, že skutečně Alžběta Heyduková na chalupu přijela, svým autem, které ta paní dobře zná, a že s ní přijel muž, kterého panu doktorovi Exnerovi vylíčila paní Mrštinová, nebo se aspoň tomu člověku velice podobá. Byli tam spolu skoro celý týden. Na začátku týdne někam odjeli, když se vrátili, byl zřejmě přítel paní Heydukové nemocný. Svědkyně viděla, že do chalupy přijel pan doktor Bažant. Co mu bylo, svědkyně neví. Dneska ráno oba odcestovali a svědkyně se domnívá, že na delší dobu.“

„A jak to svědkyně může vědět?“ zajímal se poručík Beránek.

„Prý si všimla, že nakládají do auta zavazadla. Její domek je trochu výš na stráni a po pravdě řečeno, z okna kuchyně vidí dvorek chalupy paní Heydukové jak na dlani. A řeknu vám, že lidi, co žijou na takový samotě, jako je osada Austrálie, kde přejede auto jednou za tři dny a možná za dobu ještě delší, takoví lidi věci vidí a pamatujou si je, protože příjezd a odjezd jednoho auťáku je pro ně událost, která stojí za řeč na pár dní.“

„Takže jeli do Prahy,“ dumal poručík Beránek. „Mohlo by se zavolat“

„Mohlo,“ souhlasil kapitán Exner. „Ale až večer.“ Vstal a protáhl se. „A víte co? Já se půjdu projít. Je vlaho a příjemně.“ Vzhlédl k soše mistra Jana a položil svému poručíkovi ruku na rameno. „A pak se vrátíme do Opolné. Ceká mě paní doktorka Steinova, nadporučíku,“ vysvětlil Cardovi a tiše dodal: „To je taky osud“

37

Motel Stěny byl, a neváhejme použít starého omšelého, nicméně však pro tento případ výstižného slova, rozkošný.

Skupina bílých domků byla rozseta po zeleném pažitu mírně se svažujícího úvalu. Dole tekl potok, přes který vedl most k jediné vyšší budově s plochou střechou, kde byla restaurace. Silnice k motelu klesala protilehlou strání. Kdo přijížděl, měl výhled na celý motel. Musíme dodat, že zapadající slunce propůjčilo krajině pod Stěnami narůžovělou barvu skvělého kýče. Místo, ponořené do zeleně smrkových lesů, vyhlíželo idylicky, avšak jen do chvíle, než příchozí, nebo přijíždějící, zvedl oči nad les, který obklopoval areál v pozadí. Vzrostlé staré smrky končily pod Stěnami. Stěny, to byly mohutné pilíře šedého pískovce, trčící k nebi, jeden vedle druhého, v těsném sousedství, některé se naklánějící, jiné jako by s uraženými vrcholky hrozivě strměly do výšky dobrých tří až čtyř sídlištních věžáků postavených na sobě. Vrcholy skal pokrývala zeleň, ale nebyl to mech, jak by se snad zdálo, nýbrž les, se smrky možná méně vzrostlými než v údolí, kde bylo vlhko a příhodná půda, nicméně však les.

Tyto pískovcové, zšedlé pilíře, měly nyní, při západu slunce, barvu rudou a podobaly se zavřené bráně pekel.

„Pane jo,“ konstatoval sir Cecil, „z toho jde strach.“

Alžběta Heyduková opatrně přejela můstek k vstupní budově motelu. Zastavila před dveřmi s nápisem RECEPCE, nechala sira Cecila ve voze, aby se strašil pohledem na bránu pekel, jež se tyčila nad rozkošným motelem, a vešla do recepce. Vyhrabala z kabelky občanský průkaz a šedovlasé dámě, které na zlatém řetízku kolem krku visely brýle, řekla: „Já jsem Heyduková, volala jsem včera. Jde o ten pokoj“

Paní recepční si nasadila brýle, pohlédla na ženu, nahlédla do občanského průkazu, a pak ji zapsala do knihy hostí. Předala klíče a požádala ji, aby při každém odjezdu nezapomněla zamknout a klíč odevzdat na recepci. „Kvůli požárním předpisům,“ řekla. „A mohla byste klíč někde ztratit.“

Alžběta vyšla do letního podvečera, vdechla voňavý lesní vzduch, zasedla za volant a zajela k jednomu z nejvzdálenějších domečků s číslem šest. Zastavila na malém parkovišti, opřela se do opěradla, pohlédla na rudou záři, jež se odrážela od skal a šťastně vzdychla: „Tak.“

38

Řeka nad splavem tekla líně. Temně zelená hladina se zdála nekonečně hluboká. Pár listů olší, jež do ní bůhvíproč spadlo, plulo zvolna a stříbřitě se lesklo.

Kapitán Exner se opíral o zábradlí mostu a docela zbytečně pozoroval klidnou hladinu. Potom jakoby vzdychl, napřímil se, složil ruce za zády a pomalu přešel most. Loudal se ulicí k vilové čtvrti. Prošel pod korunami několika starých kaštanů a zdálo se, že ho zaujala vila po levé straně cesty, za jejíž zahradou se zvedal temný les. Vila se zdála prázdná.

Cesta stoupala. Kapitán Exner se podíval na konec ulice a usmál se, neboť tam nahoře stál dům paní Kecové a on věděl, že v jednom z oken se zachvěje záclona. Stalo se.

„Dobrý večer,“ ozvalo se za jeho zády.

Trhl sebou. „Ježišmarjá, vy jste mě polekal, pane Harpíšek,“ řekl téměř radostně. „Dobrý večer.“

Důchodce Harpíšek za plotem zahrady plné růží otvíral vrátka. „Pojďte dál, pane kapitáne,“ šeptal radostně, „ještě že jsem vás zahlíd, to je doba, co jsme se neviděli“

Kapitán Exner se usmál: „Myslíte? Doba?“

„No jéje,“ mínil pan Harpíšek upřímně, „tak pojďte dál a posaďte se tadyhle na lavičku“

„A do prádelny mě nepozvete? Pamatujete, jak jsme spolu seděli v prádelně? To je náhoda, pane Harpíšek. Napadlo mě, že vás možná uvidím“

„A co vy, pane kapitáne?“

„Na dovolený,“ řekl nedbale kapitán Exner. „Jen na dovolený a na procházce.“

„Tady na dovolený? Přímo ve městě?“

„V Opolný.“ Posadil se na lavičku, přehodil nohu přes nohu a pokojně se rozhlédl. „Musím vám říct, pane Harpíšek, že se tady dohromady nic nezměnilo.“

„Opravdu?“

„Naprosto nic, pane Harpíšek. Dokonce paní Kecová pořád sleduje ulici.“

Pán Harpíšek se zasmál. „A tady naproti,“ zvážněl a naklonil se důvěrně ke svému návštěvníkovi, „a tady naproti docela nic“

Kapitán Exner se na chvíli zarazil a potom si přejel dlaní tvář, jako by stíral pavučinu. „Docela nic,“ řekl, jako by se omlouval, a za chvíli dodal: „Škoda“‚

„No,“ usoudil pan Harpíšek, „takovej je život. Jenže,“ zarazil se, „vy jste opravdu na dovolený?“

Michal Exner neodpověděl.

„To mě mohlo napadnout,“ hlesl tiše pan Harpíšek, posunul klobouk do týla a přisedl na lavičku ke kapitánu Exnerovi. „Můžu se zeptat nebo jste vázanej přísným služebním tajemstvím?“

„Můžete se zeptat.“

„Tak já bych rád věděl, pane kapitáne, jestli vaše dovolená nemá něco společnýho s nešťastným koncem pana Morávka, víte, toho starýho Morávka. Ale vy ho nebudete znát“

„Ne,“ zavrtěl Michal Exner hlavou. „Neznal jsem ho, ale něco jsem slyšel. Mluvil jsem s nadporučíkem Cardou.“

„A račte mít pořád ten velice krásný starý vůz?“ zeptal se najednou Harpíšek na něco docela jiného, jako by se lekl odpovědi, jíž se mu mělo dostat.

„Je na dvoře u nadporučíka Cardy.“

Pan Harpíšek potřásl nedůvěřivě hlavou a zatvářil se, jako by chtěl vyslovit údiv nad tím, že kapitán Exner svěřuje tak vzácnou věc do tak nejistých rukou, ale neřekl nic.

Nějaký pták křičel vysoko ve větvích, v korunách nedalekých kaštanů.

„Ale přece bych se rád na něco zeptal,“ pravil kapitán Exner nesměle.

„Jen se ptejte,“ pokýval pan Harpíšek hlavou. „Pokud vám bude moje odpověď k něčemu dobrá“

„Říkal mi nadporučík Carda, že nahoře nad lesem je jakási osada, pár domků, a že té osadě se říká Austrálie.“

Pan Harpíšek přikývl. „To mluvil Carda pravdu.“

„A říkal mi, že tam má chalupu paní Heyduková, že ji zdědila po rodičích, vlastně po prarodičích, po babičce a dědečkovi.“

„I zde pan Carda mluvil pravdu. Jenomže voni se jmenovali Frimlovi. To vám neříkal?“

„Možná“

„Pochybuju, že máte špatnou paměť, pane kapitáne. Nehledáte Alžbětu?“

„Ne,“ zavrtěl kapitán Exner hlavou. „Ani ne. Vy ji znáte?“

„Odmalička.“ Pan Harpíšek se schválně odmlčel a oči se mu zaleskly něčím jako posměchem. Bylo jasné, jak se raduje, že tenhle kapitán si na něho, Harpíška, nepřijde.

„No jo,“ dumal Exner, „někdy se tak divně věci semelou. Neviděl jste ji náhodou?“

„Náhodou jo,“ pravil důchodce Harpíšek jakoby úplně nedbale. „Náhodou dneska ráno.“

„A byla sama?“

„Nebyla,“ odpověděl pan Harpíšek, jak nejstručněji uměl

„A kdopak s ní byl?“

„Jeden pán.“

„A to šli jen tak pěšky?“

„Ne, jeli autem.“

„A odkud?“ zeptal se kapitán Exner. Pan Harpíšek mávl rukou kamsi nahoru za les, tam co se skrývala osada s podivným jménem Austrálie. „Jeli do města“

„A třeba dál, copak já vím, asi se ještě nevrátili,“ mínil pan Harpíšek. „Taky pořád na zahradě nejsem a nemám čas sledovat, co se děje kolem. To byste měl spíš navštívit paní“

Kapitán Exner odmítavě zavrtěl hlavou. „Kdepak, paní Kecovou, vždyť ji znáte. Hned by se ptala na tohle a na tamto, a potom by to třeba někomu vyprávěla.“

Důchodce Harpíšek pokýval hlavou.

Kapitán Exner vzdychl. „Koukněte, pane Harpíšek,“ řekl smířlivě, „tak jsme si zahráli pěknou hru na otázky a na odpovědi, ale co kdybyste mi řek docela stručně a docela souvisle, kdy a jak jste ty dva viděl.“

„To můžu,“ řekl spokojeně pan Harpíšek a byl rád, že se mu všechno dobře povedlo. „Ale je to strašně jednoduchý, pane kapitáne. Prostě asi před tejdnem Bětka přijela s tím brejlatým chlapíkem, a ten u ní byl asi tejden. Viděl jsem ho párkrát, ale nějak začátkem tejdne, pak už ne. A dneska ráno jeli někam do města nebo dál, copak já vím, a Bětka zastavila, aby mě pozdravila. Jsem rád, že si vzpomněla. Asi měla předtím nějakou starost nebo co.“

„Proč myslíte starost?“

„S jeho nemocí, ne?“ mínil pan Harpíšek. „Prohodili jsme pár slov a já tomu chlapíkovi, co vystoupil z vozu a vypadal docela příjemně, takovej vysokej, trochu kudrnatý vlasy a měl brejle se silnou černou obroučkou, dal růži pro Bětku. Chtěl platit, ale vy sám víte, že růže nepěstuju na kšeft.“

„Jistě. Říkal to i nadporučík Carda.“

Tohle přešel pan Harpíšek bez komentáře a pokračoval: „Dal jsem mu růži, chtěl jenom jednu.“

„A poslyšte, pane Harpíšek, mluvil česky?“

Tohle konečně pana Harpíška překvapilo. Napřímil se a pootevřel ústa. „Co jste to říkal? Jestli mluvil česky? Jak jinak by mluvil?“

„Nevím,“ pokrčil rameny kapitán Exner, „jen mě to napadlo.“

„Mluvil úplně česky a normálně. Povídal: Já vám zaplatím, to od vás nemůžu chtít. Mluvil česky jako vy a já.“

„Vzpomeňte si, pane Harpíšek,“ naléhal kapitán Exner. „Přece byste poznal, jestli byl cizinec, třeba měl zvláštní přízvuk“

Pan Harpíšek rozhodně zavrtěl hlavou. „Absolutně, absolutně ne. Absolutně cizincem nebyl, protože mluvil česky jako já a vy, a něco vám řeknu, pane kapitáne. Já mám hudební sluch, já zpívával v kostele a poznám, když někdo nemluví dobře česky. Třeba jako mladej Kopeckej, kterej byl pět let ve Francii nebo tam někde, a když se vrátil, poznal jsem to hned na jeho řeči. Nevím, jestli jste si všim, v tomhle kraji se mluví malinko jinak než v Praze. To jste si jistě všim“

Kapitán Exner horlivě přikývl.

„Určitě bych poznal, jestli ten člověk je Cech anebo není. Opakuju vám znova: mluvil česky jako já a vy. A oč vlastně jde?“ zeptal se najednou.

„No,“ zdálo se, že kapitán Exner přemýšlí. „Upřímně a mezi námi: ztratil se cizinec.“

„Nepovídejte, že vy hledáte cizince.“

„Taky. Ale jsou potíže. Až ho najdu, až nebudou potíže“

„S panem Morávkem, že?“ zeptal se poněkud jízlivě důchodce Harpíšek. „Jen se přiznejte.“ Kapitán Exner smutně přikývl.

„Hned jsem to uhod,“ prohlásil pan Harpíšek radostně. „A teď seďte. Jednak vám půjdu uvařit kafe, a až si to kafe vypijete, vyberu vám ty nejhezčí růže, co se rozvinou až zejtra, a udělám z nich kytici.“

„Ježiš, pro koho, pane Harpíšek? Přece ne pro mě.“

„Pro paní doktorku Steinovou,“ řekl pan Harpíšek téměř přísně. „Pro Gabrielu, jestli rozumíte.“

A kapitánu Exnerovi nezbylo než zavrtět hlavou. „Na všechno přijdete, pane Harpíšek, to je strašný.“

39

Bylo krátce před kuropěním.

Hotel Rychta na náměstí v Opolné byl stejně jako ostatní domy městečka ponořen do tmy. Nebe začalo teprve blednout a pouliční lampy zhasly. Jedno z oken hotelu se rozsvítilo.

Žlutavá záře odrážející se od temné stěny staré budovy, slabá a zastřená, zdála se předznamenávat neklidný spánek v této nejtišší hodině dne, anebo předzvěst podivné a možná přehnané čilosti.

Pravdou bylo druhé. Ruka poručíka Beránka rozsvítila lampičku na nočním stolku u postele. Posadil se a mžoural. Drbal se na břiše a kroutil hlavou, aby si rozhýbal obratle krční páteře. Neobratně vstal a dopotácel se k umývadlu. Naplnil plechový hrníček vodou, zasunul do něj spirálu vařiče a šňůru vrazil do zásuvky. Přejel si dlaní po bradě a pod nosem, pak si to rozmyslel a než se začal holit, vyčistil si zuby. Mezitím se voda v hrníčku vařila. Poručík přelil na připravenou kávu vřelou vodu, postupoval zřejmě podle určitého systému, dále vytáhl z aktovky sáček, z něho rohlík a kus sýra.

Dopil kávu a spokojeně se protáhl. Vklouzl naboso do střevíců, vzal ze stolu svazek klíčů a opustil pokoj. Seběhl do přízemí a otevřel dveře do restaurace. Po paměti nahmatal vypínače vpravo od dveří. Rozsvítil jich hned několik, ale potom nechal zářit světlo jen nad výčepním pultem. Kdyby to někdo pozoroval zvenčí a mel dost fantazie, možná by se domníval, že někdo dává světlem kamsi znamení. Ale na náměstí v Opolné ani v nejbližším okolí, ani za okny domů, které černými skly shlížely na průčelí hotelu Rychta, nikdo nebyl.

Celá akce poručíka Beránka byla výsledkem krátké porady, kterou se mu podařilo uskutečnit minulý večer s doktorkou Steinovou. Stalo se to ve chvíli, kdy kapitán‘ Exner u dveří kuchyně živě rozprávěl s panem vrchním Karlíkem o tom, jaká technologie by byla nejlepší při obalování žampionů plněných šunkou v těstíčku se sýrem a vajíčkem a jakou má těstíčko mít přibližnou konzistenci. Pan vrchní Karlík mínil, že se to dá velice špatně odhadnout, protože kvalita mouky bývá různá. A dále se mu pokoušel vysvětlit nejvhodnější hustotu, což při výkladu čistě teoretickém byla záležitost mimořádně obtížná.

Právě v té době došlo k dohodě mezi doktorkou Gabrielou Steinovou a poručíkem Beránkem, ke spiknutí, které se poručík teď, za ranního kuropění, jal uskutečňovat. K tomu samozřejmě potřeboval i klíče od pana vrchního Karlíka. Získat je, bylo velice snadné, stačilo, aby došel k nálevnímu pultu pro pivo a tam se polohlasně s panem Karlíkem domluvil.

Zvedl sluchátko a vytočil pražské číslo. Ozval se mu rozespalý hlas nadporučíka Vlčka.

„To jsem já,“ pravil poručík Beránek. „Chvilinku počkám, než se úplně probereš.“

„No,“ to byl jediný zřetelný zvuk, který poručík Beránek zaslechl, pak nadporučík Vlček mumlal cosi nezřetelného. Pokud mohl Beránek rozeznat zvuky, jež se podobaly skutečným slovům, je pro příběh nepodstatné reprodukovat je. „Co bys potřeboval vědět?“ zeptal se konečně nadporučík Vlček a hned pokračoval: „Snažil jsem se a pár mládenců se mnou. Ten Angličan nejenže se nevrátil, ale dokonce včera během dne telefonicky odřekl pokoj. V recepci mi řekli, že je to poněkud neobvyklý způsob, ale vyhověli mu. V létě mají hostů nadbytek. Byli rádi. Angličan je požádal, aby mu jeho věci, které nechal v pokoji, uložili do zavazadel a dali do hotelové úschovny, což udělali. Byl jsem se na ně podívat. Musím ti říct, že jsou to věci docela běžné, není jich mnoho a není na nich nic zajímavého. Kromě holení, které zřejmě vzal s sebou, jsou tam rezervní šaty, plášť, nějaké ponožky, kapesníky a ještě jiné drobnosti. Nikde nebyl žádný pas, ani žádný papír nebo nějaká zpráva.“

„Moment,“ přerušil ho poručík Beránek. „Jak mluvil s recepčním?“

„K tomu jsem chtěl dospět. Hotel odřekl anglicky. Recepční, který měl službu, náhodou mluví anglicky docela dobře. Tvrdil, že angličtina pana Folkese byla velice přesná, a to jak při jeho příjezdu do hotelu, tak i při jeho pobytu. Pokud si pamatuje, nikdy předtím Folkes v Intercontinentalu nebydlel, i když nemůže zaručit, že muž, který s ním telefonicky hovořil, byl skutečně on. Ale potvrdil mi, že je neobvyklé, odřeknout pokoj tímhle způsobem. A pročpak voláš tak časně?“

„Ale udělal jsem jistou dohodu s paní doktorkou Steinovou“

Chvíli bylo ticho a pak se ozvalo něco jako nadechnutí: „Ale, ona je tam?“

„Už týden a ráda by“

Nadporučík Vlček u druhého aparátu kdesi v Praze se tiše zasmál. „Budu pokračovat a stručně. Mimochodem, pojedete hned teď ráno?“

„Napíšu mému kapitánovi dopis a tiše se vytratíme.“

„No a co paní Heyduková?“

„Pokud jde o Heydukovou, poslal jsem tam dva mládence Bydlí na sídlišti, je rozvedená, žije sama, má dceru, které je asi deset let, přesně jsme to nezjišťovali, protože nebyl důvod. Pokud lidé v okolí věděli, dcera odjela na tábor nebo na nějakou rekreaci. Nevěděli samozřejmě, jestli s matkou nebo sama. Podařilo se nám zjistit, teda těm dvěma chlapcům, že paní Heyduková pracuje ve Státní knihovně. Zašli tam a hovořili s její kolegyní, která jim oznámila ne, nedělala se z toho žádná panika, všechno proběhlo spíš v takovém soukromém rozhovoru, aby nebyl rozruch. Je to jasné, nebudeme dělat člověku, který o ničem neví a patrně za nic nemůže, žádné komplikace, že? Takže chlapci hovořili pouze se dvěma kolegyněmi paní Heydukové a dověděli se toto: Paní Heyduková má skutečně dceru čtrnáct dní na táboře, vlastně ne, zatím týden. Má dovolenou a s dcerou na tábor nejela. Dcera tam bude tři týdny a ona si vzala čtrnáct dní dovolené. Ty kolegyně ovšem nevěděly, kam odjela a kde dovolenou tráví. Řeknu ti upřímně, nařídil jsem mládencům, aby příliš nepátrali.“

„To je dobře,“ souhlasil spokojeně poručík Beránek. „Náš kapitán by měl radost z jejich dobrého chování. Myslím,“ pokračoval, „že moje přítomnost tu bude zbytečná. Mám pocit, že kapitán se rozhodl postupovat samostatně. Ono totiž není jisté, co se vlastně stalo, oč tu šlo, byl to nápad nadporučíka Cardy. Ostatně, kdyby nás potřeboval, ví kde nás najít, ne?“

Nadporučík Vlček srdečně souhlasil a dodal: „A teď spím dál.“

Poručík Beránek se spokojeně rozhlédl restaurací. Jako by nebyla temná, pustá a neútulná, s židlemi na stolech a s podlahou neuklizenou, ale plná veselé a příjemné společnosti. Nejdéle jeho oči spočinuly na lesklých pípách nálevního pultu. Najednou měl pocit, že má obrovskou žízeň. Vzdychl. A potom se odebral nahoru do svého pokoje, usedl za stůl, otevřel svůj černý notes, nalistoval prázdnou stránku a napsal tento dopis:

Můj milý kapitáne, včera jsme trochu hovořili o tom, že by se mělo zjistit, co je s tím Angličanem v hotelu, jestli se vrátil nebo ne. Dovolili jsme si s Vlčkem být během noci iniciativní. Angličan se nevrátil a odřekl pokoj. A to v rodném jazyku. Mluvil anglicky. Jeho zavazadla jsou v úschovně v hotelu Intercontinental a nadporučík Vlček je osobně prohlédl. To se nesmí, a my o tom nebudeme nikomu vykládat. Ostatně se nám ten člověk ztratil, že? Mluvil jsem krátce, zatímco ty jsi hovořil dlouze s panem Karlíkem, s paní doktorkou. Jak víš, končí jí dovolená a já usoudil, že mě už nepotřebuješ. Když bude třeba, zavoláš. Nadporučík Carda je báječný a jeho podřízení dokonalí. Dohodli jsme se s paní doktorkou, že tě opustíme bez rozloučení, aby ti to nebylo líto. Musela by se trmácet vlakem a takhle pojedeme spolu.

Zdraví tě tvůj věrný poručík

Poručík Beránek si ještě jednou pročetl své skromné literární dílo, vyhrabal v brašně malou lampičku a odebral se do pokoje kapitána Exnera.

Jak správně usoudil, pokoj nebyl zamčený. Ostatně i to bylo součástí jeho spiknutí s Gabrielou Steinovou. Velice potichu a velice opatrně otevřel dveře. V pokoji byla naprostá tma, neboť roleta v okně byla stažena a jen v mezerách mezi okrajem a rámem nepatrně prosvítalo pomalu blednoucí nebe.

Vstoupil velice tiše, svítil na zem a zakrýval světlo rukou.

Doktorka Steinova spala na zádech, s rudými vlasy rozhozenými na polštáři.

Už svou podstatou byla nátura poručíka Beránka prosta estetických emocí. Nicméně tvář lékařky, bílý polštář, pološero a závoj rudých vlasů na něho musel nějak zapůsobit, poněvadž několik okamžiků váhal, než se lehce dotkl nahého ramene Gabriely Steinové.

Tiše sykl.

Pootevřela oči a přikývla.

Zhasl baterku a vtiskl ji ženě do ruky.

Tiše šátraje tmou se vytratil z pokoje.

40

Sešli se na dvoře a to už svítalo.

„Neprobudil se?“ zeptal se poručík Beránek. „To by bylo neštěstí“

„Jak jistě víte, pane poručíku, když Michálek spí, tak spí“

„Jak poleno,“ prohlásil poručík Beránek. „Bojím se, když teď nastartujeme auto“

„A myslíte, že by se nám ho nepodařilo vytlačit?“

Nejdřív poručík Beránek otevřel jedním z klíčů ze svazku, který mu svěřil pan vrchní Karlík, vrata, pak okénko služební škodovky, s paní doktorkou se opřeli do vozu a docela zdárně a tiše vyjeli před hotel.

Poručík Beránek uložil tašku a kufřík doktorky Steinové dozadu na sedadlo, šel zavírat vrata a najednou si na něco vzpomněl. „Poslyšte, paní doktorko, vy máte řidičák?“

„Ovšem.“

„A máte ho s sebou?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Proč se ptáte?“

„Ale udělalo se mi nějak nevolno,“ poručík Beránek se poškrábal v týle. „A kromě toho, měl jsem dneska k snídani ovčí sýr. Byl trochu ostrý a přepadla mě žízeň.“

„Takže bych měla řídit?“

„Kdybyste byla tak laskavá.“

Ukázala na číslo vozu. Začínalo písmenem B. „A to budu smět?“

„Vždyť jsem vám řek, paní doktorko, že se mi udělalo nevolno,“ prohlásil poručík Beránek radostně. Ihned se odebral do výčepu, rozsvítil, tentokrát už nemusel šátrat po zdi a hledat vypínače, zašel k výčepnímu pultu, vzal jeden z půllitrů, přidržel ho u pípy, na níž byla pověšena cedulička 12° a opatrně, zvolna, po skle, si natočil pivo. Podařilo se mu to, pěna nebyla téměř žádná. Vypil tuhle svou ranní holbu naráz, spokojeně heknul, půllitr vypláchl v dřezu, zašmátral v kapse a položil na plech nálevního pultu mince.

Na chvíli se zamyslel, snad přemýšlel, jestli by neměl nechat panu vrchnímu Karlíkovi vzkaz, ale pak mávl rukou, zhasl, zavřel restauraci, zavřel vrata, a podle domluvy s panem Karlíkem, hodil svazek klíčů do schránky na dopisy.

Gabriela Steinova už seděla za volantem.

Přisedl, zapnul přes bříško upínací pás a spokojeně přikývl. „Je to dobrý, paní doktorko, můžeme jet.“

Když škodovka opouštěla Opolnou, bylo už nebe nad nimi, docela vzadu na východě, téměř světle modré.

41

Bylo pět hodin ráno. Ota Šejnoha konal poslední obchůzku továrním objektem. Všechno bylo v pořádku, stejně jako před dvěma hodinami. Prošel všechny objekty, jak to vyžadovaly předpisy. Ještě chvíli chodil nádvořím, aby se nadýchal ranního vzduchu.

Ve vrátnici si uvolnil opasek s pistolí a rozepnul kabát. Postavil vodu na čaj a zapálil si cigaretu.

Kouřil velice málo, ale po čtyřiadvaceti hodinách cigaretu potřeboval; zmáhala ho únava.

Jinak byl rád, že mohl jít včera do služby a strávit o samotě celý den a noc v klidu. Odpoledne a večer se díval na televizi, a v noci, jako obyčejně, nespal. Nebyl by si to dovolil, ani kdyby mohl. Zvykl si odpovědně a svědomitě konat svou povinnost. Celý svůj život.

Když slil horkou vodu přes cedníček, v němž byl čaj od včerejška už třikrát přelitý, vzal ze stolu půlku suchého rohlíku a zvolna žvýkal.

O půl šesté přijel na kole jako první zaměstnanec jeho kolega.

Šel mu otevřít branku a cinkal při tom vesele klíči.

Karel Buchta byl starší než on a přestože měl svraštělou tvář a pleš (ostatně vlasy už Ota Šejnoha také skoro ztratil), byl štíhlý a vypadal mladší. Přispělo k tomu i to, že býval aktivním sportovcem, dokonce hrával fotbal za místní klub. „Tak cos tomu říkal?“

„Čemu?“ podivil se Ota Šejnoha.

„Morávek je po smrti.“

„Prosím tě Vždyť jsem s ním před několika dny mluvil“

„Jo,“ pravil Karel Buchta a ukládal kolo za boudičku vrátnice. „Má to za sebou. Našli ho v Jestřebskejch skalách.“

„Nesmysl!“ Šejnoha skoro vykřikl. „Vždyť jsem tam s ním byl! Vzpomeň si! Domlouvali jsme se, že tam půjdeme na vejlet! Byli jsme tam spolu!“

„Nevím, jestli se mu to stalo v úterý, ale jisto je, že ho tam našli úplně mrtvýho. Spad ze skály. A jak lidi říkaj, tak ho vyplavila voda. Jak byly ty bouřky a průtrž“

Ota Šejnoha se chytil zábradlíčka, které vedlo mezi chodníkem před vrátnicí a cestou, jíž jezdila do továrny auta. „To snad není možný Vyplavila ho voda?“

„Jo. Nevím tomu ani hlavu, ani patu, člověče. To se musel do skal vrátit, když říkáš, že jste byli spolu.“

„Spolu jsme byli,“ řekl Ota Šejnoha a pomalu šel do vrátnice. Chvíli stál zamyšleně mlčky uprostřed nevlídné ponuré místnosti. „Tak už to má za sebou Jak se mu to mohlo stát“

„Jo, to nikdo neví, někam šlápnul vedle nebo co.“

Karel Buchta otevřel plechovou skříň, která byla jejich šatníkem. Začal se převlékat.

„To je mi divný,“ šeptal tiše Ota Šejnoha, „to je mi strašně divný, přece by se nevracel.“ Uvažoval nahlas. „Vždyť jsme tam, Karle, chodili dvakrát do roka. Takovej náš zvyk. V zimě jsme vždycky lezli na jistej kopec, my blázni. Nesmysl, proč by se vracel“

„No asi jo,“ mínil Karel Buchta. „Když říkáš, že jste tam byli spolu“

„Jenomže,“ pokračoval Ota Šejnoha, „víš, von si stěžoval, že mívá závratě, jenže, prosím tě, nikde ve skalách není místo, odkud by člověk moh spadnout. Všude samý zábradlí Ne, je to divný. Já s ním nešel celou cestu“

„Jak to, že ne? Říkáš, že jste tam byli spolu.“

„Já se musel vrátit domů dřív. Za jezírkem jsem mazal do Šanova na nádraží.“

„Nebyl jsem ve skalách od mládí,“ prohlásil Karel Buchta. „Jako kluci jsme tam lezli, my blázni. Stejně jen kvůli holkám“ Usmál se, zřejmě si vzpomněl na jednu konkrétní, pro niž se pustil do zvláštního, a dle jeho mínění nudného, sportu. „Trochu na to vzpomínám.“

„Na nádraží do Šanova je to pár minut, asi tak dvacet pětadvacet, když jdeš hodně rychle. Trasu pro turisty udělali složitou,“ usmál se Ota Šejnoha. „Za jezírkem jsme se rozloučili. Za polovinou cesty,“ Vzdychl. „Že já nešel s ním.“ Zavrtěl hlavou. „Jestli je to, jak říkáš, do smrti si budu vyčítat.“

„Co by sis vyčítal, jestli někam odněkud spad, no prosím! Kdybys byl s ním, tak by se to třeba nestalo. Jenže já jsem toho mínění, drahej Oto, že my holt máme už při narození celej svůj úděl napsanej ve hvězdách.“

„Kolikrát jsem ti říkal, že jsou to blbosti, Karle,“ odpověděl mu roztržitě Šejnoha a sbíral ze stolu termosku, igelitovou tašku, v níž přinesl jídlo a třásly se mu ruce i hlas. „Nikdy by mě nenapadlo, že se něco takového může stát, vždyť byl, člověče, můj jedinej kamarád“

„Jedinej, ale blbej,“ prohlásil Karel Buchta přímo. „Protože, nezlob se, s Pepkem Morávkem nikdy nemohla bejt žádná sranda.“

„Nebyla, ale pěkně jsme si povídali.“

„Byl to mrzout a hypochondr, a vosamělej divnej chlap. Vím, že za tebou dolejzal, bůhsuď proč.“

„Byli jsme na sebe zvyklí. Ze školy. Neseděli jsme sice v jedny lavici, ale čtyři roky jsou čtyři roky.“

„Nebyls jedinej jeho spolužák.“

„Oni se od něj odtahovali Snad právě, jak ty říkáš, že s ním nebyla žádná sranda.“ A Ota Šejnoha se musel vysmrkat. „Ale zato s ním byla krásná řeč“

„Žvanil jen vo nemocech.“

„Se mnou ne, my jsme si povídali o všem možným a vzpomínali jsme na školu a tak, a rozbírali jsme, jak se mění město a jak tady je čím dál víc popílku a jak jsou lesy zplundrovaný“

„To jste opravdu vedli samý radostný řeči. Tak dělej, dělej, člověče, ať už vypadneš. Myslím, že toho za čtyřiadvacítku máš akorát.“

Ota Šejnoha pokýval hlavou. „Snad je to počasím, možná že bude pršet, ale dneska jsem na tom nějak hůř.“

„Koukej, ať jsi doma v posteli.“

„Dneska nebudu moct, až po obědě,“ sdělil příteli Ota Šejnoha. „Musím nejdřív za tátou a za mámou. Nebyl jsem u nich od pátku a neumíš si představit,“ zarazil se a nedopověděl.

