Malý český bordel

Pavel Frýbort

Šulc a spol. (1995)

Hodnocení:

****

Štítky:

Detektivky, Literatura česká

"Na politiku kašlu. Chci mít klid a chci slušně žít," říká vysokoškolák Míša a má na mysli pouze peníze, neboť nic jiného než hmotný zisk ho ve skutečnosti nezajímá. Je o člověk zcela prázdný, bez vyvinutého citu, bez samostatného vnitřního života. Jeho inteligence neslouží ke kultivaci osobnosti, ale jen k hledání prostředků, jak si "užít života". Až do poslední chvíle mu uniká, že se právě díky honbě za penězi se skutečným, plnohodnotným životem míjí a moc si toho (dokonce ani ve svém primitivním chápání radosti) neužije.

Pavel Frýbort

Vekslák

Upozornění!

Tento příběh je pohádkou, a děje i osoby v něm vystupující jsou proto smyšlené.

Pokud by přesto některému čtenáři připomínaly skutečnost, není to autorovou vinou.

Dnes mi bylo třiadvacet.

Kluci z ročníku mě po přednášce vytáhli na pivo. Skončili jsme u Malvazu v Karlově ulici. Černá dvanáctka, skopčáci a frajírci z DÁMU. Zatáhnul jsem dvacet piv a ukázal prázdnou peněženku. Pětistovku jsem si už předtím schoval do kapsičky košile.

„Nemusíš se předvádět,“ povídá Roman. „My víme, že jsi hlad.“ Tátu má primářem někde na jižní Moravě. Hodil na stůl ještě stovku a já se šel jako vyčurat a tiše jsem se odpoutal.

Třiadvacet…

Pomalu jsem mířil městem domů a přemýšlel, co si s tím nadělením počnu. Třiadvacet sice není žádný věk, ale v každým případě je to o rok víc než loni a člověk by si měl každý rok podtrhnout a vyplnit životní účetní knihu. „Dal“ a „Má dáti“. Sečíst zisky a odpočítat investice.

Na Václaváku jsem potkal Luboše. Přebejvaly mu dva kartóny lucky strike po sto padesáti, ale já neměl na kšeft náladu. Člověk má narozeniny jednou do roka: nač si je kazit prací. Řekl jsem mu to a Luboš mě pozval na sklenku do snacku, a když jsme se posadili, povídá: „Tak co hodíš do placu? Bublinky?“

„Kamaráde, obchod stojí. Já začal makat na ročníkovce, kde bych vzal na šampaňský. Takhle kdybys mi chtěl pučit talíř…“

Nepůjčil. Zaplatil jednoho vizoura a vzpomněl si, že má rande. Počkal jsem, až vysublimuje, a dal jsem si ještě jednoho a dál probíral svý třiadvacetiletý konto. Jedno aktivum na něm bylo: vlastní byt, jedna plus jedna, na Novým Městě, patnáct minut pěšky od Václaváku. Ústřední topení, koupelna, telefon.

Když jsem přišel do Prahy na studia, nebylo místo na koleji. Tak mě u sebe přihlásila babička: za dva roky umřela a já zdědil byt. Klukům to neříkám, jsou přesvědčený, že babička žije, a litujou mě, že trpím ve stísněných poměrech: jinak bych měl doma denně mejdla a věčně – hele, puč mi kvartýr na odpoledne, na večír… Nakašlat! Ať se každý stará jak umí. Já taky musím. Když nemáte zazobanýho fotříka jako Roman, nezbývá než se ohánět. Postavit se na vlastní nohy. Možností je fůra. Pro šikovnýho člověka. A má to jedno plus: nikdo se vám nemůže montovat do života. Ani vlastní rodiče ne. Koneckonců, ve třiadvaceti má už člověk právo na svůj život. Když má peníze…

Pokud jde o peníze, jsem taky docela spokojený. Člověk sice nemá být nikdy spokojený, když se jedná o to, kolik má v peněžence, ale taky má koukat, aby se neudávil. A moc na sebe neupozorňovat. Zlatá střední cesta-to je moje.

Odpoledne jsem byl v kině. Dávali nějakou italskou veselohru: honičky autem, luxusní jachta, soukromý jet, krásný buchty v plavkách. Nikdo tam nic nedělal, protože by na to stejně neměl čas.

Po filmu jsem zaskočil na pivo a poslouchal kluky. Nejspíš byli na stejným bijáku. To prej je život. Ty fára! Ten tryskáč! Ty kvartýry! To video!

A tady? Kulový.

„Já mám tři sedm, a co mi z toho zbejvá?“ ptal se Mirek. „Mám co dělat, abych vyšel do prvního. Nebydlet u našich, žeru suchej chleba. Na nějaký video se nezmůžu do smrti. Byl jsem rád, když jsem si na půjčku koupil magneťák. Teslu!“

Jindra mu řekl, že je blbec, že kdyby si magič koupil v tuzexu, bude mít lepší a přijde ho lacinéj.

„Jenže tam by mi ho nedali na půjčku,“ zabručel Mirek a měl pravdu.

„Kdybys denně neseděl v hospodě, budeš mít tu mašinu z tůzu za půl roku,“ povídám. „A kdyby sis po háku semtam sehnal něj akej melouch, pořídíš si ji za tři měsíce.“

Koukali na mě jako na blázna. Nejspíš mysleli, že jdu rovnou ze školení. Mirek mi odseknul, že v Německu by si tu svou šunku pořídil z jednoho platu, tak jsem mu řekl, že v Německu by si za měsíc nepořídil nic, protože kdyby tam dělal jako tady, za tejden by ho vylili.

„No jo, ale tam bych makal, protože bych za hákování dostával máry, a ne ty naše papírky!“

Povídám, že by nemakal nikde: kdyby se mu totiž chtělo, vydělá si i tady, protože u nás se peníze válej na ulici. A šel jsem domů.

Tihle hošíci mě fakt štvou. Jenom naříkat a vzdýchat nad katalogama Neckermanna. Ale přičinit se – to je pod jejich úroveň. Ne že bych byl tak uvědomělý. Na politiku kašlu. Chci mít klid a chci slušně žít. Jenomže mě štve, když jsme z podnikavosti udělali smrtelný hřích, a teď se divíme, že lidi jsou jaký jsou. Všechny ty naše řeči o socialistický morálce nejsou než závist. A lenost. Já nezávidím nikomu. Umíš se otáčet? Máš video a mercedesa? Pánbů ti to přej. Já zatím jedu jen na čtvrt plynu. Pokud je člověk mladý, má užívat života. To ostatní přijde později. Ale co potřebuju, to mám. Z Německa jsem si nechal dovízt docela slušnou minivěž, dvakrát patnáct wattů, ekvalizér a dolby, a ze Svazu, tam jsme byli loni na zájezdu, mám barevnou televizi. Takovou tu malou. Šilelis. Vyžadovala sice nějakou investici – pár adidasek a tak – ale přišla na tisícovku.

Prostě: co mám, to mi stačí. Jsem si říkal, když jsem odemykal. Pak jsem viděl, jak moc jsem se mýlil.

Na gauči seděla Renata a tvářila se smutně.

Včera byl pátek, třináctýho. Potom že člověk nemá dát na pověry.

Včera večer seděla u mě doma na gauči Renata a tvářila se smutně.

Renata je má polosestřenice, vlastně ani přímí příbuzný nejsme. Moc se v genealogii nevyznám, ale zkusím to vyložit: je dcerou švagra otcova bratrance. Jistý příbuzenství proto existuje právně, pokrevně ani v nejmenším. Což je důležitý.

Poprvé jsme se viděli na svatbě její sestřenice, zjistili jsme, že oba žijeme v Praze, několikrát jsme se potkali a Renata – protože bydlí v podnájmu úplně na konci Prahy – u mě občas přespala. Je snad jasný, že jsme se nemodlili: mám jen jednu postel. Krvesmilstva bych se však nerad dopouštěl. Připadá mi eklhaft souložit s někým z rodiny. Renatě taky.

Řekla mi to hned prvně, když jsem jí rozepínal podprsenku:

„Ty, Míso…, ne, počkej, a nech ty kalhotky. No tak!“

„Co je… ježíši, Renato, miláčku, podívej se, já už to dýl nevydržím!“

„Fuj! Schovej ho, ty čuně! Hele, broučku…, hele, my jsme přece příbuzný. To je proti přírodě, dělat takový věci, když jsme příbuzný!“

„Neblázni, my žádný příbuzný nejsme. Já si to zjistil, hned jak jsem tě viděl.“

„Hned jak jsi mě viděl?“

„Jo. Hned. Jak jsem tě poprvně viděl, tak jsem si řek, že žádný pravý příbuzný nejsme. Můžu už?“

„Nejsme příbuzný… to je dobře… pomaličku, Míso, ještě kousek… to je dobře… áááá!“

Prostě v posteli příbuzný nejsme, jinak ano. Jinak jsme rodina a musíme si pomáhat. Řekla Renata, když tu včera večer smutně seděla.

Vyplašilo mě to. „Přece jsem ti vysvětloval, jak to s naším příbuzenstvím je,“ povídám honem. „Vlastně příbuzný nejsme.“

„Jsme,“ zašeptala a sklopila oči. „Teď už jo.“

„Jak to? Odkdy?“

„Už dva měsíce…“

Otevřel jsem pusu a civěl. Ne že bych nechápal, o čem hovoří: to jen zapracoval obranný mechanismus, co v sobě nosíme, a zparalyzoval mě, abych měl čas zvyknout si, aby mě první šok nezabil. Renata si moje mlčení vyložila po svém.

„Víš, stalo se to tenkrát, jak jsme byli u Zlatý konvice. A j ak j si potom v noci…,“ zahihňala se.

Šok odezněl, jenom do rukou a do nohou jako by mi někdo nalil olovo. Unaveně jsem se posadil.

„No jo,“ povzdechl jsem si. „A co budeme dělat?“

Pokrčila rameny. „Co bysme… To záleží na tobě. Ona je tu ještě jedna komplikace.“

Vyhazujou ji z podnájmu. A ona se nemá kam vrtnout. Ledaže by se vrátila domů, k rodičům. Jenomže by přišla o zaměstnání. Dělá v jedny pézetce. Na venkově pochopitelně péžetky nejsou. A taky by těžko svým a mým rodičům ledacos vysvětlovala. To by pak nezbylo, než abych začal vysvětlovat i já. Jak znám naše fotří-ky, bylo by to obtížný vysvětlování. Takže si myslí, že když jsem to už zavinil a mám kvartýr…

Udělala na mne oči a já viděl, že spadla klec. Byl to ten nejprostší a nejbanálnější příběh, jaký se v životě vyskytuje, jenomže… To je právě to. Vždycky když vás podobná rána potká, objeví se nějaký „jenomže“. Moje se jmenuje Ivanka a chodí se mnou do kruhu. A taky jinak. Vážně. Milujeme se. Už půldruhýho měsíce. Milujeme se tak šíleně, že jsme se spolu ještě nevyspali. Nechtěl jsem na ni naléhat. Ne že bych byl sentimentální, ale já prostě holky dělím na dva druhy: ty, co mi jsou sympatický, kterým jsem taky sympatický, a když máme chuť jeden na druhýho, tak se spolu pomilujeme. Oba přitom víme, že to je nezávazný. Že na sebe prostě máme chuť, jako na šlehačku. Když mám chuť na šlehačku, zajdu si do cukrárny a dám si tři porce. A mám pokoj.

K tomuhle typu holek patří Renata.

A pak jsou ty druhé. Dívky, které milujeme. Stalo se mi to zatím třikrát. Poprvé na gymplu. Potřetí s Ivankou. Čtrnáct dnů trvalo, než jsem si dovolil dát jí pusu. Chodíme spolu na dýzy, pak ji doprovázím ke koleji, držíme se za ruce, stojíme celou věčnost před vrátnicí, objímám ji, hladíme se a vyprávíme si, co budeme dělat, až dostudujeme. Kde budeme dělat. Kam pojedeme. Jaký dům si postavíme. S Ivankou se plánuje krásně. Její fotřík dělá obchodního ředitele jistý exportní firmy. Chápete už? Rozdíl mezi Ivanou a Renatou? Nešel jsem studoval ekonomii proto, abych se zahrabal v kanclu, abych pracně šplhal celý léta po žebříku kariéry s rukama a nohama svázanýma holkou s harantem. Zahraniční obchod je v tyhle zemi nejlepší byznys, jaký existuje. Pomalu jediná možnost, jak si z kšeftů udělat legální záležitost. Jenomže musíte mít perfektní odpich, tlačenku, konexe: prostě se musíte dostat mezi vyvolený. Třeba přes tchána. A musíte mít čistý štít. To znamená – můžete se otáčet, ale musíte koukat, abyste do ničeho nespadli.

Ivanku tedy miluju a užuž to vypadalo, že od vzdychání pod lucernou přejdeme k činům, když onemocněla Před týdnem. Zápal plic. Chudinka. Přijela pro ni šest-settřináctka a odvezla mi ji z koleje domů. Ale asi tak za tři neděle, za měsíc se vrátí. Psala mi. Že mě miluje a stýská se jí. Já jí píšu totéž, každý den, ona jen ob den, je přece nemocná a musí se šetřit. Taky mi psala, že po mně touží.

„Moc jsem o nás dvou přemýšlela, Míso. A čím víc jsem přemýšlela, tím víc jsem po tobě toužila. Nejenom tě vidět. Mám tě opravdu moc ráda. Teď když jsi daleko, cítím to dvojnásob. A toužím po tobě jako žena.“

Touží po mně jako žena. Jasná zpráva. Takže je vyloučený muckat se s ní někde v parku nebo čekat, až holky z jejího pokoje vypadnou, a pak se tam s ní milovat, poprvé se s ní pomilovat – určitě je ještě panna!

Je ještě panna? Někdy mě tahle myšlenka žere jako svědomí: jsem do ní zblázněný, chci ji jenom pro sebe a žárlím. Jednou jsem se jí na to nenápadně zeptal a o-na se smála. „Kolik jsi jich měl ty?“ Honem jsem to zamluvil.

Chápete už? Šílená situace!

Renata. Její smutný oči. Je v jináči a nemá kde bydlet. Pátek třináctýho…

Vlezli jsme si do postele /nenechám ji spát na podlaze/ a bylo nesmyslný předstírat, že se ze mě stal eunuch. Navíc se už stejně nedalo ani sebevětší zdrženlivostí nic zachránit. Odbyli jsme si nejdřív číslo, abych se mohl soustředit na vážný věci, pak jsme si zapálili a já povídám, že zkusím něco vymyslet.

„Brouku, ono není co k vymýšlení,“ řekla Renata.

„Doufám nemíníš říct, že si to chceš nechat! Dovedeš si to vůbec představit? Z čeho bysme žili? Já mám před sebou ještě dva roky školy, potom vojna…“

Nepočítal jsem, že by ji právě tenhle argument zlomil. Taky nezlomil. Vysmála se mi do obličeje.

„Z čeho bysme žili? Prostě by ses musel trošku víc otáčet… a místo za skotskou bys ty prachy utratil za… za něco užitečnějšího.“

„Koukni,“ povídám naléhavě, „nikdy jsme si neříkali, že bysme se vzali. Pro mě je to prostě šok, chápeš? Přišlo to moc kách.“

Vztyčila se, probodla mě očima: „Myslíš, že to pro mě šok není?! Tobě to připadá moc kách…, a jak to má připadat mně? Co mám dělat?“

„Nechat si to vzít.“ Vždycky když máte říct nebo udělat něco nepříjemnýho, je nejlepší neotálet. Jako když lezete do vody: čím studenější, tím rychleji to chce do ní skočit. „Nechat si to vzít. Dneska to už přece není problém. Peníze ti dám a…“ Chtěl jsem dodat: něco hezkýho ti pak koupím, ale radši jsem se honem kousnul do jazyka. Něco jim slíbíte, a pak se rťestačíte divit. Renata mě požádala o novou cigaretu. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, že kazeta v magnetofonu už dávno dohrála.

„Tak co?“ připálil jsem jí. Těma řečma o penězích mě maličko vyvedla z míry. Asi jsem před ní žvanil. Mužský jak se napije, tak se začne vytahovat, jak je šikovnéj. Anebo je všímavá. Na to člověk nemusí být génius, aby pochopil, že nežiju jen ze stipendia. A moji rodinu zná a ví, že otec mi žádnou apanáž nevyplácí. Není o čem mluvit.

„Dobře. Řekněme, že si to nechám vzít. Co dál? Vrátím se ze špitálu – jenomže kam se mám vrátit? V tom podnájmu prostě nemůžu bydlet. Ledaže bych šla spát pod most.“

Honem jsem ji ujistil, že nic takovýho nepřichází v úvahu /i když jsem nad tou představou skřípal zuby/, protože jsem nepochyboval, že na to čeká. Čekala. A myslela – jelikož o Ivance samozřejmě nevěděla – že vše je vyřešeno, a hned mi položila hlavu na břicho, aby se odvděčila. Řekl jsem, že musíme přemýšlet dál o budoucnosti. Nenašel by se jiný podnájem? Nebo svobodárna?

Odtáhla se. „Ne!“ Odsekla. Mlčeli jsme. Já se proklínal, Renata zřejmě vychutnávala past, do který mě dostala. Pak řekla:

„Je tu ještě jedna možnost, Michale.“ Že se odstěhuju na kolej, budu se „otáčet“, abych utáhnul alimenty, a Ivance řeknu, že mi byt zabavili, ne?

„Můžu koupit garsonku. Družstevní. Jeden známý jede na pět let do zahraničí.“

„Koupit, nebo pronajmout?“

„To je skoro jedno. Zatím pronajmout. Až se vrátí, stejně dostane nový byt. Nebo si ho pořídí sám.“

„V čem je teda problém?“ Člověk má občas právo na trochu bezelstnosti.

„Ta garsonka se dá koupit. Za peníze!“

„Jo tááák! A kolik to dělá?“

„Třicet tisíc. Teď. Na ruku. Zbytek potom.“

„Ty máš třicet tisíc?“ optal jsem se.

„Kdybych měla, tak… tak nemám starosti.“

„To je fakt. A myslíš, že já těch třicet litrů mám.“

„Nemyslím. Ale myslím, že bys je moh sehnat. Vydělat.“

„Vydělat normálně, rukama, asi těžko.“

„Ani mě nenapadlo, že bys je vydělával rukama.“

Mlčeli jsme. Oba jsme mysleli na totéž.

„Nedělej si iluze,“ řekl jsem potom. „I tak to chvíli trvá.“ A je to o hubu, dodal jsem v duchu. Může to být víc o hubu, než se domnívala. Lidi mají o tomhle řemesle trochu přemrštěný představy. Já o něm nevěděl všechno, ale i to málo mi stačilo, abych se držel při zemi. A uvědomoval si rizika. Jenomže jsem neměl na vybranou. Renata to věděla.

„Nemusí to bejt zejtra,“ zašeptala.

Neodpovídal jsem. Na blbosti člověk odpovídat nemusí.

„Spíš?“ zeptala se.

„Přemejšlím,“ odpověděl jsem po pravdě.

„To je dobře.“ Klekla si nade mě a zašeptala: „Opatrně Míso…, aby to nebolelo…, jsi strašně moc velikej.“

Měla to marný. Těch třicet tisíc jsem po ruce neměl, ani kdyby tvrdila, že jsem ten největší chlap na světě.

Během víkendu jsem měl dost času přemýšlet. Renata odejela domů, pak prý půjde na nějaký vyšetření a až potom na potrat. Do tý doby bych měl ty peníze sehnat. Nevyhrožovala, rozuměl jsem jí i bez toho. Jestli nebudou, nebude ani vejškrab.

Existuje řada způsobů, jak přijít k penězům. Například vsadit a vyhrát ve sportce. Jenomže to je jenom vábný sen, a ne sichrovka. Sichrovka je mít šikovný prstíčky a hrát skořápky nebo hazard. Já šikovný prstíčky nemám. Lepší je vyčíhat si kořena, co bloumá kolem tuzexů s kapsama vyboulenejma pětistovkama, slíbit mu tisíc bonů, sebrat prachy a ztratit se průjezdem. Jenomže to není můj styl. Je to krádež a podvod. Kdybych mu ty bony prodal a trhnul na tom pět tisíc, byl by to poctivý směnný obchod. Kristus prý směnárníky vyhnal z chrámu, jenomže to bylo před dvěma tisíci lety. Dneska by se nestačil divit. Nejspíš bysme ho ukřižovali znova.