Karel Buchta na tohle zvědavý nebyl. Věděl, že rodiče Oty Šejnohy jsou velice staří a takoví staří lidé, jak dobře věděl, se o sebe a o věci kolem sebe, i když se jejich svět zmenšil na pouhé dvě místnosti, těžko mohou starat.

42

Nadporučík Carda seděl za svým pracovním stolem a zamyšleně listoval občanským průkazem Josefa Morávka. Tak nezajímavých a přímočarých životů bývá pomalu. Narodil se v tomto městě a vlastně i v tomto městě, nebo poblíž, zemřel. Nikdy se neoženil, stěhoval se jednou v životě. Nejdřív bydlel na náměstí a teď v místech, kterým se říká Na poříčí. Nastoupil zaměstnání u firmy Ebert a syn, což byla malá továrnička na kovový nábytek, razítko této firmy samozřejmě v průkazu nebylo, ale nadporučík Carda si to pamatoval, a pak tu bylo razítko Kovoobráběcího družstva a nakonec razítko Okresního průmyslového podniku, přičemž Carda věděl, že to byla pouze změna razítek. Podnik zůstal stejný, budova stejná a snad šel dokonce Josef Morávek do důchodu z kanceláře v patře omšelé budovy na předměstí, do níž kdysi, jako mladý účetní, nastoupil.

Nad tím jednoduchým osudem nadporučík Carda potřásl hlavou a sáhl po sluchátku telefonu. Vytočil číslo státního notářství. „Dobrý den, paní doktorko,“ pozdravil notářku. „Je to paní doktorka Hejdová, ano? Ano, ano, poznala jste mě. Tady je nadporučík Carda. Vy možná tušíte, proč volám. Netušíte? Podívejte, snad jste se dověděla, že nešťastnou náhodou umřel jeden občan, Josef Morávek, důchodce Ne, nevíte to. Dobře, našli ho minulý týden v Jestřebských skalách, asi nešťastná náhoda. Mám na stole jeho občanský průkaz Ano, byl odvezen k soudní pitvě. Ale o to mi nejde, paní doktorko. Prosím vás, mohla byste mi říct, jestli Josef Morávek u vás nezanechal nějakou poslední vůli?“

Chvíli bylo ve sluchátku ticho.

„Ne, já nic nepotřebuju,“ promluvil znovu Carda. „Zatím nebylo zahájeno oficiální vyšetřování a nechci vědět žádné podrobnosti. Není důvod. Mě by jenom zajímalo, jestli u vás není uložena jeho poslední vůle. Nepamatujete se? Kdybyste byla tak hodná a mohla se podívat.“ Trpělivě čekal. Opřel se, protáhl záda, srovnal krk, podrbal se na hlavě. „Ano, zanechal. Dobře, dobře. Nenene, to je v pořádku. Pokud vím, nebyl ještě vystaven list o prohlídce mrtvého Samozřejmě, samozřejmě. Kdepak, na to je dost času. Pokud jde o občanský průkaz, odevzdám ho na matričním oddělení národního výboru, ano, my to tak děláme. Takže vám děkuju, paní doktorko“

Nadporučík Carda sklapl občanský průkaz Josefa Morávka, který byl neobvykle zachovalý a čistý, ačkoliv byl vydán před více než dvaceti lety, až se podivil, že mu ho nechali, když se vzhled člověka přece jen změnil, ale zřejmě proto, že jim bylo líto vyměňovat občanku tak skvěle zachovalou, dal jej do zásuvky a vyhlédl z okna do korun stromů, jež rostly na Husově náměstí před jeho okny.

Napadlo ho, že bude teplý slunný den. Jen jestli nepřijde v noci zase bouřka

43

V údolí sevřeném zalesněnými vrchy bývají rána chladná a provlhlá.

Motel pod Stěnami v takovém údolí ležel, ale právě tím byl proslulý. Za horkých slunných letních měsíců zde bylo mimořádně příznivé klima. Pískovcové pilíře Stěn se během dne, jsouce obráceny k jihozápadu, rozpálily a v noci vyzařovaly teplo do celého údolí.

A bývali lékaři, kteří snili o sanatoriu v tomhle místě. Doktor Bažant sem posílal některé své pacienty a námitku, že není kde bydlet, odbýval: jednak je tam motel, já vím, že je to drahý, a jednak si tam můžete postavit stan, a já vám říkám, kašel vás přejde.

Znamenité léčebné účinky klimatu se ovšem během jedné noci na horních cestách dýchacích sira Cecila nemohly projevit. Spal tvrdě, zdravě, k ránu na zádech, takže se při jemném chrápání nejdřív zakuckal a pak pořádně rozkašlal. Posadil se na posteli a lapal po dechu.

Alžběta Heyduková otevřela oči a chvíli ho pobaveně pozorovala. „Nepotřebuješ něco, drahý Cecile?“

„Od té doby,“ mluvil vysokým hlasem a sípěl, „co jsem přestal kouřit, se ranního kašle nemohu zbavit.“

„O tomhle místě se říká, že je právě mimořádně příznivé pro pobyt pacientů s podobnými potížemi jako máš ty.“

Chtěl něco říct, ale nevypravil ze sebe slovo, jen vrtěl zcela nedůvěřivě hlavou.

„Aspoň to vždycky říká pan doktor Bažant u nás v Meziboří,“ dodala. „Nechceš praštit do zad?“

Zamával odmítavě rukama.

Trpělivě a klidně čekala, až se jeho útroby uklidní, s přimhouřenýma očima, které teď, když se na ni nedíval, nesporně zněžněly.

Konečně dýchal skoro normálně. Ulehl a zašeptal: „Neměli bychom už vstávat?“

„A proč?“

„Tvrdila jsi, že musíme jít slavnou cestou, kterou popsal slavný spisovatel“

Položila mu ruku na jeho mírně kudrnaté vlasy a podrbala ho. „Obávám se,“ řekla a její oči byly posměšné, „že se ještě tak den dva musíš v klidu zotavit. Jsem přesvědčená, že během dvou tří dnů se tvůj ranní nekuřácký kašel rozhodně zmírní.“

Sir Cecil zabručel cosi nezřetelného. Měl chuť na kapku čehosi silnějšího, ale dal si ji zajít, a než se mohlo toto nutkání opakovat, s následným projevem pevné vůle nutkání potlačit, sir Cecil of Sidford usnul.

Už nezaslechl výkřiky ptáků nad prosluněným ránem.

44

Stejně jako pokaždé, když se Ota Šejnoha vracel z noční, otevřel potichu dveře bytu, aby nevzbudil děti. Na konci předsíně pronikalo pod dveřmi světlo z koupelny. Slyšel tekoucí vodu a věděl, že Markéta před chvílí vstala, postavila v kuchyni vodu na čaj a sprchuje se.

Vešel do kuchyně, svlékl uniformu (ani nevěděl, proč, ale nechtělo se mu převlékat v práci, jako to dělal Karel Buchta), natáhl plátěné kalhoty a kostkovanou košili. Umyl si ruce v dřezu, nakrájel čtyři krajíce chleba a namazal je sádlem. Byla to svačina pro jeho vnuka a vnučku. Zabalil krajíce do ubrousku, vsunul do mikrotenového sáčku, pod vodou opláchl dvě jablka, pečlivě je utřel, vyleštil a přiložil k chlebům. A právě když tuhle práci končil, tak jako pokaždé, vstoupila Markéta a Ota Šejnoha jí řekl dobré jitro a ona mu odpověděla: „Dobré jitro, to jsem ráda, že jsi tady. Prosím tě, nezapomněl bys odpoledne skočit na půdu a sundat prádlo? Bude suchý, a potom bych potřebovala“

Pokýval hlavou: „Vím“

„Vezmi si něco k snídani.“

„Už jsem snídal. V práci. A ty se stroj, ať nezmeškáš.“ Odešla a věci se odehrály jako každého dne. Sel probudit do ložnice děti, nejdřív ty větší, co šly do školy, nejmenší, Mirka, které bylo pět, se probudila sama. Připojila se k ostatním a následovala půlhodinka ruchu, povídání, žádostí, přání, napomínání, rozkazů a křiku, než oba školáci opustili byt.

Měl čas dostrojit nejmladší a odvést ji do školky.

Vrátil se, umyl nádobí a uklidil kuchyň. Z regálu v předsíni vytáhl velkou koženou brašnu a složil do ní dvě hromádky čerstvě vyžehleného prádla. Žehlila to včera dopoledne nebo odpoledne a připravila na lavici pod oknem. Brašnu zavřel a opustil byt.

Jeho rodiče bydleli ve starých dělnických domech, postavených koncem minulého století, poblíž dosud největší mezibořské továrny.

V těch místech se narodil a dávno už nevnímal navlhlý pach přízemí, možná, že mu byl dokonce příjemný, snad mu připomínal něco milého a veselého, co tady kdysi prožíval, pomalu vyšel po točitých schodech do druhého patra. Zeď schodiště byla hrbolatá desítkami dalších a dalších nikdy neseškrábaných malířských nátěrů.

Dlažba na chodbě z červenočerných kostek se viklala a chrastila pod jeho kroky. Pachy z přízemí a z prvního patra byly přirozeným průvanem hnány až sem.

Třikrát otočil zvonkem na dveřích. Ano, byl to starodávný zvonek, podobný těm, jakých se používá na bicyklech a také podobně zněl.

Zatímco čekal, než mu otevřou, většinou to trvalo dlouho, díval se na vyleštěnou mosaznou tabulku s jménem otce: Cyril Šejnoha; uvědomil si přitom, že mu kdysi kdosi z příbuzných vyprávěl, jak si pradědeček přál, aby se tehdy, před více než pětaosmdesáti lety narozené dítě, jmenovalo po moravském věrozvěstovi.

45

Slunce už drahnou dobu putovalo od východu k zenitu. Většina pracujících dávno pracovala. Náměstíčko v Opolné nekypělo rušným životem, jako ostatně téměř nikdy, ale k zámku, zaalpské perle renesanční architektury, už projelo několik autobusů s návštěvníky dychtivými uzřít jak vycpaného medvěda, tak i pás cudnosti a skvělou zbrojnici.

Pan vrchní Karlík v restauraci hotelu Rychta zahájil podávání snídaní na vidličku.

V prvním patře hotelu, v pokoji obráceném k západu, s oknem, na němž byla stažena roleta, panoval klid a ticho. Hluk z jedné komunikace, procházející městečkem, sem nedoléhal. Vzrostlý jasan, který se před lety náhodou uchytil na dvoře hotelu, tlumil svou korunou nejen hluky vnějšího světa a jeho ruch, ale poskytoval hotelovým pokojům stín před odpoledním sluncem. A protože do odpoledne chyběla ještě mnohá hodina, byla tato část budovy, tedy i její okno, ve stínu.

Rovněž hluk z kuchyně sem doléhal slabě.

Nelze bezpečně určit, co vlastně kapitána Exnera probudilo, možná jen konec snu nebo dotek nějaké myšlenky, ačkoliv o tomhle by se dalo dost pochybovat, ale je možné, že otevřel oči proto, že spal dlouho a že už to prostě dál nešlo.

Nejdřív nezúčastněně, potom udiveně a nakonec poněkud vyplašeně hleděl na prázdnou postel vedle sebe.

Ano, byl si naprosto jist, že když usínal, oddechovala vedle něho spící Gabriela Steinova.

Teď tam ovšem nebyla. Posadil se. Skříň byla otevřená. Jeden kartáček ze skleničky na poličce pod zrcadlem zmizel.

Na stole ležel list papíru, zatížený popelníkem.

Identifikovat jej bylo jednoduché, nemohlo to být nic jiného, než papír z Beránkova černého notesu.

Kapitán Michal Exner tušil, že se zde odehrálo jakési spiknutí. Pomalu vstal a natáhl se pro ten list. Přečetl jej a nezbylo mu, než se trpce usmát.

Zdálo se, že jeho neodvratným osudem je, být zůstaven v osamění.

Tak si šel vyčistit zuby a oholit se.

46

„Hlavní je,“ vykládal starý Cyril Šejnoha, „udržet se při dobrým tělesným zdraví.“ Stál ve dveřích kuchyně vedoucích do ložnice. Opíral se o veřeje, menší, holohlavý, se vztyčenou hlavou. „Podívej se na mě! Začal jsem sokolovat a potom jsem pořád, jak jsem moh, v neděli chodil, chodil a pořád chodil. A dělám to dodnes. Představ si, včera jsem se vypravil až do Bílovce a přes les! No, nějak jsem se zmát na tý lesní cestě. Pak jsem potkal lidi a ukázali mi, kde je silnice; ale došel jsem a podívej: dneska jsem jak rybička.“

Jeho syn právě domýval nádobí. Měl za sebou úklid ledničky, odkud nenápadně naházel do koše na odpadky věci zapomenuté a zastrčené a vynesl je. Vyčistil a srovnal věci v předsíni; prádlo, které přinesl, složil do prádelníku. Různě po bytě posbíral špinavé a odložené svršky, vybral kamna a přinesl uhlí a dříví, protože jeho otec byl přesvědčen o tom, že v bytě se musí každý den aspoň trochu topit a taky si byl jist tím, že jídlo uvařené na nějakém vařiči nemůže pořádně chutnat.

„Stalo se to jako posledně, tatínku. Vždycky se někam vypravíte a pokaždé vás někdo přivede.“

„Nesmysl. To byla náhoda. Taková věc se může stát i mladýmu, ne? Viď, mámo?“

„Jistě, Cyrilku,“ souhlasila jeho žena. Seděla v křesílku u okna a dívala se na ulici. „Včera jsem seděla na dvorečku. Prosím tě, někdo mi říkal, že umřel Pepa Morávek. Vždyť jste spolu chodili do školy! Byl to tvůj kamarád! A von tady, chudák, nikoho neměl. Tak jsem, Otíku, řekla starý Leclový, no vlastně starý, je mladší než já, ale už je to bába, co její dcera dělá v pohřební službě, ať vyřídí, že se vo pohřeb postaráš, protože von tady na mou duši nikoho nemá, rodiče mu umřeli a zůstal jako sirotek, chudák“

Otovi Šejnohovi málem vypadl talíř z ruky. „Ale maminko, snad“

„Povinnost,“ řekla matka přísně a holí ťukla do podlahy. „Tvoje povinnost, která plyne z vašeho přátelství. A jestlipak jsi přines noviny?“

„Já na ně zapomněl“

„Jak můžeš, prosím tě, pracovat v úřadě, když na všecko zapomínáš?“

Nechal vysvětlování, že už mnoho měsíců v úřadě nepracuje a že je důchodce a dělá strážného v úplně jiné fabrice, než kde byl dlouhá léta.

To říkal už bezpočtukrát, ale rodiče už tohle sdělení nedokázali udržet v paměti.

Ale vtom se Cyril Šejnoha upamatoval: „Prosím tě, co to povídáš?“ Utrhl se na svou ženu. „Víš, že v úřadě dávno nepracuje.“ Nespokojeně zabručel. „Prosím tě, důchodce, důchodce. Takovej mladej kluk a důchodce, a pracuje. A na takovým podřadným místě. Já bych strážnýho nedělal. Vždyť to je vlastně ponocnej, posluha. Divím se, že se můžeš tak ponižovat.“

„Ale tati, jsou za to nějaký koruny.“

„Jenže nejsou nikde vidět,“ zabručel starý Šejnoha. „Nejsou nikde vidět. Pořídíš si novej kabát a jednou za rok nebo za dva dáš drahý peníze za nový boty na léto. Na víc nemáš nebo co?“

„Jo, to Pepa Morávek,“ pokývala hlavou stará paní Šejnohová, „byl jinačí. A nebo třeba, tati, ten, jak se jmenoval, no na tom nezáleží, no hele, postavil vilu a má auto, a jak velký auto.“

Otec Šejnoha přikývl. „Nechali jsme tě vyštudovat, abys moh dělat úředníka. To já nemoh. Já musel živořit za pultem v našem malým hokynářství a poklonkovat lidem, který bych nejradši nakopal do prdele.“ Skončil svou řeč a šel zkontrolovat dřevo. „No,“ pokračoval, „kdyby mi sloužily voči, tak bych si polínka naštípal sám. Jenomže holt jsem se cvak do palce, to se nedá nic dělat. Když je člověku málem devadesát, mizerně vidí. Ale palec mi přišili a zahojil se! A ty seš prostě takovej lajdák. Měl bys dát pozor a dělat menší polínka, jinak dřevo špatně chytá a suchej líh, cos nám párkrát přines, smrdí.“

„Stejně si myslím,“ prohlásil náhle rozhodně Ota Šejnoha, „že byste se tady na to mohli vykašlat a odstěhovat se někam jinam. S topením je spousta práce a nemáte žádný pohodlí. Vodovod v předsíni, o záchodu ani nemluvím“

Matka pokývala hlavou. „Ty bys nás nejradši nastěhoval do chudobince, viď“

„Už jsem vám kolikrát vysvětloval, že nejde vo žádnej chudobinec, ale domov pro starý lidi, kde má každej svou místnost, svůj nábytek, svou koupelnu“

Starý Šejnoha zavrtěl hlavou. „Hochu, vodsaď se nehnem. Sem jsme se s matkou nastěhovali, když jsme se vzali. Tady ses narodil a tady taky jeden po druhým umřem.“

47

V restauraci hotelu Rychta sešli se obvyklí návštěvníci. Řidič autobusu, ti, co měli cestu do nemocnice, pak tu svačilo pár dělníků a několik náhodných hostí.

Ti všichni nemohli přehlédnout kapitána Exnera, když vstoupil.

V omšelém prostředí, které ani zoufalá snaha pana vrchního Karlíka, jenž měl ještě staré vychování a dbal na pořádek a čistotu, nedokázala proměnit v útulnou restaurační místnost, vypadal ve světlém obleku barvy saharského písku, v červených mokasínách, bílých ponožkách a ve sněhobílé košili, jako zhmotnění bytosti z jiných časů a míst.

„Dobrý den, pane doktore,“ přivítal ho pan Karlík. „Jak jste už jistě ráčil zjistit“

„Ráčil,“ řekl kapitán Exner s úsměvem. „Jenomže pane vrchní, pane Karlík, někdo přece musel poručíku Beránkovi půjčit klíče, aby se mohl časného rána vypařit.“

Pan vrchní Karlík naklonil provinile hlavu. „Omlouvám se, pane doktore. Omlouvám se, ovšem pan poručík velice naléhal a“

„Smažme to,“ prohlásil velkomyslně kapitán Exner. „A co mi nabídnete k snídani?“

„To by, prosím, bylo velice jednoduché. Byl by tam zcela čerstvý mozeček s vajíčkem. Na cibulce samozřejmě. Kdybyste si přál, můžeme vám ho pěkně usmažit, což by bylo možná zajímavější. Potom jako obyčejně drštková polévka, ovšem, jestli dovolíte, tu bych nedoporučoval. Je zcela čerstvá, vařená ráno, a jestli smím poznamenat, teprve k zítřejší snídani bude znamenitá. Potom by tady byl ten gulášek“

„Ano, ten co byl včera k večeři“

„Ano, přesně ten a také restovaná játra.“

„Tak já bych si dal ten smažený mozeček, pane Karlík. A jestli dovolíte“

Pan vrchní Karlík poznal na očích hostovo přání dřív, než je vyslovil. Širokým gestem ukázal na telefon, který stál v okénku do kuchyně. „Račte prosím, telefon je zde.“

Kapitán Exner sáhl do kapsy pro papírek, na němž měl poznamenanou přímou linku na stůl nadporučíka Cardy. Zvolna vytáčel číslo.

„Možná,“ ozval se za ním pan vrchní Karlík, „že by to chtělo trochu bílého vína. Myslím ten mozeček“

„Chtělo,“ souhlasil kapitán Exner drže sluchátko u ucha, „rozhodně by k tomu mozečku neškodily dvě deci bílého vína Ne, ne, nadporučíku, pokud jde o to bílé víno, o tom se domlouvám s panem vrchním Karlíkem. Moment,“ přikryl dlaní mikrofon, „budeme si muset dát sodovku,“ řekl, a pokračoval do telefonu: „Nadporučíku, stala se mi taková věc, potřeboval bych auto. Já tady svůj vůz, jak jistě víte, mám, ale obávám se, že je to příliš nápadný dopravní prostředek“ Přimhouřil oči. „Ano, stala se mi taková věc, že mě opustil poručík Beránek. Obávám se, že šlo o jakousi domluvu mezi ním a paní doktorkou Steinovou. A zároveň se domnívám, nadporučíku, že jste byl patrně poručíkem Beránkem informován Ne informován, ale sdělil vám to Aha, a že to nepotřebuju vědět Dobrá. Ano, já vám rozumím, samozřejmě.“

Zavěsil.

V pozadí restaurace, v koutě poblíž okna, vyklepával pan vrchní Karlík ubrus a připravoval stůl.

„Pokud jsem vyrozuměl,“ poznamenal, když Exner usedl, „zdržíte se, pane doktore, ještě několik dní.“

Kapitán Exner k němu vzhlédl a jeho oči byly téměř smutné. „Obávám se, pane Karlík, že se nemýlíte.“

48

„Život,“ pravil sir Cecil a odložil do trávy knihu, „je strašně vobtížnej, Alžběto. Můj život je vobtížnej,“ dodal.

Ležel na nafukovací matraci ve stínu lípy. Před ním byl zelený pažit, který zvolna přecházel v písčitý břeh nevelkého rybníka. I na vzdálenost tří čtyř desítek metrů bylo zřejmé, jak je voda průzračně čistá, břehy nebyly zbahnělé a rákosí se ekologickým podmínkám pod Stěnami vyhýbalo.

Stěny se tyčily v zářícím slunci, málem na dosah ruky.

Alžběta Heyduková se opalovala mimo stín lípy.

„Chápu, drahý,“ mile se usmála, „že nemůžeš být spokojen se svým postavením. Myslím v chládku. Ale pokud je mi něco málo známo o chorobách, domnívám se, že se ještě pár dní budeš muset chránit před sluncem.“

„Ale o to přece nejde,“ odpověděl mrzutě.

„A oč tedy?“ Ukázala hlavou na knihu, kterou právě odložil. „Nelíbí se ti snad?“

Zaťukal prstem na žluté desky. „Totální blbost. Ten pán je idiot, smím-li se tak vyjádřit, a ujišťuju tě, že netuší, oč jde ve věcech, o nichž píše.“

„Nuže, co tě trápí, a proč si stěžuješ na život?“

„Už jsem několikrát naznačil,“ povzdechl mrzutě, „problémy, o kterých si musíme pohovořit a s nimiž se nemohu smířit.“

„Mluvíš hezky, ale nezřetelně.“

„Víš přesně, oč jde.“

„Ovšem.“

„Pak není nač se ptát.“

„Pak není třeba proklínat život.“ Obrátila se naznak a zvrátila hlavu proti slunci.

„Je,“ řekl pochmurně. „Snažím se být odpovědným člověkem.“

„Vím, že tě trápí mnoho věcí. Ale prosila bych tě, abys mi je podal ve zřetelném a srozumitelném výkladu.“

„Souhrnně. Pokusím se,“ zdálo se, že si dodává odvahu k závažnému rozhodnutí. „Máš pravdu. Všechno, co souvisí se mnou a s tebou, musí být objasněno. Neustále to odkládám; vím: kdykoliv se rozhodnu, dojde k nepříjemnosti. Nebo se mi prostě nechce, protože dojde k nějakým nesnázím, ale Teď! Ať je mi jakkoliv dobře, a tobě snad taky, nezbývá, a já to velice hluboce cítím, že tvému přání musím vyhovět. Učiním souvislý výklad. Začal bych stručně: miluju tě.“

„Vím.“

„Když s tebou nejsem, velice tě postrádám.“

„To je pro tebe možná mrzuté, ale mně to dělá moc dobře.“

„Byl bych velice rád, kdybychom naše životní dráhy, které se proťaly před drahnou dobou, mohli srovnat vedle sebe.“

„Co tomu brání?“

Cítil, že nastala chvíle absolutního rozhodnutí. „Budu hovořit otevřeně. Nežiješ si špatně. A bojím se, právě proto, že k tobě chovám hluboké city, že život se mnou by ti přinesl velmi mnoho komplikací. Několikrát jsem hovořil o mých finančních poměrech, které jsou, mírně řečeno, neuspořádané. Netvrdím, že zde není určitá naděje na jejich zlepšení, nikoliv však v době zcela dohledné. Dřu jak blázen, pokud ovšem nejsem u tebe a s tebou, a práce není honorována nijak skvěle. Ceká mě ještě mnoho měsíců a možná let, než se ze všeho vyhrabu.“

„Šedivíš a za pár let zplesnivíš,“ řekla suše.

Pochmurně přikývl. „Vidím řešení pouze“

Obrátila se k němu na bok a opřela si hlavu o dlaň. „Je pouze jediné řešení: že si mě vezmeš.“

„Prokristapána!“ zaúpěl. „To mi říkáš teď! Když jsem konečně jasně vyložil, že je to naprosto nemožné? Netvrdím, že bych nemohl uživit ženu, ale žebráka z tebe dělat nebudu! Jsem sám žebrák!“

„A co láska?“ zeptala se nevinně.

„Ta s tím nemá co dělat!“ vykřikl. „Jsem odpovědný člověk, nejsem bláznivý romantik. Uvědomuju si, že máš nepochybně sklony k pošetilostem, jako ostatně každá žena, jenomže to neznamená“

„Kdybys i ty měl sklony k pošetilostem, těžko by ses teď povaloval právě na tomhle místě a pod těmito Stěnami.“

„Bohužel musím konstatovat, že máš pravdu. Nicméně jsem si jist, že bychom měli sňatek uvážit zodpovědněji, tedy především já.“

„A proč především ty, můj drahý?“ zeptala se přísně.

„Jednak jsem muž,“ zarazil se, „aspoň tak vypadám, ještě nikdo, mojí matkou počínaje a tebou konče, nenaznačil, že by tomu tak nebylo, a za druhé, vůbec.“

Znovu se uložila, tentokrát na břicho, na přikrývku prohřátou sluncem. Protáhla se.

Mrzutě se zašklebil. „Neustále trváš na svém?“

„Samozřejmě.“

Sáhl opět po knize, kterou před chvílí proklínal.

„ a závěr moudrosti je ten?“ zeptala se slovy velkého básníka.

Otevřel knihu. „Vezmu si tě,“ zabručel.

Zavrtěl hlavou a chvíli nebylo jisté, jestli nad sebou samým nebo nad autorem, co napsal knihu, nad drzostí, s jakou vyslovoval ty nejbanálnější myšlenky, nad tím, že to někdo vysázel a vydal.

Nicméně se nakonec vyjádřil a tak vysvětlil své pochybovačné gesto: „Ten chlap je vážně blb.“

49

V uličce poblíž hřbitova, dobrých dvacet minut čilé chůze ze středu města a dobrých pětatřicet od továrny, kde ve starých dělnických domech žili rodiče Oty Šejnohy, byl krám, mimochodem bývalý obchod koloniálním zbožím, kde se usídlila Pohřební služba.

Půlhodina chůze do kopce a v předpoledním vedru nebyla pro Otu Sej nohu lehkou procházkou. Původně doufal, že kolem dvanácté bude doma a že si nejméně do dvou hodin odpoledne pěkně poleží a prospí se na kanapi v kuchyni.

Pleš se mu leskla a mokrá košile se nepříjemně lepila na záda; bylo to nepříjemné tím spíš, že foukal chladnější východní vítr.

Ke své smůle a jako z udělání musel potkat na rohu uličky vedoucí k pohřebnímu ústavu paní Mrštinovou, sousedku svého přítele, kterou samozřejmě znal a které by se zvláště teď s chutí vyhnul. Ale nebylo zbytí.

Zamířila k němu.

„Dobrý den, paní Mrštinová,“ pozdravil ji a už dělal krok dva, aby dal najevo, že spěchá. „Dneska máme horký den, viďte“

„Pane Šejnoho,“ řekla paní Mrštinová velice vážně. „Dovolte mi, abych vám vyjádřila svou upřímnou soustrast.“

Zarazil se. Pootevřel ústa.

„Vždyť to byl váš jedinej přítel,“ pokračovala paní Mrštinová s upřímnou účastí. „A já si myslím, že to pro vás musí bejt veliká ztráta, pane Šejnoho, von byl takovej vosamělej a vy jste byl takovej obětavej kamarád, že si skutečně zasloužíte, aby vám lidi přáli hlubokou účast nad jeho nešťastným skonem.“

„Ano ano, děkuji vám, jste velice Ano, děkuji.“

„A kampak jdete, na hřbitov?“

„Do Pohřební služby. Nikoho neměl,“ nadechl se a vzpamatovával se z nečekané účasti. „Jdu do Pohřební služby; někdo přece musí zařídit pohřeb, když nikoho nemá.“

„To jste celej vy,“ pokývala spokojeně hlavou a laskavě na něho pohlédla. Položila mu dlaň na rameno. „Tuhletu dobrotu vám Pámbu jistě voplatí. Vopravdu neměl příbuzný?“

Pan Šejnoha pokrčil rameny. „Měl nějakého vzdáleného synovce. Vzdálené příbuzné“

„Ale voni by se měli dovědět vo pohřbu, ne?“

„Ano, to by měli“

„A kdo jim to řekne, pane Šejnoha? Taková věc se jim přece oznámit musí, i když to jsou vzdálený příbuzný. Od nás mu půjde na pohřeb kdekdo. Byl hodnej člověk, měl plno známejch, žil tady celej život, ani paty nevytáh, ale příbuzný by na pohřbu měli bejt, pane Šejnoho. Kdopak jim to voznámí a kde asi bydlej?“

Polkl. „Nevím, paní Mrštinová. Opravdu nevím. A nezlobte se, musím už, aby nezavřeli“

Mávla rukou. „Von je tam pan Klesl přes poledne a kdyby měl zavřený dveře, tak prostě zaťukáte, už jsem mockrát viděla, jak tohle lidi dělají.“

„Tak vám děkuju, paní Mrštinová, za radu. A určitě to nebyl špatný nápad, já se pozeptám a snad bude někdo vědět, kde je najít. Možná že to byl vnuk jeho bratrance nebo něco takovýho.“

„Jste moc hodnej, já to věděla,“ loučila se paní Mrštinová. „A Pámbu vám to voplatí, pane Šejnoha.“

Musel jít zvolna, aby se vydýchal a vzpamatoval z toho rozhovoru.

Velká výkladní skříň Pohřební služby se zdála být beznadějně opuštěná a prázdná, uvnitř nebylo nikoho vidět a Ota Šejnoha se domníval, že bude muset ťukat na dveře, jak mu paní Mrštinová poradila.

Ale nebylo třeba, ještě bylo otevřeno, pan Klesl se ihned objevil. Jako obyčejně v tmavém obleku s černou kravatou, neboť to bylo předepsáno. Vstoupil, když předtím oběma rukama rozhrnul černý závěs za pultem, u něhož vyřizoval poslední věci života, s vážnou tváří a s hlavou poněkud nakloněnou na stranu. Sklon hlavy samozřejmě ve směrnicích pro zaměstnance pohřební služby nebyl, ale vážná tvář ano.

Jenomže když pan Klesl zjistil, že v tomto případě nejde o žádné truchlící pozůstalé, ale o jeho známého, dokonce bývalého staršího spolužáka z obecné školy, vesele zahlaholil: „Dobrý den, pane Šejnoha, prokristapána, co tady děláte, vždyť vám přece nikdo neumřel.“

„Jak tohle můžete vědět, pane Klesl?“ A bylo zřejmé, že přátelský a v podstatě radostný tón, jímž byl uvítán, na něho má výjimečně kladný vliv. „Jak můžete vědět, pane Klesl, že nejsem pozůstalej?“

„Podívejte, to bych věděl. Tady projde lidí. A toho klábosení, co zaslechnu při mariáši. Zrovna dneska, jak jdu městem, potkám několik bab. A já vám řeknu, tyhle ženský si myslej, že když jsem zaměstnanec pohřebního ústavu, že mně musej říkat vo všech nebožtících a vo všech problémech s tím spojenejch. Já vám řeknu, pane Šejnoha, nebejt toho mariáše a těch kamarádů, co mám ve Vatikánu, ve zdejší hospodě, musel bych sedět na pultě a plakat celej den.“

„Fajn,“ mínil Ota Šejnoha. „To je fajn, že máte aspoň ten mariáš. Vidíte, já nemám ani to. Nikdy jsem se ho nenaučil a teď lituju. Trochu jsem hrával šachy, však víte“

Pan Klesl pokýval hlavou. „Vždyť já pamatuju, pane Šejnoha. Občas jste bejval v kavárně, tam se hrávaly, než začalo disko.“

„Jenže, pane Klesl,“ zvážněl Ota Šejnoha, „já k vám, na mou duši, jdu kvůli funusu.“

„Ale prosím vás,“ pravil udiveně pan Klesl, „snad ne kvůli funusu pana Morávka.“

„Přesně tak, podívejte, nikoho neměl“

Pan Klesl zvedl obě dlaně vzhůru gestem oranta. „Nic mi nemusíte vysvětlovat, pane Šejnoha, nic mi nemusíte říkat. A vlastně, mezi náma, ani nic nemusíte zařizovat. Jsem rád, že jste se dostavil, takže je tady někdo, kdo mi podepíše lejstra, který budou nezbytný podepsat, jinak předpokládám, že pohřeb nebude drahej a že výlohy, které s ním vzniknou, uhradí nemocenský pojištění v plný výši. Ale poslyšte, von vážně neměl příbuzný? Přece někoho musel mít?“

„No, někoho měl, v jižních Cechách. Nikdy o tom moc nehovořil. Snad vnuka bratrance jeho otce. Občas se u něho objevil, ale podívejte se, já neznám adresu, nikdy mi ji neřek Možná, že se dá nějak zjistit, kde ten člověk bydlí, ale než by se sehnal“

„Máte pravdu. Když se sežene, tak to prostě hodíte na něj. Ostatně, podívejte, já tady ještě nic nemám, takže jsem nemoh ani nic zařizovat, protože mi ještě neposlali ani list o ohledání mrtvýho. Slyšel jsem, že se to kapánek pozdrží, protože, to víte, takovou nešťastnou náhodu vždycky vyšetřujou, takže“ mávl rukou. „Podívejte, pane Šejnoha, dost času. A hned jak to budu mít, zatelefonuju vám. Do fabriky. Já si zjistím, kdy máte službu, to je maličkost. A pokud jde vo ty příbuzný, víte, co udělám? Až dostanu ten list, zavolám na bezpečnost, aby se podívali po příbuznejch. Třeba budou ochotný a mají k tomu možnosti. Koneckonců, možná že je to jejich povinnost, nemyslíte?“

„No, když byste byl tak hodnej,“ mínil pan Šejnoha, „to by nebylo špatný.“

„Je to málem moje povinnost, pane Šejnoha. Smutná jako všechny tyhle ostatní kolem mě. Ale už jsem si za celej život zvyk.“ Důvěrně se k Šejnohovi naklonil a dodal: „Ale musím vám říct po svý dlouholetý zkušenosti vedoucího tyhle Pohřební služby, co jsem zaslech vod svejch kolegů, když se občas sejdeme na nějaký instruktáži nebo školení, tak koukejte: cizí lidi zlatý lidi, a příbuzný? Samá svině, pane,“ dodal pan Klesl vážně. „Je samozřejmě jistý, že existujou výjimky, ale když umře starej člověk, zvlášť hodně starej člověk,“ a pan Klesl pokýval hlavou, „to vám povím, s takovejma už nikdo soucit nemá. Ale vono je to vlastně jedno, viďte? Takovej už je holt svět.“

50

Bylo před polednem a doktor Hugo Bažant si umyl ruce, dokořán otevřel okno, usadil se do křesílka u svého stolu v ordinaci, vytáhl zásuvku a z ní doutník, a pečlivě si jej zapálil. „Tak, sestro, kolik tam ještě máme lidí?“ Vzala do ruky karty. „Ještě pět, pane doktore, a je to.“

„Jako obvykle, nebo něco“

„Jako obvykle, pane doktore, ale“ zmlkla, protože zazvonil telefon. Vzala sluchátko. „Ano, rozumím, ano okamžik, já se pana doktora zeptám.“ Obrátila se na doktora Bažanta. „Pane doktore, volají z kartotéky a“

„Ať se jdou vycpat,“ prohlásil doktor Bažant. „Především mám chuť na pivo. Víte co, uvařte kafe. Co chtějí?“

„Je tam nějaký pán Počkejte, já se zeptám na jméno“ Nezeptala, protože doktor Bažant mávl netrpělivě rukou.

„Co chce?“

„Nemá tady kartu a mermomocí chce za vámi.“

„A jak se ten chlap jmenuje?“

„Já se zeptám“ Učinila tak a oznámila: „Je to prý pan doktor Michal Exner.“

„Takovej mladej frajer, že jo?“ A když sestra váhala, pobídl ji: „No tak se zeptejte, jestli je to takovej mladej frajer.“

Poslechla ho. A potom poslouchala a přikývla. „Ano, je to prý mladší pán, velice elegantně“

Hugo Bažant mávl rukou. „Ať jde nahoru. To není pacient, sestro. To je fízl.“

Sestře se rozklepaly ruce, až málem položila sluchátko telefonu mimo vidlici. „Ale to snad, copak“

„Klid.“ A doktor Bažant zadýmal z doutníku. „Starej známej a vlastně kamarád.“ Podíval se z okna, zamyslel se a pak řekl: „Ty, co jsou v ordinaci, počkají. A jakmile ten chlap dorazí nahoru, vy si můžete jít na kafe.“

Kapitán Exner zaklepal na dveře ordinace velice nesměle a když vstoupil, pozdravil nejprve sestru, potom se omluvil a požádal doktora Bažanta o krátký rozhovor.

Doktor Bažant se podíval na sestru a zamračil se. Usmívala se a byla nadmíru spokojená s chováním toho chlapa.

„Tak můžete jít na to kafe!“

Obrátila se prudce zády a poněkud hlučněji za sebou zabouchla dveře.

„Vidíte, urazila se. Sedněte si, pane doktore,“ ukázal koncem doutníku na židli. „Jdete jen tak nebo jako pacient, anebo vůbec?“

Kapitán Exner se skromně posadil na kraj židle, přehodil nohu přes nohu, až mu zasvítily bílé ponožky a složil ruce na koleně. „Šampusku mi dneska nenabídnete a za plentu mě nepošlete?“

„Srandičky si nechte na jindy,“ prohlásil doktor Bažant. „Nemusíme si nic předstírat. V krku vás nebolí, jo? Ne? Tak vo co de?“

„Vo dvě věci,“ pravil kapitán Exner a podíval se otevřeným oknem do korun stromů téměř zasněně. „Vo dvě věci, pane doktore“

„Pokud jde vo starýho Morávka, co chcete vědět?“

„Mezi náma řečeno, pane doktore, jestli vopravdu spad nebo jestli“

„Koukejte, byl tak rozmlácenej, že vám žádnej doktor nemůže s jistotou říct, jestli ho někdo před tím pádem klepnul po hlavě nebo ne. Jasný?“

Kapitán Exner skromně přikývl. „A jakej vlastně byl pan Morávek člověk Přece jste ho znal. Byl možná vaším pacientem“

„Dole je karta, moh jste si ji vyzvednout, ale mám to v hlavě i bez karty. Koukejte, já vám to řeknu na rovinu. Von to byl hypochondr. To byl takovej případ jedináčka, kterej žil se svejma rodičema a kdysi, někdy po válce nebo během války prodělal tuberkulózu. Vzal si to moc do hlavy a ty jeho rodiče taky. No, tehda to nebyla žádná maličkost, ale kluk se z toho dostal, já se na to pamatuju velice dobře, spravilo se to a potom už nikdy v tyhle věci neměl žádný potíže. Jenomže byl na sebe náramně vopatrnej, chodil časně spát, na procházky, samozřejmě nekouřil, jako já, protože já vám něco řeknu, kouření je nezdravý, rozumíte, pane doktore kapitáne? Kouření je velice nezdravý a po hospodách nechodil, byl to téměř abstinent a s každým prdem, jestli dovolíte, přiběh za mnou. Takový nachlazení a chřipky a tyhlety věci, nic vážnýho neměl. Teprve v posledních letech mu malinko stoupal tlak, ale to byla maličkost, srdce měl v pořádku. A pokud já můžu posoudit, na svůj věk byl ve skvělý kondici. Heleďte, von se celej život pohyboval pomalu, von nesportoval a já vám něco řeknu z mejch zkušeností, který mám, čím víc kdo sportuje, tím je na tom k stáru se zdravím hůř. Je docela možný, že líp snáší, když si zlomí nohu, ale jinak Vono moc velký běhání pro toho, kdo na to není postavenej, nemusí bejt taky zrovna zdravý, rozumíte?“

„A co hlava?“ zeptal se kapitán Exner. „Třeba mu bylo smutno, takže sebevražda nebo snad závratě.“

„Závratě nelze v jeho věku vyloučit,“ pravil doktor Hugo Bažant a pokýval vážně hlavou, „jenomže motolici, můj vzácný příteli, můžete na schodech dostat, když půjdete vode mě i vy, a nikdo nebude vědět, proč na vás najednou ta motejlice přišla. Takový věci se přiházejí, rozumíte? No jo, ale že by někdo dostal motejlici a rovnou spadnul z tak vysoký skály, a von určitě horolezec nebyl, to je trochu divný. Ale jestli se naklonil přes zábradlí a jestli ho chytla závrať, vidíte, ani nevím, jestli trpěl závratěma, no moh, aspoň se vo tom nikdy nezmiňoval. Takovej hypochondr, ten vyzvaní každou pitomost, no mohla ho nějaká závrať chytit a moh přes to zábradlí přepadnout, to je docela možný. A pokud jde o jeho psychickej stav, jestli jako myslíte, jestli nebyl cvok nebo tak, koukejte, já nejsem psychiatr, ale už jsem pár cvoků potkal. Ten člověk byl náramně duševně vyrovnanej. Zvlášť si myslím, že teď v důchodu. Protože chodit do práce, to považoval za příliš namáhavý, aspoň si to myslím. Vůbec jsem z něj měl vždycky dojem, že by mu docela vyhovoval invalidní důchod, jenom kdyby za to bylo trochu víc.“

„Takže si finančně nestál nejlíp,“ poznamenal kapitán Exner jakoby mimochodem.

„Já jsem doktor, pane, a ne bankovní úředník, a taky jsem nikdy nevyzvídal, kolik ten chlap má, to se obraťte na jiný dveře, ale mezi námi: soudím, že to, co vydělal, mu stačilo. A pokud vím, bylo tady nějaký dědictví po jeho rodičích. Oni umřeli, to už je dost dlouho, jeden za druhým. Byli už hodně starý. Takovej je život. Ještě dotaz: říkal jste, že jde vo dvě věci.“

„Jo, vo dvě,“ souhlasil kapitán Exner a zdálo se, že mluvit o té druhé věci je pro něho dosti nepříjemné.

„Tak ven s tím, doktore,“ povzbudil ho doktor Bažant. „Snad ne příjice?“

„Snad ne“ A kapitán Exner si v jakémsi, duševním pohnutí zvolna třel svůj nikoliv nevýrazný nos. „Snad ne Jde o něco docela jiného a s panem Morávkem to možná vůbec nesouvisí“

„A copak šmejdíte?“ zeptal se doktor Bažant přímo a neomaleně. „Copak šmejdíte kolem? Nemám žádnou zprávu, že by došlo“

„Snad ne,“ opakoval kapitán Exner, jako by to byla jediná slova, která je schopen vyslovit. Zdálo se, že je v rozpacích, ale předstírání rozpaků nebylo příliš věrohodné. „Docela náhodou jsem se dověděl, že jste měl někdy na počátku minulého týdne zvláštního pacienta, kterého jste jel dokonce navštívit do osady, které se tu říká Austrálie.“

„Co že vás ten chlap zajímá?“ pravil Hugo Bažant pátravě. „Jsou věci, které mohou být něco jako lékařské tajemství, nemyslíte?“

„Tak vám povím,“ svěřoval se kapitán Exner, „že mi nejde o lékařské tajemství, jako spíš o to, jak se ten chlap jmenoval. A kdo to byl. Náhodou vím, že byl v domku nebo v chalupě, prosím vás, já v Austrálii nebyl, ani v téhle ani v tamté. Byl v chalupě, která patří paní Alžbětě Heydukové, rozené Frimlové“

„Soudím, že to byl její šamstr. Je rozvedená a může si dělat, co chce.“

„To je ovšem samozřejmé,“ souhlasil kapitán Exner. „Ale vy tady nemáte kartu nebo záznam, kdo byl ten pacient?“

„Koukněte, jsou chvíle, kdy se vo tyhle věci nestarám,“ sdělil mu doktor Bažant přímo. „Prostě Alžběta se na mě obrátila, já ji znám odmalička, a řekla mi, že má doma nemocnýho člověka, tak jsem se jel na něj podívat. Ukázalo se, že je nemocnej, ale že to zas není tak hrozný.“

„A copak mu bylo?“ A kapitán Exner dodal: „Anebo je?“

„Jestli ještě je, nemůžu říct. A jinak, hovořil jsem o lékařském tajemství.“

„Ale pane doktore,“ a kapitán Exner zavrtěl nedůvěřivě hlavou. „Opravdu taková tajemná choroba, že se o ní nemůže mluvit, ani, ani“

„To jako myslíte ani s fízlem? Pardon,“ a doktor Hugo Bažant zabafal ze svého doutníku a potom toužebně prohlásil: „Já bych si dal pivo a vy mě zdržujete. Koukněte, posral se.“

„Kdo?“ vyjevil se kapitán Exner.

„Ten chlap, co si ho přivezla Frimlová z Prahy. Měl laxírku, prostě, vobyčejnou laxírku. No vobyčejnou, trochu horečka a tak. Asi sněd někde něco špatnýho. Jestli chcete vědět, co jsem mu naordinoval, tak to vám můžu říct. Jednak živočišný uhlí a jednak mexaform, to se teď na to dává. Něco vám řeknu, v tyhle roční době můžete takovou věc chytit natotata. Jedete třešňovou alejí, narvete se třešní, na těch třešních předtím seděly mouchy a už máte salmonelu jak řemen. Což byl jeho případ, patrně. Jestli mezitím totiž neumřel.“ A to poslední znělo málem jako otázka.

Kapitán Exner se zarazil. „A vy myslíte, že by moh?“

„Každej jednou musí,“ vyslovil doktor známou pravdu. „Ale tohle, řekl bych, nebyl jeho případ, pokud se ovšem nestalo něco jinýho.“

„Zatím asi ne,“ řekl kapitán Exner. „Aspoň chvála Pánu Bohu o ničem nevím ani já, ani nadporučík Carda“ A přešel gesto doktora Bažanta, které mělo bezpochyby znamenat: ten, co o něm mluvíte, se stejně všechno doví až docela naposled. „A dál?“

„Jak ten chlápek vypadal?“

„Byl bledej, zpocenej, to byste byl taky, kdybyste měl takovou laxírku, člověče.“

„Ale já myslel, jak vypadal jako člověk, rozumíte?“

„Kolem čtyřiceti nebo malinko víc, udělanej chlap, dost vlasů, trochu kučeravý, ale to taky mohlo bejt tím jak byl zpocenej“

„A jak mluvil?“

„Jak by mluvil?“ podivil se doktor Bažant. „Normálně, běžně. Nekoktal, nešišlal, nešlapal si na jazyk, mluvil souvisle, neblouznil.“

„A česky?“

To byla první otázka, která vyvedla doktora Bažanta z míry. Na okamžik strnul, potom se pomalu napřímil v křesle a odložil doutník do popelníku. Upřeně se podíval na svého návštěvníka. „Jak by měl mluvit?“ zeptal se přísně.

„To nevím,“ odpověděl mu kapitán Exner nesměle. „Mě by jenom zajímalo, jestli mluvil skutečně česky.“

„Nejsem cvok, pane doktore kapitáne,“ prohlásil Hugo Bažant. „Nemívám halucinace a paměť mně ještě vobčas slouží. Takže to bych si sakra pamatoval, jestli ten člověk mluvil jinak než česky. Mluvil česky jako vy a já. Nebyl tam nikdo, kdo by překládal nebo tlumočil. Německy umím a německy určitě nemluvil. To by trochu překvapilo. A v jiným jazyku bych s ním konverzovat nemoh. Stačí?“

Zdálo se, že kapitán Exner o něčem přemýšlí a potom se umíněně vrátil k tématu: „Nezdálo se vám, že má trochu jiný přízvuk nebo jinou větnou vazbu, rozumíte?“

Doktor Bažant zavrtěl hlavou. „Nezdálo. Anebo jsem si nevšim. Podívejte, nemám absolutní sluch, můžu jen říct, že ten člověk mluvil česky jako já nebo vy. A dával jsem spíš pozor na to, co mi vykládal vo svý chorobě a spíš jsem pozoroval, jak je mou povinností, jeho celkovej stav, abych moh správně určit diagnózu, a neměl jsem rozhodně čas zajímat se vo takový blbinky, jako je přízvuk nebo co. Koho hledáte?“ zeptal se přímo.

„Jednoho cizince,“ přiznal kapitán Exner.

„Jak by měl mluvit?“

„Anglicky.“

Doktor Bažant zavrtěl hlavou. „Tak vás můžu ujistit, pane kapitáne, že ten posranej hoch rozhodně anglicky nehovořil.“

51

„Poslyšte,“ řekl nadporučík Carda a nasadil si na nos brýle, aby se mohl zahloubat do papíru, který ležel před ním, „ten váš poručík Beránek je číman. Telefonoval, že během dnešního dopoledne spolu s nadporučíkem Vlčkem zjistili tyto skutečnosti: za prvé, paní Heyduková se dosud nevrátila do Prahy; za druhé, dcera paní Heydukové je na táboře v Přípotočnici poblíž Hořovic; za třetí, poručík Beránek tam během dopoledne osobně zajel a zjistil, že paní Heyduková se tam neobjevila, a to ani včera ani dnes. Za čtvrté“ zarazil se, nadzvedl brýle na čelo a podíval se na kapitána Exnera, který seděl v rohu jeho pracovny v křesle, nohu přes nohu a lelkoval, nebo možná lépe řečeno, zamyšleně hleděl do stropu místnosti, a zřejmě pozoroval dvě mouchy, které kroužily kolem kulaté lampy. Vypadalo to, jako by přemýšlel, co tady proboha mají co pohledávat. Pokýval hlavou a povzbudivě se na nadporučíka Cardu podíval. „Jen pokračujte, soudruhu nadporučíku.“

„Za čtvrté,“ poslechl nadporučík, „poručík Beránek soudí, že jeho přítomnost je tu zbytečná“

„Jen řekněte, co ještě poznamenal poručík Beránek,“ vyzval ho kapitán Exner. „Jen to řekněte.“

„No,“ rozvažoval Carda, „no poručík Beránek poznamenal něco v tom smyslu, že si zřejmě my dva vystačíme a pak, že takové letní bloumání bude pro vás, soudruhu kapitáne, maličkost.“

Kapitán Exner pokýval hlavou. „Samozřejmě,“ prohlásil ledabyle. „On to prostě shodil na mě. Poslyšte, já jsem přemejšlel“

Nadporučík Carda sejmul z čela brýle a nedůvěřivě naklonil hlavu.

„Přece mi nikdo nenamluví, že zloděj, který vnikne, mimochodem velice snadno, jak víme, protože zámek nebyl poškozený, do cizího bytu a odnese odtamtud za bílého dne nějaké velké krabice, že tenhle zloděj, aniž ho někdo vyrušil, si byt neprohlédne a nechá tam klidně ležet obálku s osmi tisíci ve zcela nových bankovkách.“

Carda pokýval hlavou. „To by pasovalo. Mimochodem, nechal jsem na tu klenotnici nebo jak tomu budem říkat, prostě skříňku s těma, krámama, co ležela na prádelníku, nechal jsem na to zavolat soudního znalce. Sel se na to podívat soukromě, je to můj starej známej. Prohlásil, že věcí je sice pár, ale že nemají zanedbatelnou cenu. Například náušnice: Jsou v nich v platině zasazeny skutečné brilianty. Člověk by neřek, jak tenhleten drahej šmuk vypadá nenápadně. A potom i ten růženec, co vypadá dost ošuntěle, je zajímavá starožitnost; mimochodem křížek je zlatej a ten odhadce řek: no heleďte, ve starožitnictví za dva a půl až pět tisíc. A takovejch věcí tam byla hromada. Takže s váma souhlasím, že zloděj, kterej ukradne z předsíně nějaký krabice, nenechá ležet ve votevřený skříňce na prádelníku takový prachy, že jo? A dál,“ pokračoval nadporučík Carda, „poslal jsem svoje lidi, aby se trošku podívali po okolí. Naproti je nová hospoda, vyptávali se, ale nějakýho chlapa, kterej nosí krabice, si ten den nikdo nevšim. Jen mi vrtá hlavou, že Morávek, vždyť to byl člověk vopatrnej, aspoň tak vypadal, nechával doma naprosto nezajištěný relativní bohatství. A klidně si jede na vejlet.“

„Možná, že byste se zlodějů taky nebál, kdyby naproti vám bydlela paní Mrštinová,“ mínil kapitán Exner.

„Jo a ještě dvě věci,“ vzpomněl si nadporučík Carda. „Ten Angličan se do hotelu nevrátil a pro svoje věci nikoho neposlal. To za prvé, a za druhý, poslyšte, Morávek nechal poslední vůli. Já mluvil s notářkou. Samozřejmě, poslední vůle se nemůže votevřít, dokud nebudou všechny formality kolem úmrtí vyřízený. S tím souvisí divná věc, vlastně to možná nebude divný, volal mi vedoucí Pohřební služby pan Klesl a ptal se mě na vobčanku, a když jsem se ho zeptal, proč ji potřebuje, že všechno přijde a dostane včas, tak mi na to řek, že se u něj vobjevil pan Šejnoha, Morávkův kamarád. Přihlásil se, že se postará vo pohřeb, když tady ve městě Morávek nikoho nemá.“

„Máme vlastně takový všelijaký temna,“ dumal kapitán Exner. „Ztratil se Angličan, ztratila se paní Heyduková s nějakým chlápkem, kterej určitě není Angličan, jak mi potvrdil jednak doktor Bažant a jednak taky pan Harpíšek, protože se včera u něj ta Frimlová-Heyduková zastavila právě s tím člověkem, co je tady u ní. Takže se nám ztratil Angličan,“ pokyvoval hlavou. „Poslyšte, já bych se do těch Jestřebskejch skal měl ještě jednou podívat, než si projdu městečko a popovídám si s lidma.“

„Chcete najít mrtvolu Angličana?“ ptal se nadporučík. „Heleďte, všechno jsme prošli a můžu vás ujistit, že tam je tolik všelijakejch divnejch míst, že se tam může skrejvat mrtvol na tucty. Angličanů, Francouzů, Němců i tuzemců spousta.“

Nadporučík Carda zmlkl.

Dvě mouchy pořád kroužily kolem bílé koule lustru. Občas na ní přistály a občas vzlétly, jako by nebyly spokojeny s tou jednotvárnou hladkou plochou a měly pravdu. Jejich omyl, že zalétly sem, byl zřejmý. Je ovšem otázka, zda si to uvědomily.

„Pak by tady byl ten ztracenej Angličan,“ a kapitán Exner pořád ty dvě mouchy pozoroval. „Nikde není, nikdo ho nehledá a ztratil se nám vlastně nejen Angličan,“ jako kdyby ho ty poletující mouchy inspirovaly k myšlence, „ale i paní Heyduková rozená Frimlová.“

„Alžběta.“

„Alžběta,“ souhlasil kapitán Exner. „Dostal jsem nápad, nadporučíku. Podívejte, ať to vezmem z kteréhokoli konce, tenhle kraj je překrásný a přímo přecpaný turistickými objekty, které jsou hodny pozornosti. A jestli se nemýlím, je v něm dost menších hotelů, kempů, možná i motorestů, a třeba i turistických ubytoven. Co byste tomu řek, soudruhu nadporučíku, kdybychom tenhle okres,“ kapitán Exner vstal a přistoupil ke zdi, na níž kromě portrétu státníka visela už dost vyrudlá mapa. Vztáhl k ní ruku. „Kdybychom řekli na všech odděleních, která zde jsou, a nejen tady na tomhle okrese, ale ještě tady a tadyhle vedle, to je taky jedna turistická pozoruhodnost vedle druhé, kdyby se chlapci z těch oddělení zeptali po kempech, po hotelích, jestli se tam náhodou někde neubytovala jistá paní Alžběta Heyduková, rozená Frimlová, rozvedená atakdále. Co vy na to?“

Nadporučík Carda pokrčil rameny. „Rozkaz, může bejt.“

„Připomínky k rozkazu?“ zeptal se kapitán Exner. Potom mávl rukou. „Já vím, nadporučíku, je to těžký, ale náhoda, jak se říká, je blbec. Anebo,“ a kapitán Exner tiše dodal: „ nebo taky osud, nemyslíte?“

52

Řeka, která pramenila v Jestřebských skalách a do níž se vlévaly potoky a potůčky ze všech těch skalních měst, co obklopovaly Jestřebské skály, to byla ona, jež líně tekla nad stavidlem hned vedle budovy okresního velitelství. A silnice do těchto skal vedla v podstatě údolím podél jejího toku, městečky a vesnicemi, jež se přirozeně nakupily mezi kopci a lesnatými stráněmi. Tady se opravdu nedalo spěchat, člověk ani nevěděl, kde končí jedna obec a začíná druhá. Po dvaceti, třiceti kilometrech domky a domy prořídly, silnice se táhla podél řeky a zase se od ní odchylovala a táhlými serpentinami stoupala do kopců a mezi lesy, aby se k řece znovu vracela. Řeka tu byla čistší a zurčivější, běžela po kamenech a neztrácela svůj lesk.

Mezi stromy lesů začaly prosvítat šedé pískovcové balvany, potom skály, řeka protékala hlubokým kaňonem, který se posléze rozšířil v zelenou louku, nepříliš rozsáhlou, a za stromy bylo možné tušit budovu hotelu Jestřebské skály, a za ním otevřenou krajinu, stoupající k horám na obzoru.

Měl štěstí, neboť volné místo na zaparkování bylo ve stínu.

Chvíli seděl, ruce na volantu, a zdálo se, že přemýšlí. Potom stáhl rukavice a vysoukal se z vozu.

„Na jak dlouho račte?“ zeptal se starý hlídač parkoviště.

„Ani nevím,“ řekl kapitán Exner a pokrčil rameny. „Rád bych se podíval do skal“

„Jestli chcete na vobhlídku, jsou to dobrý tři hodiny, takže to by bylo za pět korun, pane.“

Kapitán Exner zašmátral v kapse, pětikorunu nenašel a hlídač souhlasil s tím, že zaplatí, až se bude vracet.

„Je pěkný vedro,“ poznamenal Michal Exner.

„No jo, asi přijde bouřka.“

„Myslíte?“

„Je docela možný, že k večeru. Heleďte, jakmile je mezi skalama a u tohohle potoka teplo až dusno, tak se vždycky chystá bouřka. Mimochodem, říkal jste, že míříte do skal? A to chcete v těchhle botkách?“ A hlídač ukázal prstem na vyleštěné mokasíny.

„Myslíte, že bych neměl?“

Hlídač pokrčil rameny. „Až se vrátíte, ty budou vypadat. A co teprve ty kalhoty.“

„Vy tady jste pořád a máte nepřetržitou službu Nebyl tady náhodou v poslední době nějakej Angličan?“

„Nepamatuju. Tak nashle, šéfe,“ pozdravil ho stručně hlídač. Zřejmě si neměl co vyprávět s lidmi, kteří mu nezaplatili hned na ruku.

Exner pomalu kráčel alejí k masivu Skalního města. Vzduch byl provlhlý a voněl lesem. A jak slunce prosvítalo mezi listy korun stromů, chvílemi oslňovalo a zároveň prozařovalo hladinu mělké říčky, v níž se kmitaly černé hřbety pstruhů.

Uhnul stranou, protože se proti němu valilo padesát, sto lidí, snad tři výpravy najednou. Když ho dav, upocený po tříhodinové procházce a rozesmátý posledními vtipy průvodce minul, pokračoval v cestě.

Správce rezervace Jestřebské skály, František Nývlt, měl důležitou práci. Pár kroků od dřevěné boudičky, v níž byla jeho kancelář i pokladna, vedl přes říčku dřevěný most a František Nývlt stál uprostřed mostu, opíral se lokty o zábradlí a bedlivě sledoval plynoucí vodu a život v ní. Snad zkoumal, zda voda plyne tak jak má, jestli se pstruzi pohybují přiměřeně a písek dna má barvu hodnou onoho skvostu přírody, jímž rezervace je.

Ačkoliv se zdálo, že je zcela zaujat tímto studiem a svět kolem se pro něho stal jen nezřetelným šumem velebné přírody, promísený halasným pachtěním lidských bytostí, ve chvíli, kdy kapitán Exner vstoupil na příčně položené trámky, z nichž byla zrobena vozovka, František Nývlt řekl, aniž zvedl hlavu: „My se odněkud známe, že? Copak tady pohledáváte, pane kapitáne?“

Kapitán Exner k němu mlčky přistoupil, postavil se vedle něho, opřel lokty o zábradlí a jal se pozorovat plynoucí vodu, barvu písku a uvažovat, zda se pstruhové pohybují správně, čile a úměrně.

„Hm,“ řekl pan Nývlt.

Kapitán Exner ukázal na shluk stvolů kapradí, jenž plynul v proudnici říčky.

František Nývlt pokýval hlavou: „Takhle blbnou děti i dospělí, než dorážej k jezírku. Je tam něco jako tunel, vypadá to jako tunel, říčka se ztrácí pod skalama a holt velký lidi, malý děti, všechno jedno, přijdou do vopravdický přírody, zpitoměj. Trhají kapradí, házejí ho z lávky do řeky a pak utíkají a dívají se, jak podplave skálu. Copak s tím můžeme něco dělat?“

„Jak jsem si všim,“ poznamenal kapitán Exner, „vo kapradiny tu není nouze.“

„To je zdání. Představte si sto rukou denně a sto rukou kapradiny rve jak kombajny vobilí vo žních. A máte břehy voholený na to tata.“

„Dal bych tam cedulku,“ mínil kapitán Exner.

František Nývlt mlčky zavrtěl hlavou. „Tady je zakázaný všecko, i šlapat mimo cestu. Osm cedulí! Touhletou,“ ukázal palcem přes rameno kamsi do průrvy mezi skály, nic tam nebylo vidět, ale správce rezervace nepochybně věděl, že jeho palec míří správným směrem, „až k ozvěně, ale není to nic platný.“

Kapitán Exner mlčky přikývl.

„Lidí chodí do přírody moc,“ pokračoval František Nývlt, který, kdoví proč, měl toho dne buď sdílnou náladu a nebo potěšení, že může mluvit s někým, kdo nepřišel, aby obdivoval krásy Jestřebských skal. „Příroda je lidma přeplněná. Lezou na skály, prošťourají každý kout lesa. Heleďte, když já jsem přišel do Skal, a to je hezkejch pár let, rostla tu v lesích spousta hub. Hřiby, žampiony tamhle na loukách, a všechno možný. Lišky, to byste viděl, jak krásný lišky, ježiš, to byly lišky a nádherně se daly nakládat. A ve smrčinách ryzce. Ale teď, vtrhne vám do lesa horda lidí, přijedou autobusem a autama, rezervace nerezervace Podívejte, já to nemám voplocený, že jo. To není možný voplotit. Samozřejmě nahoru do skal nepolezou, tam lezou jen horolezci a vo těch mám přehled. Ale skály jsou v lese, začínají v lese, kolem dokola je les, a v tom lese rostou houby“ Chvíli se odmlčel. Pak mrzutě pokračoval: „Jó, byly houby, pane, teď darmo mluvit. Víte, já bych lidem do přírody a do lesa zakázal chodit, aspoň na čas, aspoň na deset let, jedna generace nesmí do lesa vlízt. A co se stane? Nic. Mají parky, louky, silnice.

A les by se zregeneroval. Tohle, pane kapitáne, je rezervace strašně přísně střežená,“ vzdychl. „Jak říkám, musel bych tady mít drátěnej plot, ostnatej drát, rozestavěný střílny a na každý střílně jednoho chlapa s brokovnicí, a místo broků sůl, jak se to dělávalo za starejch časů, když se hlídaly třešňovky.“ A jak byl opřen o zábradlí, protáhl si záda a přešlápl. „Jenom mi nepovídejte, že jste si přišel popovídat o problémech tyhle rezervace.“

„Vo problémech rezervace,“ konstatoval kapitán Exner, „rozprávíte vy. Já se přišel podívat, jak teče v tyhle řece voda.“

„To si povídejte svýmu strejčkovi.“

„Nemám strejčka,“ řekl kapitán Exner téměř smutně. „Ale něco vám řeknu. Chtěl bych mít takovýho strejčka, jako jste vy, kterej na všecko přijde.“

„Chcete se tam podívat ještě jednou, jo?“

„Jo.“

„A myslíte, že tam polezete v lakýrkách?“

„Mám jít bos?“

„Jsou tam mokrý místa.“

„Povinnost je povinnost,“ pravil vážně kapitán Exner. „Co se dá dělat. Můžete mi poradit?“

„Můžu.“

„A co mi radíte?“

„Abyste se zeptal správce rezervace, jistýho Františka Nývlta, jestli tamhle v tý boudě nemá náhodou gumový holinky, který by se šikly na vaši nohu.“

„A co mi řekne, když se ho zeptám?“

„Řekne vám, že jo. Ale pak se vás taky na něco zeptá.“

„Co by se mě moh takovej správce rezervace zeptat?“

„Třeba proč vám to pořád vrtá hlavou.“

„Protože mně je to divný, stejně jako vám. Že by starej člověk jen tak mohl přepadnout na rozhledně přes zábradlí.“

„Mezi nebem a zemí se děje věcí,“ usoudil moudře správce rezervace. „A to chcete projít celou cestu, jak choděj turisti, cikcak po skalách?“

„Jinou cestu neznám. Kdyby mi někdo ukázal mapu a poradil mi, byl bych mu vděčnej.“

František Nývlt se napřímil. „Je horkej den. Pivo nemám, zteplalo by, ale uvařím vám čaj, ukážu vám speciálku a pak můžete vyrazit pro mě za mě, kam chcete.