Lidi se tváří, že se jim hnusí i samotný slovo veksl. Jako by bylo prašivý. Něco jinýho je semtam koupit od cizáků kartón amerik, pár lahví skotský atd. a výhodně je střelit… Něco jinýho je stáhnout Araba z koleje o padesát doláčů, čenžnout je na bony nebo si za ně nechat něco dovízt… To přece dneska dělá kdekdo! To není veksl. To je prostě životní nutnost! Tak takovýhle fari-zejství já nepěsťuju. A slovo veksl ve mně hrůzu ani mqr rální otřesy nevyvolává. Je to, jak říkám, docela oby čejný směnný obchod. Ani z esenbáků moc strach nemám: kdyby po vekslu skutečně šli, nemohli byste kolem tuzexů, mezinárodních hotelů nebo barů potkávat pořád ty samý ksichty. S vekslem je to vůbec složitý, protože samotný prodej bonů trestný není. Museli by vám dokázat, že jste je nakoupili mnohem lacinéji, než prodáváte /což každý vekslák pochopitelně dělá, jinak by neměl na chleba – jenomže dokázat to, to je problém!/. aby z toho byla spekulace. Horší je nakupovat valuty od cizinců, protože se jedná o nepříjemný paragraf ohrožování devizového hospodářství. I ten se ovšem musí prokázat: a to je, jak jsem od pár lidí slyšel, taky složitý.

S tím bych si tedy hlavu nelámal. Horší je, že veksl, jako každý podnikání, vyžaduje základní provozní kapitál. Motor, který byznys roztočí. Škváru. Hromadu škváry. Jinak se uběháte a půl roku budete dávat doku-py peníze, za který byste mohli nakoupit tolik mařen, aby vám to těch třicet tisíc čistýho zisku vyneslo.

Na knížce jsem měl pár tisíc. Jako provozní kapitál, navíc s Renatou a potratem na krku, to rozhodně nestačilo. Ve skříni po babičce jsem měl podivný dědictví, který samo o sobě mělo nulovou hodnotu, ale kdybych je dokázal správně použít, mohlo by mi to pro začátek vytrhnout trn z paty.

Na pondělí jsem se ve škole už předem omluvil, že jdu na OPBH. V pondělí dopoledne jsem totiž měl zakázku v zaměstnání.

Teda – zaměstnání… ono to není ani tak zaměstnání, jako spíš vedlejšák. Ve škole o něm nevědí. Původně to totiž vedlejšák nebyl. Původně to byla černota, doslova a do písmene. Mám jednoho, no… řekněme známýho a ten jede ve kšeftu. Pokud vím, dělá do všeho. Od videokazet a magnetofonů přes džíny až po počítače. Říká se mu Dany. Není to můj parťák ani šéf. Fakticky se jenom známe. Párkrát jsem mu zařídil kontakt se dvěma klukama z Jemenu, dostal jsem za to nějaký drobný, semtam mi přepustí cigarety nebo vizoura za slušnou cenu, zařídil mi dovoz tý věžičky z Německa… prostě dro-botiny. Loni na podzim mi navrhnul, jestli bych si nechtěl udělat na tři dny zájezd do Krakova. Se Sportturis tem. Koukal jsem na něj jak vydra na kalnou vodu. Povídá: „Nic tě to nebude stát. Prohlídneš si tam ten jejich hrad a zase pojedeš domů.“ Moc se mi to nezdálo. Nejspíš to na mně bylo znát. Dany se zasmál: „Nemusíš se bát. Nebudeš nic pašovat. Jenom se v jedny hospodě, jmenuje se Živjec, na Floriánský ulici, setkáš s jedním pánem a řekneš mu tři čísla. Tři čísla snad převízt můžeš, ne? Když si je napíšeš, budou vypadat jako telefon.“

Jel jsem ještě dvakrát. Jednou do Katovic, na nějaký sportovní utkání, a jednou do Budapešti. O co přesně šlo, nevím. Pochopil jsem jenom, že se jedná o datum a číslo vagónu. Kdo se moc ptá, moc se dozví. Mně stačilo, že mi každá cesta vynesla tisíc bonů.

Abych se vrátil k věci. Tenhle Dany mi hned ze začátku nabíd kšeft, proti kterýmu by nic nenamítala ani babička paní Božky. Nazývá se to deratizace a lidsky se tomu říká krysařina. Firma se jmenuje Derato a Dany v ní je zaměstnaný. V tyhle zemi – pokud nestudujete nebo nejste v invalidním důchodu –policajti vyžadujou, abyste někde pracovali. Takže lidi, co mají tolik kšeftů, že nevědí, kam dřív skočit, potřebuj ou mít v občance razítko, že nejsou příživové. Díky jim pak existujou náhradníci – různý důchodci a tak, co za ně ve skutečnosti hákujou a berou jejich prachy. Bez krácení důchodu a někdy i s příplatkem. Dany mi navrhnul, abych mu občas dělal černocha. Zkusil jsem to a zjistil, že práce je snadná a dobře placená. Takže mi to vyjednal, a já začal trávit krysy oficiálně v partě s ním – samozřejmě bez něj, zato s dvojnásobným příjmem-. Jenomže ani já nejsem člověk úplně bez závazků: stane se, že přijde zakázka, a mám školu. Takže to skončilo tak, že jsem si svýho černocha – pochopitelně bez toho, že bych o tom Danymu povídal – najal i já sám.

Moje černá duše je černá doslova. Chci říct, že mým náhradníkem je cikán. Lájoš. Lájoš Dezider. Je mu přes šedesát, je tlustéj a má obrovskéj knír. Mluví lámanou českoslovenštinou. Přišel odněkud z východního Slovenska. Prý. Nevím. Moc se nevídáme a moc toho nenamluvíme. Na Lájošovi je dokonalý, že na něj je spo-leh. Někdo říká, že cikorky jsou líný, ale Lájoš umí máknout. Říká mi pane inženýre. Nebo šéfko.

Lájoš už čekal v hospodě, kde se scházíváme. Dal jsem mu padesát jako zálohu a zeptal se, jestli ví, kam má jít. Přej jo. Přej je cigán, ale není blbej.

Tak jsem šel vydělávat Renatě na garsonku.

Nejdřív jsem se flinknul po Václaváku, od Jalty k Ambassadoru, abych omrknul, jestli bych si tuhle uličku mohl proběhnout. I slepej by viděl, že fleky před ho-telama jsou už rezervovaný. Zkusil jsem na chvíli zaparkovat před Evropou, a než jsem stačil hodit řeč s prvním cizákem, přitočil se ke mně frajírek a ucedil /takhle koutkem huby, jako ve filmu/: „Hele, koukej se vodva-lit, nás je tu dost.“

Tuzex Štěpánská měl rozbitou výlohu a místo skla překližku a na ni někdo černým sprejem nastříkal: „Kopejte do veksláků i na zem spadlých.“ Na zemi žádnej zkopanej vekslouš neležel: všichni se měli náramně k světu. Jeden mi řekl, že jestli nevypadnu, zavolaj na mě esenbáka.

Sólista to ve vekslu fakt nemá lehký. Chce pomoct ubohý holce, čekal by trochu kolegiality, cizáků přece po Praze couraj tisíce, ale tihle hoši ne. Maj svoje revíry a běda tomu, kdo by v nich chtěl pytlačit. Jediná šance jsou volný vody.

Václavák ve dne hučí jak rozvodněná řeka. Postavte se nahoru ke koni: lidský moře se převaluje sem a tam, od rána do večera stejně hustý dav, venkovani, Pražáci, turisti… Jak se v nich vyznat?

Chce to dívat se pozorněji. Za chvíli se zorientujete. Američany poznáte na první pohled: károvaný sako, proužkovaný bílý kalhoty, řvavý motýlek, fotoaparát, videokamera. Taliáni jsou většinou mladý kluci, jezdí k nám za holkama – ale s nima moc kšeftů není. Vyznaj

[a Í9fl se a maj výměnu zajištěnou předem. Nejlepší jsou skop-čáci. A je jich nejvíc.

Německy vládnu slušně, anglicky taky. Ostatně u vek-slu toho moc nepotřebujete. Stačí umět říct: Wechseln many, bitte? Eine Marke vierzehn tschechische Kro-nen… A dodat, že banka dává jen pět kaček. Ale to oni vědí dobře.

První dva mě poslali k čertu. Třetí se zeptal, jako kdybych mu to neřek dost jasně, kolik mu dám za marku. „Čtrnáct,“ opakoval jsem. Chvíli váhal a potom se mnou zašel do pasáže, že by čenžnul kilo. Myslím, že si mě nezapamatoval. Potil se strachy. Pořád se rozhlížel, jestli se z kanálu nevynoří estébák. Zřejmě si vzal trochu moc k srdci propagandu o zlejch rudochách, a úplně se mu vykouřilo z hlavy, co mu říkali a ukazovali u nich v rajznbyru. Jeho smůla – moje štěstí.

Jako počinek to nebylo špatný, ale z třiceti tisíc jsem zatím měl jen ždibíček. Chtělo by to umět ruličkovat: to je taková ta finta, že máte peníze svinutý do trubičky, odpočítáte z ní sumu, strčíte ji klientovi a ztratíte se. A když si přepočítá, kolik dostal, zjistí, že půlku. Bankovky byly svinutý a přeložený napolovic, šlo to hodně rychle a jeden z těch dvou měl hbitý prsty. Já je tak rychlý nemám.

Ještě dvakrát jsem zkusil štěstí, ale pokaždý mě odehnali. Začalo mi docházet, že vekslák kromě peněz potřebuje i hroší kůži.

Šel jsem na oběd a vzpomínal na Ivanku. A na Renatu. Rozhodl jsem se, že si dnes ustelu v kuchyni na ma-tračce – jinak mě Renata zase dostane: i kdybych si stokrát přísahal, že se nedám. Když s hezkou ženskou ležíte v jedny posteli, tak… to byste si ho museli uříznout. Což by bylo škoda. I když na druhý straně – kolika průšvihů by se člověk uchránil, kdyby byl impotentní? Co všechno by dokázal…, jenže proč? Většinu věcí děláme a dokazujeme kvůli ženským.

Někdo mě plácnul do ramene. „Ahoj, Michale.“

Výčepní z naší hospody. Přej co dělám, a já co dělá on, a on že shání bony. Kolik potřebuje? Málo, pár stovek, rozbil blinkr na auťáku. Má sierru. Povídám, že bych se zeptal, ale ať počítá s tím, že budou maličko dražší.

„Za kolik?“

„No… po šesti páde. To víš, já sám nemám, ale můžu sehnat od jednoho veksláka – a ty ksindlové pod šest dneska nejdou.“

Povídá, že veksláci jsou fakticky ksindlové, ale že mu to spěchá a že mu stačí tři stovky.

Šest páde za bon je dost, ale nelitoval jsem ho. Kdybyste viděli tu míru, co točí…, to víte, že z platu by si na sierru nenašetřil.

A znova do práce!

Tentokrát mi přišel pod ruku exot. Portugalec. Říkal on. Pětatřicet, oblek z flanelu, módní plášť, kožená aktovka: nejspíš nějaký obchodník. Na ruce měl zlatý lon-ginesky. Chtěl směnit tři sta mařen. Maličko to se mnou škublo, jestli na takovou transakci vůbec mám. Vyšlo to, zbyla mi poslední stokoruna. Portugalec schoval mých dvaačtyřicet zelených a já se koukal ztratit v davu. Tenhle pán si mě zapamatoval stoprocentně. A nebýt z Portugalska, asi bych si to rozmyslel.

Měl jsem čtyři sta marek a vyčerpaný provozní kapitál. Hodil jsem na práci loď a šel do Celetný. Je tam taková maličká směnárnička. Málo lidí, žádný fronty jako v Živnobance. Podíval jsem se na kurs: 3,00 při nákupu.

Dvanáct set bonů. A čistýho! A to jedině díky babiččině dědictví – jinak bych vydělal maximálně dva tisíce korun. I když za tři hodiny práce by to taky nebylo nejhorší. Jestli půjde všechno jako dnes, musím dát dohromady třicet tisíc do týdne. A všechno se zase vrátí do starých kolejí.

Takhle jsem si to maloval-inu, sliby se slibují a blázni se radují! – a protože jsem šel kolem gastronomu, napadlo mě koupit si domů jídlo a pití.

Uvnitř plno. Fronta na buřty a na uherák, fronta na sejra, fronta na víno a bonboniéry. Koukám a říkám si: nic nemaj, otočím se zase k východu, že zajdu do esa, a – můj Portugalec! Právě platil u pokladny.

Měl jsem dvě možnosti: buď se zkusit protáhnout ven, anebo vyběhnout do bufetu v prvním patře, odkud ovšem není úniku. Takže ven. V okamžiku, kdy jsem ho míjel, se stalo, co se stát muselo: pokladní začala křičet a mávala stokorunou, kterou platil a kterou měl ode mě. Nějaký pán, co stál za ním, mu anglicky vysvětloval, že platí neplatnými penězi. Cizák zrudnul a začal se dusit. Vtom mě zahlíd. Zařval a po mně! Nepočítal ovšem s tím, že pokladní neví, že chce chytit člověka, který mu stokoruny z roku 1950 vyměnil za poctivý, tvrdý marky, myslela, že chce zdrhnout, vzbouřila lidi a Portugalce chytili ve dveřích. Klidně jsem mohl přejít ulici a zapadnout do metra. Času jsem měl dost: nejprve přijedou esenbáci, Portugalec ve vzteku zapomene anglicky a bude brebentit portugalsky, nikdo mu nebude rozumět, a než se všechno vysvětlí, budu doma. Jsem útlocitnej člověk a pohled na chudáka, vlečenýho smečkou čertů na veřejný ulici do antonu, bych prostě nesnes.

Ale co. Nemá vekslovat. Má si vyměnit peníze v bance. Dostal by sice míň, ale bez průšvihu.

Večer jsem výčepnímu donesl bony, trochu pyskoval, že šest padesáj: je moc. Strčil jsem je zpátky do kapsy. „Já tě na to upozornil. Dal jsem mu za to skoro dva hadry, a teď mám doplácet ze svýho? Za večír máš ty peníze doma a ještě ti zbude dětem na žvejkačku.“

Povíďá, že ďěti nemá a že teda jo.

V kapse mě hřálo prvních osmnáct set a kolem uší mi jako ospalý mouchy bzučely řeči, co kluci u stolu vedli. Chodívám sem jednou dvakrát týdně, a když si přised nu, mám dojem, že jsem si jenom odskočil. Chci říct, že žvaní kolem dokola o tom samým.

Zeptal jsem se Emila, jestli nemá nějaký nový kazety. Má. Italskou hitparádu.

„Půjčil bys?“

„Mám je na kšeft.“

„Za kolik?“

„Za sto dvacet.“

„Blázníš? V tůzu jsou za osmnáct.“

„Čistý. Čtyřicet počítám za nahrání.“

„Kolik jich máš?“

„Dost. Ale jdou na dračku.“

Emil dělá v motorestu. Stojí za barem, magič na plný koule jako reklamu, jede výhradně nejnovější hity. Přišustí host se žabkou. Kočka slyší poslední oplodňovák a hned: „Jé, pane vrchní…, kde jste to sehnal?“ A tomu svýmu kořenovi: „To je bezva muzika, to bych chtěla…“ Emil se nechá chvilku přemlouvat, a potom milostivě kývne, že jí teda kazetu přenechá. Za sto dvacet – když se jí tolik líbí…

Kazety bere od tiráků. Jednou jsem chtěl koupit. V Německu přijdou v obchodním domě tak na tři marky kus. Emil mi je dával po padesáti. Ale! Jedině když vezmu celý kartón. Povídám, že chci kartón, a on, že si nerozumíme. Velký kartón – sto dvacet kusů. Tak jsem to vzdal. A rval jsem si vlasy, protože za týden jsem šel na burzu a tam byly stejný kazety po osmdesáti. Měl bych tři pětky na kusu, takže kdybych jich osmďesát střelil, ďostal bych těch čtyřicet úplně zaďarmo. Jo jo. Člověk musí umět počítat. Je to hezký, chtít fofrem ranec a schrastit ho, ale jistější je takhle po kapkách. Halíře dělaj talíře…

Seděl jsem a hlavou se mi honily myšlenky. Kolem zvolna běžel čas. U stolu se háďali kvůli fotbalu. Že Sparta stojí za hovno, vláďní klub, a že kdyby Berger byl z jinýho mančaftu, zametli by s ním jako s hadrem, a že Slavie je nejlepší, a někdo odseknul, že si s tou je jich sešívanou vlajkou doma utírá zadek, a dostal facku, protože malíř pokojů Jindra je hrozně nervózní a nerad takový řeči slyší. Prostě jako každej večer. Přitom u slá-vistickýho stolu sedávají povětšinou lepší lidi. Doktor z ) olikliniky, docent z výzkumáku, náměstek ředitele, inženýři, jeden redaktor. Asi se potřebujou odreagovat.

„… vrátil jsem se za tři dny a kvartýr prázdnéj. Nejdřív chci volat esenbáky, že mě vykradli, ale potom najdu na stole lístek, že se už nikdy nevrátí. Jako moje stará. Holku vzala s sebou.“

To je Rajč: nějakýmu cizímu človíčkovi líčí, jak mu utekla žena. Když se udělá, otravuje s tím každýho. V hospodě ho už znají a každý prchá, jakmile mu zvlhnou oči a začne šeptat, že včera měla dcera narozeniny nebo svátek, nebo vysvědčení, nebo že před třema rokama touhle dobou jeli na výlet do Ceskýho ráje. Je nám ho líto, ale unavuje. Každý má svých starostí dost.

„Nemusel bych jí dávat nic, výživný platím… pět set…, ale pokaždý holce něco koupím. Digitálky, knížku…, aby nezapomněla na svýho pravýho tátu.“

Vypadalo to na dlouho. Radši jsem zaplatil a táhl temnou ulicí k domovu. Před barákem byl rozkopaný chodník. A na schodišti louže, asi se nám tam někdo vymočil.

Ráno začínalo slibně. Svítilo sluníčko, teploměr se vyšplhal na osmnáct stupňů. Přímo jaro. Bylo mi fajn, protože Renata večer už spala a ráno běžela do práce dřív, než jsem se probudil. Prohlížel jsem si její kufřík a litoval ji, že má jen pár hadříků. Chudák holka, opakoval jsem si, abych zahnal myšlenku poslat jí kufr po dročce do práce, vyměnit zámek od bytu a na týden zmizet z Prahy.

Stejně by se tím nic nevyřešilo.

Vyšel jsem ven a zapálil si marlboro. Originál. Žádnej spěch. Dopoledne jsou na fakultě jenom přednášky, ty mi neutečou. Teď musím hákovat. Jako každej chlap. A po poledni abych sjel do Derata pro výplatu a domluvil se s Láj osem na dalším.

Člověk je idiot od přirozenosti a neměl by chválit den před večerem. Až v noci by si měl sjet denní vyúčtování a říct: zaplaťbánbů, dneska všechno klaplo.

Takhle chytrý jsem ovšem až ex post. Proto jsem se radoval, jak báječně je na světě, a přemýšlel, kde dnes nahodím udičku. Největší vejvar jsou hotely. Od Dany-ho a z řečí ovšem vím, že v hotelu se sólista nechytne. Nemá šanci. Každý hotel v Praze patří pod nějakou partu, a i ta tam loví spíš zbytky. První zátah už je cestou, hned za hranicí: co cizáci stačí dovízt do Prahy, o to se postarají na recepci, a především hotelový vrátný a liťt-boyové. Od nich potom putujou mařeny k vekslákům. Profit má každej samozřejmě minimální, padesátník, korunu na marce, podle hesla velký obrat, malý zisk. Zkusit se mezi ně vetřít by byla sebevražda.

V tyhle parcelaci prý existujou území nikoho – nebo spíš pro všechny. Má mezi ně patřit Motel. Nevím proč. Za pokus to stálo. Taxík mě vysadil v okamžiku, kdy na parkoviště nacouvaly dva neoplany z Dússeldorfu: stačilo se postavit před vchod do Motelu. Někteří prošli, ani o mě okem nezavadili, jiní se zastavili. Tentokrát jsem měnil poctivý koruny. Dědictví po babičce už došlo, a hlavně: v Motelu jsem chtěl spustit kotvu na delší dobu. Byla to opravdu panenská pastvina – nikdo si mě nevšímal, nikdo mě nevyháněl, žádnej vekslák neopru-zoval.