Jestli si ovšem budete pamatovat cestu a nezabloudíte.“

„Sám jste říkal, že tady je cedulí jak“

„Přesně tak,“ pokýval hlavou František Nývlt. „Málem víc než listí na stromech. Jdem.“

53

Schematická mapka, velká dvakrát dva metry, byla připevněna na dvou sloupech vedle dřevěné boudy a chráněna šindelovou stříškou. Když se u ní Exner zastavil, mávl František Nývlt rukou a prohlásil, že tohle je pro turisty, a pozval ho k sobě do kanceláře.

Postavil konvici na vařič. Ze skřínky vytáhl dva velké hrníčky a do každého vložil pytlík s čajem. Oznámil, že čaj nesladí, a jestliže Exner ano, zajde pro cukr k paní pokladní.

Kapitán Exner odmítl a ukázněně souhlasil, že bude pít neslazený.

„Mám ho velice rád,“ řekl, „upřímně se vám přiznám, že slazený čaj má pro mě chuť malinový šťávy.“

František Nývlt byl potěšen, vaření osvěžujících nápojů bylo zřejmě jeho zálibou. Otevřel skříňku, na níž vařič stál, a předvedl, kolik druhů čaje má a kolik má druhů kávy. „Každej den,“ oznámil, „za mnou přijde pan Kraus, to je ředitel hotelu, a před polednem spolu vypijeme dvě dobrý kafe. Poslyšte, to je moc dobrej zvyk. Člověk si udělá v ruchu pracovního dne skvělou pauzu.“

Přistoupil ke stolu pod oknem. Byl docela obyčejný, se zásuvkou uprostřed. Bývalý kuchyňský stůl, snad někde a někým vyhozený a šetrně dopravený sem, aby tu sloužil dál, pokud se mu nepodlomí nohy. Na stole bylo sklo a pod sklem mapa. Speciálka.

„Podívejte,“ vysvětloval František Nývlt a sklonil se nad mapou. „Ty červený tečičky kolem, jsou hranice rezervace. Černý tečičky, jak je vidíte tady v kruzích, jsou hranice, řekl bych, oblastí památečních míst. Například tady, to jsou Jestřebské skály a zde nahoře, hrad Grafenstein, račte znát? No, to je ten hrad, jak se tam shromažďovali ti emigrantský evangelíci a po bitvě na Bílý hoře přecházeli hranice. Známá historka, jistě jste čet. To je oblast Tašova a tady, oblast Stěn. Poslyšte, překrásné místo, Stěny.

Přímo hrozitánská kulisa nad krajem, měl byste se tam podívat. Ale vraťme se k našim Jestřebským skalám,“ přešel pan Nývlt plynně do řeči průvodce skalním městem. „Zde je prosím výchozí bod. Tady začíná prohlídková trasa návštěvníků skal. Vede podél potoka a zde se stýká, jak vidíte, s jinou, opravdu lesní cestou a ne stezkou. Tato cesta, jak vidíte, odbočuje od aleje. Podívejte se z okna. Ano tam, a doleva za skálu k ozvěně a od ozvěny pokračuje sem. Podívejte, lesní cesta, po které dřevaři svážejí dřevo z téhle oblasti, ta je pro nás nejdůležitější. Vede na nádraží do Šanova. To je nádraží Šanov. Vesnice je dál, na mapě ji nemám. Trať vede těsně podél lesa. Buď šetřili pole, anebo se jim zdálo být výhodné vést dráhu oblouky po okraji katastrů. Podívejte, cesta, po které my jezdíme a která je používána jako pracovní, vede v podstatě od naší ozvěny až na nádraží Šanov a dál db vesnice. Tam je nechráněný přejezd. Stezka pro návštěvníky skal byla velice pečlivě vymyšlena už na konci minulého století a je udržována a budována neustále, protože máme mnoho, jak jste si všiml, dřevěných přechodů. Údržba dá hroznou práci a každý rok se s tím musí něco dělat. Na jaře tu bývají povodně. Jezírko je nejvyšší bod vyhlídkové trasy. Nad jezírkem je bažina, v níž vlastně pramení řeka, tam je její hlavní pramen. A odtud se stezka pro návštěvníky skal vrací k naší lesní cestě, skály protíná malým průsmykem, a pokračuje k místu, kde se stala ta nešťastná událost. Z téhle křižovatky je asi kilometr na nádraží do Šanova. Tady je mlází, ve kterém, pro mě to není žádné tajemství,“ přiznal Nývlt, „našel nadporučík Carda se svými lidmi jednak fotoaparát a dále nějaké papíry, nevím jaké. No a odtud je už pár kroků na vyhlídku, tady,“ zapíchl prst do mapy. „Takže, doporučuju vám, abyste nechodil přes most, na kterém jsme spolu stáli a dal se stezkou pro návštěvníky, ale abyste obešel tenhle barák k ozvěně, a odtud už vás naše lesní cesta povede na křižovatku. Procházka na půl hodiny, na pětatřicet minut. Vpravo je Skalní divadlo. Trochu se budete škrabat nahoru a dolů, ale není to daleko. Chcete, abych vás vyprovodil?“

„Myslím, že se projdu sám,“ rozhodl kapitán Exner, „snad nezabloudím, křižovatku nemůžu minout Myslíte, že opravdu budu potřebovat gumáky?“ a podíval se na nohavice svých kalhot, jež pečlivě vyžehlené padaly na nárt a botu v naprosto přesném úhlu.

„Samozřejmě. Nemyslete, že lesní cesta je zvlášť udržovaná. V kolejích se drží voda a jakmile se dostanete do písku, boříte se po kotníky. Jako byste tady nikdy nebyl, člověče“

Kapitán Exner poslušně přikývl.

54

V bílé košili s dlouhými rukávy, jež byly na koncích sepnuty lesklými manžetovými knoflíky, v kalhotách barvy pouštního písku, s opaskem s ozdobnou blýskající přezkou a v zelených gumákách po kolena, do nichž bylý kalhoty zasunuty, vypadal kapitán Exner, zvolna kráčející lesní cestou uprostřed přírodních krás Jestřebských skal, přinejmenším nepříhodně. Možná výstředně. Ten, kdo byl vyrušen ze snění či klímání výkřikem ‚ptáka, mohl ho pokládat za šílený přelud náhle zešílevší vlastní mysli.

Bylo to zvláštní. Stačilo vkročit do lesa a jít pár desítek metrů lesní cestou, kde pod jehličím prosvítal bílý písek, a svět a jeho vůně dostaly jinou podobu, stejně jako nebe, jehož modř kupodivu potemněla. Rychle rostoucí načechraná bílá oblaka byla předzvěstí bouřky. Vlhký chladný vzduch klesající z výše položených míst, z úžlabin a roklí mezi skalami, nepřinášel sem vůni borovic a jedlí rozpálených sluncem, ale těžký pach tlení.

Bylo zde liduprázdno a ticho. Vítr byl příliš slabý, než aby mohl hvízdat ve skalách. A lidské hlasy podobající se spíš nezřetelnému šumu, doléhaly sem matně zdálky, nicméně naléhavě. Bylo zřejmé, že jich je hodně, že znějí z mnoha hrdel. Pan Nývlt by to jistě věděl velice přesně, kolik bylo té chvíle návštěvníků, co procházeli vyhlídkovou trasou Jestřebských skal.

Lesní cesta vytrvale a zvolna stoupala. Vedla jakousi roklinou a jistě těmi nejschůdnějšími místy. Stráně lemující cestu byly zarostlé lesem a jen místy z nich prosvítaly oblé boky pískovcových skal.

Nebylo jisté, zda kapitán Exner o něčem přemýšlí. Měl ruce za zády, rozhlížel se, a tiše a falešně si pískal.

Čas od času se ozval ve větvích pták výkřikem nebo zatrylkováním, které připadalo jako zoufalé zvolání nad zvuky, jež vydává onen tvor, který se vymkl ze světa přirozeného plynutí, vzniků a zániků.

Jeden ze zmíněných tvorů, který zde osaměle bloumal v zelených gumovkách, dorazil na křižovatku cest.

Byla naprosto zřetelná.

Málo používaná lesní cesta pokrytá jehličím, s kalužemi v místech, kde podloží byla vlhká rašelinou, v níž se beznadějně ztrácela štěrková navážka, znovu a znovu zatlačovaná traktory a náklaďáky hloub a hloub. Poněkud výš byly další mokřiny zarostlé kapradím.

Vozová cesta byla nezřetelná, zatímco stezka, po níž kráčely stovky a stovky návštěvníků rezervace, byla světlá. Lesní humus byl šlépějemi dávno rozdrcen a na povrchu se vynořil bílý písek podkladu. Do něho se bořily nohy po kotníky.

Někde vlevo nahoře mělo být jezírko. Kdesi před ním železniční zastávka Šanov a potom vesnice téhož jména, a vpravo, cestou po mnohých schodech nahoru a dolů a znovu stoupajících vzhůru, byla ona překrásná vyhlídka na panorama skal nad roklí, na jejímž dně se vlnila říčka. Vydal se stejným směrem jako před několika dny a nespěchal.

Rafinovanost těch, kteří vymysleli vyhlídkovou trasu, byla bezbřehá. Před kapitánem Exnerem se tyčila prudká stráň, po níž vedly dřevěné schody, zachycené ve dvou trámech. Podobalo se to žebříku, a stupňů bylo snad osmdesát, nebo sto dvacet, na množství nezáleží. Lezl vzhůru a věděl, že za skálou, kolik těch skal tady jenom je, našel by se někdo, kdo by je spočítal?, dorazí k místu, na něž se jde podívat. A nevěděl vlastně proč.

Bolely ho nohy. O jedno, dvě čísla větší gumáky pan Nývlt ve své boudičce neměl.

Vydechl, když konečně stanul u svahu porostlého mlázím.

Vpravo dolů, kde byl nalezen fotoaparát, se mu nechtělo a tak se tedy, chráně si obličej před větvemi, opatrně škrabal nahoru, přibližně do míst, kde byl obětavými muži nadporučíka Cardy nalezen pas záhadného Angličana.

Koneckonců když lezl po čtyřech, mohl se mlázím pohybovat dobře. Vlastně stačilo najít v sobě trochu odvahy a prodrat se několika metry, kde to bylo nejhorší, kde větve stromů dosahovaly až na zem. Výš pod úpatím skal, zřejmě díky špatným půdním podmínkám a drsnému životu, bylo mlází řidší a průchodnější. Kromě několika odhozených papírů a pasu Angličana se zde zřejmě nedalo nic najít, ale když tak člověk seděl na bobku a rozhlížel se, mohl průhledy mezi větvemi smrčků sledovat cestu, jíž se tak krásně říkalo vycházková, a při dobré vůli i štěstí na ní někoho zahlédnout.

Opatrně se vrátil zpátky. Koneckonců po rozhovoru s doktorem Bažantem bylo jasné, co Angličan v mlází pohledával.

Šel dál, aby si prohlédl plošinu, z níž byl pověstný výhled na Skalní divadlo Jestřebských skal.

Jenomže předtím musel prolézt průrvou mezi skalami. Když konečně dorazil na místo, aby si tam sedl, zul gumáky a ulevil chodidlům, která se mu zdála navždycky zmrzačená, a chtěl si tam chvíli sám pobýt a možná i přemýšlet, zjistil, že mu to osudem nebude dopřáno.

Na kameni u schodů, jež vedly z vyhlídky dolů, seděla dívka. Bosá, v džínách a bílé blůzce, se slamákem na hlavě a na kolenou měla rýsovací prkno.

Nebylo to rýsovací prkno, ale desky z tvrdé lepenky, co se zavazují na černé tkaničky. Dívka ve slamáku měla v ruce tužku a kapitán Exner jasnozřivě usoudil, že jde o umělkyni.

55

Umělci, když pracují, bývají mimořádně soustředěni.

Z toho, že byl pro ni vzduch, se dalo usoudit, že jde skutečně o umělkyni.

Vpravo byla ona a ta průrva se schody dolů. Před ním bylo zábradlí, ne nějak vzhledné, ale bytelné, za zábradlím prudký sráz, strmá skála. Vpravo, vyložená oblými bochníky velikosti mlýnského kamene, těch bylo víc a pokračovaly ještě většími bochníky velikosti mlýnského kola, stoupala pískovcová skála členěná průrvami, až k horizontu. Na temeni skal rostly tři borovice. Podle toho, kam občas dívka pohlédla, zdálo se, že právě ony pískovcové pecny a skupinka borovic zaujaly její tvůrčí mysl a inspirovaly ji k pokusu o umělecký čin.

Kapitán Exner se dobelhal k nejnižšímu a nejmenšímu bochníku a unaveně na něj dopadl tak, že seděl přímo proti malující dívce.

Pořád byl pro ni vzduch.

Rozvázal pod koleny tkaničky zelených holinek, stáhl je, svlékl ponožky a ponořil nohy do písku. Byl hluboký a bohužel horký. Jeho nohy zatoužily po koupeli ve vlahém potoce.

Dívka neměla jen to, čeho si všiml prvním unaveným pohledem. Kromě již vyjmenovaného se jí po boku válel režný pytlík sdrhnutý konopnou šňůrou, zpod klobouku jí visely černé vlasy, na lících podél uší se jí temnělo tmavé chmýří. Když občas zvedla oči kamsi nad jeho hlavu, k obrovitým bochníkům a zkrouceným borovicím, bylo jisto, že jsou to oči černočerné.

Pomalu se vydýchal.

Obrátil se a prohlížel si kamenné bochníky, po nichž se snadno dalo vylézt až k nejbližšímu velikosti mlýnského kola. Kdo se na ten balvan postavil, měl za sebou ještě další, větší a menší, takové skladiště kamenných chlebů, a pak tři borovice, zkroucené proti nebi.

Vstal a stoupal po menších pecnech nahoru Bylo to snadné, jako když se kráčí po trochu vyšších schodech. Snadno vystoupal na největší kámen a obrátil se čelem k pracující umělkyni.

Vzhlédla a jejich oči se náhodou střetly.

„Pardon,“ pravil plaše, „nepřekážím?“

„Jo.“

„Promiňte, mohla byste mi říct, když tam tak sedíte, jestli mi ty borovice nerostou přímo z hlavy?“ ukázal přes rameno.

„Jo.“

Vlevo od něho byla propast, ale pecen byl dost velký, takže k jeho okraji zbývaly tři možná čtyři kroky. Udělal dva.

„A takhle?“

„Takhle co?“

„Jestli už mi ty borovice z hlavy nerostou.“

„Ne.“

Pohlédl vlevo dolů. Možná, že člověk trpící mimořádnou závratí K okraji kamenného pecnu zbývaly ještě dva tři kroky.

Rozhlížel se po skále a nebylo vidět nic pozoruhodného. Jen mezi kamennými narovnanými chleby byly mělké průrvy vyplněné jehličím, drobnými větvičkami a samozřejmě pískem, který sem ze zvětrávajících skal splachovala voda.

Sestupoval pomalu zpátky. Všiml si něčeho černého, co se nepodobalo ani větvičce, ani borové šišce.

Musel překročit dva tři menší pecny, než se k onomu předmětu, zapadlému do průrvy, dostal. Zvedl jej.

Položil si ho na dlaň a pak strčil do kapsy.

Byl to kryt objektivu fotoaparátu. Černý, kulatý, obyčejný a zdánlivě bezvýznamný.

Mávaje rukama, aby líp udržel rovnováhu, skákal z kamene na kámen zpátky na plošinu.

Posadil se na původní místo k zeleným holinkám a bílým ponožkám.

Opřel lokty o kolena a oběma dlaněmi podepřel bradu. Pozoroval živý objekt před sebou.

Mlčela.

„Ptal jsem se, jestli nepřekážím,“ řekl spíš pro sebe. Neodpověděla.

Soustředění umělce na tvorbu může být neuvěřitelně intenzívní.

Vstal, nořil se bosýma nohama do horkého písku a pomalu přešel k zábradlí. Opřel se zády o skalní stěnu po jejím boku a vzhlédl k hromadě pískovcových bochanů. Aby se na kapitána Exnera mohla podívat, musela by zvrátit hlavu pořádně dozadu, protože její slamák měl široký okraj.

Ostatně by to jistě neudělala, protože by ji to rozptylovalo a zdržovalo v práci.

Zazdálo se mu, že se jí dílo vede.

„Chtěl jsem si tady posedět a popřemýšlet,“ poznamenal. „Sám a soustředěně.“

„Prostě se vám to nepovedlo.“

„Mám smůlu,“ pravil smířlivě, odebral se ke svým holinkám a ponožkám a pomalu se začal obouvat.

Její ruka na papíře se zastavila a její oči se na něho upřely.

Vstal, srovnal si trochu kalhoty, které směšně trčely z holinek, pokrčil rameny, podíval se na mysliveckou zeleň bot. „Pan Nývlt mi je vnutil Kdybych šel bos asi by mně byla zima na nohy“ Naklonil hlavu. „Promiňte, mistře, totiž, mistryně, jak se to říká?“

Sklonila oči k papíru a její ruka začala opět kmitat.

Kapitán Exner, našlapuje na špičky, tiše zmizel v průrvě mezi skalami.

56

Egon Kraus při své pravidelné procházce restaurací hotelu zamířil ke stolu, u kterého seděl Michal Exner. „Vítám vás, pane doktore“

Exner vstal: „Děkuji, pane řediteli, nechtěl byste se mnou večeřet?“

„Velice rád, ovšem, ovšem A víte co, pane doktore? Obraťme to. Já jsem zde doma, vy jste host. Dovolte, abych vás na večeři pozval já.“

„Ale pane řediteli“

Egon Kraus se lehce dotkl rukávu Exnerova saka a bylo to gesto důvěrné, ale zároveň velice zdrženlivé. „Samozřejmě můžete a bude pro mne velikou ctí“

Strávili společně jistou chvíli nad jídelním lístkem. Dospěli k závěrečnému rozhodnutí, že bude nejlépe, když za daných okolností a surovinových možností kuchyně objednají k večeři zapékanou vepřovou panenskou se žampiony a ementálským sýrem. Kapitán Exner samozřejmě souhlasil, ale ředitel Egon Kraus měl určité výhrady k ementálu, zdál se mu příliš mdlý. Nicméně však musel přiznat, že nic příhodnějšího momentálně v kuchyni není a ementál přivezli včera, takže bude zaručeně čerstvý. Egon Kraus objednal večeři, pohodlně se opřel a usmál se na kapitána Exnera. Pod pohledem jeho mírných hnědých očí by zjihl i rozzuřený vlčák bdělého ochránce hranic.

„Já vím,“ usmál se kapitán Exner, „vy byste samozřejmě rád věděl, jestli jsem si udělal jen výlet nebo jestli jsem se byl na něco podívat. Podívejte, pane Kraus, já se byl na něco podívat. Nahoře Znova. Pan Nývlt mi půjčil boty, trochu mi vylíčil situaci, a já bloumal lesem a mezi skalami“

V žádném případě by si Egon Kraus nedovolil vtíravý dotaz.

„Samozřejmě, že jsem na nic nepřišel. V houštině, než se dojde na vyhlídku, našli nějakou legitimaci“ Egon Kraus mlčky přikývl.

„Potom našli otevřený fotoaparát, ze kterého byl vytažen, a tím pádem i osvětlen, film, atakdále.“ Egon Kraus opět mlčky přikývl.

„Nevím, co si o věci myslet; nadporučík Carda to taky neví,“ konstatoval kapitán Michal Exner upřímně, „je nám to oběma podezřelý. Poslyšte, tím spíš, že v době, kdy byl pan Morávek tady na výletě, někdo navštívil jeho byt, ale vůbec se nevloupal. Něco odnesl, ale možná že neodnesl to nejcennější. Je to spletitá záležitost. Zkoušel jsem vylézt na skálu, odkud by Morávek mohl spadnout. Asi se nechal fotografovat, protože, mimochodem, našel jsem tam docela náhodou ve spáře mezi skalami kryt objektivu fotoaparátu. Skoro bych se vsadil, že bude patřit k tomu, co má nadporučík Carda u sebe Jo“ pokračoval zvolna kapitán Exner. „Když tam vystoupí někdo, kdo je starší a trpí závratí, hlubina přitahuje, skutečně to mohla být náhoda Jenomže když jsem tohle vypravoval panu Nývltovi, správně poznamenal, a totéž by mi řekl nadporučík Carda, co zahozený fotoaparát s filmem, že? Přiznám se, že já jsem taky málem spad, protože jsem na tý plošině nebyl sám. Když jsem se podíval přibližně do míst, odkud by se nejlíp fotografovalo Seděla tam jistá umělkyně,“ dodal kapitán Exner, „a kreslila. Já jí překážel.“

„Anička Jirmanová,“ konstatoval Egon Kraus. „Vnučka mé sestřenice. Vystudovala nějakou střední výtvarnou školu, pracuje v Meziboří v textilce jako návrhářka. Vyhrála soutěž na ilustrace parádní publikace o Jestřebských skalách. Má měsíc dovolenou, tráví ji zde, kreslí a kreslí A dobře, jestli jste si všim?“

Kapitán Exner chvíli zaváhal s odpovědí. „Snažil jsem se, ale byla velice soustředěná a zaujatá.“

„Sám víte, pane doktore, že se bez soustředění nedá dělat žádná práce, počínaje kreslením přes vaše, jak vy říkáte, bloumání. Ale podívejte, už nám to nesou“

Jídlo ochutnal ředitel hotelu Jestřebské skály tak opatrně, jakoby očekával, že je posypáno utrejchem.

Nebylo, protože kývl spokojeně hlavou. „Myslím, že ujde. Náhodou jsem měl štěstí na slušného kuchaře. Starý známý, když se dověděl, že budu tady, rozhodl se přijít za mnou. Nevím, jestli udělal dobře, ale pro tenhle podnik to byla trefa. Přeju vám dobré chutnání, pane doktore.“

„Děkuji, pane řediteli, já vám také.“ Kapitán Exner začal jíst. Usmál se. „Je to,“ poznamenal po chvíli, „jak by pravil jeden můj známý, vynikající herec, Jiří Steinburg, jistě jste o něm slyšel“

„Nejen slyšel, mnohokrát jsem ho viděl hrát, je to skutečně výtečný herec.“

„Nuže, Jiří Steinburg by nepochybně poznamenal Je to výtečné, ba možno říci skvělé.“ A kapitán Exner pokrčil rameny: „Někteří lidé o mně vyprávějí, že jím nad své poměry, ale přiznám se, že tahle skvělá večeře je po dlouhé době pro mě něčím výjimečným. Spíš o jídle rád hovořím a tím přiměju někoho, jako například pana vrchního Karlíka v Opolné“

„Znám“

„Přiměju pana vrchního Karlíka, že se obětuje a vlastnoručně mi k snídani, jako například dnes, usmaží čerstvý mozeček. A taky o mně vykládají,“ pokračoval kapitán Exner, „a jsou to dokonce i vysokoškolští profesoři, pane řediteli, že piju vybrané nápoje. A já jsem vlastně abstinent. Jednak pořád jezdím autem a pak, prostě mi to nechutná. No, někdy piju koňak s jistým doktorem Soudkem, archeologem. Abych nezapomněl,“ sáhl do kapsy, „nadporučík Carda našel nahoře pas jakéhosi Angličana. Ne ledajakého, jmenuje se sir Cecil Robert Folkes of Sidford. Jestli ho potkám, zeptám se, jestli je vikomt, baron nebo vévoda. Ale vévoda bude těžko. Ztratil se. Je docela pravděpodobné, že se zastavil u vás, v téhle restauraci, a že třeba nebyl sám a že jste si ho všimnul.“ Kapitán Exner položil na stůl pomačkanou fotografii sira Cecila.

„Lidé na fotografiích vypadají často jinak než ve skutečnosti.“ Egon Kraus se zamyšleně podíval na žampion a roztavený sýr na vidličce. „Nechte mě chvíli uvažovat Seděli tamhle. Měl brýle se silnou obroučkou. Ona byla černovlasá, ale nemohu to říct naprosto bezpečně. Kdyby bylo něco zvláštního na jejich oblečení Ale nebylo. To bych si vzpomněl, jako třeba na vás“

„Na mě?“

„Samozřejmě není možné zapomenout, že jsem vás nejdřív viděl v bezových šatech, ovšem sako jste si patrně nechal ve voze. Pak jste odešel na koupaliště. Z koupaliště jste se vrátil v obleku, který máte na sobě. Tyhle věci se zapomenout nedají.“

„Předpokládal jsem,“ pravil kapitán Exner s omluvným úsměvem, „že bude horký den anebo že bude pršet Vždycky si raději do vozu vezmu dva obleky a dvoje boty. Co vás zaujalo na tom člověku s brýlemi?“

Kapitánu Exnerovi nezbylo než pokrčit rameny.

„No zkuste hádat.“

Michal Exner se zadíval kamsi před sebe, zdálo se, že přemýšlí, ale jeho pohled na to nenaznačoval, spíš, jak postřehl Egon Kraus, ho cosi zaujalo při vchodu z terasy do restaurace.

Přicházela dívka v širokém slamáku, zpod kterého jí splývaly na ramena a záda dlouhé černé vlasy. Šla bosa a nesla si pod paží velikánské desky svázané na tkaničky a v nich nepochybně uměleckou žeň dnešního dne.

„Dobrý večer,“ pozdravila Egona Krause.

Kapitána Exnera přehlédla.

„Je to ona?“ zeptal se Egon Kraus kapitána Exnera, „myslím ta dáma, která tam nahoře“

„Je,“ přikývl kapitán Exner.

Než mohl kapitán Exner čemukoliv zabránit, Egon Kraus položil příbor, vstal a šel pár kroků dívce vstříc. „Aničko, navrhuju, abys s námi povečeřela. Už jsme skoro po jídle, ale domnívám se, že neodmítneš“

„Strýčkové se mají poslouchat,“ pravila a odkráčela. Černé vlasy jí lehce povívaly a v bocích se vlnila víc, než bylo přirozené.

„Anička vysedává ve skalách už delší čas,“ prohlásil Egon Kraus. „Třeba si něčeho všimla. Vy jste neuhodl, čím se mi ten chlapík zdál zvláštní.“

„Neuhodl, vlastně jsem byl vyrušen. Byl jsem,“ přiznal kapitán Exner, „velice vyrušen.“ Pokrčil rameny. „Nemůžu to uhodnout, pane řediteli“

„Chování.“

„Jak to?“

„Prostě, zarazilo mě jeho chování.“

„Nerozumím.“

„Chování, chápete?“ řekl důrazně Egon Kraus. „Jaké? Koho?“ Kapitán Exner byl stále myšlenkami kdovíkde.

„Dovolíte-li, podám v té věci delší výklad. Dovolíte?“

Ano. Dobrá. Tak: jistě jste si povšiml, že existuje určitý druh, řekl bych, profesního chování. Jinak se chová v restauraci řemeslník, jinak ředitel podniku, jinak učitelka. Já jsem samozřejmě nikdy nestudoval psychologii ani sociologii, ale v podstatě mě baví uhodnout, kdo je co zač a většinou se mi to perfektně daří. Je tu ovšem jedna věc. Kromě, jak bych to řekl, inteligenčních okruhů. Je tady problém. Problém vůbec. Nerad bych někoho urazil, ale já v mládí četl „Guth-Jarkovského. Ano, můžeme si z toho dnes dělat legraci, ale existovala určitá společenská pravidla.“ Mávl rukou. „To je už za námi. Bohužel. Ale jsou výjimky a tou byl člověk v brýlích. On se choval Prostě na něm byla znát určitá výchova nebo řekl bych, kultura výchovy. Vy to můžete brát jako nesmysl. Nic, než postřeh jednoho starýho osamělýho hoteliéra. Možná, kdyby zde s námi seděl můj otec, pokýval by hlavou a řek: hochu, pouštíš se do věcí, kterým nerozumíš, dej na to pozor“ A Egon Kraus se zamyslel.

„Copak vás ještě napadlo, pane řediteli?“

„Hloupost, poslyšte. Odešel mi kuchař. Před několika týdny dal výpověď, pracoval na smlouvu, aby mohl odejít jakmile bude potřebovat. Odešel toho dne, kdy došlo k neštěstí. Nemusí to s případem vůbec souviset, jenomže“

„Jenomže?“

„Vždycky před obědem jdu na krátkou procházku k panu“

„Vím, k panu Nývltovi, říkal mi o tom.“

Egon Kraus zavrtěl hlavou. „Co neví, nepoví. Dobře, ano. Když kuchař odcházel a já se docela náhodou za ním podíval, jak jde parkovištěm, pozdravil dva starší muže. Někdy mám dojem, možná, že jsem na to příliš citlivý, že mladí lidé nejsou ke starším příliš zdvořilí, a právě kuchař byl trochu hrubšího ražení. Pozdravil dva starší pány, zřejmě důchodce, velmi uctivě. A mě překvapilo“

„Co vás překvapilo?“

„Jeden z těch dvou pánů byl Morávek.“

„A odkud ti pánové šli?“ zeptal se kapitán Exner věcně. „Přijeli autem?“

Egon Kraus zavrtěl hlavou. „Nemohu sloužit, pane doktore.“

„Jak se kuchař jmenuje?“

„Kábrt. Milan Kábrt. Telefonoval jsem na ředitelství. Nevědí, kam nastoupil do zaměstnání.“

„A váš názor?“ zeptal se kapitán Exner.

Ředitel hotelu Jestřebské skály zavrtěl hlavou. „Kdybych věděl nebo tušil, kde by mohl být, tak bych vám to řek Ostatně, podívejte, proč odchází nějaký chlápek ze zaměstnání a zmizí? Proč se na to připravuje delší dobu? Nehledal bych v tom zločin, pane kapitáne, za tím bych spíš hledal nějakou ženskou.“ Pokrčil rameny. „Koneckonců když ho budete chtít najít Já jen, abych měl čisté svědomí. Snažím se mít čisté svědomí i když, mezi námi řečeno, pane doktore, je to někdy,“ vzdychl. „Je to někdy při tomhle provozu, zatraceně těžký. Za dob mého mládí, to bylo,“ mávl rukou.

„Teď jsem vám nerozuměl,“ přiznal kapitán Exner.

„Podívejte, Anička už jde.“

57

Převlékla se do asi metr dvacet dlouhého režného plátna, podélně sešitého a pověsila je na ramena pomocí dvou tkaniček. Na nohy obula jednoduché pantofle, mělo to jeden pásek kousek nad prsty a bylo zázrakem, že se s tím dalo chodit. Protože měla nohy velice opálené, zdálo se, že obuv, dá-li se ten ždibec kůže tak nazvat, byla oslnivě bílá.

Pánové vstali.

„Dovolte, abych vás představil,“ pravil Egon Kraus. „Drahá Anno, to je pan doktor Exner, tuším Michal Exner Pane doktore, to je slečna Anna Jirmanová“

Podala Exnerovi ruku, a ta byla suchá, klidná, až příliš klidná. Vyslovila své potěšení nad seznámením nejledovějším hlasem, jaký kdy slyšel. Usedla, položila lokty na stůl a sepnula ruce. Její prsty byly opálené, štíhlé, nehty nenalakované a krátké. Samozřejmě, aby jí nepřekážely v práci.

Vzhlédla ke svému strýci. „Pánové už jedli.“ Bylo to konstatování, nikoliv otázka.

„Milá Anno,“ omluvil se jí strýc. „Přiznám se ti, že jsme měli oba hlad. Ale zajdu do kuchyně a objednám ti stejnou večeři, jako jsme měli my.“ A byl pryč.

Ne že by utíkal. Odešel klidně, s úsměvem a s úklonou. Ale kapitán Exner měl pocit, že zmizel jako pára.

58

Restaurace šuměla večerním ruchem. Zaplnila se a jen docela náhodou zůstávali sami, konečně i proto, že si kdosi židle od jejich stolu vypůjčil.

Vzduch byl nehybný, bouřkové mraky určitě vzrostly, ale protože se masív Jestřebského skalního města zvedal vysoko k obzoru a zakrýval pohled k západu, nebylo možné odhadnout, zda se bouře blíží. Přicházely do tohoto kraje zcela neočekávaně.

Anně Jirmanové přinesli večeři.

Kapitán Exner vzal stojánek, na němž bylo všechno možné od kečupu přes worcesterskou omáčku, sójovou omáčku, sůl, pepř i papriku a přisunul jej na dosah její ruky. „Prosím.“

Nehnula brvou. „Děkuji.“

Číšník postavil na stůl vedle jejího talíře sklenku s bílým vínem. „To posílá pan ředitel pro vás“

„Děkuji.“

Ochutnala večeři, polkla první sousto. Potom se trochu napila, zdálo se, že s vínem byla spokojena, a konečně promluvila, nikoliv však ke kapitánu Exnerovi, ale k vázičce s povadlou růží, co stála na stole před ní: „Strýček je velice hodný, ale zazlívám mu, že není vždycky upřímný. Snad nemoc z povolání. V každém případě: dostala jsem skvělou večeři, jako odškodnění za to, že mohl“ Nedopověděla.

Ano, kapitán Exner byl zvědavý, ale přemohl se a nezeptal se na nedořečené. Mlčel.

A bylo ticho, než dojedla. Potom jí zapálil cigaretu.

„Vy nekouříte?“ zeptala se.

„Velice málo,“ ujistil ji. „Pouze příležitostně.“

„A víno?“

„Než jste přišla, hovořil jsem o problému alkoholu s vaším strýcem. Jednak mám auto a musím ještě dnes do Meziboří a potom,“ naklonil se k ní, jako by jí chtěl něco důvěrného sdělit, „ jsem téměř abstinent, promiňte.“

Teď se mu konečně podívala do očí, lépe řečeno zabodla své černé oči do jeho pokud jde o barvu, snad modrých, ocelově šedých nebo zelených „Co chcete vědět,“ zeptala se stručně a stroze.

Zavrtěl nechápavě hlavou. „Nerozumím, já nic vědět nechci Nebo lépe řečeno, rád bych věděl mnoho věcí, ale někdy mi nestačí čas a někdy nejsem dost trpělivý, abych se dobral jádra problémů, které mě trápí“

„Přece tady nejste na výletě,“ pravila suše. „Řekl mi to pan Nývlt, takže komedie je zbytečná.“

Sklopil oči a zdálo se, že zahanbeně.

Naivní gesto ji nemohlo zmást.

„Ano,“ řekl nejisté. A najednou rychle dodal: „Vlastně ne.“ Sáhl si na nos, nepochybně v rozpacích. „Jenomže blíží se bouřka, začíná večer a já musím jet do Meziboří. Mám vyřídit jakousi záležitost. Až to vyřídím, vždyť to není daleko, třicet čtyřicet kilometrů, dovolil bych si vrátit se, myslím ještě dnes večer. Pak bych se snažil otázky víc upřesnit; a třeba si do té doby vzpomenete na nějakou okolnost Jste poslední dobou pořád ve Skalním městě“

„Vaše otázky jsou perfektní, konkrétní a věcné. Chodím spát v deset, nejdéle v půl jedenácté.“

„Ale to je skvělé,“ prohlásil. „Jistě časně vstáváte.“

„Ano.“

„A teď mi ještě řekněte, znala jste postiženého, pana pana“

„Pana Morávka? Málo. Zato s panem Šejnohou se znám, protože odešel před nedávnem do důchodu z podniku, ve kterém já pracuju, a seděli jsme v kancelářích na jedné chodbě.“

„A vy jste pana Šejnohu s panem Morávkem viděla ve skalách?“

„Samozřejmě,“ řekla. „Byli spolu na výletě. Nemluvila jsem s nimi, ale s panem Šejnohou jsme se pozdravili.“

„A co vám říkal?“

„Co by mi říkal? Ostatně spěcháte do Meziboří, ne?“

„Velice,“ řekl zahanbeně. „Velice spěchám a začíná mě to strašně mrzet. Jenže“

„Nerada bych vás zdržovala,“ prohlásila. „Když se nestihnete vrátit do půl jedenácté, najdete mě zítra od devíti hodin někde ve Skalním městě. Někde.“

„Mohla byste mi říct, kde bych vás našel“

„Někde. Ostatně Skalní město není tak velké, projdete je snadno, zvlášť když vám pan Nývlt zase půjčí holínky.“

„Myslel jsem tady, v hotelu.“

„Na recepci vám řeknou číslo mého pokoje. Na shledanou, pane kapitáne.“

Vyšel na parkoviště s pocitem mírně pokleslých kolen.

59

Jel hlubokými údolími a krajinou lesů. Nespěchal. Mělo by se rozsvětlovat v místech, kde se údolí rozšiřovalo a horizonty vzdalovaly, ale slunce už zapadlo a od západů přímo proti němu stoupala temná hradba bouřkových mračen.

Chvíli bloudil ulicemi, než našel nevelkou továrnu na elektrická zařízení, kde byl Ota Šejnoha zaměstnán.

Pracovalo se tu na dvě směny, okna dvou přízemních hal svítila a bylo slyšet slabé šumění strojů.

Domek vrátnice stál osaměle vedle brány, za ním se táhl velký dvůr. Zatažený květovaný závěs zastíral okna strážního domku. Zvenčí byla zamřížovaná, protože mezi vrátnicí a chodníkem nebyl žádný plot.

Branka byla otevřená, chodník vedoucí od brány do továrny, hraničený na jedné straně zábradlím, na druhé zdí vrátnice, byl zastřešen jednoduchou železnou konstrukcí, pod níž svítily dvě zářivky, mrtvolně, ostře, nepříjemně.

Bylo to výhodné, vrátný mohl z bočního okna vidět každého, kdo prochází. Ostražitý vrátný by ovšem branku zavřel, zvláště teď, když se setmělo, a otvíral by každému příchozímu zvlášť.

Jenže nebylo ještě tak pozdě. A koneckonců zanedlouho končila směna.

Kapitán Exner, který loudavě vstoupil pod modravé světlo zářivek, neušel pozornosti vrátného. Neotevřel okénko, ale vyšel mu vstříc. „Kampak, mladej?“

„Rád bych se na něco zeptal. Dobrý večer“

„Tak se ptejte.“

„Prosím vás, kdy má službu pan Šejnoha?“

„Zítra ráno, vod šesti“ Vrátný se zarazil. „Moment moment, domluvili jsme se s Otou, že zejtra přijde až před osmou. Bude tady zejtra v osum. Copak byste mu chtěl?“ zeptal se ten člověk, který nebyl nikdo jiný než Karel Buchta.

„Jen tak Rád bych se pana Šejnohy na něco zeptal“

„A na copak?“

„Nevím, jestli máte čas,“ řekl kapitán Exner nesměle. „Možná, že byste mi mohl věnovat několik minut“

„To bych moh,“ pravil Karel Buchta. „Ale jenom v tom případě, když mi řeknete, voč tu kráčí.“

„O nepříjemnost. Něco se stalo před několika dny v Jestřebských skalách a pan Sej noha prý tam byl na výletě“

„Bezpečnost?“ zeptal se Karel Buchta stručně.

Kapitán Exner přikývl.

„Pojďte dál. Mám čas celou noc.“

60

Nejdříve vstoupili do malé předsíně, z níž vedly troje dveře: jedny někam do skladu, druhé možná do umývárny a třetí do místnosti vrátných. V ní nebylo nic, co by lákalo k pobytu. U okna vedoucího na chodníček, jímž se vcházelo do závodu, a do něhož bylo vsazeno jedno menší okénko, byl stůl s židlí postavený tak, aby vrátný viděl na branku i bránu.

Pod druhým oknem další stůl, nižší, u něho dvě křesla, vlevo pohovka, vpravo televizor. U dveří obyčejná plechová skříň, jaké bývají v továrních šatnách. Na zdi plakáty, jež propagovaly výrobky továrny. Na zemi šedé PVC.

Karel Buchta nabídl jedno z křesel Exnerovi. Podíval se na hodinky. „Říkal jsem, že mám čas celou noc, ale přehnal jsem to. Za půl hodiny končí směna. Máme půl hodiny. Potom musím počkat, až všichni odejdou, sebrat klíče a projít celou továrnu. Další půlhodina. A byl bych rád, kdybyste“

„Průkaz?“

„Jo, to by bodlo. Do tyhle vrátnice taky nikdo nesmí, že.“

Kapitán Exner mu podal služební průkaz. Karel Buchta ho pečlivě prostudoval, pohlédl na Exnera, aby zjistil, zda fotografie souhlasí, a průkaz vrátil. „Když jsme nastupovali jako vrátný, tak jsme byli poučený Jednak nevypadáte na příslušníka Bezpečnosti a pak, soudruhu kapitáne, já slyšel, že když jdou vyšetřovatelé něco vyšetřovat, tak obyčejně bejvaj dva.“

„Slyšel jste dobře,“ souhlasil kapitán Exner. Zamyšleně se podíval do stropu, na němž žlutě svítil pár slabých žárovek v lustru, který kdosi kdysi dávno odložil. „Jenomže já jsem si vlastně s vámi přišel popovídat.“

„Rozumím. A teda vo čem?“

„Vy jste pana Morávka znal. Šlo o nešťastnou náhodu, na výletě. Byl s ním pan Šejnoha, ale problém je v tom, že tentýž den někdo vnikl do bytu pana Morávka.“

„Chcete kafe?“ zeptal se Karel Buchta. „Jo? Tak já ho uvařím. Podívejte, že s ním byl Ota, žádná záhada. Kamarádi. Jak měl Ota volno, a to bylo málokdy, byl s Morávkem. Jestli se dobře pamatuju, tak mi Ota říkal,“ a Karel Buchta odešel do předsíňky, kde byl vařič a vodovod, natočil vodu do konvice a postavil na kávu. „Ota mi říkal, že se chystají na výlet, a co já vím, moc se mu nechtělo“

„A pročpak?“

„Má toho, že neví, kam dřív“

„Důchodce?“

Karel Buchta mávl rukou. „Neumíte si představit ten tanec. Neštěstí. Občas se s něčím svěří, něco prořekne. Do školy jsme spolu nechodili, von má maturitu, já jsem tady dělal mistra, jsem vyučenej. Otovi, a to není pomluva, utekla před lety manželka. Prostě zmizela. Heleďte, víte co je zajímavý? Myslím, že se nikdy nerozvedli. Vůbec jsem o ní neslyšel. Ota o ní nikdy nemluvil. Nevidím do jeho rodiny, nemůžu to říct přesně. Když se mu vdala dcera, tak se mu zas po čase rozvedla. Teď má na krku dceru a tři vnoučata. A to není všechno! Ještě žijou jeho rodiče, jsou starý a se starejma lidma jsou potíže. Dcera zaměstnaná a musí ty tři děti uživit. Dostává něco od bývalýho manžela, jenomže,“ Karel Buchta se zarazil a šel zkontrolovat, jestli se voda na kávu vaří. A protože zjistil, že ano, připravil dva šálky a přinesl je na stůl pod okno do ulice. „Chcete cukr? Jo? Tak jednu kostku, stačí?“

Kapitán Exner míchal kávu zvolna. „Říkal jste něco o výživném a tak“

„Nerad bych to rozváděl dál,“ prohlásil Karel Buchta, „ale jedno vám povím: jsou fiškusové, co když mají platit vysoký výživný, najdou si zaměstnání, který zrovna není moc výnosný, jestli mi rozumíte, na plat výnosný. Takže když se to spočítá podle platu, prostě se moc výživnýho nenaplatí, že jo? Takovejch koumesů je“

„Bývalý manžel Šejnohovy dcery je takový případ?“

„Soudím že jo.“

„Soudíte? A pročpak?“ zeptal se kapitán Exner.

„No, koneckonců,“ rozmýšlel Karel Buchta, „co řeknu, není udání, a když už jste zvědavej. Dotyčnej vod Šejnohový utek, vona je tady z města, a nastěhoval se, ale neoženil, ke svý milence. A, mimochodem, dcera pana Šejnohy se jmenuje Markéta a dělá na poště, abyste to měl úplně v richtiku, a je jí něco mezi třiceti a čtyřiceti, takže se nejmenuje Šejnohová, ale Dostálová, protože dotyčnej se jmenuje Dostál, Honza Dostál. Je mu asi čtyřicet, a nastěhoval se k jistý Vlastě Tučkový, která je vedoucí nevelkýho kšeftu se zeleninou. A von je v tý zelenině zaměstnancem, dělá příručího a vona vedoucí. Umíte si to představit?“

Kapitán Exner přikývl, že umí.

„Takže holt Ota, jak vidíte, to nemá nikterak snadný. Například zejtra ráno by měl nastoupit v šest, protože kolega je nemocnej, my se střídáme čtyři, ale dědkové jako my jsou víc nemocný než zdravý, aspoň náš čtvrtej kolega. Já se držím, já jsem sportovec, jezdím na kole, plavu a tak, a Ota se taky drží. Silou vůle. A s Morávkem byli spolužáci a často spolu chodili na vejlety. Tentokrát se Otovi moc nechtělo, radši by si zchrupnul. Ale možná, že se mu při tom planým kecání s Morávkem ulevilo, voni vždycky vzpomínali na školu a na učitele a tak“

„Když byli spolu,“ přemítal kapitán Exner, „pak přece Šejnoha musel vědět, že pan Morávek spad ze skály“

„V tom je ten vtip,“ řekl Karel Buchta. „Ota vůbec nevěděl, co se Morávkovi stalo. Dověděl se to vode mě! Naprosto bezpečně! Vyprávěl jsem mu to. Byl z toho zděšenej! V tý době už s Morávkem nebyl. Rozešli se v polovině cesty, aby moh Ota běžet na nádraží do Šanova, spěchal domů vyzvednout vnoučata. Dělal si výčitky, že kdyby šel s ním, tak se to nestalo. Heleďte, já byl ve skalách jako dítě. Mě takový věci nezajímají Nemám čas. Buď spravuju střechu na baráku nebo plot, nebo dávám dohromady kolo pro sebe nebo pro vnuka a pro vnučku zase tříkolku, jéje, já mám práce, člověče. Ota mi říkal: ježišmarjá, proč já s ním nešel celou cestu. Dělal si výčitky, že ho jako opustil, až jsem se tomu divil.“

Kapitán Exner pokýval hlavou. „Rozumím.“

„Vidíte, a teď mu vyběhává funus. A přitom musel mít Morávek někde nějaký příbuzný, že?“

I s touto teorií kapitán Exner souhlasil a svěřil se Karlu Buchtoví se svými úvahami: „Mezi námi, pane Buchta, víte, co mně vrtá hlavou? Proč vlastně nadporučík Carda celou tu věc vzal do ruky“

„To samozřejmě nevím, jak bych moh?“

„Nikde, po celé stezce, která vede Jestřebskými skalami, není, abych tak řekl, přirozená možnost spadnout, jako se to stalo panu Morávkovi. Já vám řeknu: musel lízt po skalách, ale proč, takovej starej člověk?“

Karel Buchta se podíval na hodinky. „Je to dobrý, ještě máme čas. Koukněte, tohle vám nepovím. Ale řeknu vám, jste mladej člověk, možná zkušenej, ale mladej. Musím vám říct, že na starý lidi přicházej někdy podivný nápady a nesmyslný myšlenky. Stačí?“

„Stačí,“ souhlasil kapitán Exner. „A nebudu vás zdržovat, bylo to u vás pěkný.“ Společně vyšli před bránu továrny.

Na západním nebi se začalo blýskat. „Jestli jedete daleko,“ poznamenal Karel Buchta, „tak vás chytne pěkná bouřka.“

„Co se dá dělat, pane Buchta.“

„Jen aby se kolem vás nezamotal kulovej blesk. Víte, co jsem slyšel? Blesk v autě nikomu neublíží, ale takovej kulovej blesk, soudruhu kapitáne, zuje auto nato tata. Tady se jeden takovej případ stal. Tak bacha!“

61

Stává se, že blížící se bouře s děsivě černými vysokými mraky se náhle z příčin, které nám netřeba zkoumat, zastaví, metá blesky a nepokračuje nad naše hlavy, aby se tam vybila.

Tak tomu bylo i s bouřkou, proti níž kapitán Exner toho večera jel do Meziboří a před níž ho varoval Karel Buchta. Vracel se do Jestřebských skal za úplné tmy. Krajinu osvětlovaly modrobílé děsivé blesky a vzduch byl horký a plný napětí.

Bylo krátce po půl jedenácté, když zaparkoval před hotelem Skalní město. Restaurace byla zavřená, jejími okny prosvětlovalo okolí pár žárovek. Slabá záře neměla sílu překonat temnotu noci. Odkudsi zněla tiše hudba. Snad z vinárny, skryté kdesi v suterénu na opačné straně budovy.

Dveře vchodu do hotelu byly zavřené. Vrátného nebylo v hale vidět, asi klímal skryt za recepčním pultem.

Našel zvonek. Jeho zvuk byl tichý, aby snad nerušil volání sýčků a puštíků, jež se ozývalo z aleje vedoucí ke skalám a možná i z dálky, ze skal.

Chvíli trvalo, než se nad vchodem rozsvítilo světlo. Muselo oslnit každého příchozího, ať vítaného či nikoliv.

Noční vrátný se neobjevil, ale jeho hlas se ozval z reproduktoru pod zvonkem. Hotel stál osaměle na opuštěném místě a jistě bylo správné nevystavovat jeho zaměstnance nočním obejdům nebo dokonce nekalým živlům.

„Slečna Jirmanová je ve svém pokoji a spí,“ sdělil Exnerovi hlas z reproduktoru. „Nepřeje si být rušena.“

„Ona vám to, dnes zvlášť připomněla?“

Chvíli bylo ticho. „Jo,“ řekl stručně ten hlas.

„A kdybych se chtěl ubytovat?“

„Máte objednaný nocleh?“

„Bohužel nemám, ale jestli je nějaký pokoj volný“. „Není.“

„A pan ředitel už také spí?“

„To nevím, ale není důvod, abych ho vyrušoval.“

„Ale je,“ mínil pokojně kapitán Exner. „Ale necháme ho v klidu. Nevolejte, vylezte odněkud a pojďte mi otevřít. Kriminálka.“

Bylo ticho, dlouhé, nekonečné ticho.

„Vy byste patrně rád věděl, jestli jsem kriminálka nebo nejsem.“

Bylo ticho, ale zdálo se být souhlasným.

„Nezbude vám, než přijít ke dveřím a vzít si s sebou baterku. Podíváte se skrz sklo dveří na můj průkaz. Doporučoval bych vám,“ pokračoval kapitán Exner stejně mírně jako předtím, „kdybyste dřív, než vejdete do haly a než se ocitnete v mém zorném poli, zhasnul světlo v hale a baterku taky nechal zhasnutou, protože kdybych byl lump a darebák, a měl při sobě pistoli, tak jste pro mě v osvětlené hale výborným terčem. Ale já nejsem lump, já jsem kapitán Exner.“

Reproduktor mlčel. Za chvíli zhaslo v hale světlo.

Dobrý muž poslechl na slovo, jenže zapomněl, že má na sobě bílou košili. Oslnivé světlo nad Exnerovou hlavou pronikalo do temné haly natolik, že blížící se noční vrátný byl vidět sice nezřetelně, ale alespoň tak, jako létající nebo v tomhle případě lépe: chodící košile z černého divadla.

Světlo baterky se Exnerovi zařízlo do obličeje. Musela to být pořádná svítilna, se zcela novými bateriemi. To bylo ovšem od portýra promyšlené.

Kapitán Exner neváhal, vytáhl služební průkaz a nastavil ho klidně a velice obezřetně ke sklu vchodu tak, aby člověku za skleněnými dveřmi nečinilo potíže si jej prohlédnout.

Recepční s baterkou byl možná ledacos, ale mluvka rozhodně nebyl. Dveře pouze pootevřel. „Viděl jsem, a co dál?“

„Nepustíte mě dovnitř?“

„Je to nezbytně nutné? Měl bych zavolat pana ředitele.“

„Vůbec ho volat nemusíte. Stačí, když zavoláte slečnu Jirmanovou nebo když“

„Raději zavolám slečnu Jirmanovou,“ prohlásil vrátný a dveře zavřel. Nedůvěřoval ničemu. Už byl prostě takový a nikdo mu to nemohl vyčítat.

Nebe pořád kdesi v dálce křižovaly blesky.

Nikde se žádné okno nerozsvítilo. Bydlela zřejmě na opačné straně hotelu, než byla tato, obrácená k hlučnému parkovišti. Rozhodně by se nedalo říci, že čekal pár vteřin; občas se podíval na hodinky a vyšlo mu to na čtvrt hodiny.

Pak se objevily na vzdáleném schodišti dvě siluety. Vrátný opět nechal celou halu v temnotě, aby si Anna Jirmanová mohla kapitána prohlédnout.

Byli zřejmě spokojeni, protože vrátný šel, totiž jeho bílá košile šla, směrem k recepčnímu pultu a v hale opět zazářilo světlo.

Měla na sobě totéž co večer, onen sešitý proužek plát na pověšený na dvou tkaničkách, na každém rameni jednu.

Teprve nyní zachrastil vrátný významně klíči a otevřel.

„Promiňte,“ řekl kapitán Exner, „ale nepodařilo se mi to stihnout do půl jedenácté. Opozdil jsem se pár minut a potom ještě chvíli trvalo, než mi tady pan vrátný“

„Posadíme se tady?“ ukázala na křesla v hale.

„Snad by bylo vhodnější,“ řekl kapitán Exner a nedopověděl.

„Dobrá,“ prohlásila, „tak se půjdem projít. Doufám, pane Jokl,“ řekla vrátnému, „že to nebude trvat dlouho.“ Pohlédla na Exnera. „Anebo bude?“

„Já nevím,“ pokrčil nejisté rameny. „Záleží to na všelijakých okolnostech“

Nenechala ho domluvit. „Pojďme.“ Vykročila z hotelu a zamířila na jakousi ne zrovna zřetelnou cestu, kterou značily slabě svítící lampy na nízkých kandelábrech.

„Kam tohle vede?“

„K nádraží.“ A ještě se obrátila k vrátnému: „Pane Jokl, můžete nechat otevřeno, za chvíli jsem zpátky. Ptejte se,“ pravila klidně a suše přes rameno k Exnerovi. „Sama nevím, co bych vám řekla víc, než při večeři. Ostatně, míníte rozhovor se mnou opravdu jako nějaký výslech?“

„Nemíním,“ přiznal se kapitán Exner. „Já vůbec nerad vyslýchám. Raději poslouchám“

„Čeká vás nuda, pane doktore,“ zarazila se, potom se na okamžik zastavila, pohlédla k němu, nebyla o mnoho menší než on, „pane doktore nebo pane podplukovníku?“

„Kapitáne,“ odpověděl Michal Exner skromně. „Kapitáne, jestli dovolíte.“

Pokračovala v cestě směrem, kde podle jejích slov mělo být jakési nádraží.

„Především by mě zajímalo, co si o tom neštěstí myslíte.“

„Nic.“

„Ale to je nesmysl. Podívejte, ze skály spadne člověk, spadne zřejmě z toho místa, kde jsem stál já. Nadporučík Carda a jeho lidé prošli celé údolí potoka, a hovořili o tom i s panem Nývltem. Zdá se, nebo je téměř jisté, copak já vím, že musel spadnout z toho velkého bochníku, ze stejného, co jsem na něm dneska stál já. Dokonce se domnívám, že jejich názor je správný, protože, jak jste si možná všimla, docela náhodou jsem našel ve spáře mezi kameny kryt objektivu fotoaparátu. A ten fotoaparát se našel v nedaleké houštině. Byl asi pět metrů od stezky dole. Aparát v lesním porostu a kryt objektivu ve škvíře mezi kamennými bochníky patří k sobě. Řekněte mi, proč tam ten starej člověk lez? Ne, že by to bylo obtížný, ale co tam dělal? Co chtěl odtamtud fotografovat?“

„Tohle přece nemůžu vědět, pane kapitáne.“

Pokýval hlavou. „Opravdu nemůžete. Snad se zítra nebo pozítří dovím, jestli nalezený fotoaparát panu Morávkovi patřil a když ano“

„Tak mu prostě patřil.“

Ne, jeho problémy ji nezajímaly ani co by se za její drobný, krátce ostříhaný nehet vešlo.

„Kdyby fotografoval panorama Skalního divadla,“ uvažoval kapitán Exner nahlas, „kdyby ztratil kryt objektivu, tak by se ho snažil najít, ne? A proč by zahazoval fotoaparát, že?“

Neměla, co by k tomu řekla.

„A pak je tady ještě jiná možnost,“ úvahy kapitána Exnera byly opravdu prostinké, „že ho fotografoval někdo jiný, jak stojí na skále. Dobrá. Ale proč zrovna tam? A kdo? A proč by potom pan Morávek spad ze skály, že?“

„Na tom něco je,“ souhlasila, a jak to říkala, jako by mu zřetelně sdělovala: jdu s vámi, pane, za noci málem bouřlivé, jenom proto, že za prvé: nemám chuť si komplikovat život, aby mi někdo vytýkal, že jsem odmítla spolupracovat při pátrání, a za druhé: jako slušně vychovaná dívka se nebudu přece hádat o věcech, které jdou mimo mne.

„Vy jste toho dne byla ve skalním městě?“

„Ano.“

„A smím se vás zeptat kde?“

„Zkusím si vzpomenout,“ řekla poněkud jízlivě. „Byl to den před průtrží mračen, ostatně si myslím, že něco podobného se blíží i dnes v noci, to znamená, v úterý. Byla jsem u vodopádu. Je tam malé prostranství, říká se mu Malé náměstí s bustou pana Goetha. Seděla jsem do oběda u zábradlí lávky a snažila se kreslit právě pana Goetha a skály za ním.“

„Moment: když jste seděla u lávky, na Malém náměstí, byla jste tam v době, kdy šel kolem pan Morávek s panem Šejnohou?“

„Byla.“ Těžko mohla svou odpověď formulovat stručněji.

„Došli,“ vedl dál svou kapitán Exner, „až k jezírku, nechali se zavézt přes jezírko a pokračovali společně na křižovatku cest, tam, kde se stezka pro návštěvníky skal křižuje s lesní cestou, a pan Šejnoha spěchal na nádraží. Ještě nevím, kdy mu jel vlak, ale já se ho zeptám.“

„Možná máte pravdu. Pozdravili jsme se s panem Šejnohou. To už jsem řekla.“

„Jo,“ souhlasil, protože mu koneckonců nic jiného nezbylo. „Nevšimla jste si na nich něčeho zvláštního, pozoruhodného?“

„Ne. Pan Šejnoha byl unavený jako vždycky, pan Morávek, jak jsem ho od vidění trochu znala, nebyl jiný než jindy.“

„Povídali si spolu o něčem?“

„Ne.“

Kapitán Exner si mnul nos a po pravdě řečeno, nezdálo se, že by jeho inteligence byla obsáhlá a jeho rozum jiskřil. Snad to postřehla. Proto raději zmlkl.

A vtom to začalo.

Ne nadarmo se říkalo, že bouře do Jestřebských skal přichází náhle. Blesky, které se zdály být dosud vzdáleny a jejichž světlo sice rozsvěcovalo noc, ale spíš oblohu než zem, zdály se ukazovat, že se bouře vzdaluje nebo míjí tuto část země. Náhle se nebe rozzářilo a zřetelně bylo vidět obrysy skal. Fialově bílý blesk udeřil do jedné z kamenných věží skalního města a vzápětí zahřmělo. Hned nato následoval další blesk a pár set metrů od nich zahvízdal ve skalách vítr. Větve stromů se prohnuly náporem vichřice, vzduchem letěly z větví urvané listy.

Vzápětí spadlo několik kapek.

Než se Exner s Annou Jirmanovou obrátili, aby se vrátili do hotelu, nebe se otevřelo a v několika vteřinách to nebyl liják, ale zdálo se, že celé okolí hotelu je ponořeno ve vířícím vodopádu. Z mraku, který se náhle vyhoupl nad Jestřebské skály, začaly padat proudy vody.

Tiše vykřikla.

Dali se do běhu.

Vtom někde za nimi hvízdl blesk a jako by jim prásklo přímo za patami.

Z míst, kde mělo být nádraží, jež kapitán Exner nikdy neviděl, rachotil jakýsi plech, stržený ze střechy a válený větrem.

Strom u parkoviště se zachvěl a v jeho koruně zapraskalo. Jakási suchá větev padala k zemi, ale pád bylo vidět jen ve světle dalších blesků a zvuk zanikl ve hvízdání větru a šumu vody.

Doběhli ke vchodu do hotelu. Sešité plátno na tkaničkách, které Anna Jirmanová nosila jako šaty, bylo docela mokré a přilepilo se jí na tělo. Šaty kapitána Exnera zplihly a ztmavly. Z šosů mu kapala voda, z vlasů mu tekla přes obličej a v botách mu při každém kroku čvachtalo.

Vběhli do haly.

„Zavřete dveře!“ volal vrátný. „Jestli to tady dostane průvan, tak nám to spodem vyrazí dveře na střechu a vikýř!“

Kapitán Exner se opřel o dveře a Anna zamkla na klíč.

Potom se na něho podívala a zamrkala těma svýma černýma očima. Z mokrých vlasů jí tekla voda na ramena.

„Vypadáte skvěle, pane kapitáne,“ pronesla tiše a rozesmála se.

Pozorně si ji prohlédl od mokrých ramen přes šaty, jež by se daly ždímat. Přilepily se na ni. Zavrtěl nešťastně hlavou: „To snad není možný, za takovou chvilku“

„Co?“ Bylo jisté, že ji blesky, dunění hromu, proudy vody padající z nebe a zmoklý kapitán z nepochopitelných důvodů rozjařily.

„ že to není možný, aby člověk tak strašně zmok za tak strašně krátkou dobu“

„Abyste se vrátil v trenýrkách.“

„Mám druhé šaty ve voze,“ obrátil se, že vyjde na parkoviště, jenže za sklem dveří už nebylo vidět vůbec nic. Světla na stezce od hotelu k nádraží a na parkovišti zhasla, takže zvenčí se sem drala tma a po skle sjížděly kapky deště.

Na okamžik osvětlil krajinu blesk.

„Nastydnete,“ konstatoval suše vrátný. „Běžte se usušit.“

Kapitán Exner se tázavě podíval na Annu Jirmanovou, co tomu říká.

Pokrčila rameny a vykročila ke schodišti. Považoval to za pokyn, aby ji následoval.

Byl skoro u paty schodiště, když se za ním ozval vrátný. „Pane“

Zarazil se. „Ano?“

„Pojďte sem.“

Poslušně vyhověl jeho přání. Předpokládal, že bude muset ze zcela mokré kapsy vytahovat promočený průkaz nebo že mu vrátný nabídne komůrku někde v podkroví, případně ho upozorní na skutečnost, že hotel je naprosto obsazen a jestliže se chce usušit, tak pouze zde, v této hale.

Avšak stal se zázrak.

Vrátný sáhl do skříňky za recepčním pultem a vytáhl elektrický teplomet s větrníkem. „Heleďte, bez tohohle nemůžete uschnout, pane doktore,“ a bylo zjevné, že se raduje, jak se vysokoškolsky graduované individuum zakrátko proměnilo ve zmoklou slepici. „Doufám, že to nepráskne někde do vedení a že nám nevypnou proud.“

62

Nečekala na něho.

Pod schody si zula boty, vyběhla do prvního patra a nechala dveře pokoje otevřené. Rozsvítila v předsíňce a vklouzla za závěs po pravé straně dveří. Tam byl prostinký sprchový kout s umývadlem. Nad ním bylo zrcátko s bílou poličkou; a pak tam byl ještě věšák na ručníky a nějaké šňůry u stropu. Naproti byla skříň. Z předsíňky do pokoje byla místo dveří prostá díra ve zdi. Okno místnosti uprostřed, vlevo i vpravo postel, dva toaletní stolky, skříňka, na poličce rádio, stoleček a u něho jediné křeslo. Deska stolku byla zavalena papíry a knížkami.

Než stačila vyždímat nad vanou sprchovacího koutu šaty, slyšela, jak vstoupil, zavřel dveře a teprve zevnitř zaťukal.

„Dál nechoďte,“ řekla. „Zmáčel byste koberec a strýček Egon by se zlobil. Pořád vám čvachtá v botách. Nejdřív doporučuju, abyste se zul. Za druhé, abyste sem, ke mně, nechodil. Tady je koupelna a ždímu si šaty.“

„A máte druhé?“

„Mám několik ručníků.“

Poslouchal jako hodiny. Zul boty, stáhl ponožky, stál na dlaždicích předsíňky v šatech, z nichž kapala voda a s oním přístrojem na proudící teplo, který mu zapůjčil vrátný, v ruce.

Podle stínu na závěsu viděl, jak si utírá vlasy. Pak si omotala kolem těla osušku, až konečně vyšla ven.

Mohl konstatovat, že osuška byla v podstatě daleko umírněnějším a méně odvážným šatem, než promočený sešitý pruh plátna na tkaničkách.

„Můžete vstoupit dál,“ ukázala do koupelničky, „a můžete se svléknout a osprchovat. Radím vám, abyste si pospíšil. Bouřka trvá a jak správně řekl pan Jokl, není jisté, jestli nevypnou proud; jsou tam dva ručníky. Jeden můžete použít na utření a druhý,“ chvíli přemýšlela jak myšlenku vyjádřit, a nakonec řekla: „a druhý na sukýnku.“ Rozsvítila v pokoji. „Mokré šaty a košili mi podejte, mám nějaká ramínka, pověsím je na dveře šatníku a doufám, že brzy uschnou.“

Všechna její přání splnil do puntíku. Udělal si z ručníku sukýnku a rozhrnul závěs. Pozoroval ji, jak se pachtí s jeho šaty a se svým sešitým pruhem látky na tkaničkách, a pokouší se všechno zavěsit na dveře. „Obávám se,“ poznamenal, „že na skříni to bude schnout mizerně.“ Ukázal nad sebe. „Domnívám se, že kdybychom rozhrnuli závěs a přístroj obrátili tak, aby teplý vzduch vanul do koupelny, uschlo by to líp.“

„V tom případě musíte jít do pokoje a vlézt si do pravé postele.“

„Proč do pravé?“

„Protože v té nespím. Udělám to sama, jenže nejdřív se musím do něčeho převléknout a Unesete noční stolek? Unesete; Jednou rukou? Tak je to prima. Lampičku můžete postavit na okno a noční stolek mi dejte pod šňůry. Jsou vysoko a používám ho místo stoličky.“

Nebylo pro něho jednoduché držet si kolem boků ručník a přitom nést stoleček, ale podařilo se to.

Pozorovala ho neúčastně a chladně. Prostě pohledem umělkyně, jež zkoumá objekt a nikoliv nějakého konkrétního chlapa.

Ležel v posteli a bylo mu dobře a teplo. V osvětlené předsíňce se kmital její stín.