Za půl hodiny jsem měl pět set marek. Odskočil jsem si k recepci, kde je malá exchange office, a vyčenžoval valuty za bony. Chuť na kafe jsem si nechal zajít – práce především – a taxíkem opět do města. Vezl mě ten sa-mej dročkář. „Nevyplatilo by se ti, kdyby sis mě najal na celej den?“ povídá a prohlíží si mě. „Udělal bych ti cenu.“ Zavrtěl jsem hlavou. Nestojí to za to. Pokrčil rameny. Nemyslil jsem na něj. Horečně jsem v duchu počítal. Jo, ještě jednu otočku udělám. Měl bych to stihnout – když bude u tuzexu solidní obrat.

Na Pankráci sice u parkoviště podupával esenbák, ale zřejmě ho nezajímalo, co se děje uvnitř, v prodejně. Postavil jsem se hned za dveře /dva veksláci už tam byli, ale měli plný pazoury práce a nevšímali si mě/ a za půl hodiny byly bony ve světě. Po šesti padesáti… Vrátil jsem se k Motelu, kam dorazily další autobusy s hosty z kapitalistické ciziny, a po poledni jsem si mohl říct, že jsem vydělal čistýho čtyři a půl tisíce korun!

Tohle byl základní investiční kapitál, který jsem –spolu se včerejším ziskem– potřeboval, abych nemusel každou hodinu běhat do směnárny, do tuzexu a zase nazpět. Nějakých deset tisíc korun je základ. Bez něj se směnárník neobejde. /Všimněte si, jaký hezký slovo jsem si pro sebe vymyslel: koneckonců – plním v malým funkci, kterou si ve velkým uzurpoval stát. Takhle to chodí všude ve světě. Narodit se někde v Orientu, jsem jedním z tisíců.

Kapitál mám. Stačí zahájit proces jeho akumulace. Jakmile dosáhne žádoucí výše, dám Renatě základní kapitál i nadhodnotu a pošlu ji do světa. Už je odstavená, měla by se o sebe umět postarat sama. Nápaditá je – to jsem poznal na vlastní kůži. A já se zase začnu věnovat škole, aby ze mě byl pan inženýr se světovou perspektivou, hodný Ivančiny lásky.

Lájoš seděl v hospodě naproti Deratu a s mlaskáním jedl guláš.

„Boli se tuna po vás pýtat,“ řekl na uvítanou. „Aj sa pýtali, jestli stě boli včera robit.“

Trochu se mi sevřel žaludek.

„Cos jim řek?“

„Povedal som, že som s vámi hovořil a že stě hovořili, že idětě do teho JRD,“ odrecitoval. „Som vám predsa hovořil – cigán som, ale som nený somár.“

Otočil jsem se k odchodu, ale Lájoš ještě něco chtěl. „Vela roboty bolo, šéfko. Tých potfor tam bolo… milión! A aké velké! Boha, som prvý raz vidzel cosi také –takových obrovských potkanov. Som sa narobil – předseda povedal: ať nám tu nyč nezůstane…, aj som vytrá-vil věru všetko. Naozaj vela roboty… pre jedného!“

Pochopil jsem. Přidal jsem mu ke včerejší záloze stokorunu a objednal malý pivo s velkým rumem.

Ve vrátnici mi řekli, že mám jít k soudruhu předsedovi.

Paní, co v sekretariátě vaří kafe a píše na stroji, se na mě podívala a zvedla telefon. „Už je tady,“ řekla do sluchátka. Z kanceláře se vyřítil předseda, chytil mě za rameno a vtáhl dovnitř. Tam už čekal podnikový právník dr. Lów: pamatuju si jeho jméno, protože se mnou projednával smlouvu. Předseda mě mrsknul doprostřed kanceláře, poodstoupil, namířil na mě prst a zaječel:

„Proč jste to udělal?“

„Kolik vám za to dali?“ přidal se právník. „Kdo vás přetáhnul?“

„Kde?“ zeptal jsem se nechápavě. Ale nikdo nic nevysvětloval. Jsou takový chvíle, kdy vám nikdo nic nevysvětluje, pouze se ptá. Koukal jsem jako blázen a ničemu jsem nerozuměl. Člověk si přijde pro zaslouženou výplatu, a místo toho na něho nějaký blázni pořvávaj. Nadechl jsem se a řekl, že všechno má svý meze, že si některý věci nemusím dát líbit a že podávám výpověď. Koneckonců, dělám u nich pouze na smlouvu.

„Výpověď?“ zeptal se předseďa tiše. „To by se ti hodilo, synáčku, viď? Tak to teda ne. Na to zapomeň. Výpovědi se mu zachtělo…, kdes byl včera, ty vrahu?“ zaječel.

Jmenoval jsem ono JZD za Prahou, jak jsem si je pamatoval z objednávky.

„A cos tam dělal?“

„Hubil… krysy a potkany…,“ pokrčil jsem rameny.

„Potkany…,“ řekl předseda pomalu a právník se teatrálně chytil za hlavu. „Krysy…,“ pokračoval předseda.

„Vy neumíte číst, pane Najman? Nebo jste idiot?“

„Sabotér je to! Diverzant! Agent CIA!“ vykřikl dr. Lów. Asi se v něm probudily vzpomínky na mládí.

„Člověče nešťastná,“ posadil se předseda konečně k předsednickýmu stolu. „Člověče nešťastná, copak si neuvědomujete, že jste málem zničil naši firmu? Konkurence je tvrdá, nároky na trhu rostou, ještě k tomu to samofinancování, museli jsme zrušit výrobu valch, celý komunál teď stojí na deratizaci…, a jeden blbec nám šmahem zlikviduje léta budovanou pověst!“

„Nezlobte se, ale já fakt nechápu, co se děje. Já dělal jen to, co jste mi řekli. Řeklo se mi – vyhubit, tak jsem hubil! Vždycky hubím, ne? Možná že návnady nebyly nejkvalitnější… třeba se šidilo na jedu, lidi dneska ukradnou kdeco…“

„Jed byl prima! Nejlepší kvality. Až moc dobrej!“ zaječel právník se vzpomínkami z mládí.

„No tak vidíte,“ řekl jsem radostně. „Měl trávit, tak hubil. A že jich tam bylo, potvor…,“ vzpomněl jsem si na Lájošovo líčení.

„To nebyli potkani,“ řekl předseda unaveně a dr. Lów jako His Masteťs Voice opakoval: „To nebyli potkani!“

„Tak co to podle vás bylo? Kočky?“ zeptal jsem se urazené.

„To byly nutrie. Vyvraždil jste celou exportní farmu.“

No těbuch!

Ten Lájoš je ale vůl! Nic jinýho mě v první chvíli nenapadlo. Jenže na Lájoše jsem nic svádět nemohl. Lájoš vlastně neexistuje.

Dívali jsme se po sobě, chvíli bylo v kanceláři ticho, jakýmu se na divadle říká dramatická pauza, a potom se předseda zeptal: „Chápete už, jakej jste blbec?“ A já přikývl, protože mi to bylo jasnější nežli jim.

„čo… co se mnou uděláte?“ zeptal jsem se. V krku jako bych měl knedlík. Podívali se po sobě.

„čo asi tak myslíte, že bychom měli učinit?“ zeptal se dr. Lów. Pokrčil jsem rameny. Bylo mi to jedno. Najed nou mi bylo úplně všechno jedno. Najednou jako kdybych dojel na konečnou a viděl, že trať už dál nevede. Vysednout, nebo zůstat sedět? Přijde to nastejno.Trať prostě končí.

Předseda sáhnul do zásuvky a položil přede mě nějaký papír. „Podepište to.“

Přečetl jsem první řádek a písmena se mi roztančily před očima. „Zbláznili jste se?“

„No no no, mladý muži!“ okřikl mě právník. „Ovládejte se. Nejste v situaci, abyste si mohl takovéhle výroky dovolit!“

„Jenže taky nejsem v takový situaci, abyste si dovolili chtít po mně sto padesát tisíc!“

„Myslíte?“ zeptal se tiše předseda.

„Jo,“ odseknul jsem. „Musíte bejt úplně padlý na hlavu, jestli si myslíte, že mám sto padesát tisíc – a že vám je dám!“

„Nedáte,“ řekl právník. „Nejedná se o dar– ale o náhradu škody, kterou jste způsobil.“

„Moment,“ povídá najednou předseda, jako by mu zrovna v tuhle chvíli cosi blesklo hlavou. „Proč byste to vlastně měl platit celé?“

„To bych taky rád věděl.“

„Vy přece pracujete v partě s tím… jak on se jmenuje?“

„S Daným,“ vyletělo ze mě mimovolně. Nejraději bych si byl ukous jazyk. Až do teď o něm nepadla zmínka, a já to musím pohnojit.

„Tak tak, s panem Morávkem. Ještěže jsme si na to vzpomněli. Takže to uďěláme násleďovně-on půlku, vy půlku. Nebo snaď s vámi včera nebyl?“

Přemýšlel jsem, až jsem se potil, čo by bylo lepší? Říct, že jsem tam byl sám, třebaže úkolák zněl na nás oba, a sám nést následky? Anebo ho do průšvihu zatáhnout a donutit ho tak, aby si následky vylízal se mnou? Je Dany ten typ, co by byl ochotný dělit se o nepříjemnosti? Pomáhat… komu vlastně? Kamarádovi? Parťá kovi? Nebo spíš nádeníkovi, kterýho využíval na černou práci?

Právníkův hlas mě vytrhl z neveselých úvah.

„Nenamáhejte se, pane Najmane. Vašeho přítele předevčírem zatkla Bezpečnost. Pokud jsem informovaný, jedná se o spekulace s valutami, pašování v neobyčejném rozsahu…, dokonce snad v tom jsou i drogy. Nevím, jestli do Polska nebo z Polska přes nás ven. Na tom nesejde.“

Měl jsem pocit, že mi někde za zády explodoval granát. Že jsem se srazil s lokomotivou. Že mě potopili pod vodu a právníkova slova ke mně doléhají jako mimo-smyslové poselství z jinýho světa. „Bezpečnost se zajímala o to, s kým se tady přátelil. Dokonce říkali: s kým spolupracoval. A vy jste spolu spolupracovali, viďte?“

Přikývl jsem.

„Dokonce mám pocit,“ dodal dr. Low s úsměvem, „že už předtím, nežli jste u nás nastoupil. A nejenom při deratizaci…“

Mlčel jsem. Předseda mi přisunul úpis na sto padesát tisíc. Právník mi podal pero.

Podepsal jsem. Co mi zbývalo. Pak mi dali výplatní pásku a potvrzení, že jsem dnes na konto dluhu 150 000 Kčs uhradil 1 500 Kčs. Na chvíli jsem se zamyslel. „Napište, že jsem splatil ještě osm a půl tisíce,“ požádal jsem je.

Zbývalo mi opět osmnáct set korun na hotovosti a sto čtyřicet tisíc v kolonce „má dáti“.

V hostinci čekal spokojený, nažraný Lájoš. Upíjel pivo, pokuřoval a trávil. Svezl jsem se na židli. „Objednej mi velkýho ruma, Lájoš.“

„Ja? Varn? Nazdaval som sa…“

„To sis fakticky jenom nazdaval. Tak mi ho objednej.“

„Pán inžinier, děsať dzecí mam, peniazí nený.“ Normálně jsem jeho výroky o deseti dětech, kterými podpíral žádost o zvýšení zálohy, pouštěl jedním uchem dovnitř a druhým ven. Teď jsem se zarazil.

„Kolik máš dětí?“

„Děsať,“ špitnul. V očích se mu zatřpytila slza. „Ma-lučké su eště, hladné…“

Nedůvěřivě jsem si ho prohlížel. „Vždyť už je ti přes šedesát…“

Hrdě se napřímil. „Cigán može robiť dzeci až do smrti!“

Dal jsem si ruma za svý. Lájoš po mně nedůvěřivě pokukoval. Asi pochopil, že se něco stalo. „Pán šéfko…, volačo som včera neurobil?“

Povzďechl jsem si. „Poslyš, Lájoš, jseš fakticky tak blbej? Nebo tě poďplatili, abys mě zničil?“ Seděl nehnu-tě, mrtvě se na mě díval a něco si bezhlesně ševelil tlustými rty.

„Lájoš, ty neumíš číst?“

„Nie, pán šéfko! Ani písať neviem.“

„To je tvoje vina!“ zaječel jsem. Výčepní se na nás podíval. Asi neměl rád rvačky. Ovládl jsem se. „To je tvoje vina. Dneska umí číst a psát každej. Povinně!“

„Já som stará cigán…,“ začal jako pokaždý, když se ďostal do konfliktu s nějakou realitou.

„Lájoš, kdybys neměl těch deset dětí…,“ přerušil jsem ho a představil si černej, uřvanej potěr, jak se plazí s hlaďovým křikem a nafouklýma bříškama po hliněný, uďusaný podlaze, představil jsem si ztrhanou cikánku, která živí nejen je, ale i starýho Lájoše, a mávnul jsem rukou. Co si na něm vezmu?

„Zapomeň na všechno. Já taky zapomenu. Hlavně na tebe. A pamatuj si – včera jsi nikde nebyl. Neznáme se! Nikdy jsi mi nepomáhal.

„Ale prečo, pán inžinier! Veď som na moju věru vy-trávil všetky!“

„No právě… Tak jdi domů, kup dětem kus salámu a zapomeň na mě. Jo – naproti se ptali, jestli tě náhodou neznám. Přej tě shánějí četníci.“

Lájoš vyskočil. Ani pivo nedopil. Učet mi samozřejmě nechal na krku taky.

Renata se mnou nemluví. Že jsem opilec a podvodník. Spoléhala, že přinesu peníze. Vyjela si na mě. „Ří-kals, že je do konce týdne budeš mít. Já s tím stoprocentně počítala. Ten člověk už se mnou chtěl jít na by-ťák, abych se u něj přihlásila.“

„Prostě to nevyšlo!“ Klid a zhluboka dýchat. „Prostě mi to zatím nevyšlo, bobečku,“ povídám a Renata zaštěkala, ať jí neříkám bobečku. Ze žádnéj můj bobeček není.

„Jestli se ti nelíbím, tak tě tu nikdo nedrží. Vím dobře, že nejsem právě ideální typ mužskýho, že bys asi potřebovala něco jinýho…“

Postavila se s rukama v bok jako trhovkyně. „Tak ty si myslíš, že se mě takhle lehce zbavíš? Že mi zkazíš život a pak mě vykopneš, aby sis sem moh vodit nějaký děvky?!“

Koukal jsem na ni, lapal po dechu a marně hledal slova. Na tohle se odpovědět nedalo. Že se jedná o můj byt a že bych si do něj mohl vodit koho chci, protože manželé zatím nejsme a dej pánbů nikdy nebudeme, prostě nevzala v úvahu. Tak jsem jí to chtěl – po několika vteřinách, když se mi zase vrátila řeč – připomenout, v tu chvíli se rozbrečela. Vrhla se na gauč, hlavu pod polštář, a bulila.

Posadil jsem se a čekal. Jak se rozhodne. Byt byl můj, ale situaci držela v rukou ona.

Pustilo ji to tak rychle, jako končí jarní bouřka. Otřela si slzy a řekla, že tedy půjde.

Mlčky jsem jejímu rozhodnutí přikývl.

A ať jí odpustím, jestli se mě dotkla.

Pravil jsem, ať si s tím nedělá hlavu.

A taky se nemám zlobit, jestli mě obtěžovala. Na těch třicet tisíc ať zapomenu.

Znovu jsem přikývl. Už se stalo. Od včerejška mám v hlavě jiný starosti.

A že si uvědomuje, že na mě nemá právo. O dítě se bude starat sama.

„Počkej, počkej,“ vyjelo ze mě. Čichal jsem nějaký podraz. „Jak to myslíš?“ Renata pokrčila rameny a začala se balit.

„Přece si to nenecháš. Dohodli jsme se, že si to dáš vzít.“ Mlčela, rty sevřený. Já měl sevřený zadek. Šel jsem k ní a vzal jí kufr z ruky. „Neblázni, nepůjdeš na ulici. Nebo snad máš kde spát?“

Odvrátila se a něco zašeptala.

„Co říkáš?“

„Že snad najdu někoho, kdo mi zaplatí hotel.“

„Ty nemáš na hotel?“ zeptal jsem se, protože bývám trochu natvrdlejší. Nebo mi to nezapaluje tak rychle jako ženským – když jde o to, někoho přečurat.

„Mně je jedno, jak bude vypadat – třeba může bejt černej,“ řekla tiše. „Hlavně když bude mít peníze.“

„Ty jsi se zbláznila! Přece nebudeš dělat kurvu!“

„Co mi zbejvá?“ zamumlala. „Mně se to taky hnusí, dělat to s někým, koho nemiluju…, a asi to dlouho nevydržím. Ty peníze pak už potřebovat nebudu – a matce to předtím v dopise nějak vysvětlím. Snad mi odpustí. Mně snad ano…“

Zvedla kufr a zamířila ke dveřím. „Co mám dělat?“ opakovala s rukou na klice. Ve mně všechno vřelo. Mám ji nechat odejít? Mám si ji vzít na svědomí a rozšířit svůj průšvih o další stránku?

„Když mě vyhazuješ…,“ táhla skomíravě a pořád neodcházela. „Já mám taky svou hrdost.“

Povzdechl jsem si. Svědomí a okolnosti jsou hrozná věc. Jen člověku svazují ruce. „Prosím tě…,“ vzal jsem jí kufr z ruky a odvedl ji nazpátek. Posadil jsem ji na gauč. „Já tě přece nevyhazuju.“

„Vyhazuješ.“ Znovu se rozplakala. „A já… nechci… bejt… nikomu… navobtíž…“

Zůstala mi na krku dál. I se slibem, že těch třicet tisíc co nejrychleji seženu.

Řeknu vám, je to někdy honička, bejt dnes v Praze jednička! Naběhal jsem se první den jako poslíček. Za taxíky jsem utratil majlant. Hodilo by se mi auto. Hodilo by se mi víc věcí. Málem jsem si připustil, že by se mi hodila i ta nabídka taxíkáře – už vím, že se mu říká Donald – jezdit pro mě takříkajíc na plný úvazek. Pořád o něj zakopávám. Jenom se mi nelíbilo, že se moc vyptával: jestli jsem sólista nebo jestli pro někoho dělám… a jestli bych nepotřeboval sehnat klienty a tak. Nene. Nejdál dojde, kdo jde sám.

Podařilo se mi seznámit se s jednou recepční, která mi za procento ze zisku nahlásí příjezd turistů dopředu. Asi je opatrná a nechce vekslovat sama. Nebo má jiný, výnosnější melouch: ukažte mi dnes někoho, kdo ne-šmelí nebo nekrade, když k tomu má příležitost!

Jinak jsem ovšem zjistil, že Motel není tak úplně panenská prostora. Čas od času se i tady objevuje konkurence. Dva takoví hošíci mě chtěli eliminovat. „Dej si voraz. Tohle je náš rajón.“ Zeptal jsem se jich odkdy, když já tu makám už pět let. Nechali mě být. Možná mysleli, že dělám pěšáka pro nějakou velkou partu, a nechtěli riskovat konflikt. Koneckonců, uživíme se tu všichni. Chce to jen včas očíhnout poměry, nevysedávat ve snacku, ale čekat venku a vlítnout pak do autobusu dřív než konkurence. Cizáci se ještě nestačí vzpamatovat, že jsou v Das goldene Prag, a už je probírám sedadlo za sedadlem. Ceny jim dávám slušný: zvlášť když vědí, kolik by dostali ve směnárně oficiálně. I když i tady si člověk musí dávat pozor a ráno co ráno studovat kursovní tabulky: měna ve světě lítá nahoru a dolů a černý trh na tyhle výkyvy reaguje jako seismograf. Takový zprostředkovatel, který dodává nějakýmu zazobanci padesát tisíc mařen a pracuje s provizí třeba jen deset halířů na marce /vypadá to směšně, ale uvědomte si, že to dělá pět tisíc korun/, by taky mohl při špatným odha du nebo neinformovanosti prodělat kalhoty. Mě se ovšem takovýhle superkšefty netýkají. Na to musíte mít provozní kapitál a styky. Takže lovím v autobusech, spokojenost na obou stranách. Párkrát jsem ovšem málem vytek vzteky: turisti se mi smáli do ksichtu, protože prachy jim čenžli už v motorestu za Rozvadovem. Busťára tam udělal zastávku.

„To se tam stavujete pokaždý?“ zeptal jsem se ho.