Skončila. Větrník teplometu začal šumět a kapitán Exner, s rukama založenýma pod hlavou, měl potěšení ji pozdravit: „Dobrý večer,“ pronesl tiše, když vešla ve žlutém županu a usedla na křeslo u stolečku.

Teplomet tiše šuměl.

„Za jak dlouho myslíte, že to uschne?“ Pokrčila rameny.

„Moh jsem si pro šaty dojít,“ pravil snaživě. „Stejně jsem byl mokrej jako myš. Jenomže pak jsem si uvědomil, že než bych doběh z auta zpátky do hotelu, byly by suchý šaty zrovna tak mokrý, jako tyhle.“

„Pan Jokl by vám jistě půjčil plášť nebo deštník. Nepokusil jste se vypůjčit si ani jedno ani druhé.“

„Nenapadlo mě to,“ přiznal, „buď jsem se polekal bouřky nebo jsem myslel na jiný věci. Těch starostí co mám Hlavu jak štoudev, co se dá dělat,“ dodal lehkomyslně.

Přehodila nohu přes nohu. Byla zase bosa, zřejmě strašně ráda chodila bosa. „Tak pokračujte ve výslechu, pane kapitáne.“

„Zapomněl jsem,“ vrtěl pokrytecky hlavou nad svou vlastní tupostí, „kde jsme přestali. Přiznám se, že dva první blesky a rány hromu, a potom další blesk, co prásknul za námi, byly pro mě šokem. Nejsem si jist, že já jsem já a že se z toho vůbec kdy vzpamatuju.“

„Snažte se. Mohla bych zavolat lékaře, ale domnívám se, že váš šok nebyl tak silný.“

„Poslyšte, to se hned nepozná,“ poučil ji. „Když jsou lidi v šoku, velice často se dlouhou dobu chovají zdánlivě docela normálně a najednou přijde zvrat, krize, rozumíte. Vlastně to není krize. To je moment a nastane zhroucení. Jsou známy případy, že někdo po autohavárii, lehce raněn, odběhne a pohybuje se bezcílně po městě nebo po lese.“

„Zajímavý,“ pravila suše. „Naposled jste se mně snažil přesvědčit, abych si vzpomněla, jestli jsem viděla pana Morávka a pana Šejnohu na lávce u potoka, a snažil jste se mě přimět, abych si vybavila cosi,– na co si prostě vzpomenout nemůžu, protože není na co.“

„To je docela možný,“ souhlasil, „že jsem se na to ptal. A je docela možný, že za chvíli chytíme nit myšlenky, která dotaz nebo dotazy, jak vy říkáte, navodila.“

„Bude to trvat dlouho?“ zeptala se.

„Obávám se, že ano. Víte, vlastně si myslím, že přístroj pana Jokla je výborný, krásně hučí, ale jeho účinek, vzhledem k nadměrné vlhkosti mého oděvu, asi nebude dost působivý.“

„A co byste radil?“

„Možná, že se vám sedí v křesle pohodlně, ale podívejte, je noc. A když je noc, mají lidé ležet v posteli a spát, i když je bouřka. Jestli proti tomu nebudete nic mít, já se teď obrátím ke zdi a domnívám se, že bude pro vás dobré, abyste si lehla a v klidu spala. Máte za sebou namáhavý den. Slibuju, že budu hlídat teplomet i šaty, aby náhodou nedošlo k požáru. Požár v hotelu, jak jsem slyšel, a také jednou četl, je velice nebezpečný. Lidé podléhají panice, zvlášť v noci, a v hotelu je mnoho věcí, které mohou hořet a“

„Tak se obraťte.“

Uposlechl.

Zhasla světlo. Nejdřív v předsíňce, potom v pokoji. Tmu slabě prosvětloval odlesk rudé spirály v zářiči.

Zahlédl ji, jak usedá na postel a musel konstatovat, že nejen chodí ráda bosa, ale i ráda spí, aniž by se nechávala škrtit jakýmkoliv kusem nepříjemného oděvu.

Pak už jenom slyšel, jak se zachumlala pod přikrývku.

Mlčel a poslouchal šumění deště a zářiče.

Teprve nyní byla temnota v pokoji jemně rudá.

„Ježiš,“ řekl. „Zapomněl jsem v kapse legitimaci a peněženku.“

Vstal a šátral do předsíňky a hrabal se po kapsách. „A taky tady mám řidičák“ Tápavě se vracel a zakopl o křeslo. Sykl bolestí.

Z její postele se ozval jakýsi vzdech ne nepodobný krátkému zasmání.

„To se to směje cizímu neštěstí,“ řekl a došmátral se ke své posteli. Posadil se a věci, které vytahal z kapes, položil na zem pod sebe. Zahrabal se zpátky pod přikrývku.‘

„A můžete teď vy mně odpovědět na nějakou otázku?“ zeptala se. „Zatím jsem jen já snaživě přemýšlela a odpovídala.“

„Zodpovím jakoukoliv otázku.“

„Zamyslel jste se nad tím, proč by starého člověka srážel někdo ze skály?“

„Moment,“ zarazil se. „Srážel? Jak vás tohle napadlo?“

„Znovu jsem si vás představila, jak se, promiňte, jak se bez ponožek a ve vzorně vyžehlených, nicméně však mírně pomačkaných kalhotách, motáte na skále.“

Neodpověděl.

„Říkal jste, že odpovíte“

„Přehnal jsem to,“ přiznal. „To je jedna z věcí, která mě trápí.“

„Jedna?“

„Jo, jedna.“

„A co vás ještě trápí?“

„Taky mě trápí, jak jsem sahal na ty moje šaty, řeknu vám, že budu rád, když do rána uschnou, takže mě taky trápí“

„Já nechápu,“ ujistila ho. „Na mou duši ne.“

Bylo ticho, ale ne dlouho.

„To je fajn,“ prohlásil spokojeně, „jen jestli vám nebude zima. Bude tu vlhkej, chladnej vzduch, jak budou ty šaty schnout.“

„Je léto a teplá noc.“

„Po bouřce se vždycky ochladí.“

„Jste si tím jist, pane kapitáne?“

„Ničím si nejsem jist, drahá Anno,“ řekl kapitán Exner skoro smutně, „anebo skoro ničím,“ dodal.

Opět uhodilo někde docela blízko a vzápětí zahřmělo.

Vstal a rozhrnul závěs na okně, aby se podíval ven. Neviděl naprosto nic.

„Bojíte se bouřky?“ zeptal se.

„Ne.“

„A čeho tedy?“

„Mnoha věcí,“ zamumlala do polštáře. Vzdychla. „Krásně jsme zmokli. Jak se vlastně jmenujete křestním jménem, pane kapitáne?“

„Michal.“

„Když tam tak stojíte, já na vás samozřejmě nevidím, nebude vám zima? Taková nachlazení po bouřce mívají za následek zápal plic.“

„Obávám se,“ a Michal Exner si sedl na její postel, „že mi už zima trochu je“ Opatrně sahal po polštáři, aby našel její ruku. Místo toho se dotkl mokrých vlasů, čela a tváře.

Zachytila jeho ruku suchou, pevnou dlaní. „Hm?“

„Hm,“ odpověděl.

Uplynul nějaký čas. Větrák teplometu dál a vytrvale tiše šuměl. Hotelový pokoj byl stejně jako dřív prosvětlen rudou září.

Kapitán Exner zas ležel na zádech, ale měl pod hlavou jen jednu ruku. Hleděl do narůžovělé tmy a hlídal, aby přehřátím elektrického přístroje nevznikl požár.

Trochu ho studilo rameno od mokrých vlasů, které, jak už shora řečeno, byly černé, což by ovšem nyní, v té tmě, nikdo nepoznal.

Opravdu spala tiše a nechrápala.

63

Po noční bouřce se ještě nevyčasilo. Silnice byly mokré, ulice v Meziboří plné louží, stejně tak jako parkoviště proti továrně, na němž kapitán Exner zaparkoval.

Po nebi se honily mraky a ochladilo se.

Opatrně vystoupil. Byl ve svých šatech pískové barvy, měl na nohou červené, vzorně vyleštěné boty, které stejně jako oblek zůstaly přes noc v autě. V tom, v čem zmokl, a co přes noc uschlo, se samozřejmě jet dalo, dalo se to obléknout, ale, upřímně, bylo to pomačkané a když na sebe natáhl kalhoty, usoudil, že bude rozumné, když tohle oblečení nechá v hotelu Skalní město a příležitostně se pro ně vrátí.

Vyhýbaje se kalužím, zamířil k vrátnici závodu.

Branka byla otevřená a dřív než mohl vzít za kliku dveří vrátnice, aby vstoupil, otevřely se dveře a Ota Šejnoha ho zval dál. „Cekám vás už hodinu, pane kapitáne. Karel mi říkal, že se u mě zastavíte kvůli Pepovi Myslím Pepovi Morávkovi.“

„Taková formalita, pane Šejnoha,“ omlouval se kapitán Exner. „Ne ne, děkuju, kávu nebudu pít, měl jsem ji před půl hodinou, než jsem vyjel. Jo, tamhle do křesla, ano, to se rád posadím“

Ota Šejnoha zůstal na židli u svého pracovního stolu při okně, z něhož viděl na vrata do závodu a na všechny, co by snad kolem chtěli nebo měli přejít. Složil ruce na břiše a zavrtěl hlavou. „Víte, byl to můj nejlepší kamarád. Zrovna včera jsem zařizoval jeho pohřeb“

„Ale on měl přece příbuzného“

„Měl,“ souhlasil Ota Šejnoha. „Já toho chlapce znám. Bydlí v Písku, jmenuje se Morávek, protože je to vnuk bratrance otce Pepy Morávka. To je moc složité příbuzenství, ale nikoho jiného už Pepa opravdu neměl“

Kapitán Exner přehodil nohu přes nohu, pohodlně se opřel a zdálo se, že ho zajímá pošmourná zeď malého domečku. „Ano, formalita,“ opakoval. „Museli jsme otevřít jeho byt, trochu jsme se rozhlédli, vypadá to, že se nic neztratilo, ale přesto si myslím, přesto si myslím, že byste se tam měl podívat taky. Jistě jste pana Morávka občas navštěvoval“

Ota Šejnoha zavrtěl hlavou. „Zřídka“

„Jak budete chtít,“ pravil kapitán Exner. „Naproti panu Morávkovi bydlí paní Mrštinová“

„To náhodou vím,“ zarazil se. Po chvíli dodal: „Dělávali jsme si s Pepou legraci, jak paní Mrštinová, když nemá co dělat, víte, ona,“ vzdychl. „Některým lidem to prostě nedá, aby se nestarali o jiné.“

„Jenomže v tomhle případě Prostě: paní Mrštinová nám sdělila, že když jste byli na výletě v Jestřebských skalách, nějaký mladík si byt otevřel a odnášel nějaké krabice. Neříkal vám pan Morávek něco?“

„Říkal,“ pravil Ota Šejnoha. „To byl jeho synovec. Pepa mu sháněl barevný televizor, protože u nich v Písku ho neměli a Pepa měl tady styky a známé, jak víte, byl zaměstnán v Okresním průmyslovém podniku a s vedoucím Potřeb pro domácnost, co jsou na hlavní ulici, byl jedna ruka. Kupoval pro chlapce televizor a nějaký reprobedny a rádio. Čekal na to snad měsíc, synovec mu nechal peníze. Pepa nebyl rád, peníze měl doma a nevím, proč je neuložil, byla to koneckonců jeho věc. Je docela možný, že když jsme odjeli, jeho synovec“

„Neznáte jeho adresu?“

„Opravdu ne. Bydlí v Písku. Dokonce nevím, co vlastně dělá, snad někde v úřadě nebo v továrně. Opravdu nevím.“

Kapitán Exner pokýval hlavou. „Tak to by byla jedna věc,“ mínil poklidně, „asi přijel opravdu synovec Pane Šejnoha, kdy byste měl čas podívat se do bytu k panu Morávkovi? Jen tak, formálně“

„Teď sloužím, pane. Budu sloužit do rána. Snad dopoledne.“

„Prima,“ souhlasil kapitán Exner, vstal, podal důchodci ruku a když ji stiskl, zarazil se. „Ještě maličkost: vy jste nešel samozřejmě s panem Morávkem až k vyhlídce na Skalní divadlo“

„Ne, ne. Spěchal jsem na vlak. Do Šanova. Rozloučili jsme se na křižovatce. Křižovatka je“

„Znám“

„Spěchal jsem, abych stihnul vlak. On Pepa chtěl, abych s ním šel celou trasu, ale já opravdu neměl čas. Tam jsme se rozloučili“ Vzdychl. „Teď si to vyčítám.“

„Vlak jel, myslím“

„Ve třináct třicet osm,“ řekl pan Šejnoha. „Jenomže měl zpoždění, jak vlaky obyčejně mívají. Snad čtvrt hodiny, dvacet minut, už se nepamatuju.“

„A ještě maličkost: měl pan Morávek fotoaparát?“

Ota Šejnoha se zarazil a přemýšlel. „Ani nevím Ale měl, určitě měl, on vždycky nosil na výlety fotoaparát,“ zasmál se. „Asi se mu zdálo příhodné chodit s fotoaparátem na výlety, jenomže zrovna když jsme byli spolu, tak nefotografoval“

„A jaká značka fotoaparátu to byla, nevzpomínáte si?“

„Opravdu ne. Fotoaparát si Pepa kupoval před nedávnem. Měl starou flexaretu, prodal ji v bazaru a koupil ani nevím co to bylo“

„A ještě: pane Šejnoha, když jste společně šli do skal, myslím od hotelu Skalní město, někoho jste na parkovišti potkali. On vás zdravil“

„Jistě,“ a Ota Šejnoha vzal lehce kapitána Exnera za paži. Byl to důvěrný a docela laskavý pohyb. „Z našeho domu. Zdravil nás mladej Kábrt. Von tam dělá kuchaře, ale jak si mi stěžovala jeho matka, dal před časem výpověď a chystá se zmizet za nějakou ženskou. Někam do hor, na horskou boudu, rozumíte“

Kapitán Exner přikývl, že rozumí naprosto dobře. „Takže pane Šejnoha, zejtra ráno, kdyby vám to nevadilo, asi touhle dobou, řekněme v deset před domem, co bydlel pan Morávek. Souhlasíte?“

„Ale určitě, pane kapitáne. Určitě. A pokud byste ještě něco potřeboval“

„Kdybyste si ještě na něco vzpomněl,“ pokýval hlavou kapitán Exner. Pokrčil rameny. „Taková nešťastná náhoda. Pan doktor Bažant mi říkal, že pan Morávek byl vlastně docela zdráv, že neměl ani závratě ani nějaké deprese nebo tak“

„Jistě ne. Byl často nemocnej, ale myslím, že to přeháněl, že mu vlastně nic nebylo. Kdysi v mládí měl tuberkulózu.

Jak se nachladil, už nosil šátek kolem krku a polykal prášky. Byl takovej trošku“ A pan Šejnoha se na chvíli zarazil, než našel správné slovo: „Rozmazlenej“

64

„V čekárně, pane doktore,“ sdělila sekretářka advokátní poradny doktoru Nejezchlebovi, který přišel do práce po desáté hodině, pracující důchodce i advokát má svoje výsady a svá zvláštní práva, „vás čeká nějaký pán.“

„Čeká?“ A doktor Nejezchleb se zamyslel. „Vždyť jsme si nikoho neobjednali, paní Brožová, nebo snad ano?“

„Pokud vím, pane doktore, tak já jsem nikoho nezapisovala.“

„Že bych si sám něco napsal do diáře,“ uvažoval doktor Nejezchleb. „To se mi ovšem nezdá pravděpodobné, paní Brožová. Počkejte chvíli, já vám pak řeknu, podívám se a, neřekl vám, jak se jmenuje?“

„To právě neřekl, a já, já jsem se ho ptala, samozřejmě, ale on mávl rukou a prohlásil: na tom nezáleží, klidně počkám. Je mladší, velice elegantně oblečený a“

Doktor Nejezchleb pokrčil rameny a vešel za mohutné, kůží vypolstrované dveře, do své pracovny, jež byla skutečně kdysi jeho a kterou zdědil po svém otci, rovněž advokátovi v tomto městě.

Odložil klobouk na věšák a pověsil hůl, doktor Nejezchleb totiž chodil i v létě v klobouku, neboť tak se to slušelo.

Povytáhl manžety košile, srovnal si před zrcadlem kravatu, upravil sako, usedl za stůl a zalistoval ve svém diáři.

Stiskl tlačítko reproduktoru. „Paní Brožová, já tady nikoho nemám, až na dvanáctou“

„To mám zapsáno, pane doktore,“ sdělila paní Brožová. „Dědictví z Boroviny, chalupa, jak se o ní“

„Ano, přesně tak,“ doktor Nejezchleb pohlédl na hromadu spisů po levé ruce, které byly vyřízeny, a na menší hromadu spisů po ruce pravé, které na vyřízení čekaly, a znovu stiskl tlačítko reproduktoru. „Tak toho pána pusťte dovnitř. Uvidíme, co to je, paní Brožová,“ a doktor Nejezchleb se pohodlně opřel do opěradla křesla.

Mladý muž, který vstoupil, se trochu uklonil a nesměle se usmál. „Dobrý den, pane doktore. Možná, že jsme se už někdy potkali“

Advokát naklonil hlavu a prohlížel si ho déle, než bylo nezbytné. „Myslím,“ pravil velice zvolna, „že mám rovněž takový dojem,“ pravil opatrně.

Vstal a podal příchozímu ruku. „Já jsem doktor Nejezchleb“

„A já“

„Jen se posaďte, pane kapitáne,“ pokýval hlavou starý advokát, „samozřejmě, že jsem vás poznal a že se na vás pamatuju.“

„Trávil jsem v Opolné dovolenou,“ prohlásil kapitán Exner ledabyle, usadil se v nabízeném křesílku, které bylo prostší než to veliké a nádherné, v němž seděl doktor Nejezchleb.

„Ale to byla jistě velice příjemná dovolená“

„Ano, velice,“ souhlasil kapitán Exner. „Musím vás ujistit, pane doktore, že zdejší kraj je přeplněn přírodními krásami a velice pozoruhodnými a zajímavými historickými památkami.“

„Nepochybně,“ souhlasil doktor Nejezchleb.

„Jakpak se daří Krempovým?“

„Ani vám nepovím,“ řekl advokát a znělo to pravděpodobně, zvlášť když dodal: „Občas potkávám starého pána V tom věku, to víte. Nikdy na tom v posledních letech nebyl dobře Myslím problémy stáří, paměť, atakdále,“ odmlčel se a zeptal: „Vy dovolenou končíte nebo začínáte?“

„Ale pane doktore,“ usmál se kapitán Exner přátelsky, „přece mi nebudete povídat, že docela nic nevíte o tom, že už nějaký čas bloumám tímhle městečkem, a jistě mi nechcete tvrdit, že vůbec nic nevíte o tom zvláštním podivném případu, který se udál minulý týden v Jestřebských skalách.“

„Ano, něco jsem zaslechl,“ pokýval doktor Nejezchleb hlavou. „Smutná nešťastná náhoda. Samozřejmě jsem starší, než byl Morávek, ale poslyšte, ten člověk byl docela zdráv a řekl bych při fyzické i duševní síle.“

„Někteří povídají, že jeho zdraví bylo přece jen chatrné.“

„Nejlépe by vám to řekl doktor Bažant, který ho, tuším, léčil,“ sdělil doktor Nejezchleb kapitánu Exnerovi s nepochybně upřímnou snahou mu pomoci.

„S doktorem Bažantem jsem hovořil. Byl velice ochotný. Přišel jsem k tomu náhodou, pane doktore, úplnou náhodou. Požádal mě o pomoc nadporučík Carda a myslím, že věc je už vyřešena. Ale víte, já za vámi nepřisel kvůli panu Morávkovi. Někdo mi říkal, už nevím kdo, že vyřizujete dědické záležitosti. Možná jste vyřizoval dědické záležitosti pana Morávka, když mu zemřeli rodiče, a ví se, že pan Morávek zanechal poslední vůli, která je uložena na notářství. Ale to je věc docela jiná a s mojí návštěvou u vás to nesouvisí, pane doktore. Já se dověděl něco úplně jiného a chtěl jsem se vás na to zeptat. Podívejte: den předtím nebo dva, než odjel pan Morávek na nešťastný výlet, ho kdosi navštívil. Ten člověk byl vysoký, měl trochu kučeravé vlasy, brýle s výraznou černou obroučkou a v době návštěvy u pana Morávka měl velkou nákupní tašku. Když u pana Morávka zazvonil a ten mu otevřel, první slova toho záhadného návštěvníka byla: Pan Morávek? Posílá mě za vámi pan doktor Nejezchleb“ A kapitán Exner po chvíli dodal: „Z toho jsem usoudil,“ pokračoval nijak zvlášť duchaplně, „že dotyčný člověk byl předtím u vás, protože jak jinak by s tímhle za panem Morávkem přišel.“

Advokát se zamyslel.

„Nevzpomínáte si, pane doktore?“

Doktor Nejezchleb potřásl hlavou. „Za mnou přijde lidí Skutečně si nevzpomínám, že bych snad někoho a z nějakého zvláštního důvodu, kdybych aspoň věděl, proč ten člověk za panem Morávkem chtěl jít a proč vlastně přišel za mnou“

Zmlkl.

Zdálo se, že kapitánu Exnerovi není rovněž do řeči.

„Možná kdybyste mi, pane doktore Exnere, objasnil aspoň, proč“

„Řeknu vám to na rovinu, pane doktore,“ řekl Michal Exner stručně a suše. „Nám se v Jestřebských skalách ztratil Angličan.“

„Angličan?“

„Je docela možné, že ten Angličan byl u vás a vy jste ho z důvodů, které samozřejmě neznáme, poslal za panem Morávkem.“

„Byl zde nějaký člověk asi před týdnem,“ a doktoru Nejezchlebovi dalo zřetelně velice mnoho námahy, aby se na celou věc upamatoval, „a přišel za mnou s jakousi zvláštní prosbou. Poslyšte, ale to určitě nebyl Angličan.“

„Jak tohle můžete vědět? On vám ukazoval legitimaci nebo pas?“

„Ne, neukazoval, dokonce, pokud si vzpomínám, tak se ani nepředstavil, to vám je zvláštní. Nenene, nepředstavil se. Prosil mě o radu Poslyšte, ten člověk rozhodně nebyl Angličan,“ uzavřel doktor Nejezchleb. „Mluvil naprosto dokonale česky a mě vůbec nenapadlo považovat ho za cizince. Ani podle řeči ani podle oblečení. Ostatně, když se podíváte dneska na mládež nebo i na starší lidi, vyjímaje ovšem moji generaci, pak všichni chodí oblečeni stejně. Podle toho se nedá poznat, jestli je někdo cizinec nebo není, že?“

„Poslal jste ho za panem Morávkem?“

Advokát přikývl.

„A je to příliš velké tajemství, oč vlastně šlo?“

„Muže, který mě navštívil, nemohu mezi své klienty počítat. Nešlo o žádnou právní poradu, ale o záležitost zcela soukromou, o dotaz, který byl povahy čistě soukromé a já jsem pouze vyslovil domněnku, že by snad mohl pan Morávek jeho přání vyhovět.“

„To bylo velice přesně a jasně řečeno, pane doktore,“ zaradoval se kapitán Exner. „Jenomže teď mi řekněte, kdo ho za vámi poslal?“

„Bohužel, nemohu sloužit.“

„Ani v tom případě ne, jestli je zde podezření“

„Podezření?“ podivil se doktor Nejezchleb.

„Podezření zcela vágní, pane doktore, nicméně však Podívejte, když byl pan Morávek na výletě, navštívil jeho byt mladý muž a cosi odtamtud odnášel. Věc se zdá být zamotanější a složitější a vlastně by bylo dobré, kdyby naše informace od kohokoliv, pane doktore, byly co nejúplnější“

Advokát opět přemýšlel a pak řekl: „Pane doktore, vzhledem k naší známosti, vzhledem k tomu, že jsme se již několikrát potkali a nebyli si nesympatičtí, budu se snažit sdělit vám informaci co nejpřesnější: mohu vám říci, že je tomu asi týden, co do mé kanceláře zavítal muž, vyšší, v brýlích. Nepředstavil se. Byl za mnou poslán někým, jehož jméno jsem zapomněl. Potřeboval určitou informaci. Sdělil jsem mu, že jeho problém by mohl být nějakým způsobem, snad a možná, vyřešen jednáním s panem Morávkem. To je vše.“

„Problém?“

„Cistě soukromá záležitost, pane doktore. Pokud mi nebude naprosto jasné, že moje výpověď“

„Chápu vás, pane doktore,“ usmál se kapitán Exner. „Naprosto vás chápu. A děkuju vám za vaši ochotu a laskavost.“

Kapitán Exner vstal.

Doktor Nejezchleb, přes svůj věk, vyskočil ze svého křesla a svěže mu podal ruku. „Těšilo mě, pane doktore, že jsme se zase viděli. Doufám, že budu mít za svého života ještě příležitost vás spatřit. Jsem starý člověk, nevím dne ani hodiny.“

„Soudím, pane doktore,“ sdělil mu kapitán Exner s laskavým úsměvem, „že vy tady budete vzhledem ke své dobré životosprávě a řekl bych i poklidnému zaměstnání do sta let. Těšilo mě, pane doktore, a na shledanou.“

Ještě ve dveřích se kapitán Exner lehce advokátovi uklonil a tiše za sebou ty veliké, kůží polstrované dveře zavřel.

65

„Ten lotr,“ prohlásil nadporučík Carda. „Ten advokátskej lump a lotr, von si z nás bude dělat eště legraci!“

„Má na to právo,“ prohlásil lehkomyslně kapitán Exner. „Podívejte, co by se do něčeho motal, to za prvé. A za druhé, jestli si vzpomínáte, tehdy v případě Krempových zachovával dokonalou advokátskou objektivitu a nám to vlastně pomáhalo. Jednak se mu nedivím a jednak je to nemoc z povolání, nadporučíku,“ dodal kapitán Exner chlácholivě. „Ale víme, že doktor Nejezchleb toho člověka za Morávkem skutečně poslal. A to je čtvrté nebo páté sdělení, soudruhu nadporučíku, že dotyčnej nebyl Angličan.“

„A já mám pro vás překvapení,“ prohlásil nadporučík Carda vítězně. „Abyste si nemyslel, že tady na venkově jsme samí tupci. Moji chlapci objevili paní Heydukovou, rozenou Frimlovou.“

Kapitán Exner, který až do této chvíle stál před pracovním stolem nadporučíka Cardy, spráskl ruce, mírně se za potácel a chvíli mu trvalo, než našel křeslo, aby do něho zapadl, jak byl tou skvělou zprávou zaskočen a překvapen. „No to snad ne, prokristapána, nadporučíku!“

„No. A vy jste samá sranda,“ prohlásil nadporučík Carda. „Jak jen můžete, tak si z venkovskejch četníků děláte psinu, pane doktore, že jo?“

„Dělám,“ souhlasil kapitán Exner důstojně, „ale teď, v tenhle moment, soudruhu nadporučíku“

„Zastřelím vás,“ zařval nadporučík Carda. „Udělám to v hluboký emoci, vyjdu z toho hladce, a možná že se někomu podaří prokázat, že jsem vlastně nevinnej.“

„Mnoho lidí by mělo radost, kdyby se vám to povedlo, nadporučíku,“ souhlasil vážně kapitán Exner. „Jsem přesvědčen, že by se našlo dost lidí, co by vám do vězení nosili buchty.“

„Vo tom nepochybuju,“ odsekl Carda. „Tak koukněte, ta Heyduková-Frimlová bydlí v motelu Stěny. To je, pojďte sem k mapě, pojďte blíž, podívejte se: tadyhle jsou Jestřebský skály, tadyhle je hrad Grafenštejn a hned vedle Grafenštejnský skály a tadyhleto, to jsou Stěny. Vidíte to? V těchhle místech je motel. Takže tam dotyčná Heyduková, rozená Frimlová, bydlí.“

Kapitán Exner se na nadporučíka tázavě podíval: „A to je všechno?“

„Vy jste stejně jasnozřivej, kapitáne. To se ví, že to není všechno. Bydlí tam sama.“

„Vida,“ pokýval hlavou kapitán Exner. „A mluvil s ní někdo?“

„Zakázal jsem to.“

„Já se taky něco dověděl, nadporučíku. Mluvil jsem ráno s panem Šejnohou. Pan Šejnoha mi potvrdil to, co nám už říkali jiní. Skutečně byl s panem Morávkem na výletě a v polovině cesty ho opustil, aby šel na vlak do stanice Šanov. Spěchal domů. Rozloučili se na křižovatce mezi jezírkem a vyhlídkou na Skalní divadlo. Pan Šejnoha odjel vlakem, který odjíždí ze Šanova někdy o půl druhé. Měl zpoždění. To se dá snadno ověřit, ale já myslím, že by to bylo zbytečné. Důležité je, že pan Šejnoha věděl o příbuzném pana Morávka. Jde o jistého Morávka, který bydlí v Písku. Vzdálený příbuzný, takže by snad stálo za to“

„Ověříme rovnou,“ prohlásil Carda. „Volám do Písku. A co vy?“

Kapitán Exner vzdychl. „Mně nezbyde nic,“ řekl, „a vy jste s tím taky počítal, nadporučíku, mně nezbyde nic, než se vydat do motelu Stěny.“

66

Dorazil krátce po poledni k motelu Stěny. Na nebi pluly načechrané obláčky pěkného počasí, takže nebetyčné pískovcové pilíře ozářené jasným sluncem vypadaly přívětivě jako vstupní brána rajských zahrad.

Jel kolem restaurace a širokými prosklenými okny viděl, jak je zaplněna, neboť byl čas oběda.

Zastavil před recepcí, vešel dovnitř a chvíli okouněl, Díval se po zdech a po plakátech, dokud nezůstal s recepčním sám.

„Bohužel,“ řekl mu recepční, „máme zcela obsazeno. Přejete-li si nocleh, pak se budete muset obrátit“

„Nepřeju,“ řekl stručně kapitán Exner. Sáhl do kapsy a vytáhl odznak. „Kriminálka, pane, takže pravdu, nic než pravdu,“ dodal povzbudivě.

Recepční byl mladý opálený muž. Nedalo mu to, aby kapánek nepohledl. „Samozřejmě, soudruhu“

„Kapitán Exner. Malinkou informaci: je tady ubytována paní Heyduková?“

„Ovšem.“

„Sama?“

„Jistě.“

„Určitě sama?“

„Okamžik, soudruhu kapitáne.“ Přeochotně zalistoval knihou hostí. Když našel správnou stránku, obrátil knihu k Exnerovi a u jména Alžběty Heydukové zapíchl prst. „Prosím. Službu měla kolegyně.“

„Sama ve dvoulůžkovém pokoji?“

„My jiné nemáme. Náš motel“

„Chápu. Znáte ji?“

„Vůbec jsem ji neviděl. V motelu lidé nechodí do svých pokojů přes recepci, takže“

„A klíče?“

„Klíče má každý k dispozici a odevzdává je, když odjíždí.“

„Takže vy byste mi paní Heydukovou ukázat nemohl.“

„Obávám se, že ne, soudruhu kapitáne. Ovšem můžete‘“

„Podívat se do jejího pokoje?“

„Ovšem, ale nemám tady, vlastně ano, byl by tady druhý klíč, jestli si přejete“

„Ne, nepřeju. Zatím ne. Takže tvrdíte: je ubytována sama.“

„Ovšem. Jak račte sám vidět podle záznamu tady v knize,“ prohlásil recepční s neochvějnou jistotou. Měl nervy.

67

Restaurace nebyla žádnou haluznou. Stálo v ní necelých dvacet stolů a k hotelovému přepychu měla stejně daleko, jako pobřeží Kanárských ostrovů k pláži na rybníku Svět.

V podstatě lze říci, že se od závodní jídelny lišila čistými ubrusy na stolech a propagačními plakáty na stěnách.

Také ti, kteří zde obědvali, převážně obyvatelé motelu, byli často oblečeni méně než formálně.

Tím snad lze vysvětlit, že kapitán Exner, jenž vstoupil ve svém bledě modrém Obleku, v bílé letní košili, s tmavomodrou kravatou a v černých botách, naprosto a jako obyčejně bezvadně nablýskaných, nutně musel vzbudit určitou pozornost.

Zvolna kráčel mezi stoly, rozhlížel se, jako kdyby se nemohl rozhodnout, které místo zaujmout. Ostatně výběr nebyl snadný, protože téměř u každého stolu někdo seděl.

Až ho konečně uviděl.

Seděl v rohu, obrácen zády do místnosti, a jak se při jídle pohnul, jak se naklonil, aby si podal sklenici piva, nebylo pochyb, že se naprosto podobá muži, s jehož popisem se kapitán Exner několikrát setkal.

Nebyl to mrňous. Vlasy měl mírně kučeravé a především, brýle se silnou černou obroučkou.

Žena, se kterou seděl, byla patrně Alžběta Heyduková, rozená Frimlová, dědička a majitelka chalupy v osadě nad Mezibořím, v osadě, jež nese podivné jméno Austrálie.

Odhodila krátce ostříhané vlasy z čela a usmála se, nikoliv však na Exnera.

Zdálo se, že tento stůl se mu pro pohodu oběda nejvíce zalíbil a že je rozhodnut zaujmout místo právě tady, mimochodem, ze židle, která z těch dvou byla volná, měl přímo před sebou oknem výhled na masív pískovcových stěn.