„Jo. Pokaždý,“ zašklebil se. „Mně se tam líbí, je tam prima obsluha.“ Věřím. Proto říkám, že mi chybí auto. Kromě jiných věcí. Busťára koukal, jak se mi protahuje obličej, a povídá: „Ale možná bych pro tebe mel kšeft. Můžu ti pokaždý něco dovízt. Videokazety, videokameru… teď se chytá i u vás osmička, nějaký magnetofony, ne moc najednou, ale pár kousků není problém přes celnici pro ví zt.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Za koruny?“

Zasmál se. „S těma si u nás doma můžu tak akorát víš co. Za naše. Za marky. Bez příplatku, jen za krámskou cenu. Je to výhodný…“

Je. Pro oba. On vydělá minimálně těch čtrnáct procent ceny, která se v NSR jako daň vrací z vyvezenýho výrobku /jestli k nám jezdí pravidelně a pravidelně takhle „dodává“, určitě už má svoje stálý obchody, kde dostává desetiprocentní rabat, takže strčí do kapsy téměř čtvrtinu ceny/, já bych na takových kazetách nebo mag-neťáku vydělal daleko víc než na bonech. Jenomže kde mám jistotu, že mě ten ehlap nepodvede? Že ho ještě někdy uvidím?

Ne. Veksl mi stačí. Pokrčil rameny. Moje škoda.

Přesto si nemůžu stěžovat. Odpoledne už mívám plný kapsy papírovýho smetí. Koruny, marky, šilinky, guldeny, bony. Obcházím s tím všechny pražský směnárny, všude jen s jednou měnou: nerad bych budil nežádoucí pozornost. A zase mi chybí auto. Aspoň trabant!

Taky už mám první stálý zákazníky. Znovu se na mě obrátil výčepní Eda, chce si koupit video a novou barev nou televizi. Pustil jsem mu tři tisíce po šesti: ve velkým musíte jít s cenou maličko níž, než když prodáváte někde v pasáži venkovskýmu balíkovi bony na džíny. A včera večer mi Eda přivedl ke stolu takovýho ob-tloustlýho červenolícího občana, kolem čtyřicítky mu bylo.

„Tohle je pan Dlask, Michale. Něco by s tebou potřeboval dojednat – já mu říkal, že bys mu možná moh pomoct.“

Kousek jsem se na lavici poposunul, aby se vešel, ale Dlask zavrtěl hlavou. „Já bych radši mezi čtyřma očima.“

Šli jsme na záchod, bylo tam prázdno, postavili jsme se ke žlábku a ten Dlask říká: „Podívejte, lidi si musej pomáhat. Že jo. Jinač by to nešlo. Na světě je už i tak těžko.“

Povídám, svatá pravda, moje slova, a čekám, co se z toho vy vrbí. V čem chce pomoct. Že by z nějaký církve? Nebo vybírá po hospodách známky solidarity na černochy v jižní Africe? A nebo je to buzerant a chce, abych mu ulehčil? Jestli jo, má Eda od tyhle chvíle bony nejmíň po osmi!

„Já jedu v létě do Japonska,“ povídá ten bodrý muž, když dočural. Ze srdce mi spadnul kámen. Žádná solidarita, žádnej buzerant.

„Jedu tam s Čedokem. A Čedok má sice mastný ceny, ale zoufalý kapesný. A já by sem si z toho Japonska rád něco přivez. Takže bych potřeboval nějaký valuty.“

Zamračil jsem se. Nemám rád, když na mě někdo vybalí na hajzlíku takovouhle žádost: zvlášť když toho člověka vidím poprvé v životě. Dlask se chápavě usmál.

„Můžete bejt klidnej, pane Najman…,“ načal, ale někdo přišel, přemístili jsme se do výčepu.

„Edo, pan Naj man by potřeboval reference,“ řekl Dlask. „Já ho chápu a je mi to sympatický.“

„Vole,“ povídá výčepní /dost mě tím naštval, tři tisíce bonů nejsou důvod k tomu, aby mě něj akej putykář oslovoval jako kamaráda/, „pan Dlask má řeznictví tady za rohem, na hlavní třídě. Tys u něj nikdy nebyl?“

„Ne. Já chodím do menzy. Neumím vařit.“

„Umět nemusíš, hlavně když teď víš, že pan Dlask je v olrajtu.“

Otočil jsem se k Dlaskovi. „Ale stejně bych se radši prošel na vzduchu.“

Ulice je sichrovka. Když si chcete důvěrně popovídat. V hospodě vždycky poslouchá nejmíň pár uší navíc.

„Jak sem vám už vysvětlil, jedu do Japonska. S manželkou. A…“

„…a potřebujete valuty,“ skočil jsem mu do řeči. Chvíli jsme mlčeli. Mám – nemám? hloupá otázka, když mi náhoda přihrává příležitost do ruky.

Nadechl jsem se. „Kolik?“

„Pět set?“ zeptal se váhavě.

„Pět set čeho? Marek? Dolarů?“

„Dolarů. Nebo myslíte, že tam berou i marky?“

„Sice jsem v Japonsku nikdy nebyl, ale nepochybuji, že tam ve směnárnách přijímají každou tvrdou měnu. A marka je tvrdá dost.“

„Jenomže pět set marek mi připadá dost málo. Chceme si s manželkou totiž koupit…“

„To je váš problém.“ Bylo mi fuk, co si chce český řezník pořídit v Japonsku: nenakupoval jsem u něho. „Pět set dolarů anebo odpovídající sumu v markách, ano?“

„Já bych radši dolary,“ řekl zatvrzele. „Kolik je kurs?“

„To záleží na burze. Jednu dobu dolar vyletěl až na tři marky. Pak šel zase dolů. Momentálně počítejte tak asi dvě.“

„Já myslel… za kolik korun.“

„Aha. Víte, tohle závisí na okamžité nabídce a poptávce. A taky jak se dolar drží. Teď se opět drží dost dobře. Je to výsledek americké investiční politiky – skupování valutových zásob, vyhánění ceny zlata – mimochodem, japonský jen na to dost doplatil. Vy byste ovšem vydělal, protože dolar je tím pádem v Japonsku drahý. Dá se za něj hodně koupit,“ žvanil jsem.

Zíral na mě a tvářil se obdivně. Dělalo mi to dobře. „To sem netušil,“ povídá, „co všechno člověk jako vy musí znát!“

„Chcete říct – vekslák?“

Odkašlal si. „Nejsem úzkoprsej, pane Najman…“

„Abychom si rozuměli, pane Dlasku. Nejsem vekslák – jak se domníváte.“ Chtěl protestovat, –ale nepustil jsem ho ke slovu. „Jsem student, vysokoškolák – právě končím vysokou školu ekonomickou. Specializuji se na zahraniční obchod a bankovnictví. Díky tomu znám různé lidi a mám všelijaké kontakty. Můžu vám proto pomoct: to znamená, že vaši záležitost zprostředkuji. Zprostředkuji! Rozumíte? Abyste opět nedošel k falešným závěrům. Já osobně z toho nic mít nebudu.“ Kýval, že by si už žádný falešný závěry nedovolil. „Takže – pět set dolarů po pětatřiceti korunách.“

„Po pětatřiceti?! Já myslel, že sou nejvejš za třicet!“

„Myslet si můžete co chcete. Navštivte banku a podívejte se na kursovní lístek: pak si kurs vynásobte cenou bonu a uvidíte, kolik to bude činit.“

Tvářil se nešťastně. Nejspíš počítal. Já taky. „Kromě toho si uvědomte, že trh se řídí zákonem nabídky a poptávky. V současné době je velmi nízká nabídka, zato tím větší poptávka. Nové předpisy o cestování na Západ vyšroubovaly ceny. Pokud se domníváte, že dolary seženete laciněji – prosím.“

„Kdepak! Od koho?!“ vyhrkl, nejspíš mu fakt teklo do bot. „Já je samozřejmě potřebuju.“ Samozřejmě, že je potřeboval. „Pět set po pětatřiceti… to dělá sedmnáct a půl tisíce.“ Počítat uměl z hlavy jako správný obchodník perfektně. Výjimečně i správně. „Kdy by byly k dodání?“

„Brzy. Dám vám vědět přes Edu.“

„To je zbytečný,“ řekl opatrně. „Nemusí každej vědět… stavte se u mě v krámě.“

S tím jsme se rozloučili a já cestou domů jpřemýšlel kde rychle seženu 500 US dolarů. PQkud bycln je dostali po sedmnácti, vydělám devět tisíc. Ale i kdylbych za ně, dal po dvou pětkách, pořád mám sedm a půl k olíku čistá ruka.

Doma mě čekal dopis od Ivanky. Renata mi ho podala s jedovatými poznámkami, třebaže vzadu chyběla zpáteční adresa a nevěděla, od koho je, nevšímal jsem si jí a uklidil se do kuchyně.

Miluje mě a brzy už bude zdravá a přijede.

Měl jsem pocit, že se zblázním. A nedokázal bych říct, jestli radostí nebo z toho, co mě čeká.

Do školy teď téměř nechoďím. Dřív bych z toho měl průšvih, ale člověk, který může svému okolí prokázat služby, nemá problémy, když sám něco potřebuje Doktorovi z polikliniky jsem přenechal tři sta bonů po čtyřech padesáti /i tak jsem na tom vydělal/ a druhý den mi přinesl potvrzení, že jsem ve stavu nemocných. Zatím na měsíc. I s vycházkama – kdyby mě někdo potkal ve městě. Mám něco se žlučníkem.

Pan Dlask mi dává zahulit. Marky by byly, aje dolary… Až včera kvečeru. Flinkám se před Evropou, když mi někdo položí ruku na rameno.

Stál za mnou asi padesátiletý hóša v bílých flanelo-vých kalhotách, károvaným sáčku, růžový košilce na krku šáteček, botky bílý. Bílý měl nejspíš i fusekle koukalo mu to z očí. Stojím a zírám a on se na mě usmívá.

„Nešel by ses se mnou projít?“ zeptal se anglicky. „Je takový krásný jarní podvečer… a ta vaše Praha je prostě romantická!“

„Ty seš Anglán?“ zeptal jsem se. „Nebo Germany?“

Opět se usmál, sáhnul mi letmo na rameno a zašeptal, že je jú es.

Šli jsme se projít. K řece. Později že mě pozve na večeři. Dívali jsme se na řeku, na Hradčana, na labutě pod Karlovým mostem, bylo to plný nenapodobitelnyho kouzla starý Prahy, on mě držel kolem pasu a měl jsem mu říkat Jime. Mně říkal honey.

Potom jsme si šli prohlídnout zákoutí staroměstských uliček a Jim mi jakoby mimochodem přejel hřbetem ruky po poklopci a šeptal, že Prahu zbožňuje. Já ji zbož-ňuju taky, ale nemusím přitom nikoho tahat za péro. Tak povídám: „Koukej, bobo, abysme si rozuměli – já nejsem homo, já jenom holky. Za tohle bych ti moh dát přes hubu, máš štěstí, že jsem slušnéj člověk. Já s tebou radši udělám byznys.“

Začal couvat: chytil jsem ho za to károvaný sáčko a přitáhnul k sobě. Moc vazba nebyl.

Optal se, o jaký byznys kráčí. Vysvětlil jsem mu, jak se to má s těma dolarama, a on že s sebou tolik peněz nenosí, že má šekovou knížku a American Express. Musel jsem ho poprosit, aby si necintal pentli, že tady není ve Státech, takže mu je – když si vyrazí s fešným chlapcem na rande – šeková knížka hovno platná. A že ty jeho doláče nechci zadarmo. My už jsme taková země, že když jeden okrade druhýho, vydělají na tom oba. Dohodli jsme se. Po sedmnácti. Když jsme si své oběživo předávali z ručky do ručky, pohladil mi prsty a zašeptal, že kdybych nebyl hlupáček, mohl jsem ty peníze dostat. Že se mu moc líbím a že ho rajcuju.

Řekl jsem, že je pig a že kvůli pěti kilům nechci chytit AIDS ani si nenechám natrhnout prdel – i když je to pět kilo v dolarech. Zatvářil se zhnuseně, prý by mi nic takovýho neudělal, naopak. Vždyť je dáma! Přesně a s podrobnostma mi vysvětlil, co by on udělal se mnou a co bych já měl činit jemu, aby dosáhl rozkoše.

Tak jsem mu zase já detailně vylíčil, co s ním docela zdarma provedu, jestli okamžitě nezavře hubu a nezmizí. Šli jsme.

V kapse mě hřálo pět set dolarů pro českýho řejzníka a na duši vědomí, že se líbím americkým dámám..

Ráno jsem psal Ivance. Původně jsem chtěl už večer, ale Renata mě vytáhla do vinárny. Měla schůzku s tím člověkem, co jí chce za mých třicet tisíc pronajmout garsonku. Potřebovala mě s sebou jako „doprovod a mužnou oporu“, to jsou její slova. Nešlo odmítnout.

Na pána jsme čekali téměř hodinu. Přihnal se s, jazykem na vestě, voněl yardleyem a prohlásil, že „víno nebude“.

„Mám venku káru.“

Dal si tonik. Zkontroloval hodinky, na někoho /zamával a prohodil, že za týden jede a že do té doby muisí být celá záležitost vyřízená.

„Snad… já nevím… tady Michal…,“ zakoktala Renata a strčila do mě loktem. Potřebovala mě jenom proto, aby to na mě mohla přehrát.

„Jak byste si to představoval, pane…“

„Rotter. Inženýr Rotter.“ Představil jsem se také.

„Je to jednoduché. Vy peníze, já klíče. Jedu ven na pár let a…“

„Co potom?“ zeptal jsem se, aby Renata viděJa, že mě s sebou nevláčela zbytečně.

Usmál se. „Podívejte, mladý muži – budu v Brazílii nejmíň čtyři roky. Třicet tisíc je kulantní cena. Až se vrátím, dostanu od podniku nový byt. Pak se dohodneme o dekretu. Do té doby – jak chápete – těžko.“

Chápal jsem. Bylo to skutečně kulantní.

Náhle s omluvou vyskočil a běžel na druhý konec vinárny k nějakým lidem u rohovýho stolu. Renata mě štípla do ruky.

„Michale, Míso, musíš mi pomoct! Vidíš přece, je to tutáč!“

„Co je to vůbec za chlapa? A neštípej mě!“

„Inženýr Rotter? Přece se představoval…“ če „Nejsem hluchej. Ale chtěl bych slyšet víc. Jméno mi pc nic neříká.“ ke „Nevím,“ přiznala se. „Znám ho… od nás z podniku.“ m „Dělá u vás?“

Opět chvíli váhala, zavrtěla hlavou.

„Znám ho přes nějakýho člověka od nás. Doporučil mi ho – když jsem sháněla kvartýr. Dělá prej nějaký-ňi ho… experta nebo co. V jedny pézetce. Nebo na minis-pí terstvu? To je jedno, prostě pořád jezdí do světa. Má je meďoura.“ Pohladila mě. „Míso, prosím tě…“ p Meďoura… Taky bych chtěl meďoura. Sto devadesát-r, ku. Modrou metalízu, s otvírací střechou. Taky bych chtěl na čtyři roky do Brazílie. Taky bych chtěl vilu u je-a žera s bazénem a jachtou.

Ale nejvíc ze všeho bych si přál mít v kapse třicet ti-s sic, abych je položil před pana inženýra Rottera a díval i se, jak Renata v jeho meďouru mizí z mýho života. Každý má právo snít, ale nesmí to trvat dlouho. Pan inženýr se vrátil. Opět zkontroloval hodinky, i „Jak jste se rozhodli, mladý muži?“ Aha, proto si odskočil ke známým. „Kdy odjíždíte?“

„V pondělí.“

„Stačí vám pátek?“

„Ráno. Kolem desáté. Musím pak ještě s penězma do spořitelny.“ Domluvili jsme se na Savarinu.

Dnes je středa ráno a píšu dopis Ivance. Jak se mi po ní stýská a jak bych si přál, aby už byla zase zdravá v Praze. Píšu a píšu a cítím, že to jsou fráze, že se ve mně všechno slovům vzpírá: Ivanka přece nesmí přijet dřív, dokud nebudu mít jistotu, že Renata je definitivně pryč a že se můj život – až na 140 000 Kčs dluhu – vrátil do starých kolejí. Lhát papíru je naštěstí jednodušší než z očí do očí. Podaří se mi dopis dokončit a na konci už téměř věřím tomu, co píšu.

Dopis zapadl do poštovní schránky na rohu ulice a já do řeznictví.

Uvědomuju si, že Dlaskovu prodejnu přece jenom znám. Občas u nich nakupuju salám nebo špekáčky. Špekáčky mají vynikající: učňovský, z vlastní udírny. Nevím, proč jsou lepší od učedníků nežli od mistrů. Nejspíš proto, že učedníci ještě nesmějí krást a šidit. To až vyspějí a nastoupí do řádnýho zaměstnání.

Nad pokladnou visí cedulka: Prodejna soutěží o zlatý odznak BSP. Zasmál jsem se. Eda má ve výčepu, vedle pípy, kterou by si už mohl pozlatit, taky diplom BSP a vzorný provozovny. A taky má sierru. Jedno nevylučuje druhý. V některých případech spíš naopak…

Protlačil jsem se k pultu. „Je tu pan vedoucí?“

„Je vzadu,“ odsekla prodavačka.

„Tak mi ho, prosím vás, zavolejte.“

„Nevidíte, co tu mám lidí?!“

„Zavolejte mi ho, prosím vás. Řekněte, že přišel jeho známý z Tokia.“

Vyvalila oči. „Z Tokia…?“ S úsměvem jsem přikývl. Pomalu šla ke dveřím a otáčela se po mně. Sklonil jsem se k nějaký babce a zašeptal jsem: „Chtěj ho tam pozvat na rok… aby jim rozjel výrobu učňovských buřtů!“

Ve dveřích se objevil Dlask. Rozzářil se: vztyčil jsem totiž palec v jednoznačně vítězném gestu.

„Fanouši,“ řekl pak v kanceláři suchýmu, brýlatýmu mužíkovi u kalkulačky, „zaskoč do výrobny, jestli už přišly ty jižní Čechy. A koukni na jakost – víš, že nás minule vzali na hůl.“

Mužík si posunul brýle, podíval se na mě, pochopil a vypnul kalkulačku. Účetní knihu zavřel do zásuvky a otočil klíčem.

„Hroznej podivín.“ Dlask nalil koňak. „Věřil byste, že nejí maso? A nepije?“

„Vypadá na to.“ Přiťukli jsme si. Dlask měl pepita sako a vypadal, jako by vystoupil z Ladova obrázku ves– nicky zabíjačky. Jen ta kostkovaná čepice mu chyběla..

Ale jedna ležela na regálu. Všiml si mýho pohledu a bujaře se zachechtal. „Mladíku, já sem kšeftman. A víte, co kšeft potřebuje? Solidnost,“ ohýbal při počítání prsty, „fajnový zboží a spokojený zákazníci. A spokojený zákazníci sou tehda, pakliže je spokoj enej perzonál. Když se perzonál usmívá na zákazníci, usmívaj se i zákazníci na perzonál. A nedělaj potíže. Já lidem vycházím vstříc a sem nejlepší prodejna na podniku.“

Nalil ještě jednou a vyčkávavě se na mě zadíval. Vytáhl jsem obálku a vysypal z ní pět stodolarovek. Dlask je promnul a očichal. Asi to někde viděl. Dobře padělaný dolary pozná na omak jenom expert.

„Myslíte, že jsou falešný?“ udělal jsem, jako bych se vylekal.

Zarazil se. Pokrčil rameny. Už to nebyl usměvavý řezník z Ladova obrázku. Maska spadla a zůstal jen šmelinář.

„Jo, kamaráčoft je kamaráčoft, a kšeft je kšeft. Já si taky musim zboží překontrolovat hned, poněvač pak je na reklamace pozdě a sem škodnej.“ Klíčem pověšeným na tkaničce na krku otevřel trezor a uložil do něj dolary v obálce. Současně vyndal druhou obálku a hodil ji přede mne.

„Ty sou pravý určitě. Přepočítejte si je.“ Už jsem po obálce sahal, když se zeptal: „Neslevíte trochu? Trochu jsem se poptával – těch pětatřicet je do-vopravdy moc…“

„Pane Dlasku, pokud vám připadám nad vaše poměry, tak mi ty dolary vraťte a rozejdeme se. Nebudu na vaše Japonsko doplácet ze svého.“

Znechuceně odfrkl a z kapsy vylovil ještě pět pětistovek. Pamatoval jsem si to. Mlčky jsem peníze přepočítal – sedmnáct a půl tisíce – a přikývl jsem.