„Dovolíte, abych přisedl?“ zeptal se, a položil lehce ruku na opěradlo židle, o jejíž poloze byl přesvědčen, že je nejdokonalejší, jak vzhledem k restauraci, tak k výhledu z ní.

Muž k němu roztržitě vzhlédl a řekl: „Samozřejmě.“

Žena příliš nadšena nebyla. Brýlatý chlapík seděl zády do místnosti a neviděl, kolik stolů není zcela obsazených, takže Alžbětě Heydukové se nezbytně musel kapitán Exner jevit jako vlezlý obejda, který se chce mermomocí vnutit do jejich společnosti.

Trvalo dlouho, než se začal vnucovat.

Aniž si jich všímal, hleděl oknem na přírodní krásy před sebou a když se dostavil číšník, požádal o jídelní lístek. Dlouho jídelní lístek studoval, pak ještě dlouho čekal, než číšník přišel znovu, rozvláčně s ním hovořil o nabízené krmi, například zda jsou žampiony, smažené žampiony s tatarskou omáčkou čerstvé, drobnější nebo větší a ještě o jiných hloupostech.

Číšník řekl, že žampiony jsou prima.

Kapitán Exner v duchu smutně konstatoval, že nesedí v hotelu Rychta a že jeho partnerem není pan vrchní Karlík, ale poněkud uštvaný a rozmrzelý mladý muž. Povzdechl. „Tak mi je přineste.“

„K pití?“

„Váš kolega, ne?“ mínil kapitán Exner. „Ne, všecko tady dělám já,“ sdělil mu věcně mladý muž a odešel.

Kapitán Exner smetl opatrně ze stolu několik drobků chleba, které zbyly na ubruse od snídaně.

Trpělivě čekal, až mu přinesou objednané jídlo a byl překvapen, jak to bylo rychle. Nebyl nadšený. Znamenalo to, že žampiony jsou smažené do zásoby, že nebudou chřupavě čerstvé, ale poněkud zvlhly v troubě, v níž je kuchař po dobu oběda nepochybně přechovával a budou mírně matlavé.

Polil je tatarskou omáčkou, ochutnal a měl pravdu. Zašklebil se, ale ukázněně jedl. Muž i žena mlčeli a věnovali se obědu. Brýlatý chlapík se cpal s náramnou chutí a nezdálo se, že by před několika dny měl zdravotní potíže s metabolismem. (Kapitána Exnera napadlo, že by chorobu doktor Bažant nazval jinak, ale tak, jak by to doktor Bažant řekl, se u stolu mluvit nemá a zvláště ne při jídle.)

Konečně brýlatec promluvil a to poté, kdy se napil piva: „Tak si, drahá Alžběto, odpoledne dáchnem anebo vyrazíme?“

Tohle opravdu nebyl jazyk Albionu.

„Myslím, že by ti doktor Bažant doporučil, aby sis schrupnul,“ poznamenala dáma poněkud jedovatě. „Jen ti otrnulo, tak“

„Podnebí, příroda a tenhle kraj. Je zázračně léčívej, fakt,“ zahleděl se zamyšleně na poslední sousta na svém talíři, „no, není to jen věc kraje, diety a toho, jak se jmenuje ten báječnej stařík? Toho doktora Bažanta.“ Vzhlédl k ní: „Tedy nejen jejich zásluha, rozumíš?“

Kapitán Exner usoudil, že větu s tolika zámlkami, nejasnostmi a nepřesnostmi může těžko vytvořit někdo jiný než člověk, který se pohyboval od svého narození ve středu země, které se kdysi říkalo České království. Kdyby kapitán Exner byl odborník, tak by to možná dokázal precizovat přesněji a pohovořit například o širokých vokálech a podobně. Ale takovým odborníkem nebyl; avšak měl přiměřený sluch, který bezpečně nezaznamenal rozdíl v řeči toho chlápka a způsobem vyjadřování například nadporučíka Cardy, nebo poručíka Beránka.

Hleděl s jistou nechutí do talíře, také brambory byly příliš omaštěné, takže mu nezbývalo než je odstrkovat k okraji a nechat je okapat, než je vložil do úst, poznamenal: „Jsem velice rád, že se vaše zdraví upevnilo, sire Cecile“ Nezvedl oči, protože měl pořád starosti se svým talířem.

Klaplo to.

Brýlatému chlápkovi vypadla vidlička z ruky.

Ale vzpamatoval se: „Kterej vy jste“ Snažil se říkat to jakoby mimochodem. „Jestli se nemejlím, tak jsme se tady včera“

Alžběta Heyduková teprve nyní měla čas, a zřejmě i chuť, si kapitána Exnera pozorně prohlédnout. Zdálo se, že na rozdíl od jejího společníka s ní hned tak něco nepohne.

„Kdepak,“ prohlásil kapitán Exner nedbale a pořád se šťoural v jídle, „já jsem na tomhle místě poprvé v životě. Je tady krásně, viďte? A vzduch, svěží, ostrý vzduch téměř horský a zároveň teplo. Taky jsem slyšel o koupališti, které je poblíž. Prý rybník s nádhernou bílou písečnou pláží,“ žvanil kapitán Exner a žvýkal krmi, která mu valně nechutnala, ale co mu koneckonců zbývalo, když měl prostě hlad a tohle bylo na stole.

„Jo,“ ozval se brejlatec a trochu povytáhl krk z límce, jako by ho chtěl uvolnit, ačkoliv jej měl rozepnutý a uvolnit nebylo co, „někde jsme se potkali, že? Kdybych já si jenom sakra vzpomněl, kde.“

Kapitán Exner položil příbor na talíř tak, jak se má, vidličku vedle nože a talíř odsunul stranou. Podepřel lokty o stůl a pozorně se na sira Cecila zahleděl. Usmál se. „Neviděli.“

„Jojo, takže hm, takže vlastně mi to není dost všechno jasný,“ mínil, „tím bych moh předpokládat, že jste si k našemu stolu neseď náhodou, že jo?“

„Nesed.“

„Tak bych moh předpokládat,“ chtěl pokračovat brejlatec ve svých úvahách, ale místo toho pravil ke své společnici: „Nemusíš mě kopat pod stolem, Alžběto. Někdy nastane chvíle, kdy je zapotřebí objasnit věci rázně a bez dlouhejch vytáček, planýho žvanění a zastírání skutečností. Tak bych mohl předpokládat,“ pokračoval poněkud spisovněji a přesněji, „že buď jste patrně“

„Patrně,“ přerušil ho kapitán Exner. „Policajt.“

Alžběta Heyduková se to pokoušela zachránit na poslední chvíli: „Ovšem nechápu, proč, pane, totiž soudruhu, nás tady tedy“

Kapitán Exner provinile sklonil hlavu: „Jsou někdy takový pády,“ poznamenal. „Jsou někdy takový pády v životě lidským.“

Brejlatec napřímil hlavu. „A jaký, prosím?“

„Třeba vraždy, sire Cecile.“

„Ježišikriste,“ vydechl. „No, co je tohle za blbost?“

„Žádná blbost,“ pokýval kapitán Exner hlavou. „Ale osud.“

68

Kolem panoval relativně čilý ruch výletní restaurace.

U tohoto stolu, kdyby to bylo možné, by bylo slyšet spadnout špendlík.

Kapitán Exner vstal. „Omlouvám se, nedalo mi to, mám prostě takovou náturu, samozřejmě jsem se měl představit, ale měl jsem hlad a,“ podíval se znechuceně na talíř, který dosud číšník neodnesl, „a myslel jsem, že si pochutnám, ale zmýlil jsem se. A potom jsem chtěl neformálně zaujmout místo ve vaší společnosti. Bylo to možná příliš neformální, promiňte.“

Představil se a dodal: „Jestli se nemýlím, tak vy jste paní Alžběta Heyduková, rozená Frimlová, a vy, pane,“ podíval se na sira Cecila, „vy jste záhada tohoto století a tohoto kraje. Prokristapána, co jste zač?“

„Mé jméno je Folkes,“ pravil téměř obřadně sir Cecil. „Na mou duši, jmenuju se Folkes. Učím na univerzitě v Dunbee, řekl bych, že tam mám takovou malou profesuru. Jinak vás můžu ujistit, pane, že jsem, pokud paměť sahá, prvním příslušníkem mého rodu za posledních osm set let, který pracuje. Který je bohužel nucen pracovat. Chcete-li vědět dál plnou pravdu, pak jsem přijel za touto mladou dámou,“ pokynul hlavou k Alžbětě Heydukové, „protože, řekl bych, problémy samoty už přerostly přes moji hlavu. Přijel jsem s pevným rozhodnutím požádat ji o ruku. Učinil jsem tak, pane.“

„To je všecko strašně krásný,“ řekl kapitán Exner, „je to strašně krásný, je to až úplně dojemný, jenom taková drobnost: račte být baron nebo snad“

„Vikomt, pane.“

„A mohl byste mi vysvětlit dvě věci? Nebo se mám snad legitimovat? Nemusím, že? Počkejte, mohl byste mi vysvětlit tři věci?“

„Pokud to bude v mých silách, pane, pane kapitáne, pak vám vysvětlím cokoliv.“

„Tedy věc první:“ počítal na prstech kapitán Exner, „pro kristapána mi vysvětlete, jak vy, Angličan a vikomt, a mně se zdá, že podle fotografie na pase, ačkoliv tam nemáte brýle, člověče, proč si nedáte udělat novou fotografii na pas, vysvětlete mi, jak to, že mluvíte takhle česky?“

„To je velice jednoduché,“ pravil skromně sir Cecil, „rozhodl jsem se, že budu studovat, když už bylo nezbytné, abych pracoval, nějaký zvláštní jazyk, který není obvyklý v naší zemi. Rozhodl jsem se pro češtinu a strávil jsem zde několik let. Mohu vás ujistit, že se se mnou na fonetice pěkně vyskotačili.“

„Jenomže tak dokonale, člověče, to snad neumí nikdo!“ rozhodil kapitán Exner rukama téměř zoufale. „Kdekdo se s vámi sešel a kdekdo tvrdil, že musíte bejt Čech!“

„To je pro mne vyznamenání, pane kapitáne. Rád bych poděkoval všem, kteří vám to řekli. A věc druhá?“

„Vysvětlete mi,“ pravil kapitán Exner o poznání přísněji, „jak se dostal váš pas do křoví v Jestřebských skalách poblíž vyhlídkové trasy, kudy denně putujou stovky milovníků přírodních krás?“

„Tak tam jsem ho ztratil,“ vykřikl nadšeně sir Cecil. „A vy jste ho našli? No to je výborný! Alžběto! Jsem zachráněnej. Ježiš, člověče, mně spad kámen ze srdce. Jen mi vysvětlete, jak jste mě našel? No, to je ohromný!“ Sir Cecil byl bez sebe nadšením.

„Pas jsem nenašel já, ale lidi nadporučíka Cardy z okresní správy Veřejné bezpečnosti. Jenomže zatím vysvětluju všechno já vám. Teď byste měl vysvětlit spíš vy mně, proč jste ho ztratil zrovna tam?“

„Mám vám to říct naprosto otevřeně? Alžběto, poslyš, mám tomu člověku říct naprosto otevřeně, oč vlastně šlo?“

„Budeš muset, drahý Cecile,“ řekla Alžběta Heyduková nesmírně vážně.

„Dobrá,“ souhlasil sir Cecil. „Když pravdu, tak pravdu. Probírali jsme to s Alžbětou od začátku a uvažovali jsme, jak vlastně k tý nepříjemný události mohlo dojít. Přišli jsme na to, že, řekl bych, krizový bod byl na silnici mezi Mezibořím a Jestřebskými skalami. Připomínám, že jsme nejeli přímo po státní silnici, ale protože mi Alžběta chtěla ukázat jakési rozkošné horské městečko, na jehož náměstí se dosud zachovaly dřevěné stavby a jehož jméno, promiňte, jsem zapomněl; při cestě tou silnicí jsme, kromě jiného, jeli kolem aleje dozrálých třešní. Neodolali jsme, abychom se nedopustili polního pychu“ Kapitán Exner zavrtěl hlavou. „Copak?“ zeptal se sir Cecil.

„Jak takhle může mluvit Angličan? To je nepochopitelný.“

„Děkuji, pane kapitáne,“ řekl spokojeně sir Cecil. „Ale abych pokračoval: dopustili jsme se tedy polního pychu tím, že jsme se, jestli dovolíte, těch třešní naprosto přežrali. Byly neobyčejně chutné a bylo nám báječně. Alžbětě bylo dobře pořád. Dojeli jsme do těchto skal, zamířili jsme do hotelu Skalní město, tam jsme se naobědvali a mně bylo pořád dobře, je docela možné, že také Alžběta těch třešní snědla méně než já, a po obědě jsme se vypravili, abychom zhlédli, jak vy jste už předtím řekl, přírodní krásy Jestřebských skal. Netušil jsem, co taková věc, myslím tím třešně spojené s obědem a s pitím piva, vyvolá. Doktor Bažant mi vysvětlil, že to mohla být infekce, která na třešních může být. Ještě jsem v pohodě vydržel vyhlídkovou plavbu po krásném jezírku, ještě jsem mohl sejít se schodů do jakéhosi zalesněného údolíčka, a pak asi padesát až tři sta osmdesát schodů nahoru a dolů, tak jak vedou k té nádherné přírodní scenérii, které se tuším říká Skalní divadlo. A než jsme tam došli, tak už se to nedalo vydržet,“ sir Cecil pokrčil rameny. „Opravdu, to dál nešlo a mně nezbývalo než se uchýlit co nejrychleji na místo pokud možno nejskrytější. Protože se mi zazdálo, že cesta vzhůru je jednodušší, než cesta dolů, myslím z té stezky, která vede houštinou, zamířil jsem vzhůru a neměl jsem příliš mnoho času, abych opatrně odložil sako, které jsem měl přehozené přes rameno. Tuším, že jsem je táhl houštinou za sebou, copak já vím, co jsem v tu chvíli dělal? Prostě heleďte, já byl rád, že jsem tam dorazil a že, no, no prostě takhle to bylo. Takže mám dojem, že, ten pas mi musel vypadnout tam. Kde by mě to napadlo, prosím vás? My jsme ho hledali, kde se dalo No, moc jsme ho nehledali, já jsem to považoval za ztracený, poněvadž já vám něco řeknu, pane kapitáne. Tím celý problém začal od základu: během návratu do Meziboří takových míst, jako byla houština v Jestřebských skalách, jsem navštívil,“ a sir Cecil pokrčil rameny téměř provinile, „bezpočet. A pak jsem dostal horečku atakdále, a to ostatní už všechno víte, protože se domnívám, že jste hovořil s lékařem, co mě navštívil.“

„Hovořil. A za třetí: jak to, že bez přihlášení, naprosto protizákonně, bydlíte v hotelu? Nebudete mně povídat, že spíte v lese a že se scházíte s paní Heydukovou při obědě a při večeři.“

„To vám opravdu povídat nebudu,“ řekl sir Cecil provinile. „Přiznám se, že to bylo pro mě, vidíte, teď zrovna je ta chvíle, kdy si nemůžu vzpomenout, jak nejlíp věc vyjádřit No prostě, že to pro mě bylo blbý takhle tady bydlet, no! Ale nakonec“ odmlčel se.

„Já vím,“ pravil kapitán Exner s pochopením, „docela dobře chápu, pane, totiž pardon, sire Cecile“

„Jestli dovolíte, pane kapitáne, moji přátelé v Čechách mi říkají Čendo.“

„Tak dobře, podívejte, Čendo,“ přešel kapitán Exner s chutí a rád do jiného tónu, „mně nebudete vyprávět, co takovej jeden mužskej dokáže udělat všelijakejch nesmyslů kdybyste aspoň někomu řek, že jste ten pas ztratil.“

„Ona vlastně nebyla příležitost.“

„Nezlobte se, Čendo, mně se zdá, že kecáte.“

„Kecám,“ přiznal sir Cecil. „Kecám, co dělat, jsem vinnej, zatkněte mě.“

„Až za chvíli,“ mínil kapitán Exner. „Ještě je čas. Vono totiž nejde jen o ten pas.“

„Já vím, něco jste říkal vo vraždách, ale měl jsem takovej pocit, že to je spíš legrace“

„Bohužel není,“ a kapitán Exner opět kupodivu zvážněl. „Něco vám musím říct, drahý Čendo. Musím vám říct, že někdy v době, kdy vy jste ztratil svůj pas v Jestřebských skalách, zahynul asi dvacet až třicet metrů od místa, kde byl váš pas nalezen, jistý občan, Josef Morávek z Meziboří. Je oprávněná domněnka,“ a kapitán Exner udělal malinkou přestávku ve svém výkladu, „je oprávněná domněnka, že dotyčný občan Morávek nespadl z jisté skály poblíž toho místa náhodou, ale že byl sražen, že ho prostě někdo strčil dolů nebo ho předtím praštil a pak ho tam shodil. Jak to bylo, to už se nedá zjistit, protože dotyčný pan Morávek To víte, když někdo padá z dvaceti třiceti metrů a mezi stromy a na skály, tak nevypadá zrovna moc dobře a dá se velice těžko říct, jestli ho předtím někdo praštil nebo ne Ale abych to nějak skončil: my se oprávněně domníváme, že pan Morávek ze skály nespadl náhodou. Rád bych upozornil: skála, která by přicházela v úvahu, je vzdálena od místa nálezu vašeho pasu, dejme tomu, patnáct metrů“

„To je průser,“ konstatoval upřímně sir Cecil.

69

„Je,“ souhlasil kapitán Exner. „Ale dřív než vás zatknu, tedy vás a vaši přítelkyni, tak bych byl rád, kdybyste mi řekli, a prosil bych velice podrobně, o tom, co se vám přihodilo poblíž místa, kde jste ztratil svůj pas.“

„Jistě, velice rádi,“ souhlasil ochotně sir Cecil, „jen jestli si dobře vzpomenu. Alžběta šla napřed. Slíbil jsem jí, že ji doženu. Byl jsem v trapné situaci, chápete, jak to bylo trapné“

„Chápu,“ přisvědčil kapitán Exner. „A všechno pochopím daleko líp, když mi ještě vysvětlíte věc další.“

Sir Cecil naklonil udiveně hlavu: „Jakou?“

„Když mi vysvětlíte tu pozoruhodnou okolnost, že postižený, který zahynul v Jestřebských skalách, to jest pan Morávek, je nepochybně totožný s Josefem Morávkem, kterého jste den předtím navštívil v bytě, a to na doporučení mezibořského právníka, pana doktora Nejezchleba.“

„Pro Krista Pána,“ zvolal sir Cecil. Potom se napřímil, srovnal si záda, pohlédl na Alžbětu Heydukovou a řekl: „Drahá Alžběto, obávám se, že jsme v“

„Přesně tam,“ souhlasil rychle kapitán Exner, kterému se nepochybně příčilo, aby slovo, jež se sir Cecil připravoval vyslovit, padlo u tohoto stolu, před dámou a mezi gentlemany.

70

„Chtěl bych vás ještě upozornit,“ pokračoval kapitán Exner mírně, „že s vámi nesedím služebně. Nicméně nastala chvíle, abych vám Svůj služební průkaz ukázal,“ a učinil tak, „dále vám sděluji, že náš rozhovor zatím bude zcela neformální. Bloumám po světě sám,“ tlachal kapitán Exner, „a když mně něco lidé povědí nebo nepovědí, vypadá to podle toho“

„Dal bych si frťana,“ prohlásil upřímně sir Cecil. „Myslím, že je naprosto vhodná chvíle, abych si dal frťana. Co ty na to, Alžběto?“ Obrátil se na Exnera: „A vy si taky dáte, ne? Tvrdíte, že jde o věc neformální. Pak by vám ovšem nemělo nic bránit v tom,“ Sáhl do kapsy saka, které měl přehozeno přes židli. V jeho ruce se objevila malá placatka se stříbrným uzávěrem, zašitá v hnědé kůži.

Kolorovaný erb sira Cecila vtlačený do kůže zasvítil jásavými barvami.

„Ukažte,“ řekl kapitán Exner. Pozorně si prohlížel polcený štít, kančí tesáky i orlí pařát, zlaté kbelcové přílby a přeslabikoval heslo, devizu rodu sira Cecila, „Diverti nescio,“ opakoval si tiše, „Diverti nescio.“ Usmál se. „Opravdu nikdy?“ pravil potměšile a placatku vrátil. „Děkuju. Jednak mám vypůjčené auto,“ vysvětlil, „a za druhé jsem téměř abstinent Každý si myslí, že když jeden chodí slušně oblečený, že zároveň musí konzumovat bůhvíco. Ale vy si ten lok klidně dejte.“

Kapku alkoholu potřebovala i Alžběta Heyduková.

Kapitán Exner nadzvedl svou sklenici minerálky téměř zádumčivě.

„Tak můžeme začít?“ zeptal se sir Cecil.

„Můžete. Jestli dovolíte, nejdřív bych prosil, aby paní Heyduková“ Zarazil se. „Ne, vezmeme to popořádku. Můžete mi říct, co vás vedlo k tomu, abyste jednal s doktorem Nejezchlebem, advokátem z Meziboří?“

„Já přijel naprosto narychlo, vzápětí, co mi Alžběta napsala, že bude čtrnáct dní sama a že bychom se v té době mohli vidět. Nevím, jestli Alžběta předpokládala, že přijedu, ale já sedl do prvního letadla. Ubytoval jsem se“

„Vím,“ přikývl kapitán Exner. „Dál.“

„Dobrá, víte. Ubytoval jsem se v hotelu. Alžběta mi navrhla, abychom jeli do Austrálie. Souhlasil jsem. Je tomu dvě stě pět let, co můj předek zakoupil za dvě stě quinů slušný pozemek, který se nyní čirou náhodou ocitl uprostřed toho odporného města Sydney hned u doků. Jel bych s ní i tam, pane. Vysvětlila mi, že má na mysli jinou Austrálii. Protože kraj neznám a Alžběta mi o něm mnohokrát vyprávěla, souhlasil jsem. Předpokládaje,“ sir Cecil ovládal i přechodníky, neuvěřitelné!, „že tu prožijeme báječnou dovolenou. Vůbec jsem neuvažoval o tom, že bych mohl onemocnět. Stalo se, že jsem přijel s naprosto prázdnýma rukama a paní Heydukové jsem nestihl koupit ani květiny. Nebyl čas. Představte si: v hotelu ráno a nemají květiny! Omlouvá je pouze to, že byla neděle. Takže když jsem dorazil do Meziboří, šel jsem nakupovat a pak jsem chodil po městě, totiž: po hlavní ulici, a hledal obchod, kde bych mohl pro Alžbětu něco zajímavého koupit.

Zapadl jsem do jednoho obchodu, ale co tam měli, se mi nelíbilo. Řekl jsem to prodavačce. Doporučila mi, abych navštívil doktora Nejezchleba, mimochodem advokátní poradna je hned naproti krámu, že mi možná poradí. Naznačila mi, že pan doktor Nejezchleb se většinou zabývá dědickými záležitostmi a snad by mohl vědět o někom, kdo má doma nějakou pozoruhodnou starožitnost, starší rodinný šperk, což byla věc, o kterou jsem měl zájem. Poslechl jsem ji, šel jsem do advokátní poradny a doktora Nejezchleba vyhledal v jeho pracovně. Ten se na nic nevyptával. Prohlásil, že o starožitnostech nebo špercích vůbec nic neví a nemá přehled o tom, kdo by je mohl mít nebo je dokonce prodávat. Vlastně se vyjádřil v tom smyslu, že paní odnaproti mě k němu poslala omylem. Nicméně v závěru řeči mi sdělil, že jistý pan Morávek je synem hodináře a zlatníka v Meziboří. Snad by mohl mít doma po rodičích nějakou maličkost, která by mě mohla zajímat. Myslím, že jsem celou záležitost pochopil správně. Pan Morávek se divil, že mě doktor Nejezchleb za ním posílá a nejdříve prohlásil, že vlastně na prodej nic nemá. Potom přiznal, že má pár cenností. Otevřel starou krabici a ukázal mi její obsah. Byl tam růženec a jiné drobnosti, náušnice, prstýnky; kromě jiného velice pozoruhodná brož. Navrhl jsem panu Morávkovi, že bych brož odkoupil za přijatelnou cenu. Pan Morávek se chvíli zdráhal. Protože šperkům malinko rozumím, v mé rodině občas byly, pane kapitáne, a já sám jsem před nedávnem musel některé takové drobnůstky prodat za cenu pro mě vlastně nepřijatelnou, ale o tom nemluvme, tedy nabídl jsem panu Morávkovi za brož osm tisíc korun, pan Morávek souhlasil, brož jsem si odnesl a osm tisíc mu dal, čímž naše jednání skončilo.“

„Nevšiml jste si v jeho bytě něčeho zvláštního, co by vás zaujalo?“

Sir Cecil pokrčil rameny. „Kromě toho, že jsem v předsíni přelézal jakési papírové krabice, ničeno.“

„Druhý den jste jel na výlet. Třešně, městečko s roubenými chalupami atakdále atakdále, až jste se ocitli na cestě k vyhlídce na Skalní divadlo. V místě, kde jste se s paní Heydukovou rozešli. Podle vás šla paní Heyduková dál, to znamená na vyhlídku a vy jste byl v křoví. Nuže?“

„Když tak člověk sedí,“ téměř filozofoval sir Cecil, „tak hledí kolem. Nechte mě trochu přemýšlet, pane kapitáne“ Přivřel oči. „Díval jsem se houštinou a před sebou jsem měl stezku. Byly ve mně jisté obavy, že mě někdo z turistů, kterých bylo ve skalách bezpočet, zahlédne. Mezi větvičkami stromů jsem viděl odcházející Alžbětu. Domluvili jsme se, že na mě nebude čekat a že ji dostihnu. Zůstal jsem sám a kromě dvou starších pánů neprošla stezkou v té chvíli ani noha.“

„Starších? Proč myslíte, že byli starší?“

Sir Cecil se podrbal na hlavě. „To je těžká věc. Šli dost rychle, jakoby spěchali, zvlášť ten větší, vpředu. Jeden byl větší a druhej menší, a jeden z nich měl určitě klobouk. Klobouky mladí lidé málo nosí. Chcete se asi zeptat, co měli na sobě. To vám neřeknu. Nic, co by mě zaujalo. To bych si pamatoval, že? Lidé většinou chodí v létě v plátěných kalhotách a nějaké košili Nenene, nic modrého na sobě neměli, něco jako džíny nebo tak, rozumíte?“

„A dál?“ zeptal se kapitán Exner.

„Dál snad už nic,“ sír Cecil jaksi váhal s odpovědí a zdálo se, že usilovně přemýšlí. Krabatil čelo a srovnal si na nose brýle. „Snad už nic. Je to pro mě samozřejmě nepříjemné, když si uvědomím, že pár metrů ode mne, jak vy říkáte, mohlo dojít k něčemu, co by se dalo nazvat vraždou. Pro poddaného Jejího Veličenstva“ Chvíli mlčel a potom nejisté dodal: „Možná by vás zajímalo, že jeden z nich se vracel. Zrovna jsem se chystal opustit houštinu. Zůstal jsem raději na místě, čekal jsem, až přejde. Jenomže,“ a znovu se podrbal na hlavě. Zdá se, že tato činnost v něm povzbuzovala schopnost vybavovat si téměř zapomenuté. „Mávl rukou, jako by něco zahazoval Ale to se mi asi taky jen zdálo“

„Všechno?“

„V podstatě ano,“ přikývl sir Cecil. „Spěchal jsem za Alžbětou. Dohonil jsem ji pod nějakými schody“

„Ale to jste musel jít přes plácek se zábradlím, tedy kolem té nádherné vyhlídky na Skalní divadlo.“

„Sel jsem přes takovou plošinku se zábradlíčkem, ale na Skalní divadlo jsem se nedíval. Měl jsem v té chvíli jiné starosti. Alžbětu jsem dohonil dole pod schody. Potom jsme společně došli k ozvěně. Přidali jsme se k malé skupině turistů, drželi jsme se za ní, moc jsem výklad průvodce neposlouchal, co chvíli jsem musel odbíhat. Od ozvěny turisté pokračovali v cestě, já jsem se ovšem,“ dodal nejistě, „zdržel, jako potom během toho dne ještě mnohokrát.“

Kapitán Exner se obrátil k Alžbětě Heydukové: „Co vy na to?“

Pokrčila rameny. „Nemám, co bych dodala. Je to opravdu tak. Ovšem Čenda mi neříkal o lidech, které viděl.“

„Nebylo o čem mluvit, taková obyčejná věc. Lidé po té cestě chodí pořád, ne?“ mínil sir Cecil.

„Zajisté,“ souhlasil kapitán Exner a obrátil se k paní Heydukové: „Líbí se vám ta brož?“

Nejisté se usmála. „Myslím, že je pro mě až moc drahá“

Kapitán Exner vstal: „Sire Cecile, mohu vás požádat, abyste mne následoval? Paní Heyduková, nemusíte se obávat, půjdeme spolu pouze do recepce. Račte za mnou.“

Kapitán Exner vykročil k východu z restaurace. Mohutný muž v brýlích s černou obroučkou ho následoval, šel s hlavou trochu skloněnou, takže se zdálo, jakoby pokorně.

71

Vstoupili do místnosti, v níž byla recepce motelu. V malé místnosti uvnitř dřevěné boudičky poblíž restaurace je přivítal recepční nadmíru korektně, ale že by mu radostí blýskalo v očích, to se říct nedalo.

„Jakpak jste tady dlouho?“ zeptal se ho kapitán Exner.

„Nastoupil jsem dnes ráno“

„Předtím.“

„Předevčírem jsem“

„Tak tohohle pána neznáte?“ zeptal se kapitán Exner a ukázal prstem na sira Cecila.

„Bohužel ne Vidím ho poprvé v životě“

Kapitán Exner pohlédl na svého společníka, ale poddaný Jejího britského Veličenstva hru, můžete to nazvat i českou hrou, skvěle ovládal. Minulý večer totiž recepční obcházel kolem všech domků motelu. Docela náhodou, jak jinak, se potkal se sirem Cecilem u dveří, za nimiž bydlela Alžběta Heyduková. Recepční chtěl vědět, co dělá sir Cecil v tak pozdní hodinu v areálu motelu a britský občan mu vysvětlil, že si vyšel z parkoviště na procházku. Strčil recepčnímu do kapsy stovku. Nyní tentýž vzhlédl k recepčnímu a jeho pohled byl naprosto chladný, studený, hodný správného britského snoba. „Ne, pane kapitáne, tohoto člověka jsem nikdy neviděl.“

„Prima,“ řekl kapitán Exner téměř radostně. „Tak koukejte,“ sáhl do kapsy, vytáhl služební průkaz a strčil ho pod nos recepčnímu. „Tenhle pán se ubytoval, v hotelu a nevěděl, že je zapotřebí ukázat na recepci pas a ohlásit svoje jméno. Připište ho, prosím, jako spolubydlícího k paní Alžbětě Heydukové, hned teď. Pán bude tak laskav a nadiktuje vám celé své jméno a adresu. Číslo pasu si zřejmě nepamatuje, ale ten mu přivezou za chvíli. Kde je telefon?“

„Můžete, prosím zde. Je to přímá linka,“ pravil poněkud nejisté recepční. „Ano, prosím.“

Zatímco sir Cecil diktoval, a nebylo to zrovna jednoduché, musel hláskovat písmenko po písmenku, všechno, co bylo zapotřebí k vyplnění recepční rubriky, vytáhl kapitán Exner z kapsy kousek papírku (měl daleko k pečlivé systematičnosti svého poručíka Beránka) a položil si papírek k telefonu. Bylo na něm číslo přímo na stůl nadporučíka Cardy.

Nadporučík byl na svém místě. Jak jinak. „Jo, tak toho Morávka,“ začal okamžitě a bez úvodu, „mi v tom Písku prověřili. Je to, jak jste povídal. Skutečně byli se strýcem domluvený, že mu koupí barevný televizor a nějaký reproduktory a rádio, a přijel si pro ně. Má klíče od strýcova bytu. Zároveň se s ním dohodl, že pokud nebude doma, naloží si to a odveze. Zdá se, že mluví pravdu, poněvadž našemu člověku, co za ním byl, ukázal jak faktury, a podle nich bylo zboží vydáno a zaplaceno tady v Meziboří, tak i doličný předměty. Nechal jsem to zatím plavat. Co vy na to?“

„Že je to v pořádku, nadporučíku. Mám prosbu: vedle mě stojí pán, je trochu větší než já, má mírně vlnité vlasy a na nose brýle se silnou černou obroučkou. Je to naprosto neuvěřitelné, ale patrně je majitelem zmoklého pasu, který je u vás. Myslíte, že bude možné, aby pas někdo přivezl?“

„Ale,“ podivil se mírně nadporučík Carda. „To se konečně dalo čekat, že tam bude. A je to vopravdu Angličan?“

„Tvrdí, že je, ale zatím nepronesl jediné anglické slovo, moment,“ kapitán Exner přikryl dlaní mikrofon a naklonil se k siru Cecilovi. „Poslyšte,“ zašeptal mu do ucha, „stejně jste podvodník“

„Opravdu?“

„Jistě. Žádný skutečný anglický šlechtic by nenosil placatku se svým erbem.“

Sir Cecil se začervenal. „Máte pravdu,“ řekl sklíčeně, „ale Alžběta si takovou věc přála, tak jsem ji nechal zhotovit“

Exner přikývl a pravil do telefonu: „Je to dobrý, nadporučíku.“

„Tak to mi, prosím vás, vysvětlete, jak to, že mluví česky,“

„Vysvětlím. Mně už to objasnil. Ostatně, jestli si přejete, nadporučíku, požádám ho, aby vám něco řekl ve svém rodném jazyku.“

Ve sluchátku se ozvalo zakašlání a pak něco, co se podobalo tlumené nadávce, ale zřejmě se jen nadporučík Carda zakuckal. „Tak dobrý, kapitáne,“ končil rozhovor. „A kdypak přijedete vy?“

„Já si ještě,“ pravil kapitán Exner poněkud rozmarně, „vypiju s panem Folkesem kafe.“

„A zjistil jste vůbec něco?“

Kapitán Exner chvíli váhal s odpovědí, ale pak řekl pomalu a skoro tiše: „Myslím, nadporučíku, že je to tak divný, že radši o tom nemluvit“

72

Kapitán Exner se vrátil do Meziboří odpoledne. Cestoval oklikou přes Opolnou, kde se převlékl, oholil a osprchoval.