„Nechcete buřtíčka?“ opět z něj byl kulantní obchodník

„Jsem po snídani.“

„No… tak to bysme měli.“ Zamnul si ruce. Vypadal roztržitě. „Heleďte, abyste si o mně nemyslel…, já sem jenom poctívej českéj řezník.“ Nevyvracel jsem mu to. Každý něčemu věří. „Na tenhle vejlet sme se ženou šetřili léta. Celý roky! Korunku ke korunce.“

„Milostpaní je také z oboru?“

„Tak tak. Dělá… dělá na jiný prodejně.“ Vzdychl si. „Dva z rodiny s hmotnou odpovědností v jednom kšefte nesměj bejt. Jo. Abych to nezamluvil: jeden známej by potřeboval bony.“

„Kolik?“

„Pět tisíc. Zatím.“

„Po šesti. Vyřiďte mu to.“

Já myslel, že ve velkým…“

„Pane vedoucí! Já se s vámi nehádám. Já vám pouze říkám cenu, za kterou můžu ty bony sehnat. Já sám konto nemám. Chápete? Musím je od někoho sehnat –a vím, že jsou po šesti. Berte to z mé strany jako laskavost. Přátelskou službu. Občanskou výpomoc. A pokud se to vašemu známému zdá drahé, ať se obrátí na někoho, kdo mu těch pět tisíc prodá po pěti korunách.“

Vstal jsem. Chytil mě za ruku. „Počkejte!“ Olízl si rty. „Můžete přijít asi za hodinku?“

„Nemůžu. Spěchám do školy na přednášku. Už teď mám kvůli vám zpoždění.“

Drásalo ho to. Potřeboval se domluvit, a přede mnou se neodvažoval.

„Nechtěl byste nějaký maso? Telecí ledvinku, panenku, jatýrka?“

Jatýrka já rád. Anglický. Renata taky: a tvrdila, že je umí připravit. Večer ve vinárně litovala, že nejsou na jídelníčku.

„Jatýrka bych si dal. Tak kilo.“

„Dvě,“ rozhodl Dlask. „Počkejte… pojďte se mnou. Anebo ne.“ Vystrčil hlavu z kanceláře a zavolal. Přišla paninka v bílém plášti a brýlích na hubeném obličeji.

Dlask jí do ucha cosi pošeptal.

Dovedla mě do prvního patra, kde je bourárna masa a lednice. Zmizela za bílými masivními dveřmi s klikou jako od trezoru Národní banky. Vrátila se celá prokřehlá, s balíčkem v igelitový tašce. Celá akce proběhla mlčky.

Dlask už čekal. „Kdy můžete ty bony dodat?“

Zapřemýšlel jsem. Kdybych sebou hodil a měl štěstí, mám bony do večera. Jenže příliš rychlé dodání vyvolává dojem Snadnosti a sráží ceny.

„Za tři dny…?“

„Dřív by to nešlo?“

„Uvidíme,“ slíbil jsem. A když už jsem se chtěl rozloučit definitivně, vytáhl ze zásuvky sešit v červených deskách. „Kdybyste se nezlobil, pane Najman…, jeden zápis do Knihy přání a stížností.“

„Já si na vás přece nestěžuju!“

„Právě proto – kdybyste nám zapsal pochvalu. Soutěžíme s tři sta sedumnáctkou… a už máme o pět pochval víc…“

Zíral jsem na prázdný papír a kousal tužku. Pan vedoucí viděl mé rozpaky. „Jestli nevíte…, pomoh bych vám.“ Oči měl jako beránek. „Rád bych pochválil per-zonál prodejny za příkladnou ochotu, vzornou jakost masa a pečlivou obsluhu. Především bych chtěl pochválit vedoucího Dlaska…“

Přestal jsem psát a zasmál jsem se: „Za jatýrka?“

Vyčítavě se na mě podíval: „Ale pane Najman! Tohle je přece vážná věc, a vy si děláte legraci. Napište – za iniciativní přístup k vytváření širokého sortimentu výrobků.“

Podepsal jsem se.

Cestou k hotelu jsem o Dlaskovi uvažoval. Má to dobře zařízený. Taková brigáda socialistické práce, co soutěží o zlatý odznak, je vynikající krytí. Kdo by se odvážil nařknout člověka, který vede nejlepší prodejnu na podniku, že krade? A že krade, je mimo pochybnosti. Nejenom kvůli zájezdu do Japonska a dolarům. Dvě kila telecích jatýrek, který jsem dostal, někdo zaplatil. Ve kšeftu musí každá koruna klapat, každý kilo souhlasit. Moje jatýrka zacvaknul nějaký fond. A z čeho vznikl? Z toho, co se nakrade zákazníkům. Lidi plivou po vekslákách, to slovo zní jako nadávka: ale vekslák nikoho neokrádá. Cenu jeho „zboží“ určujou zákony trhu. Nenávist vůči nim pramení hlavně z toho, že si dokážou rychle a hodně vydělat. A že parazituj ou? Prosím vás – a takový instalatér, který vám ve svý pracovní době z ukradenýho materiálu provede za těžký peníze melouch…, to.snad parazit není? A chlap ve fabrice, který vyrobí něco, co pořádně nefunguje… A člověk, který si ze svýho postavení udělal soukromou prebendu, hubu má plnou socialismu a ve Švýcarech konto… Ále, nebudu to rozvádět. Vypadalo by to, že si hledám výmluvy. V každým případě vůči lidem, jako je pan Dlask, žádný výčitky svědomí nemám a říkám si, že svoje dolary dostal ještě moc lacino.

V Motelu nejdřív krátká rekognoskace terénu: snack poloprázdný, pokoušet se o sólový úlovky nemělo smysl. Od recepční jsem se dozvěděl, že kolem poledního přijedou tři autobusy Holanďanů a Němců.

Málem bych si nevšim, že mě ze snacku pozoruje ně-jakej hoša: bavil se s Donaldem, který se na mě v jednom okamžiku podíval s výrazem, co znamená pouze jedno: „To je on!“

Ále co, myslel jsem si, chleba bude dost pro všechny. Bylo. Až jsem se proklínal, že s sebou nemám dost korun. Když jsem pak od tuzexu na Pankráci sjížděl do metra, kapsy plný oběživa a bonů, někdo mi poklepal na rameno. Byl to ten kluk, co v Motelu seděl s Donaldem. Ani jsem si nevšim, kdy se na Pankrác dostal a jak mě našel.

„Jak to dneska šlo?“

Pokrčil jsem rameny.

„Ty Holendři jsou dobrý rito, že?“

„Ujdou.“ Nemělo cenu tvářit se, že nevím, o čem mluví. „Už jsem viděl lepší.“

„Budeš tam zejtra?“ Zastavili jsme se na nástupišti. Usmíval se. Byl přibližně v mým věku. Vypadal docela sympaticky. Načesaný vlasy jako len, opálený, nejspíš z hor, a k tomu neuvěřitelně modrý oči.

„Uvidím,“ povídám.

„Stav se. Bude sranda.“

„Proč?“ zeptal jsem se přitrouble. Do stanice přijížděl můj vlak.

Zasmál se. „Já jen tak. Ale fakt – stav se. Ahoj.“

Doma mě čekal telegram z Derata. IHNED SE DOSTAVTE VE VLASTNÍM ZAJMU. Přebírala ho Renata a moc jí vrtal hlavou. Co to je – Derato? Copak někde pracuju? Studuju vlastně, nebo jenom kecám?

Předvedl jsem jí svůj index. Derato je výrobní družstvo. Nabízejí mi externí místo obchodního manažéra. Spolkla to i s navijákem.

Všechno se tím samozřejmě zkomplikovalo. Sotva jsem stačil zaběhnout do řeznictví. Tentokrát už zadem, vchodem pro personál a prominenty. Byl zde živý provoz. Jedni přicházeli, druzí, obtěžkáni balíčky a taškami, nasedali do aut a odjížděli. Většinou solidní občané. I v uniformě. Důstojné funkcionářské tváře vyšších hodnostních stupňů. Šmelinářský ksichty s práskanýma očima. Lidi, co si uměli zařídit život. Pouze hlupáci a řa doví občánci stojí ve frontách a běhají po obchodech, aby sehnali, co potřebujou. Těm lepším, co můžou nabídnout buď dost peněz nebo protislužby /anebo patří do protekční kategorie mocných našeho světa/, se dodává třeba až do domu. Jako na Západě. A pak si lidi stěžuj ou na služby. Houby. Služby máme perfektní. Jen se musíte dostat mezi zákazníky…

Tak jsem se zamyslel, že jsem málem přejel svoji stanici. Stál jsem na chodníku před Deratem a v duchu si házel korunou, jestli mám jít rovnou dovnitř,anebo nepříjemnosti na chvíli oddálit a morálně se v hospodě posílit.

Vyhrála hospoda. Otevřu, vejdu a hele – Lájoš sedí u stolu, smutně pocucává pivo a hledí do prázdna. Poplácal jsem ho po zádech. I když mě přived plajte, měl jsem k němu určitý sympatie, jaký cítíte k tomu, nad kým máte absolutní převahu. Lájoš je přírodní muž, prostý a přímý, žádný rafinovanosti a podrazy. Když ho někdo nasere, vytáhne kudlu, když má někoho rád, udělá pro něj první poslední. Jenom je blbej. Přesněji řečeno: je takovej, jakej je, protože je blbej. Proto zůstal negramotnej cikán.

„Kde se tu bereš, Lájoš?“

„Pán inžinier!“ Měl radost. Čekal, že objednám rum. Objednal jsem rum. Sobě becherovku. Výčepní mi ji donesl na tácku. „Do šichty, do šichty?“

„Kdepak. Já tady skončil.“

„Máte recht. Tohle je kách firma. Sem tu pár let, ale pamatuju už čtyry šéfy. Ty první tři sedej. Všichni pro rozkrádačku…“ Odešel a tvářil se jako tragická vědma.

Lájoš zatím něco brumlal a píchal mě do prsou tlustým ukazováčkem. „Prečo už nerobíte, pán šéfko? Te-razky ani já nemam robotu. A peniažky sú třeba. Som už starý na pangejty…“

„Sehnal jsem si něco lepšího, Lájoš.“

„A němožetě ma zobrať do party? Dzeci sú hladné. Také maličké…,“ ukázal dlaní a otřel si slzy. Dnes mě to nedojalo. Sto padesát tisíc dovede člověka obrnit proti citům.

„Je mi líto, Lájoš,“ řekl jsem tvrdě, „ale tohle je práce, kde… prostě je jenom pro jednoho.“ Něco mě napadlo. „Ty, neříkal jsem ti, že sem nemáš chodit?“

„Hej. Hovořili stě. Ale čo mám dělat? Čakám, že ma volakto budě potřebovať. Ako vy.“

Doufal jsem, že takovou blbost nikdo neudělá.

„Veď som dobrý pracant, nie? Povedali – vytrávit všetko, a je som vy trávil. Nič nězostalo živé. A že tam bolotýchpotfor…“

Po zádech mi přeběhl mráz. Je čas, kamaráde. Jsou slova, který nevyvolávají příjemný vzpomínky. Mlčky jsem Lájoše poplácal po zádech a odpoutal se. Volal za mnou, že kdybych ho potřeboval, vždycky ho tu najdu.

V kanceláři čekala obvyklá sestava: předseda a podnikový právník dr. Low. „Máte zpoždění,“ uvítali mě.

„Vědět, že tak netrpělivě čekáte, vzal bych si taxíka.“

„Taxíka?“ zařval předseda. „Člověče, vy máte desetitisíce dluhů, a chcete se vozit taxíkama? Vy máte jít pěšky a ušetřenou korunu za tramvaj nám poslat!“

„Koukněte, pane šéf…,“ začal jsem, ale dr. Low si na mě vyjel: „Tohle pro vás není žádný pan šéf, nejsme u Bati, to je soudruh předseda.“

„Kdy dostaneme další splátku, pane Najman?“ zeptal se soudruh předseda.

„V pátek jsem vám dal deset tisíc. Myslíte, že kradu?“

„Nám je lhostejný, co děláte. Zajímá nás, kdy nám dáte další splátku!“

No nazdar! Doufal jsem, že je uchlácholí těch deset tisíc a že mám na měsíc pohov. Ještěže mi neviděli do kapsy: nevím, co by dělali, kdyby tušili, že u sebe mám nějakých pětatřicet tisíc za bony…, ale na ně jsem nesměl sáhnout, ty jsem musel ubránit, i kdybych měl kousat a škrábat.

„Kdy…,“ zeptal jsem se přiškrceně, „kdy by to jako mělo bejt, pa… tedy soudruhu předsedo?“

„Do týdne. Nejpozději.“

„Do týdne?! Kolik?“

Podívali se po sobě. „Nejlepší by bylo všechno najednou,“ řekl rozvážně dr. Low. A když viděl, jak mi oči lezou z důlků, vyštěkl: „Třeba vyhrajete první cenu ve sportce! Nám je úplně jedno, jak…, je prostě na vás, abyste ty prostředky našel! Půjčku… prodejte briliant po babičce… co já vím. Když jste dokázal sehnat naráz deset tisíc, určitě dáte dokupy i zbytek. Pamatujete snad, co jste nám podepsal – a chcete dostudovat, a ne sedět v kriminále, ne?“

Propustili mě, až když jsem odpřisáhl, že nejdýl do týdne splatím další část. Bylo mi všelijak. Ulicí se s rachotem těžkotonážních vlaků valily tramvaje, houkaly auta, na špinavých, rozbitých chodnících se míjeli lidi: kolem prostě pulsoval život, dýchalo velkoměsto a já měl pocit, že jsem sám. Jako by mě od okolí oddělovala průhledná, a přece neproniknutelná stěna. Bariéra. Tam j sou oni, lidé, svět, a za ní – j ako za výkladní skříní – já. Opuštěný, zoufalý, prosící o pomoc, a přesto němý. Nemohu přece začít křičet: lidi, půjčte mi sto tisíc! Lidi, pomoc!

Leda by se mi vysmáli. A nikomu ani o svým neštěstí nemůžu vykládat, protože průšvih musí zůstat pod pokličkou, jinak se výkladní skříň změní ve vyšetřovací vazbu.

V první hospodě jsem se zpil do němoty. Přál jsem si být na pustým ostrově, přál jsem si být lovcem v tajze, přál jsem si být prostě někde daleko a sám. Přál jsem si být opět malý kluk a mít od zítřka prázdniny.

Nebylo mi to nic platný. Byl jsem už veliký a byl jsem v tom až po krk.

Ráno se mnou Renata cloumala tak dlouho, dokud jsem nerozlepil oči.

„Ty vypadáš!“ syčela. „Tys ji včera měl-jako z praku!“

„Lež, máš krátký nohy,“ zabreptal jsem. Polila mě studenou vodou. Vyskočil jsem a málem chytila pár facek.

„Tohle si nedovoluj!“ zařval jsem.

Rozbrečela se.

„Neřvi! Po ránu to nesnáším. A vůbec – ty dneska nejdeš do práce?“

Přestala brečet a vytřeštila na mě oči. „Vzala jsem si dovolenou – ty už jsi zapomněl…“ V očích jí blesklo poznání. „Ty je nemáš! Tys mě podved!“

Šel jsem do koupelny a dal si sprchu. Přestala mě bolet hlava a všechno mi došlo. Dneska je pátek. Garsonka a pan inženýr Rotter. V deset v Savarinu.

Vyšel jsem oholený a oblečený.

„Tak co?“ zeptal jsem se Renaty, brečící v křesle. „Půjdeš se mnou, nebo to mám vyřídit sám?“

Pan inženýr nás nechal deset minut čekat. Renata se netrpělivě dívala na hodinky. Nakonec se přihnal s jazykem na vestě.

„Promiňte, maličko jsem se zdržel na ministerstvu… a nemohl jsem zaparkovat. Mám fofr.“

„Peníze máme s sebou,“ povídám. „Třicet –jak jsme se dohodli.“ Čekal jsem, jestli zkusí couvnout nebo přihodit na ceně: asi bych mu ji natáhnul rovnou na pláce.

„Výborně. Nemusíme se zdržovat. Mám vůz za rohem.“

Parkoval v Panský. Skutečně měl meďáka. Bílou dvoustovku diesela. Zachovalýho: ale mercedes vypadá zachovale i po dvou stech tisících.

Ve voze jsem mu podal obálku. Třicet smetanu. Přepočítal je. Přikývl.

„O.K. Tady jsou klíče,“ podal mi svazek klíčů, já je předal Renatě. „Sjedeme se tam podívat, potom se stavíme na byťáku – ale jistě chápete, že k nastěhování bude byt až v pondělí, až odletím.“

„Samozřejmě,“ souhlasil jsem. „Já vás teď opustím-mám nějakou práci. Takže díky, pane inženýre, a hodně štěstí. Pozdravujte Rio. My se uvidíme večer, miláčku,“ políbil jsem Renatu na tvář, aby to vypadalo jaksepatří, a vystoupil jsem. Ještě jsem jim zamával, když se rozjížděli.

Zpátky na Můstek a metrem na Pankrác. V kapse jsem měl bony za posledních deset tisíc, ze kterých bych při troše štěstí měl udělat do příštího týdne padesát kolíků. A načas ukojit Derato.

Bony změnily majitele za hodinu. Vyšel jsem na parkoviště: nejvyšší čas přemístit se do Motelu.

„Sedni si, jsem volnej,“ vykoukla z okénka žigulíku Donaldova hlava. Našed jsem. Rozjel se, ani se neptal, kam chci. Dnes výjimečně mlčel a byl jsem mu za to vděčný. Zamyslel jsem se tak, že jsem ani nezpozoroval, že jedeme jinou cestou, že nejsme na Plzeňský, ale v končinách, který jsem neznal.

„Nezabloudil jsi?“ povídám. „Nebo to má bejt zkratka?“

„Klid, už jsme na místě.“

Auto zabrzdilo vedle nějakýho staveniště. „Vylez,“ povídá. Mechanicky jsem poslechl. Před náma stál bavorák, světle modrá metalíza. Vedle bavoráka blonďák.

„Co to… co to má znamenat?“ vykoktal jsem. Donald neodpověděl, zařadil zpátečku a vycouval. Ani zaplatit nechtěl.

„Myslel jsem, že přijdeš včera,“ řekl blonďák vyčítavě.

„Něco mi do toho vlezlo. Ale já nechápu, proč…“

„Nevadí. Fakticky to nevadí. Dá se to vyřídit i dnes.“ Otevřel doširoka zadní dveře BMW. „Nastup si,“ strčil mě dovnitř. Ani se nezeptal, jestli mám zájem. Ale jsou pozvání, kterým neodoláte. Přisedl si vedle mě. Na předních sedadlech seděli další dva. Jeden v typicky veksláckým vohozu, druhý měl tvídový sako. Ten řídil.

„Tak tohle je pan Najman,“ poví dá.blonďák. Překvapeně jsem se na něho podíval. Odkud mě zná? Jsou to policajti? Zavřou mě, anebo mi naopak nabídnou „spolupráci“? Každej druhej vekslák dělá práskače, to je notoricky známá věc. Za to je poldové nechávaj dej chat. V duchu jsem zavrtěl hlavou. Kriminálka nejezdí v ba-vorech.

Tohle jsou veksláci. Jenomže co mi můžou chtít? Přibrat do party? Nezájem! Jsem samotář. Organizace je dobrá věc, ale jakmile jeden její článek praskne, veze se v tom celej řetěz.

„Pánové,“ povídám proto, „sice nevím, za co vděčím tomuhle pozvání, ale jestli vám jde o to, abych…“

„Hubu drž!“ zarazil mě kluk na předním sedadle. Řidič zařadil jedničku, pomalu se rozjel, na křižovatce dal přednost autobusu a pak to sešlápnul. Lidi, řeknu vám – bavorák je můj sen! Škoda že jsem ho nemoh vychutnat za příjemnějších okolností. Takováhle projížďka se mi moc nelíbila.

Ježíši! Projížďka… Vzpomněl jsem si na americký detektivky a žaludek mi sevřely nějaký čelisti. Otočil jsem se k blonďákovi. „Prosím tě, proč mě…“

„Hubu ďrž!“ ozval se znovu ten vepřeďu. Měl ďost chuďý slovník. Jeli jsme pořáď dozadu, ven z města, do lesů, vod a strání. Zastavili jsme někde na periférii, v dálce se topořily paneláky jako zříceniny křižáckých hradů.