Náčelník okresní správy Veřejné bezpečnosti mu sdělil, že prověřili kuchaře Kábrta. Banalita. Kábrt se prostě chystal odejít za jednou zaměstnankyní horské boudy Jedlový důl, ale musel počkat, až se od ní odstěhuje její manžel.

Kromě toho sdělil nadporučík Carda Exnerovi, že v nalezeném klobouku se přece jen našly nějaké vlasy.

Aparát nadporučíka Cardy, zdálo se, pracoval stejně spolehlivě, jako nadporučík Vlček a poručík Beránek.

Povídali si s Cardou, povídali, ale jejich rozhovor nespěl k žádným radostným koncům.

Potom kapitán Exner zavolal do hotelu Jestřebské skály. „Poslyšte,“ řekl řediteli Egonu Krausovi, „myslíte si, že bych se dneska večer mohl zastavit Mám u vás ještě šaty“

„Můžete se zastavit kdykoliv, pane kapitáne,“ sdělil mu Egon Kraus. „Kdykoliv a budete vždycky vítán. Rádi vás tady uvidíme.“

„Jenomže se může stát,“ kapitán Exner chvíli váhal, „že přijedu po zavírací hodině. Možná dost dlouho po zavírací hodině, to bohužel ještě nevím, a nerad bych obtěžoval.“

„Ať přijedete kdykoliv,“ sdělil mu Egon Kraus, „budete vítán, protože já, jak by řekl můj tatínek, jak jsem starej, tak jsem zvědavej. A kromě toho, pane kapitáne, myslím, že nejde jenom o mě“

„Jste si tímhle jist, pane řediteli?“ zeptal se kapitán Exner velmi naléhavě.

„Absolutně,“ pravil Egon Kraus rázně. „Naprosto absolutně.“

„Snad jste o tom s někým hovořil nebo vám někdo něco říkal?“

„Nikdo mi neřekl ani slovo. Jenomže,“ a Egon Kraus zakašlal, „jenomže jsem starej zkušenej člověk a občas někomu něco vidím na očích. Když se na mě podívá nebo mě ráno pozdraví. Takže samozřejmě přijeďte kdykoliv. Soudím, podle toho, co jste mi říkal, že skončíte svou práci.“

„Snad,“ řekl kapitán Exner nejisté. „To ví jen, no nic, na shledanou, pane řediteli.“ Položil sluchátko a podíval se na nadporučíka Cardu. „Co s tím?“ zeptal se.

Nadporučík seděl v křesílku za svým psacím stolem, který byl jako vždy vzorně uklizený, vlastně téměř prázdný, v rohu vzorně uklizené a téměř prázdné pracovny. Měl ruce sepnuté před sebou na stole a pozorně si je prohlížel.

„No tak,“ naléhal kapitán Exner. „Vy jste náčelník, nadporučíku.“

„Jenže se mi to příčí,“ řekl nadporučík Carda mrzutě. „Tohle se mi zatraceně příčí. Můžete mi vysvětlit, proč?“

„Proč se vám to příčí,“ pravil kapitán Exner, „vám vysvětlovat nemusím. Chtěl jste patrně znát motiv Mě to napadlo, jenže si tím nejsem docela jistej. Poslyšte, vlastně si člověk nikdy nemůže bejt docela jistej, proč to nebo ono lidi udělaj,“ zafilozofoval kapitán Exner na úrovni trhovkyně. „Tak co?“ Nadporučík Carda mlčel.

„Tak já se půjdu projít,“ řekl kapitán Exner. „Snad přijdu na jiný myšlenky“

73

Slunce zapadlo za blízký zalesněný horizont. Jak už řečeno, Meziboří leží v údolí a všechny obzory jako by tu byly velice blízké.

Kapitán Exner kráčel zvolna ulicemi města, ruce za zády. Obchody byly zavřeny, podvečerní ruch města ustal. Večerní tady nikdy nezačíná.

Vzduch se chvěl nepříliš hlasitým hlukem továrních strojů. Nejen lesy a stráně, ale i zvuk se tohoto místa držel jako klíště.

Došel k vrátnici továrny. Nápis nad vraty, provedený bíle na silném plechu, zůstával pro nezasvěcence nevyluštitelný: EZM.

Ota Šejnoha mu vyšel vstříc až před branku vrátnice. „Dobrý večer.“

„Čekal jste mě, pane Šejnoha?“ zeptal se kapitán Exner. „Čekal,“ řekl tiše Ota Šejnoha.

„Někdo mi říkal,“ pravil kapitán Exner jakoby mimochodem, „že váš přítel pan Morávek nikdy nenosil klobouk Klobouk,“ dodal, „většinou nosí ti, kteří měli tu smůlu, že přišli o vlasy. Těm vlasatým prostě úžeh nehrozí.“

Jako by mermomocí chtěl hovořit o něčem jiném.

Povídali si před vrátnicí u branky, kterou procházeli dělníci do práce, kapitán Exner ve světle šedých kalhotách a tmavě modrém saku a Ota Šejnoha v uniformě strážného, s pistolí za opaskem a s červenou páskou na rukávě. Ale jinak: jako když se dva známí zastaví na kus řeči.

„V klobouku se našly nějaké vlasy,“ poznamenal kapitán Exner zřetelně nerad. „Stává se to.“

„Opravdu? Ono je to vlastně jedno.“

Továrna stála v zastrčené ulici a ta ulice byla liduprázdná.

„Víte, pane Šejnoha,“ rozjímal kapitán Exner, „nejhůř jsou na tom dobráci, kteří se neumějí vzepřít. Třeba je to mrzí, možná že mají vztek, ale nemají sílu, aby jiným řekli ne, nechte mě, už mě neotravujte, tohle nebudu dělat, tohle nechci. Ano, říká se o nich dobráci. Kde je hranice dobráctví a začátek slabosti, nemohoucnosti, neschopnosti? Vymknout se, zařídit to jinak. Někdy je pozdě. Podívejte, pane Šejnoha, co jsem tady, ledacos jsem se dověděl od vás i od jiných o panu Morávkovi. Nebyl zlý, nedá se říct, že by někomu ublížil. Třeba někomu prokázal i dobro, například opatřil pro svého vzdáleného synovce věci, co byly pro toho mladého muže v jeho městě nedosažitelné, ale jinak: skvěle uměl projít životem, pane Šejnoha. Vždyť vlastně nikdy neměl žádnou starost. Neoženil se! Kdo z nás ví, proč. Možná že vám o tom někdy vyprávěl. Jednak žil dlouho s rodiči a zvykl si žít sám, a pak, neměl chuť se s někým dělit o své vlastní pohodlí. Ani zdraví mu nechybělo, pane Šejnoha. Kdysi v mládí byl hodně nemocný, jenomže od té doby uplynulo čtyřicet padesát let, já nevím. Jestliže nechtěl být sám, jakmile se nudil nebo se cítil osamělý nebo měl nějakou potřebu s někým hovořit, prostě si někoho našel, třeba vás. Nikdy mu nic nechybělo. Možná toužil po něčem jiném, třeba chtěl něco jiného, snad bylo v jeho životě něco nesplněného– já ho neznal, vy byste mi to mohl potvrdit anebo naopak oponovat, ale myslím, že ne. To je jedna věc, řekl bych pohled z jedné strany. A z té druhé: existují nenápadní a tiší lidé, pane Šejnoha, ale nám lidem stejně jako zvířatům, protože jaký je prosím vás rozdíl mezi námi a zvířaty, to je jenom ta podivná anomálie, co nosíme v hlavě,“ a zazdálo se, že kapitán Exner se dokonce tiše zasmál. „Tak tedy, je v nás plno agresivity. A někteří jí nechávají volný průchod a rvou se a křičí na fotbalech a na hokeji nebo se opijí a pak mlátí do výkladu nebo se zaťatými zuby předjíždějí na silnici každého, kdo jim přijde do cesty, a také někdy přejíždějí. Jsou i méně agresivní, ale taky je spousta takových, kteří se navenek okolnímu světu jeví úplně vyrovnaní a klidní, pořád to v sobě tlumí a potlačují. Zpočátku to jde, jsou mladí, vyrovnají se s tím nějak, ale s přibývajícím věkem Bože můj, co existuje vtipů o zlých stařících Může se to někdy provalit naráz V náhlém pominutí mysli. Také se tomu říká zkratové jednání, a výsledkem pak bývá nějaký nepředložený čin.“

Ota Šejnoha si srovnal opasek a kabát. „Co vy na to, pane Šejnoha?“

„Může to tak být,“ opatrně připustil strážný závodu EZM.

„Někdy mám divné nápady,“ klábosil kapitán Exner, „možná že vás zdržuju“

„Ne Ne“

„Dokonce si někdy vymyslím nesmyslný příběh. Poslední dny mě napadl jeden takový: o dvou lidech, kteří jsou vedle sebe celý život, ostatní jsou přesvědčeni, že jde o kamarády, z nichž jeden je trochu víc dominantnější, druhý zase trochu ustaranější. Nikoho nenapadne, proč taky, že jeden toho druhého svou nadměrnou dominancí a svobodou, kterou má, vlastně zotročuje, že mu druhý slouží. Ne že by mu snad vařil, zametal, uklízel, ale tak, jako dítěti slouží hračka, například. A najednou se ten člověk vzepře, třeba nešikovně“

„Nešikovně?“

„Nešikovně,“ opakoval kapitán Exner. „Naráz a proto nepromyšleně. Ani se nepodívá, kam co hodí a jestli ho někdo vidí nebo ne, nebo jak to vlastně je“ Málokomu by se podařilo mluvit méně neurčitě než kapitánu Exnerovi na chodníku před domečkem vrátnice v městě Meziboří.

„A co bude,“ chtěl cosi říci důchodce Ota Šejnoha, ale kapitán Exner ho nenechal domluvit.

„Nechrne toho. Vlastně jsem vám přišel říct, abyste byl tak laskav a zítra po službě zašel za nadporučíkem Cardou. Bude potřebovat vaši výpověď. Jak jste mi říkal: domluvili jste se s přítelem, že spolu půjdete a potom jste se rozloučili na křižovatce, a vy jste spěchal na nádraží, abyste stihl vlak Ještě jste musel zahodit jeho fotoaparát a zničit film. Jak jste se společně fotografovali Vy jste opravdu musel velice spěchat.“ Rozepl si sako a strčil ruce do kapes. „Abyste stihnul vlak,“ dodal potichu.

„Mohu vás o něco poprosit?“

Kapitán Exner přikývl.

„Byl byste tak laskav a přišel za mnou ještě jednou? Dejme tomu v jedenáct hodin, ve čtvrt na dvanáct, až budu mít po obchůzce závodem?“

„Určitě přijdu.“

A kapitán Exner se s Otou Šejnohou rozloučil, složil ruce za zády a pokračoval ve své pomalé procházce městem.

74

Nějakou chvíli kapitán Exner bloumal městem. Ne že by byl zrovna nenápadný, ale nebylo nikoho, kdo by si ho všiml. Když nastala tma, zašel na večeři do restaurace hotelu U bílého orla. Kolem desáté se loudal k okresní správě Veřejné bezpečnosti a potkával ty, co se vraceli z odpolední směny.

Otevřel vůz, který mu nadporučík Carda půjčil, sedl k volantu, díval se do tmy a je docela možné, že přemýšlel.

Po jedenácté nastartoval a zvolna jel k továrně EZM zcela liduprázdnými ulicemi.

Byly dvě minuty před čtvrt na dvanáct, když zastavil na parkovišti proti vrátnici závodu.

Za staženým vesele květovaným závěsem okna, vedoucího do ulice, se slabě svítilo, snad jen malou lampou na stole vrátného.

Počkal dvě minuty. I když na to nevypadal, byl kapitán Exner puntičkářsky přesný. Pak vystoupil z vozu a pomalu kráčel přes ulici k brance u vrátnice.

Byla pootevřená.

Strčil do ní prstem, veřeje zaskřípaly a branka se lehce otevřela.

Dva tři kroky, které udělal kolem okna, jímž vrátný střežil bránu, byly pomalé a jaksi váhavé. V domečku třeskl výstřel.

75

Kapitán Exner strnul. Pak skočil ke dveřím do předsíňky, rozrazil je a totéž učinil s pootevřenými dveřmi do místnosti vrátných.

Tam bylo pološero.

A naprosto ticho.

Stanul na prahu.

Jak teplý vzduch proudil otevřenými dveřmi ven, ucítil zápach střelného prachu.

Věděl, že nikdo nemohl mířit a střílet po něm. Nemohl by se netrefit, byl před oknem u brány závodu jako na dlani.

V křesle u stolečku pod oknem s květovaným závěsem seděl, s hlavou skloněnou na prsa, Ota Šejnoha. Blůzu uniformy měl rozepnutou.

Pravá ruka s pistolí mu spadla do klína.

Střelil se přímo do srdce.

Na stolku svítila malá lampička a v jejím ostrém světle, dopadajícím na desku stolu, ležel bílý svítící předmět.

Byla to obálka. A protože na obálce bylo napsáno Exnerovo jméno, tak ji kapitán otevřel.

Usedl na gauč proti mrtvému a naklonil se hodně dopředu, tak, aby světlo lampičky dopadalo na list papíru.

Stálo tam:

Vážený pane kapitáne, neřekl jste mnoho, ale pochopil jsem všechno. Měl jste pravdu. Je nad mé síly pokračovat. Jistě bych to dokázal, jsem zdráv a možná že bych žil mnoho let, ale už nechci, protože bych stejně zítra přiznal, že jsem ho tam strčil. Kdyby mě aspoň schválně nezdržoval, ale on určitě chtěl, abych zmeškal vlak. Když si něco umínil, vždycky toho dosáhl. Ať jsem si předsevzal cokoliv, nikdy jsem toho nedosáhl. Mám poslední přání: protože je to přání poslední, musíte je splnit. Věřím, že to uděláte. Nikdo se nesmí dovědět, co se tady stalo, ani proč se to stalo. Zvlášť se to nesmějí dovědět moji rodiče, prostě nikdo. Prosím vás a žádám, abyste celou věc zařídil tak, že jsem náhle zemřel na infarkt. Jsem si jist, že je to pro vás možné, nejen pro vás, ale i pro nadporučíka Cardu. Znám ho léta a vím, že bych se v téhle věci právě na něho nemohl tak docela spolehnout, ale pokud jde o vás, jsem si jist, že toto mé poslední přání splníte. Podepisuji se při plném vědomí a vlastnoručně. Ota Šejnoha.

Kapitán Exner list složil, zasunul do obálky a obálku strčil do kapsy. Vstal a přešel ke stolu, co byl u okna, jež vedlo na dvůr a z něhož byl výhled na bránu u továrny. Stála na něm stolní lampa, ale byla zhasnutá. Rozsvítil ji a usedl. Nikde na stole neležel telefonní seznam a nenašel ho ani v otevřených zásuvkách. Pod sklem na desce stolu však byla v rámečku čísla všech důležitých stanic. Sáhl po telefonu a zavolal na okresní velitelství. Službu měl jakýsi praporčík.

„Tady je kapitán Exner,“ řekl. „Ano, to jste vy, praporčíku? Dobře. Podívejte, měl bych k vám prosbu. Jsem zrovna v místě, kde není žádný telefonní seznam a potřeboval bych dvě tři čísla. Především, to máte jistě před sebou, číslo telefonu do bytu nadporučíka Cardy. Ano, můžete mi ho diktovat“ Sáhl po tužce, která ležela ve starodávné a zaprášené misce na psací náčiní u bakelitové lampy, vytáhl z kapsy obálku s poslední vůlí Oty Šejnohy a psal číslo. „Dobrá, potom bych potřeboval ještě dvě čísla. Najděte si v seznamu doktor Bažant. Ano, lékař, doktor Bažant. Prosím vás, číslo domů, do bytu a potom číslo do vinárny U Slovana, myslím, že touhle dobou bude nejspíš tam. Mám pravdu, viďte? Ano, děkuju. A potom ještě něco: potřebuju číslo na pana Klesla, znáte ho? Ne? Pan Klesl je vedoucím pohřební služby Ano, potřebuju číslo vedoucího pohřební služby, je to pan Klesl. Takže pohřební službu a zároveň číslo, já nevím, jestli je tady víc pánů toho jména Ano, je to tam, dobře,“ zapsal poslední číslo. „Děkuju.“

A začal vytáčet číslo vinárny U Slovana.

„Vinárna? Prosil bych k telefonu pana doktora Bažanta. Je tam? Je. Ano, já počkám Pan doktor Bažant? Tady je kapitán Exner. Co vás otravuju? Ale potřeboval bych, abyste za mnou přišel, pane doktore. Že jsem se zbláznil? Nene, nezbláznil, ale byl bych velice rád, kdybyste s sebou vzal,“ a kapitán Exner se na chvíli zarazil, „list o prohlídce mrtvého Ano, slyšel jste dobře. Doufám, že to nekřičíte na celou vinárnu, ostatně, ono na tom tak nezáleží Proč otravuju zrovna vás? Protože k vám mám důvěru, pane doktore. Já vím, že jiní mají službu a že jiní by sem měli přijít. Aha, kam? Dobře. Do vrátnice závodu É Zet Em. Znáte, viďte? Poslal bych pro vás auto Nepotřebujete, máte nohy. Dobře. Děkuju, pane doktore, a čekám vás tady.“

Položil sluchátko a vytočil číslo do bytu vedoucího Pohřební služby.

„Pan Klesl? Pane Klesl, vy jste vedoucí Pohřební služby, viďte? Podívejte, tady je kapitán. Exner, kriminálka. Ve vrátnici závodu EZM došlo k neštěstí. Bude zapotřebí ihned zařídit převoz mrtvého. Byl bych velice rád, kdybyste to udělal pouze vy sám. Možná, že by bylo dobré, jestli to nemáte daleko, a v tomhle městě není odnikud nikam příliš daleko, kdybyste se oblékl a okamžitě přijel. Ano, se vším, rakev a tak Ano, děkuju vám.“

Položil sluchátko, chvíli přemýšlel. Mezitím zazvonil telefon, zase sluchátko zvedl. „Tady je vrátnice závodu EZM. Aha, to jste vy, pane Klesl. Ne ne, nebyl to žert, je tomu skutečně tak, jak jsem řekl. Takže na shledanou.“

Naposled vytočil číslo bytu nadporučíka Cardy. „Milý nadporučíku, ano, to jsem já, a samozřejmě, že vás neotravuju zbytečně. Sedím ve vrátnici, ano, sedím ve vrátnici s panem Šejnohou. Jenomže pan Šejnoha umřel, nadporučíku,“ Kapitán Exner se musel odmlčet a potom řekl: „Ale ne, nadporučíku, nejsem blbec, ale, ne, tady se nestřílelo, totiž střílelo, ale jen jednou. Podívejte, nadporučíku, možná bude dobré, ne, bude dobré, když docela určitě s sebou vezmete svou služební pistoli. Byl bych moc rád, aby bylo všechno v naprostým pořádku. Že nikdy nebude, kde se objevím já? Jo, to je docela možný,“ souhlasil trochu trpce kapitán Exner. „Ale to už je osud“

Michal Exner vzdychl, opřel se do opěradla a díval se na desku stolu před sebou. Od skla ležícího na desce se příliš ostře odráželo světlo staré bakelitové lampy. Proto ji zhasl a nechal svítit jen malou lampičku u stolečku poblíž křesla, v němž dosud seděl Ota Šejnoha.

76

První přijel furgon s rakví a zastavil před branou do továrny.

Pan Klesl, jak tomu byl už profesionálně zvyklý, vstoupil do vrátnice v černém, v bílé košili a s černou kravatou.

„Prokristapána,“ zašeptal, když uviděl Otu Šejnohu v křesle pod oknem s květovaným závěsem. „To je pěkný nadělení.“

„Já jsem kapitán Exner,“ představil se mu mladý, elegantně oblečený muž, který vstal od stolu, u něhož obyčejně sedávají vrátní. Jeho obličej byl poněkud ustaraný a pobledlý. „Myslím, pane Klesl, že se zatím můžete posadit na gauč. Musíme počkat na pana doktora Bažanta, který by měl přijít za chvíli. Ostatně myslím, že už jde“

Doktor Bažant, zarudlý v obličeji a udýchaný rychlou chůzí, vstoupil s formulářem listu o prohlídce mrtvého v ruce a s vyhaslým doutníkem v zubech.

Lejstro položil na stůl a postavil se nad Otu Šejnohu. Strčil ruce do kapes. „Hm,“ vyndal doutník, rozhlédl se, kde je koš na odpadky, ten byl v jeho dohledu a doktor Bažant tam doutník odhodil. „Můžu sáhnout na tu pistoli?“

„Ovšem,“ souhlasil kapitán Exner. „Můžete mi ji podat.“

Vzal od doktora Bažanta pistoli a položil ji na stůl.

Doktor Bažant za chvíli řekl: „Věc je jasná. Trefil se rovnou do srdce.“ Šmátral po kapsách, než našel pero. „Pusťte mě k tomu stolu.“

Kapitán Exner ustoupil, doktor Bažant usedl a srovnal si před sebou formulář. „Jo, budu asi potřebovat jeho občanku. Pane Klesl“

Vedoucí Pohřební služby se zvedl, aby ohmatal kapsy uniformy Oty Šejnohy.

Občanský průkaz byl v pravé kapsičce blůzy. Pan Klesl podal občanku lékaři.

„Počkejte s tím ještě chvíli, pane doktore,“ pravil kapitán Exner. „Čekám nadporučíka Cardu a nerad bych“

„Věc je úplně jasná,“ prohlásil doktor Bažant, otevřel občanský průkaz a dal se do psaní.

„Není tak docela jasná,“ řekl tiše kapitán Exner.

Hugo Bažant k němu udiveně vzhlédl. „Ale?“ podivil se. „No dobrá.“ Položil pero a šmátral po kapsách. „Sakra, já měl poslední doutník.“

Pan Klesl úslužně nabídl cigaretu.

„Tohle papírový svinstvo nekouřím,“ prohlásil Hugo Bažant. „Tak sakra, kde je ten nadporučík?“

„Tamhle,“ ukázal Exner hlavou z okna, kde se temnou ulicí blížilo světlo vozu.

Byl to opravdu nadporučík Carda. Přišel v plné zbroji, š pistolí po boku. Na Exnera se podíval velice vyčítavě, ale kupodivu se zdržel jakýchkoli poznámek.

„Tak oč tady půjde, páni policajti?“ zeptal se doktor Bažant netrpělivě. „Jednak jsem nedopil víno, to už stejně nedopiju, mezitím ten blbec vrchní zavře, a jednak bych se taky rád dostal do postele.“

„Je tu jeden problém,“ začal kapitán Exner a přistoupil ke stolu. Vzal obálku, kterou pro něho zanechal Ota Šejnoha. „Měli jsme s panem Šejnohou smluvenou schůzku. Když jsem přicházel, uslyšel jsem výstřel. Pan Šejnoha seděl v křesle a zřejmě čekal na chvíli, až se objevím v tomhle světle,“ a kapitán Exner ukázal na ozářený prostor před vchodem do vrátnice, „a potom stiskl spoušť. Nechal mi dopis: je to dopis velice závažný, ale neobsahuje nic nového nebo zajímavého. Prostě sebevražda. Jenomže to má jeden háček, pánové“

„To jsem zvědavej jakej?“ zeptal se doktor Bažant.

„Poslední přání zesnulého je zvláštní,“ konstatoval kapitán Exner. „A jsem přesvědčen, možná že se mnou nebudete všichni souhlasit,“ podíval se na nadporučíka Cardu a trochu se usmál, „že poslední přání se mají beze zbytku plnit. Posledním přáním pana Šejnohy bylo, aby se nikdo nedověděl, že spáchal sebevraždu. Sám navrhl, aby jako příčina smrti byl uveden infarkt. Zvláště si přál, aby se o tomhle nedověděli jeho rodiče a celá rodina, vůbec nikdo. Asi to pochopíte. Nebo ne. To je jedno. Koneckonců pan Šejnoha si to přál. Myslím, že bychom jeho přání měli splnit, pane doktore, co vy na to?“

„Podvod,“ prohlásil doktor Bažant přímo. „Podfuk, jenomže v tomhle případě je to jedno. Jestli v tom není nějakej jinej zádrhel, kapitáne, tak já sedám a píšu, že je to infarkt. Ovšem to předpokládá,“ rozhlédl se po přítomných, „že budete všichni, jak bych se vyjádřil, koukejte, já to řeknu rovnou: když už to sem napíšu, tak vás, pánové, prosím, abyste laskavě všichni drželi hubu a taky se mi k tomu zavázali, protože to, co zde dělám, je podvod, i když je to podvod pod patronací nejvyšší ho okresního náčelníka.“

A doktor Hugo Bažant rázně sáhl po peru.

Kapitán Exner se podíval na správce Pohřební služby: „Moc vás prosím, pane Klesl, abyste byl tak laskav a pomlčel o té věci. Prostě, infarkt“

„Rozumím, pane kapitáne. Ujišťuju vás, pane kapitáne, že u mne Podívejte, já umím mlčet, pane kapitáne. Kdybych neuměl mlčet Víte, ledacos se člověk naučí při tomhle povolání“

Nadporučík Carda nespokojeně zabručel. „Mně se to nelíbí,“ prohlásil. „Ani trochu“

Kapitán Exner mu mlčky podal dopis Oty Šejnohy. Nadporučík Carda se pustil do čtení.

Doktor Hugo Bažant vzhlédl od svého lejstra. „Tak co? Dohodli jste se, četníci?“

„Jen pište,“ řekl nadporučík Carda. „Když si tenhle člověk něco usmyslí“ Dočetl dopis, složil ho a vrátil kapitánu Exnerovi. „Ale, pane Klesl, jestli něco špitnete, tak vás těmahle vlastníma rukama uškrtím, a to jsem zvědavej, kdo potom vystrojí funus vám.“

„A ještě,“ poznamenal kapitán Exner, „musíme něco udělat s pistolí Myslím, že by bylo dobré, nadporučíku, kdybyste do ní dal jeden ze svých nábojů a trochu tu pistoli vyčistil, co vy na to? Sedm pětašedesát jako sedm pětašedesát, že?“

Nadporučík Carda zavrtěl hlavou. „Že se nestydíte, člověče,“ otevřel pouzdro své vlastní pistole, vytáhl ji, vysunul zásobník a nehtem vyhodil náboj na stůl. Zásobník vrátil do své pistole. „Najděte aspoň nábojnici,“ velel teď zas on kapitánu Exnerovi, „nebo nás oba zavřou. A budou na nás mít dva svědky.“

77

V temném kaňonu se zvuk motoru jedoucího auta odrážel daleko a v nekonečných ozvěnách.

Silnicí se valila stará mercedeska kabriolet, i ve tmě se její chrom leskl.

Střecha byla otevřená a za volantem seděl kapitán Exner. Měl na sobě světlý plášť a na hlavě semišový klobouk, jenž se tvarem podobal pokrývce hlavy, jakou před staletími nosíval Robin Hood.

Kapitán Exner špulil trochu ústa, ale nezdálo se, že by si falešně, jak to někdy dělával, pohvizdoval.

Zastavil na parkovišti před hotelem, vysunul okénka a natáhl černou plátěnou střechu. Auto se teď podobalo zlověstnému brouku.

Kolem několika málo světel, jež vedla podél cesty od hotelu k nádraží, poletovaly noční můry a jiný hmyz.

Hala hotelu za prosklenými dveřmi byla temná.

Odvážně zazvonil.

Vrátný se neobjevil ani nerozsvítil; místo toho se mu ozval z reproduktoru u zvonku: „Ano,“ řekl posléze, „pan ředitel mě informoval o tom, že přijedete a mám ho vzbudit.“

„Když si myslíte, že je to nutné“

„Pan ředitel mi to výslovně nařídil.“

V hale se rozsvítilo, ale kapitán Exner musel počkat, až se objevil sám Egon Kraus, který mu přicházel otevřít. Přes pyžamo si oblékl dlouhý župan z velbloudí srsti. Vrátný, který se do té chvíle zřejmě povaloval na lehátku někde za recepčním pultem, neviditelný vrátný, podal řediteli klíč a Egon Kraus kapitánu Exnerovi osobně otevřel. „Přeji vám dobrý večer, zvu vás dál a předpokládám, že máte hlad.“

„Večeřel jsem, pane řediteli,“ pravil kapitán Exner, „ale jestli dovolíte, někde bych si uvařil trochu kávy. Bylo to pro mě malinko únavné,“ dodal a pokusil se o cosi jako úsměv.

„Je to na vás vidět,“ konstatoval suše Egon Kraus. „Pojďte ke mně do kanceláře.“ Káva voněla.

„Dal bych si cigaretu,“ řekl nesměle kapitán Exner, „zapomněl jsem si je koupit“ Dostal celou krabičku. Zapálil si a napil se.

„A co takhle něco silnějšího?“ zeptal se Egon Kraus. „Vypadáte na to, že byste potřeboval něco trochu ostřejšího.“

„Možná, možná krapet rumu“

„Rum?“ podivil se Egon Kraus. „Proč zrovna rum?“

„Na tom přece nesejde,“ pravil kapitán Exner. „A taky aby nikdo nemohl říkat, že piju jen koňaky a nóbl alkohol.“

„Jenomže to je problém,“ prohlásil Egon Kraus a otevřel spodní dvířka knihovny za svými zády. „Mám zde jen samý vznešený alkohol. Whisky, Martel, Henessy, gruzíňák“

„Gruzíňák, to je ono,“ rozhodl kapitán Exner, „ale jen krapet.“ Pomalu a opatrně nechal alkohol vklouznout do krku.

„Jakou jste měl cestu?“ zeptal se Egon Kraus a v té otázce nebyl ani stín výsměchu. „Angličana jsem našel a s potěšením vám musím sdělit, pane řediteli, že to byl chlapík, co tu obědval. Zmínil jste se o něm. Byl to opravdu on.“

„To je dobře,“ řekl spokojeně Egon Kraus. „A dál?“

„Chtěl jsem vám poděkovat za vyžehlení šatů. Vlastně jsem si pro ně přijel“

„To je smůla, pane kapitáne, nemám je u sebe. Ale o těch snad později. Rád bych přece jsem vám říkal, že jsem zvědavý.“

„Nejsem vázán služebním tajemstvím,“ pravil tiše kapitán Exner, „nejsem vlastně vázán vůbec ničím, jen, řekl bych, jakýmsi formálním přáním někoho, kdo už zemřel. Vy jste chtěl vědět, jak došlo k neštěstí v Jestřebských skalách. Nuže, pane řediteli, bylo to opravdu neštěstí a smůla. Jenomže kdo by o celé záležitosti mohl podat závažné svědectví, zemřel během dnešní noci nešťastnou náhodou na srdeční mrtvici.“

„Rozumím,“ řekl tiše ředitel hotelu, „jsem rád, že v tom není mladej bláznívej Kábrt.“ A potom dodal vlastně nikoliv k věci, ale jasnozřivě: „Starý lidi, řeknu vám, mají někdy divný nápady“

78

Kapitán Exner šel tiše chodbou prvního patra hotelu k pokoji, ve kterém podle informace Egona Krause visely jeho usušené a vyžehlené šaty.

Tiše vzal za kliku, dveře nebyly zamčené.

Vstoupil do temné místnosti a opatrně za sebou zavřel.

Zul boty, snad aby nezašpinil koberec.

Rozhlížel se.

Přestože do pokoje pronikal slabý odlesk záře z lamp venku, těch, co byly obklopeny létajícím hmyzem, svůj oblek nikde neviděl.

Zjistil však, že postel vlevo u okna je prázdná.

Na kapitána Exnera dolehla únava a ospalost.

Tiše se svlékl a velice opatrně vklouzl pod přikrývku.

Ještě než usnul ho napadlo, že by si měl opravdu někdy přečíst knížku o šťastné lásce, co mu prodala vedoucí antikvariátu v Kamenné ulici paní Taussigová Ale to už byl jen zbytečný a nesmyslný nápad.

Na druhé posteli se kdosi neklidně pohnul, zpod přikrývky se vynořila ruka a rozsvítila lampičku na nočním stolku.

Anna Jirmanová se nadzvedla na loket a pootočila hlavu, aby zjistila, jestli se jí jen něco zdálo anebo ji opravdu někdo vyrušil Zjistila, že se jí nic nezdálo. A také jí přišlo, že ji vlastně nikdo nevyrušil.

Takže se znovu schoulila pod přikrývku, neboť bylo po svaté Anně a rána i noci byly už chladné.