„Vylez!“ poručili. Seděl jsem a držel se opěradla. „Neblbni,“ povídá blonďák. „Chceme si s tebou jenom popovíďat. Kďyž nebudeš dělat potíže, my taky ne.“

Vystoupil jsem. Řidiči jsem ďo obličeje neviďěl: postavili mě záďy k autu. Neznámý a neviditelný šéf pak zdušeným hlasem řekl: „Nemáme rádi, když nám někdo leze do rajónu, pane Najmane. A vůbec už nesnášíme, když se nám někdo plete do obchoďů. Tohle není džun gle ani země nikoho, jak jste se možná domníval. Toto je seriózní obchod j ako každý jiný – i se sférami vlivu.“

Hovořil spisovně, s kultivovanýní přízvukem. Pravděpodobně to byl vzdělaný člověk. Snad i s postavením a kádrovými předpoklady. Doktorským nebo inženýrským titulem. Chápal jsem, že netouží, abych ho viděl. Nepobíhal po ulicích, pasážích a nepostával kolem hotelů a tuzexů. Na to měl pěšáky. Vozil se bavorákem a organizoval. Mohl si dovolit být zdvořilý. Určitě se považoval za solidního a úspěšného muže. Na svět, který ho obklopoval, shlížel z výšky člověka majícího peníze. V každé společnosti, kde existují peníze, má moc ten, kdo je vlastní. A když v ní existuje dvojí měna, má moc ten, kdo vlastní tu tvrdší.

„Za ten týden, co se nám potulujete revírem, jste snížil naše příjmy o několik desítek tisíc. Nebudu se ptát

0 kolik – možná se ďomníváte, že byste mi to neprozradil. Pověděl byste to, ale mne to nezajímá. Peníze jsou pryč. Nechci, abyste mi je vracel. Jsem obchodník a jisté riziko mám zakalkulované. Chci vám pouze sdělit, že si nepřeji, abyste se nám nadále pletl ďo cesty. Doufám, že dnešní domluva bude stačit. V případě, že byste nepřišel k rozumu, použijeme jiné prostředky. Ve škole by jistě nebyli rádi, že se věnujete zahraničnímu obchodu soukromě, viďte?“

Zavrtěl jsem hlavou. Vekslák v kožený bundě ďo mě strčil. „Vodpověz! Nahlas. Celou větou.“

„Nebyli by rádi. Měl bych průšvih,“ řekl jsem. Připadal j sem si j ako ve snu. Zdálo se mi, že j sem se naj ednou ocitl někde jinde.

„Vyhodili by vás,“ řekl neviditelný šéf. „A možná

1 zavřeli. Takže jsme domluveni, viďte?“

„Ano,“ řekl jsem. Už mě nikdo nemusel pobízet. „Nepolezu vám ďo zelí.“

„To jsem ráď,“ řekl šéf. Nastartoval. Oba veksláci se usmáli. Já taky – a oďďechl jsem si. V nejhorším si najdu kšefty někďe na ulici.

První rána přišla bez výstrahy. Od blonďáka. S modrýma očima. Co vypadal tak sympaticky. Vyšil mi ji na solar, a když jsem s heknutím sklapnul jako zavírací kudla, narazil jsem bradou na jeho koleno. Druhý mě udeřil někam za ucho. Země se se mnou zatočila, nebe se ocitlo tam, kde bývá země, někdo po mně hodil nějakou kládou nebo čím… na víc jsem se nepamatoval.

Slunce mi svítilo do očí. Ležel jsem na zádech, ruce rozhozený, jako kdyby mi brali míru na kříž. Celý tělo mě bolelo. Na zemi do mě nejspíše ještě kopali. Kopejte do veksláků i na zem spadlých… Opatrně jsem si ohmatal obličej. Rozseknutý ret, jinak nic. Opuchlým jazykem jsem spočítal zuby. Zaplaťpánbů, všechny. Kapesníkem jsem přejel tvář a čelo. Žádná krev. Prostě odborníci. Věděli, kam udeřit, aby to hodně bolelo a nezůstaly viditelné stopy. Takhle se zdálo, že jsem se namazal a párkrát sebou seknul.

Prohledal jsem si kapsy. Občanku mi nechali. Peněženku taky. Prázdnou. Deset tisíc bylo v tahu. V portmonce se krčila opuštěná stokoruna. Asi na taxíka.

Silnicí jsem táhnul ku Praze. Zkoušel jsem stopovat, ale kdo spatřil můj obličej, šlápnul na plyn. Po hodině jsem se dostal na periférii – už se stmívalo – a chytil taxíka. Dročkář si mě prohlíd, alkohol ze mě netáhnul, a povídá: „Domů, nebo na fízlárnu?“

„Domů.“ Dal jsem mu adresu, a protože pořád čekal, povídám: „Ještě ses nepopřál kvůli holce?“

Oddechl si. „Jo tak. No jo. To jo. A jak!“ Zasmál se. Pak už jsme mlčeli. Stálo to devět pětek. Chlapci byli profíci i v tomhle ohledu.

Nejspíš je pravda, že čert dělá na hromadu a smůla se dostavuje v sériích. Proti troše smůly by člověk nic nenamítal, už jsem pochopil, že jenom falešný hráči pořád vyhrávají – než je někdo sejme. Občasný neúspěchy mě nepřekvapuj ou. Občasný neúspěch je ovšem slabý slovo pro vystižení mý situace.

Už ve dveřích jsem slyšel, jak Renata řve. Lekl jsem se, že ji zmlátili taky.

„Kdo to byl?“ Chtěl jsem vykřiknout, ale bolela mě huba, tak jsem to jen ucedil.

„Dyť ho znáš,“ zavzlykala. „Já o něm taky víc ne vím.

„Kterej to byl?“ zeptal jsem se znova. Prohlédl jsem se v zrcadle. Už jsem se nedivil, že mě nikdo nechtěl vzít a že se taxíkář ptal, jestli nechci na fízlárnu. „Blonďák, nebo ten druhej?“

Přestala brečet. „Jakej blonďák? Přece…“ Teď jí došlo, jak vypadám. „Ježišij co se ti stalo?“

„Na mě se teď vykašli. Co ti uďělali? Vyhrožovali ti? Neublížili ti?“

„O čem pořád mluvíš?“ zaječela. „Ten hajzl tě okrad!“

„Okrad? Tady taky? Kdo?“

„Kdo asi – ten tvůj pan inženýr! Ten hajzl! Ten podvodník! Normálně jsi mu naletěl!“

Musel jsem se posadit. Rotter! Třicet tisíc v prdeli… a nakonec za to snad můžu já! Typický, viďte? Když něco vybuchne, nakonec za to může mužský. Že ona si všechno vymyslela, ona mě s panem inženýrem seznámila, ona žebrala o třicet kolíků, protože to je tutáč…

„Počkej,“ povídám. „Uklidni se.“ Jestli někdo potřeboval uklidnit, byl jsem to já. Nej radši bych ji zfackoval. „Uklidni se…,“ opakoval jsem a pak ve mně bouchly saze a zaječel jsem: „Jak ti je moh ukrást? Ty krávo! Vždyť ste k němu jeli do kvartýru!“

„Neřvi na mě, jo?“ Utřela si slzy. „Jeli jsme k němu, jenomže mu cestou začal zlobit motor.“

Chytil jsem se za hlavu. „A tys mu nechala peníze v autě a…“

„Co já mu měla nechávat? Tys mu je přece strčil do ruky!“

„A on mi dal klíče a já je dal tobě.“

„Tak si je vem a zkus podle nich ten kvartýr najít!“ hodila jima po mně. Zvedl jsem je z podlahy a pro-hlíd si je. Normální tři klíče. Fabky. Od domu, od bytu a ještě k něčemu. K výtahu nebo od sklepa.

„Víš co, řekni mi to ještě jednou a podrobně.“ Nalil jsem koňak. Napila se, zakuckala, dostala herdu do zad a potom mi celkem souvisle vylíčila fintu, na kterou jsme naletěli.-Musel jsem uznat, že „pan inženýr“ to měl prokoumaný dokonale, klaplo by mu to, i kdybych jel s nimi a koukal mu na prsty.

Cestou se jim porouchal vůz. „Kuckal,“ popsala Renata choď motoru. Museli vystoupit, pan inženýr se díval na hodinky a vztelal se. Taxík v nedohlednu. To je v Praze běžný. Navrhl – protože se mu vůz „porouchal“ u stanice metra – že k němu sjedou krtkáčem. Bydlí na Jižním Městě. Čekali na nástupišti, a když přijel vlak z opačný strany, na někoho zamával. „Moment,“ řekl a šel k nějakýmu človíčkovi, který vystupoval. Renata se na ně dívala, viděla, jak spolu hovoří, náhle se ozvalo „ukončete nástup, dveře se zavírají“ a pan inženýr naskočil do vagónu. Souprava se rozjela a Renata zůstala stát na nástupišti bez peněz, s klíčema, kterýma si teď můžeme po večerech cinkat.

„A tos nemohla chytit toho člověka, co se s ním vybavoval?“

Vysmála se mi do obličeje. „Myslíš, že jsem úplně blbá? Samozřejmě, že jsem ho hned chytila, chtěla jsem na něj zavolat esenbáky, ale ten chlap pana inženýra vůbec neznal, prej se ho jenom vyptával, jak se dostane na Hlavní nádraží, že jez venkova a nevyzná se v Praze…“

Dívali jsme se na sebe a mlčeli. Potom mě něco napadlo.

„Ale – vždyť víš, jak se jmenuje. A nějak ses k němu dostala. Říkala jsi, že jeden člověk od vás z práce…“

„Už jsem za ním byla. Znal pana inženýra jenom z vinárny. Jednou spolu seděli a začali se bavit a ten Rotter povídal, že jede do ciziny a nebude potřebovat garsonku, a Míla si vzpomněl na mě a…“ Rozbrečela se. Už mě její slzy začínaly nudit. Já přišel o víc a nebrečím. „Dal mu moje jméno a telefon a pan inženýr mi zavolal sám…“

Všechno bylo jasný. Kdyby mi tohle řekla na začátku, mohl jsem si „pana inženýra“ oťuknout, zjistit, kde bydlí a co dělá – i když si myslím, že zaměstnaný nikde nebude. Takhle mi zbývala poslední šance: „Zapamatovala sis aspoň číslo auťáku?“

Zavrtěla hlavou.

„To tě nenapadlo vyběhnout z metra a zapsat si ho?“

„Napadlo. Šla jsem se podívat nahoru, tam, co zaparkoval.“

„A co?“

„Nic. Žádný auto tam už nestálo.“

Pan inženýr nebyl sám a myslel na všechno. Uměl v tom chodit. Aby ne, když za necelou hodinu vydělal třicet tisíc. Mých třicet tisíc! A co horšího – nemohl jsem si dovolit jít s tím na Bezpečnost…

Prostě profík. Mám rád profíky. Nejradši studený.

Dřív jsem věci bral, jak přicházely. Nalajnoval jsem si cíl a říkal jsem si: nějak bylo, nějak bude. Pohoda. Teď nevím, čeho se bojím víc: jestli toho, co se stalo a už se neodstane, anebo toho, co teprve přijít má. Co je nejistý, zahalený mlhou a právě tou nejistotou děsivý. I když… nejsem si jist, jestli by můj strach byl menší, kdyby hrozba měla konkrétní podobu.

Během jedinýho dne mi ze všech perspektiv zbyly jenom dluhy a Renata. Z takových ran osudu by se zbláznila i otrlejší povaha. Ajá moc drsnej nejsem. V podstatě spíš slušňák. Aževeksluju-noco, dělá to kdekdo. Kšeft nemá s morálkou co dělat. Zkuste místo toho dát do obchodů všechno tuzexový zboží a cizincům v bance dávat za jejich valuty stejně jako černý trh a uvidíte, jak během jedinýho dne veksláci zmizí jako pára. Jenže tu-zexy a tvrdý valuty jsou realita, a stejná realita jsou proto veksláci a šmelkové. Já osobně nikoho nepodváděl. Cizáci dostali slušně zaplaceno, svoje prachy tady utratili, takže vlastně podpořili naše hospodářství, já jejich valuty prodal naší bance a bony jsem zase střelil lidem, co na ně mají, a co tudíž svoje peníze namísto tezauri-zace pustili do oběhu. Patřím k těm, co dělají pětinu miliardovýho obratu firmy Tuzex. Možná jsme amorál-ní, ale ekonomicky nutný.

Tohle všechno se prostě odehrává v paralelní ekonomický struktuře, která jako kdyby s normální společností neměla nic společnýho. Jako jiný rozměr, jiná dimenze ve sci-fi: existuje současně s naší, ale je autonomní a pouze v některých bodech prolíná naším životem.

Zase jsem se zapovídal. To kvůli těm řečem o morálce. „Kopejte do veksláků i na zem spadlých…“ Kluci v hospodě, od kterých bych to nečekal, mají stejný názor. Ne všichni: výčepní, Emil a podobný samozřejmě říkají: žít a nechat žít. Ale ostatní na veksláky hází bláto, jako kdyby za všechno mohli. Přitom jsou jenom produkt konkrétních společenskoekonomických vztahů. Jenže tihle pivní revolucionáři nenávidějí každýho, kdo má víc než oni. Ačkoliv… musím uznat, že v jednom /když vynecháme prostou závist neschopných a líných/ mají pravdu: na začátku každýho velikýho majetku obyčejně stojí nějaká lumpárna, Projděte se po Praze, prohlídněte si ty vily, mercedesy před nima, podívejte se na chalupy, zařízení bytů…, kdo si na to může ušetřit korunku po korunce z poctivý práce?! Kdepak, všechno je nakradený – buď přímo, nebo šikovněji, třeba zneužitím postavení, funkce. Všichni to o nich vědí, a nikdo na ně nemůže. U nás se za krácení – ale co krácení, prostě neplacení daně z majetku nezavírá. To jsou zlozvyky zlých kapitalistů. Takovéj pan Dlask: když ne bude krást okatě, může vršit milión k miliónu bez obav, že na něj někdo skočí. Určitě si socialismus pochvaluje, protože nikde jinde by se tak dobře neměl. V kapitalismu by jako soukromník riskoval, musel investovat, platit krvavý daně, hádat se s odborama, chovat se k zákazníkům podlízavě. Tady je pán, riskovat ani investovat nemusí nic, jenom líže smetanu. A daně platí z platu, kterej má nanejvýš na tuzéry a na svačinu. Ačkoliv i tu má zadarmo… A když zavře krám, ocitne se ve svým vlastním světě: v něm žádný BSP neexistujou, v něm platí jiný zákony. V něm se pije skotská a francouzský víno, televize slouží jen jako monitor pro video, na kterým běží nejnovější západní filmy a porno.

Takových jsou desetitisíce. Někdy mám dojem, že socialismus je něco jako zboží vyráběný pro tuzemsko, určený těm blbečkům, co si honí triko ve fabrikách a makají, až se z nich kouří. Moc za to nedostanou, takže se musí spokojit s lacinějším zbožím podřadný kvality. Privilegovaná menšina žije ve vlastním světě, v tom vyráběným na export. Můžou si to dovolit. Nenadřou se, takže mají čas svýho bohatství užívat. Chtěl bych mezi ně patřit. Chtěl bych žít život koupený v tuzexu.

Dvě novinky:

Renata má za sebou potrat. /Na mý situaci to však nic nezměnilo.

Ivanka se uzdravila. Jednou se uzdravit musela, a pror tože jsem smolař, stalo se to v nejnepříhodnějším okamžiku.

Zavolala v úterý dopoledne. Prý co je se mnou. Na dva dopisy jsem neodpověděl, do školy na přednášky taky nechoďím.

„Odkud voláš?“ zeptal jsem se. Vždycky je lepší ptát se, když nechceme odpovídat.

„Ze školy. Byla jsem na cvičení.“

„Ty už jsi v Praze?“

„Od včerejška. A nevím, co s tebou je.“

„Jsem marod. Teda-byl jsem marod,“ upřesnil jsem, aby nechtěla přijít a ošetřovat mě. Situace k zešílení. Ivanka byla jediný, po čem jsem toužil, a současně jediný, co si momentálně nemůžu dopřát. Renata sice ještě nepřišla z práce, ale všechny věci měla v bytě.

„Jsi nemocný? Vždyť jsi mi nic nenapsal!“

„Nechtěl jsem ti přidělávat starosti. Ostatně, nic tak moc mi zas nebylo.“

„S čím jsi ležel? Ve škole říkali, že ses neukázal skoro měsíc.“

„Něco se žlučníkem.“ Byl to žlučník? Zaboha jsem si nemohl vzpomenout, co mi doktor napsal za diagnózu.

Hovor trval téměř hodinu. Říkali jsme si, že se máme rádi a jak se nám po sobě stýskalo. Přesto jsem z jejího hlasu cítil závan zklamání, chladu či roztrpčení. Ode všeho trochu. Zřejmě si svůj návrat představovala jinak. Já taky. Nakonec jsme se smluvili na večer: v šest před Blaníkem.

Renata se vrátila, když jsem se holil. Dny po katastrofě s Rotterem byly dramatický. První noc se chtěla trávit. Rozsvítila v koupelně a nechala otevřený dveře, abych na ni viděl. Natočila do kelímku vodu a z kabelky vytáhla nějakou tubu: nasypala si plnou hrst tabletek a chystala se je spolknout. Vyskočil jsem jako zajíc. Tablety jsem jí vyrazil z ruky. Bránila se a ječela: „Nech mě! Já už nechci žít! Já ti zkazila život, já jsem tě připravila o peníze! Nech mě umřít!“

Zfackoval jsem ji. To tak – mrtvola v bytě, vyšetřování, esenbáci…, jestli chce umřít, tak jinde! Uklidnila se a brečela mi na rameni. Potom v posteli – musel jsem si k ní lehnout, měl jsem strach, aby pokus neopakovala –, mi plakala nejdřív na prsou, potom na břiše a potom…

Ráno jsem měl opět nepříjemný pocit, že jsem lidem za kašpara. Celá „sebevražda“ byla samozřejmě jen komedie. Demonstračka. Kdyby se chtěla zasebevraždit, nedělala by to tak okatě. Chtěla mě donutit, abych řekl, co jsem v daný situaci říct musel: že mi vůbec nic nezkazila a že se na ni nezlobím.

Mám ji na krku a cítím, že si ze mě dělá majeteček. Jako teď: kouká, jak se holím a potom si natírám tvář kolínskou.

„Ty někam jdeš?“ Jenom ženská může položit podobnou otázku.

„Jo. Na rande.“

Zasmála se. „To je prima. Taky mám rande.“

„Doufám, že ne kvůli bytu.“

Urazila se. Byla to přece výhradně moje vina! Kdybych nebyl“ důvěřivej hejl a trochu si pana „inženýra“ oklepnul, kdybych se na ni nevykašlal a nevydal mu ji napospas, kdybych mu nedal peníze předem… I to patří k nový Renatě. Zpočátku se chtěla trávit, když jsem ji „zachráněním“ vzal na milost, můžu za všechno sám.

Anebo je to všechno jinak? Můžu zá všechno sám, protože jsem naletěl na divadýlko s prášky? Nevím. Konečně, je to jedno.

„Jdi na rande,“ povídám. „Potřebuješ se rozptýlit.“

Sedla si a dívala se, jak si vážu kravatu. Made in England. Sedmdesát bonů.

„Fakticky máš rande?“ Vrtalo jí to hlavou.

„Mám rozjetej kšeft, beruško. Dneska se to dohodne. Musím vypadat jako džentlas, protože z toho můžou bejt velký prachy. Však víš – šaty dělaj člověka. Dobrej byznys nikdo šupákovi nepřihraje.“

„To budete jednat v Jaltě?“

„V Intercontinentalu.“ Prošel jsem středem a nechal ji přemýšlet.

Ivanka přišla jen s desetiminutovým zpožděním. Vypadala tak svěže a krásně, že jsem měl chuť lehnout si na chodník, vypláznout jazyk a výt touhou jako opuštěný pes.

„Ani nevíš, jak jsi krásná…,“ řekl jsem potichu.

„Hm. Zato ty jsi se změnil.“

„Jsem mužnější?“

„Ne. Nějaký… prostě jiný. Jinak oblečený… dřív jsi chodíval v džínách a v bundě.“

„Vydělal jsem si na brigádě nějaký prachy.“

Šli jsme si sednout do grilu. Objednal jsem večeři. Měl jsem na sobě světle hnědý flanelový kvádro. Západoněmecký. Boty Salamandr. Italskou košili. O anglický kravatě jsem už psal. Nevypadal jsem nejhůř. To, co jsem měl na sobě, obnášelo nejmíň sedm papírů.

„Chodíš na brigádu? Když ]si byl nemocný?“

Zasmál jsem se. Byla to docela příjemná brigáda: překládal jsem nějaký věci z angličtiny. „Rychlovka, chápeš? Takže slušně zaplatili.“

„Proto ses hodil marod?“

„Ne! Fakticky jsem byl nemocnej – ale nebylo to nic hroznýho. Jenom jsem musel bejt doma, tak jsem využil volna a makal.“

Jedli jsme mlčky. Podnik byl plný. Turisti. Cizáci. Štětky, co se tváří jako dámy, a dámy, co chtějí vypadat jako štětky.Někdy jsou k nerozeznání.Šmelkové a veks-láci všeho druhu. Dva tři mě pozdravili. Tvářil jsem se, že je nevidím.

„Nezajdeme si večer někaní.“ zeptal jsem se po jídle. Podívala se na hodinky.

„Musím se učit. Dnes ne.“

Chvíli jsem ji přemlouval. Zřejmě málo přesvědčivě. Jako kdyby mezi námi vyrostla nějaká zeď a já nevěděl, jak ji zbořit.

„Mám ti zavolat taxíka?“ zeptal jsem se venku.

„Taxíka? Ty se mnou nepojedeš?“

„Říkala jsi, že holky pokoje jsou doma…“

„Kdo mluví o pokoji. Snad mě aspoň doprovodíš.“

Stáli jsme pak před kolejí, líbali se skryti keřem, zeď mezi námi opět zmizela, Ivanka se ke mně tiskla, cítil jsem, jak se chvěje a je celá rozpálená, tváře jí hořely, něco šeptala, dodal jsem si odvahy a strčil jí ruku pod svetr. Neměla podprsenku a nebránila se. Vytrhla se, až když někďo šel: upravila se a ďala mi pusu na tvář.

„Kdy přijdeš, Míso?“

„Zítra.“

„Na přednášku?“

„Ne. Odpoledne ještě musím do špitálu. Na vyšetření. Ale zase večer, jo?“

Vzďuch teple voněl syrovou jarní půďou. Stromy rašily. Lidi věnčili psy. Kolem jela žlutobílá škoďovka Veřejný bezpečnosti. Neony pouličního osvětlení pomrkávaly. Okna koleje žáhla do tmy. Náhle jsem zatoužil žít s kamarády v jednom z těch pokojů, dělit se s nimi o trochu místa, jednu skříň, chléb a sny. Nebýt sám.

Jenomže já sám byl a mý sny už byly takový povahy, že žádný svěřování nepřicházelo v úvahu.

Je načase objasnit některý události, o kterých jsem zatím pomlčel.

Po debaklu s garsonkou a vekslem jsem byl na dně. Navíc mě obden stíhaly telefonáty a telegramy z Dera-ta. V ďen, kdy mý zoufalství vrcholilo, jsem se na chodbě našeho domu srazil s domovnicí. Světlo opět nefungovalo.

„Už ste to slyšel, pane inženýr?“ Tituluje mě pane inženýre, ačkoliv jsem jí vysvětlil, že ještě inženýrem nejsem, že teprve studuji. Paní Mráčková je však ze staré školy.

„Co? Zase někdo ukrad žárovku?“

„Žárovku! Pane inženýre! Vykradli pana doktora Rajchla!“

Vida! Doktor Rajchl je zubař z posledního patra.

„Vzali toho hodně?“ Měl jsem sice vlastní problémy, ale nic člověka tak neutěší, jako když zjistí, že není v neštěstí sám.

„Zdali! Za sto tisíc! Nejmíň!“ zašeptala Mráčková. Naklonila se ke mně. Páchla cibulí s česnekem. „Že snad doma měli nějaký dolary a zlato. To víte – zubař… Jeho paní mi povídala, že to o těch dolarech nemohli esenbákům povědět, protože by je nakonec ještě zavřeli. Oni se v létě chystali na dovolenou do ciziny…, tak jako šetřili.“

Poodstoupila a dívala se, co to se mnou udělá. Pokýval jsem hlavou, že to teda pro pana doktora je nepříjemný, neboť valuty se skutečně doma přechovávat nemají, a tudíž od pojišťovny za svý dolary těžko něco dostane. A paní Mráčková se zářivě usmívala a já pochopil, že má radost.

Něco mi však vrtalo hlavou. „Prosím vás, paní správcová, a jak je mohli vykrást? Oni někam jeli? Já pana doktora ještě včera viděl.“

„Kam by jezdili? Byli v práci. Vykradli je za bílýho dne!“ Spráskla ruce. „Copak nečtete noviny? Dyť je to málem obden – že někoho vykradou.“

„Přes den? V domě jsou přece nájemníci… vy tu jste…“

„No a co?“ vyštěkla. Tušila, kam mířím. „Já nemůžu nikoho kontrolovat. To není jako před válkou. Sem si vleze kdo chce. V prvním patře sou kanceláře… a Rajchlovi bydlej až pod půdou!“

Nasupeně odkráčela. Ale pravdu měla: v komoře jsem vydoloval starý noviny a prohlédl si Stíny včerejška. Bytových vloupání požehnaně. Posadil jsem se a přemýšlel. Najednou jsem jako na dlani viděl možnost, která by mě mohla vytáhnout z louže – za předpokladu, že by mě neutopila docela.

Podívejte se, nechci se dělat lepší, než jsem. Ale člověk se nerodí jako zloděj. Úctu k cizímu majetku v sobě má zakódovanou v genetickým odkazu tisíciletí. Je to práh, který musíte vědomě překročit. Veksl je jenom kšeft. Kšeft v sobě naopak máme zakódovaný taky. Proto se i v socialismu tak těžko vymycuje. Krádež je něco jinýho.

Jenomže – je krádež a krádež. Okrást chudáka je lumpárna. Okrást někoho, kdo si svůj majetek sám naklad, a zachránit se tak před kriminálem, jehož hrozba nad várna bez vaší viny visí… Právně je to jednoznačný, ale morálně?

Ne že by mě tahle sofistika beze zbytku přesvědčila, přinejmenším však tvořila štít, chránící svědomí. I ten nejslušnější člověk je schopný všeho, jestliže si takový štít vytvoří, jestliže svý činy zdůvodní tak, aby přesvědčil sebe sama.

Teď už se jednalo pouze o dvě věci: koho okrást a jak to provést. Kandidátů,co by vyhovovali mým morálním zásadám, byla řada: výčepní Eda, barman Emil, různý šmelkové… a pan Dlask. Další se jistě vynoří sami. Hlavně když budou splňovat jistou podmínku, která mi bleskla hlavou při jedny zmínce paní Mráčkový.

Dlouho jsem pak uvažoval o technický stránce. Jít do toho sám a bourat dveře nějakým beranidlem mi připadalo primitivní a taky to vylučovalo onu geniální fintu. Takže přibrat parťáka odborníka. Jenže koho? Jediný člověk od fochu, o kterým vím, je jistý Lohák od nás z hospody: třikrát trestaný zloděj. A taky bonzák…

Až v noci, těsně před usnutím, jsem dostal ten pravý nápad. Byl v něm kus dějinný spravedlnosti. Protože když mě ten mizera Lájoš dostal do srabu, tak mi teď pomůže vyhrabat se z něj!

Starý pravidlo doporučuje důkladně se na každý závažný rozhodnutí vyspat. Aby pak člověk pozdě nelitoval a nehonil bycha. Noc se rozplynula a moudřejší ráno mi řeklo, že jsem měl dobrý nápad. Vyjel jsem k Deratu a nahlídnul do hospody, jestli tam Lájoš nesedí a nečeká, koho by zase přivedl k úpadku.

Neseděl. V lokálu jak vymeteno, jen dva chlapi v montérkách svačili guláš. Hostinský myl sklenice.

„Pane vedoucí,“ povídám, abych mu zalichotil. My si potrpíme na řídicí funkce. „Pane vedoucí, pamatujete se na toho cikána, co sem někdy chodil?“

Chvíli si mě prohlížel. „Jestli myslíte Lájoše, tak toho znám,“ připustil.

„Jo. Toho. Já pro něj něco mám. Dlužím mu prachy. Nevíte, kde bydlí?“

Pokrčil rameny a zabručel, že někde za Rokytkou, ale kde přesně… tady projde lidí, každej něco žvaní, on radši neposlouchá, je to jistější.

Chtěl jsem odejít, když se do hospody vevalila čtveřice metařů. Tři chlapi a jedna baba. Tlustá a ožrala.

„Počkejte!“ zastavil mě hostinský. „Ferenc se s tim vašim térákem kamarádil. Ferenc!“ zavolal.

K výčepu se přikolíbal mohutný starýchlap s brejle-ma ve stříbrný obroučce, negerskýma pyskama a knírem. Chyběly mu přední zuby.

„Ferenc, kde bydlí Lájoš?“

„Žádnýho neznám. Já nikoho neznám.“ Měl mě za fízla.

„To je jeho kámoš,“ řekl hostinský. „Makali spolu v Deratu.“ Podíval se na polici, kde stály láhve s lihovinami. Pochopil jsem.

„Dejte tady pánovi velkýho ruraa.“

Vypil, utřel si knír a dal mi adresu.

Bydlel skutečně za Rokytkou, úplně na periférii. Tohle snad ani nebyla Praha. Paneláky sem ještě nepronikly. Kdesi se rybinou hlásila řeka, silnice byla zaprášená a tráva kolem cesty zvadlá.

Hledal jsem ulici V koncích.

Stály v ní jen tři domky. Lájošův byl poslední. Potřeboval novou omítku, vyspravit střechu, natřít okna, vyměnit okap. Potřeboval by nejspíš znova postavit.

Za polorozpadlým plotem řval pes. Velký a zlý pes. Sice byl uvázaný na řetězu, ale řetěz vedl k drátu, na-pjatýmu přes celý dvorek. Řetěz se skřípěním popojížděl a pes řval. Nevím, jak se zahánějí zlí psi. Kšá se volá na slepice. Na psy snad kuš.

„Kuš!“ křiknu a zkusím pokročit k rozviklaný brance. Řetěz na drátu popojel až na konec a pes se předníma tlapama opřel o kliku. Slintal a z huby mu smrdělo. Ne-štěkal, jen vrčel, cenil zuby a oči mu svítily, jako by se nemohl dočkat čerstvýho masa.

Snad bych tam tvrdnul do večera, kdyby se v okně neobjevila Lájošova hlava.

„Pán inžinier!“ vyřítil se ven. „Nože chotě ďalej. To je od vás věru pěkné, že stě přišli za stará cigán.“

Povídám, že bych šel docela rád, ale bojím se psa.

„Psa? Ale veď on nič neurobí!“ řekl Lájoš, ale neznělo to moc přesvědčivě. Nehýbal jsem se, tak psa kopnul, pes zařval a odplížil se doboudy. Lehnul si dovnitř, oči mu hořely jako řežavý uhlíky, z huby mu visel jazyk. Koukal, jak jdu dovnitř, a bylo znát, že kdyby to záviselo na něm, zůstal bych za plotem.

Netrpím rasovými předsudky. Nezajímá mě barva kůže. Koukám, co je pod ní, uvnitř. Víc než cikorky nesnáším svině a blbce. Atavistický předsudky však v podvědomí zůstaly a fungujou v každým z nás. Prostě a krátce: docela mě zajímalo, jak žije taková dvanáctičlenná cikánská rodina, protože šlo o jev, který se vymykal kulturním tradicím a hodnotám mý vrstvy. /Kecám: byl jsem zvědavej, jestli uvidím to samý, co nám nabízejí propagandistický televizní záběry černošských skunů – nepořádek, křik, smrad, nafouklá bříška, hladový, uslintaný děti…

Kuchyň připomínala kuchyň mý babičky. Ne tý mrtvý, pražský, ale tý druhý, venkovský. Bydlí v podobným domku. Velký stůl s květovaným ubrusem chráněným igelitem, pod oknem lavice s polštářkem, kachlový kamna, na kterých bublaly dva hrnce.

Lájošova žena byla stará, tlustá a veselá. Utřela si ruce do zástěry a podala mi dlaň. Měla ji hrubou a popraskanou. „Vítám vás, pane inžinýre. Lájoš mi o vás moc vyprávěl.“ Hovořila česky s nepatrným slovenským nebo maďarským přízvukem. Letmo pohlédla na hrnce. I tenhle pohled si od venkovský babičky pamatuj u. Vždycky říkávala, že se má vařit o jednu porci víc. Kdyby někdo přišel na návštěvu. Jenže babická vařila jen pro tři krky. Tady jich je dvanáct – každý další už je znát.

Rozhlížel jsem se. Čisto, klid a ticho – pravý opak představy, jakou jsem si na základě Láj osových řečí a nářků učinil.

„Kde máte děti, Lájoš?“

Něco zabrumlal a mávl rukou. Deziderová se mé otázky hned chytla. Vtlačila mě na židli a z kredence přinesla veliké album.

„Choď s tými fotkami!“ zařval Lájoš, ale utřela ho pohledem. I u cikánů asi doma vládne ženská.

„Však se pán inžinýr rád podívá, že, pane inžinýre?“

Vzali jsme to od začátku. Slovensko, vesnice, kde bydlívali, jejich kůča, svatba, krtiny, děti v kolíbce… Fotografií bylo moc, dítě jako dítě, mechanicky jsem kýval, že to je zajímavý, a zmocňovala se mě apatie. Občas jsem kradmo juknul na Lájoše. Bručel si pod fousy, krčil se, ošíval, a hlavně se vyhýbal mýmu pohleďu. „Moment,“ zastavil jsem Deziderovou, která chtěla obrátit stránku. Na veliký barevný fotografii stál Lájoš s manželkou, oba v hodobožovým, a kolem čtyři osmahlí pořízkové.

„Kdo to je?“

„Naši,“ řekla cikánka hrdě, „Lájoš“ – ukazovala prstem – „Laco, Imro, Jožka.“

„Kde jsou ostatní?“

„Myslíte vnoučata?“ začala listovat albem.

„Idzem von,“ povídá Lájoš. „Akosi som smeďný.“

„Jen seď!“ okřikla ho a Lájoš se vrátil na lavici. „Pán inžinýr se sem vláčel lán cesty, a ty bys…“

„A ty lenem fotky a fotky!“ vybuchl. „Sto rázy som ti žíkal, aby si…“

„Počkejte,“ začalo mě to zajímat, „nemyslím vnoučata. Další ďěti. Těch deset.“

Vykulila oči. „Deset dětí…?“ protáhla nevěřícně. „Kde bych vzala deset dětí? Ty čtyry kluci mi stačili. Copak je schopnej uživit deset dětí?“

Podíval jsem se na Lájoše. Uhnul pohledem a zamumlal: „Veď som hovořil, že čítať písať něviem.“ A než jsem stačil něco říct, rychle dodal:“Rátať tiež něviem.“

Najednou v něm bouchly saze. Vyskočil a spustil cikánsky. Deziderová jen vzdychla, sklapla album, ani se na nás nepodívala a vykolébala se z kuchyně.

„Baba…,“ zabručel Lájoš. „Tárať a tárať – to vedia.

Mlčel jsem. V duchu jsem si nadával do volů. Takhle naletět! Ne že by to na mý situaci něco měnilo, ale nikdo nemá rád, když je někomu za křena.

Lájoš z příborníku donesl láhev rumu, nalil mi pořádnou dávku do kafe a sám si dal loká. Prozaicky se zeptal:

„Mátě robotu, pán šéf?“

„Jaks na to přišel?“

„Prečo bystě ináč chodil? Pozerať fotky? Dzeci rátat? A kdo by bol zvědavý na stará cigán? Ale dobré, že stě přišli: som už starý…“

„Na kopání pankejtů, co?“

„Hej,“ přisvědčil vážně. „Na kopání som starý. A kdo má terazky v Praze sljepku lebo prasca?“

„Co bys dělal s prasetem?“

„Sviňa je dobrá…,“ řekl zasněně.

Vrtěl jsem nad ním hlavou. Důvod, který mě sem přivedl, sice nedovoloval odsuzovat etickou stránku jeho tužeb, ale nemohl jsem nemít pochybnosti o stránce praktické. Dneska přece už nikdo prasata nekrade. Nevyplácí se to. Chytili by ho, a dát se zavřít kvůli praseti…

„Ja som zo starej školy, šéfko,“ pokrčil rameny. „Starého somára nový kúsok nenaučíš. Ja viem už lenem ko pať pangejty lebo krasť sljepky a svinu!“ O trávení nutrií taktně pomlčel. Rozhovor mě začal zajímat. Vlastně jsem o něm nic nevěděl.

„Hele, Lájoš, kolikrát jsi vlastně seděl?“

„Hohó!“ zasmál se hrdě. „Zo děsať rázy!“

„To jsi teda slavnej!“ řekl jsem znechuceně.

„Bol som,“ odpověděl skromně. „Raz o mně vraj aj v novinách písali. Lebo som ukrad svinu, čo malá ísť na výstavu. Dobrá bola… oj, věru výstavná!“

„Nech toho, je mi z tebe do breku. Víš, kdo je frajer, Lájoš?“

Mlčel. Zřejmě chápal, že jeho za frajera nepovažuju.

„Frajer je takovej člověk, o kterým v novinách nikdy nepsali – protože policajti o něm nemaj potuchy. Chápeš?“

„Mňa spoznali všeci četníci.“

Blbec. Ale co můžu dělat. Snad mě nepodtrhne. O morálce má představy sice primitivní, ale tím bytelnější.

„Lájoš, umíš otvírat dveře?“

„Hej. Čítať písať něviem, ale kokot som nený.“

„Zamčený dveře,“ povídám trpělivě.

Pokrčil rameny. „Keby som mal kluče…“

„A kdybys neměl?“

„Keby som kluč neměl,“ odpovídal celou větou, „keby som neměl, potom by som otvořiť nevěděl.“ Podíval se na mě a dodal: „Ale opýtal by som sa Ferka.“

„Koho?“

„Ferko je syn brata mojej baby. Ako se to po česky povie?“

„Synovec.“

„Hej. Synovec. Je to machor. Zo dva rázy už bol na Pangrácu.“

„Taky krade slepice?“

Lájoš se zasmál. „Nie. Ale vie šikovně otvárať dveře…, aj cudzé.“ Znovu se zasmál. „Predovšetkým cudzé – veď prečo by takto otváral svoje, keď má od nich kluč, nie?“

Tohle se mi líbilo už víc, ale hlodala ve mně obava z holportu. Lájoš se na mě pozorně díval. Oči mu svítily – nevím, jestli po rumu nebo radostí, že opět budeme pracovat společně.

„Mám sa Ferka opýtať?“

„Dobře. Zeptej se ho. Ale, Lájoš – bacha! O mně ani slovo!“

Se širokým úsměvem zavrtěl hlavou.

„Samozřejmé, šéfko. Aj je som svinu nejračej zožral sám.“

Včera večer opět v hospodě, abych nemusel poslouchat Renatiny nářky nebo Ivančiny otázky.

Kluci kolem vedli obvyklý řeči. Instalatéři se hádali s doktorem o fotbale, automechanik Jirka se přel s redaktorem, jestli je lepší video systému Beta nebo VHS, skřeček Ríša, inženýr z ministerstva, pil jako o život a skřehotavě se smál vlastním deviacím, šofér Ervín si česal vlasy, aby byl ještě krásnější, a naříkal, že těch pět táců, co bere, je žebrota a že by si líp žil na Západě jako nezaměstnaný, Pinďa mumlal, že nemá ani na novou košili /na tácku mu pingl právě napsal jedenáctou čárku, dá si ještě jedno a půjde, to je jeho denní norma/, tichý alkoholik Přemek si čte knížku a pomalu upíjí, taky denně pod deset dvanáct nejde…

Jsou tu jako každý den všichni: řidiči autobusů, taxíkáři, učitelky, knihovnice, prodavači, inženýři, architekti, právníci, schizofrenní básník, filozof Míťa, produkční z televize, chybí jen barman Emil, asi má službu. Všichni počestní, každý si maximálně semtam zakšeftu-je. Nekradou. Protože krást, loupit a vraždit je snad už to jediný, co veřejný mínění netoleruje. Všechno ostatní je běžná norma.

Eda mi osobně přinesl pivo, aby mi pošeptal, že se u něj mám stavit. Jasně, potřebuje bony. Každý potřebuje bony. Já taky.

U výčepu jako vždycky plno. Tady je pivo nejlepší. Když točí Eda. Když čepuje Véna, jsou to patoky, a ne braník. Už to taky poznám. Všichni mě zdraví a já se zdravím s nimi: s muzikantem Bobym, soustružníkem Honzou, asfaltérem Tondou, malířem Pavlem, sochařem Pepou, šífákem Petrem, instalatérem Číčou. Zdraví mě ještě nějaký chlapík: kolem pětatřiceti, polopleš, džíny Pennýs, módní bunda. Nevím, kam ho zařadit.

Eda nám podává dvě velký vodky. Chlapík mě tlačí do rohu, kde nikdo neposlouchá.

„Eda mi říkal, že můžeš sehnat nějaký bony.“

Nedávno /to znamená teprve tehdy, když jsem se zařadil mezi štamgasty a získal tak právo na ochranu zákazníků/ jsem zaslechl, že Eda chodí obden ke zpovědi. Samozřejmě, že ne do kostela. Jestli podal hlášení i o mně… Povídám proto:

„Kecá. To byla asi dvakrát náhoda. Šejkové od nás z fakulty prodávali.“

„A nemůžeš se poptat, jestli neprodávaj zase? Nebyl bys škodnej.“

„Koukej,“ povídám tvrdě, „já s tím nešmelím. Jestli budou, tak ti donesu, zacvakneš mi tady jedno pivo a jsme vyrovnaný. Kolik by toho mělo bejt?“

Chvíli se rozmýšlel, rozhlídnu se kolem, olízl si rty a zašeptal: „Deset… tisíc…“

Hodil jsem do sebe vodku, otočil se k němu zády a položil skleničku na výčep. „Měj se, Edo. Dobrou noc.“

Chytil mě za rukáv. „Počkej. Neutíkej. Dáme si ještě jednu.“

Zavrtěl jsem hlavou, podíval se mu do očí a tiše, ale důrazně řekl: „Tak poslouchej. Já Edovi dvakrát dones pár stovek. To je všecko. Já s tím fakticky nekšeftu-ju. Jestli potřebuješ takovej ranec, tak jdi za veksláka-ma – nebo za někým, kdo byl venku a má konto. Kdybys chtěl na džíny, zeptám se našich kluků. Ale deset kolíků taky nikdo z nich nemá. Chápeš?“

Přikývl. A povídá: „Já dělám vedoucího v zelenině. Tady za rohem.“

Napohled nesmyslný slova, ale pochopil jsem, co tím chce říct: že je v balíku. Že mu na nějaký koruně nezáleží. Proč taky. Jak jednou říkal barman Emil, když vytahoval z kapsy stovku a roztrhnul ji: „No bože, dyť to sou jenom koruny!“

Dlouho jsme mlčeli, dívali se na sebe a každý si myslel svoje. Pak jsem lehce kývl. Zkusím to. Něco mě totiž napadlo – a byl to tak krásný a nápaditý nápad, že nad ním zaplesalo i moje svědomí.

Hodil jsem na ně loď. Jako na ženský.

Ivance se dál vymlouvám na doktory. Známý mi napsal nový potvrzení a doporučení na vyšetření. Jako. Pro ni, aby mi věřila.

S Renatou je to těžší. Co se vrátila ze špitálu, je jako vyměněná. O odchodu se už nezmínila – o garsonce taky ne. Proč? Můj kvartýr jí stačí. Pokusil jsem na to téma závist řeč: jako co chce dál dělat a tak podobně. Mlčky se na mě koukala a potom řekla, že v tuzexu viděla krásný kožený kostým. Patnáct set bonů. A dodala, že když jsem nebyl doma, asi třikrát telefonovali nějaký chlapi a ptali se, jestli už mám ty marky. Že to spěchá.

Nebylo ten večer dál o čem hovořit. Dostala svých patnáct set bonů a jistotu, že dostane všechno, co bude chtít. Včera večer dostala chuť na mě. Chodila po bytě jen v kalhotkách, já odvracel oči a vtloukal si do hlavy, že nesmím podlehnout, že mám jedinou možnost: ignorovat ji jako ženskou tak dlouho, až ji to otráví a najde si mužskýho a uteče mi. Jsem si říkal a ona se zatím šla osprchovat a vrátila se v noční košilce kousek pod zade ček, navoněná a růžová, přisedla si ke mně na gauč, hladila mě, já křečovitě k sobě tiskl deku, ale ona ji od– hrnula, stáhla mi pyžamo – „ne, prosím tě, ne, říkalas přece, že ještě nesmíš…1 – jenže Renata asi už měla moc velikou chuť na milování anebo uvažovala stejně jako já, a chtěla si mě proto posichrovat. Ležel jsem nehybně jako jednostěžník v bezvětří, Renata vzdychala a kroutila se a mazlila a najednou se zachichotala. „Už dávno jsem neměla banány…,“ povídá. Nerozmýšlela se a popřála si porci. Za pár vteřin jsem heknul, tělem se mi rozlila uvolněná únava a povídám: „Šmytec. Dnes už se mnou nic nebude. Dobrou noc.“ Chvíli protestovala a snažila se mi dokázat, že kde je chuť a dobrá vůle, tam se dílo podaří, ale měla to marný. Naštvaně šla spát.

Ráno jsem se vyvaloval v posteli, užíval bezpečí samoty a přemýšlel, jak dál, kde začít, co dělat. Z neveselých úvah mě vyrušil šramot ode dveří.

Tiše jsem vstal a po špičkách se odplížil do předsíně.

Mám dvoukřídlý dveře. Zvenčí na ně někdo tlačil, v mezeře u prahu se objevil kovový háček a obratně vyvlékl západku druhýho křídla.

Kurva! Konkurence! Rozhlíd jsem se po nějaký zbrani: vedle botníku ležely dřeváky, co Renata nosí podo-ma. Jeden jsem potěžkal v ruce. Byl akorát.

V předsíni je přítmí. Když dveře povolily a rozevřely se, zahlédl jsem jenom obrys hlavy. Rozpřáhnul jsem se a bacil. Zadunělo to. Škytnul a svalil se mi k nohám jako pytel. Žádný lupič, Lájoš. Na chodbě zahlučely čísi hlasy. Chytil jsem ho za ruce a zatáhnul do bytu. Těžký byl jak cent.

V koupelně jsem natočil sklenici vody a postříkal mu obličej. Nic. U srdce mi zatrnulo. Vchrstnul jsem mu do tváře plnou sklenici. Vyplaz jazyk jako dodělávající pes, zamrkal a potřás hlavou. Najednou vyskočil a sevřel pěsti v boxerským postoji. Divoce se rozhlížel. Ustoupil jsem mu z dosahu. Poznal mě, spustil ruce, zazubil se a ohmatal si bouli na hlavě.

„Tak ako, šéfko? Aký som?“

„Pěknej trouba. Moh jsem tě zabít, ty vole stará. Co to mělo znamenat?“

„Ferko,“ řekl.

„Ty ho máš s sebou?“ vyděsil jsem se. „Tys mu to vy-žvanil? Kdeje?!“

S úsměvem zavrtěl hlavou. „Som nený kokot. Veď som hovořil, že aj je svinu…“

„Vysyp to,“ přerušil jsem ho.

„Nyč som mu o vas nehovořil. Lenem som sa to od něj naučil. Každý dveře terazky otvorím.“

Odložil háček a místo něj z kapsy vylovil uzoučký šperhák z tenký, pružný oceli. Takovou planžetu. Opatrně ji strčil do zámku, přimhouřil oči /téměř jsem viděl, jak napíná uši/, něco cvaklo. Bylo zamčeno. Lájoš pokus opakoval. Po chvíli opět západka cvakla a dveře byly odemčený.

„Hentým otvorím všetky zámky. Potrebujem tysíc-ku,“ dodal prozaicky. „Ten bazmeg je bohovsky drahý. Ferko něchcel predať.“

Věnoval jsem mu smetanu.

„Kúptě si nový zámek. Henten je pre somárov a malých dzecí.“

Zavrtěl jsem úžasem hlavou. Vždycky jsem svůj zámek považoval za bezpečný a spolehlivý. Lájoš má pravdu. Pro odborníka není obyčejná fabka žádný problém. A fabku má většina lidí. Kdekdo jako já věří, že patentní zámek je nedobytný.

„Lájoš, za měsíc jsme milionáři!“

„Hej,“ řekl. „Už som povedal starej, aby mi přichystala kuří rek.“

„Kufřík? Na peníze?“

„Nie. Do krymu. Teplé prádlo, jégrovky…“

„Jseš přece jenom starej, hloupej cigán,“ rozesmál jsem se. „Tentokrát ho nebudeš potřebovat. Protože nás nikdy nechytí, rozumíš? Nikdo!“

Vymyslet dobrý plán je základem úspěchu každé akce.

Myslet znamená jednat.

Kvečeru jsem počkal u řeznictví. V šest zavřeli, v půl sedmý Dlask zadním vchodem vyšel. V ruce nesl nabi-toa aktovku. Na ulici se už šeřilo. Sledoval jsem ho za roh, na poštu. Po chvíli vyšel, zachumlal se do bundy, ulicí fičel ostrý vítr, sklonil hlavu a jako býk se valil naproti do bufetu. Na stojáka do sebe vlil jednu plzeň.

Nastoupil do předního vagónu sedmnáctky, já do vlečňáku. Vystupoval třetí stanici.

Pět minut chůze. Solidní činžák z přelomu století, jakých je v tyhle čtvrti plno. Nový domovní dveře, nově omítnutá fasáda. Dal jsem mu fóra a potom jsem si na chodbě prostudoval seznam nájemníků. Josef Dlask bydlel ve třetím patře.

„Hledáte někoho?“ zeptala se mě mladá žena, vystupující z výtahu.

„Pana inženýra Rottera,“ plácnul jsem jméno, který asi nikdy nezapomenu.

Vrtěla hlavou. „Inženýr Rotter…?“

„Je to Uherská 35?“

„Kdepak. Uherská je za rohem. Tohle je Vlachova.“

Poděkoval jsem a odloudal se.

Láj os se dostavil v devět ráno. Převlékli jsme se do montérek, přes ramena si pověsili instalatérský brašny: kdysi jsme v nich nosili otrávený násady. V seznamu jsem už předtím vyhledal Dlaskovo číslo, nic jsem o něm nevěděl a nerad bych narazil na babičku nebo nemocný dítě. Telefon dlouho vyzváněl, jistota je jistota a pět minut v budce se dá přečkat snáz nežli pár let v kriminálu.

Jako správný instalatéři jsme do třetího patra vystoupili pěšky. Výtah byl na klíč. Lájoš funěl a něco si brumlal. Asi cikánsky nadával, že řezník nebydlí v přízemí.

I když vlastně nevěděl, koho jdeme navštívit.

Pro případ, že někoho potkáme a dotyčný se nás začne vyptávat, mám připravenou legendu: hledáme inženýra Rottera z Uhejské ulice. Dotyčný by samozřejmě nesměla být paninka ze včerejška. Tý bych si nevšímal. Kdyby mě poznala, musel bych říct, že jdeme k Dlasko-vi. Pak by nezbylo než akci zrušit. Předpokládal jsem však, že paninka je v zaměstnání, stejně jako většina ostatních nájemníků. A vsadil bych se, že kdyby nás někdo potkal, na nic se nezeptá. Lidem je dnes všechno jedno. Pokud se jich to bezprostředně netýká.

U Dlaskových dveří jsem přitiskl prst na zvonek. Stále ještě jsem nevylučoval možnost, že je někdo doma: i v takovým případě jsem měl výmluvu připravenou. Pozdravil bych a hrnul se dovnitř, že jdeme na tu koupelnu. A mával bych objednávkou, kterou jsem si ráno pečlivě vyrobil. Dotyčná osoba od Dlasků by valila oči /to by byl průlom, kdyby opravdu měli porouchanou instalaci, co?, i s tím se počítá – udělal bych obhlídku a řekl, že si musíme skočit pro materiál a že se vrátíme za dvacet minut/, pak bych se podíval do objednávky:

„Dlask, ne?“

„To je správné,“ koktala by osoba, „ale my…“

„Uherská 35?“ pokračoval bych komisně.

A osoba by si s úlevou oddechla. „Kdepak, tady je Vlachova. Uherská je za rohem.“

Já bych se plácnul do čela, „ty hlavo skopová!“ a omluvil se: jsem zde nový, ještě neznám svůj rajón.

Akce by byla v prdeli.

Na zvonění nikdo nereagoval.

„Idzeme na to, šéfko?“ zašeptal Lájoš.

„Ještě moment.“ Zazvonil jsem u sousedů. Lájoš se pokusil uprchnout. Chytil jsem ho až na schodech.

Čistý vzduch. Bylo to vabank, ale pořád lepší než být přistižen, jak se dobýváme k Dlaskům.

I pan vedoucí měl dvoukřídlý dveře. Lájoš si už prozkoumal zámek, a když jsem mu pokynul, pustil se do práce. Trvalo to asi dvě tři minuty. Tiše a opatrně jsme za sebou zavřeli. V domě byl po celou dobu mrtvolný klid: ale kdyby někdo přišel blíž, musel by slyšet, jak mi buší srdce. Košili jsem měl na zádech úplně mokrou. Cítil jsem se jako parašutista před prvním skokem.

Sotva jsme se ocitli uvnitř, uklidnil jsem se. Můj plán fungoval: a to mi vyrovnalo poněkud narušenou duševní rovnováhu.

Z prostorný a světlý předsíně s oknem na dvůr vedly dvoje prosklený dveře do pokojů a jedny do spíže. Lájoš je otevřel a úžasem vydechl nad horou konzerv a štanglema uheráků, visících od stropu jako umrlci. Ani je neuřezával: jen trhnul provázkem jako splacho-vadlem a byly v tašce.

Kuchyň: nejmodernější finská kuchyňská linka, dřevo a chromová ocel, do toho zabudovaný červenohnědý kombinovaný sporák s odsávačem, vysoká lednice s mrazákem Zanussi, grily. Obyčejný, kontaktní a mikrovlnný. Lájoš mrazničce ulehčil o šrůtky svíčkový, roš-těnce a kotlet, z lednice si vzal plzeň a ukrojil špalek uheráku. Nechal jsem ho hodovat a pokračoval v rekognoskaci.

Ložnice samozřejmě zakázková: světlý jasan nebo co, nad neustlanou kruhovou manželskou válendou barvo-tiskový obraz žehnající Panenky Marie v zlaceným rámu. Natáhl jsem si rukavičky a otevřel poslední dveře. Nábytek z Dřevotvaru, pár kousků ze starožitnictví, finská kožená sedací souprava, bílý koberec s vlasem po kotníky, stojací lampa s Niagarskými vodopády, co se při rozsvícení valí v barevných proudech, na příborníku barová souprava v podobě středověký galéry a dělová lafeta s lahví napoleona – to byl obývák. V knihovně většinou křišťálový sklo a porcelán. Jedna police věnovaná knihám: detektivky, Páral, Hrabal, Švejda, v kůži vázaný spisy Aloise Jiráska. Hřbety čistý, neohmataný. Záplava deček ručně háčkovaných, pastelových barev, z lurexu. Tři obrazy, taky ruční práce: Hradčana z Kar lova mostu, dívka ve slováckým kroji v rozhovoru se šu-hajem a zimní krajina s narudlým nízkým sluncem. Sníh jen jiskřil, zdálo se mi, že ho slyším křupat. V obývací stěně tři zásuvky damaškových ubrusů a ložního prádla. Naproti sedací soupravě barevný televizor Zanussi, videomagnetofon JVC a trojkombinace NEC.

Ani jsem nemusel čichat, abych cítil peníze. Předváděly se tu tak bezostyšně jako krásná buchta na nudistický pláži. Našel jsem je v psacím stolku. Od oka devatenáctý století, myslím, že se tomu slohu říká empír. Dvě zásuvky, jedna na klíček. Vypáčil jsem ji nožem. A tiše hvízdnul: v balíčku, sepnutým gumičkou, byly marky, v dalším moje dolary /přibylo k nim pár desítek v drobných/, hromada bonů. Je to přece jenom výhoda, když některé oběživo nelze ukládat do banky.

Bez počítání jsem peníze nastrkal do kapes a vrátil se do ložnice.

Šperky patřívají ženám, ukládají je ve svém království, v ložnici. Nemyslím totiž, že královstvím ženy je kuchyně – to je spíš místo nucených prací. Královstvím je v manželství ložnice, protože v posteli ženy ovládají muže. Proto zase většina ženáčů tvrdí, že ložnice je pro ně donucovací pracovnou. Ale to odbíhám.

Kožená šperkovnice – samozřejmě dovoz s egyptským nebo jinak starověkým vzorem – odpočívala pod vrstvou prádla v šatníku. Podprsenky a kalhotky měly bytelný rozměry a na můj vkus poněkud konzervativní design. Kazeta byla kompletní. S klíčkem. Nerad bych ničil takovou krásnou práci. Takhle bude sloužit dál svý-mu účelu a znova se zaplňovat jako přehrada.

Osm prstenů, z toho pět s průsvitnými sklíčky /že by brilianty?, podobný jsem viděl v podchodu na Můstku a žádný nepřišel pod třicet čtyřicet tisíc: lidi z toho byli na větvi a nahlas to komentovali, jako kdyby nechápali, že znakem rozvinutého socialismu je diferenciace možností a potřeb/, dva náhrdelníky, nějaký masivní náramek s kamínky, náušnice, zlatý mince.

Všechno to tížilo jako hřích /byl jsem rád, že jsem ho paní Dlaskový sejmul z beder/ a sotva se to vešlo do ige-litovýho sáčku, co jsem měl v brašně. Prázdnou kazetu jsem elegantně naaranžoval upostřed postele.

Lájoš stál na prahu kuchyně. Že by mě šmíroval? Ale ne, na to je moc trouba. Měl důležitější práci. Polovina uheráku zmizela, pod stolem ležely dvě prázdný láhve od piva. Prsty se mu leskly mastnotou. Těch otisků!

„Poslyš, Lájoš, Ferko ti neříkal, že je dobrý nosit rukavice?“

Rozvážně z brašny vylovil kožený palčáky. Bezmocně jsem nad ním zavrtěl hlavou. Je to prostě čirá duše! Nějakou vyšívanou dečkou /povalovaly se, kam oko pohlédlo/ jsem utřel láhve. Potom kliky a všechny místa –především na ledničce – kterých se Lájoš mohl dotknout. Jistota je jistota: jeho daktylky jsou v kartotéce. „Tak, a půjdeme.“

„Můžu sa pozřieť?“

„Na co?“ nechápal jsem, ale už se hnal do obýváku. Na prahu strnul a s úžasem zíral na ten řeznický blahobyt.

„Veď…,“ zatřásl se mu hlas, „veď tuna všetko ostalo!“ ukazoval na barevný televizor, video, trojkombinaci, porcelán a sklo.

„Klid. Úplně všecko tu nezůstalo. Na tyhle věci se vykašli. Nebo snad chceš, aby tě čerti viděli, jak vláčíš koberec nebo televizi?“

„Něchcem. Něchcem ísť do krymu, ale nehovořte mi, že teho nie je škoda.“

„Neboj, Lájoš. Tohle nám přinese ten pán sám. Na stříbrným podnosu. A ještě bude prosit, abysme si to vzali.“

„Táratě, šéfko,“ řekl, když mu to prošlo hlavou. Byli jsme už v předsíni. Opatrně jsem otevřel a juknul se na chodbu. Čistý vzduch. Tiše jsme za sebou zaklapli dveře.

A pryč! Lájoš by bral schody po dvou, musel jsem ho zadržet a donutit, aby kráčel rozvážně, unaveně, jak se na instalatéra, pracujícího za hodinovou mzdu, sluší a patří.

„Povedal som, že táratě, šéfko,“ opakoval. Tomu se říká idée fixe. „Taký somár preca nikto nemůže byť. Čo je to vůbec za člověk?“

„Vlastně něco takového jako ty.“

Zastavil se a zle se na mě poďíval.

„Čo – cigán? Boha jeho, šéf! Něpovedali stě, že je to cigán. Eště nikdy som něokradol cigána!“

Byl schopný se vrátit. V životě bych nečekal, že primitiv, jehož právní vědomí /pokud se u něj o něčem takovým dá vůbec hovořit/ považuje krádež za běžný jednání, má takový vědomí druhový soudržnosti. Přímo etiku. Cikán cikána neokrade. Solidarita ponížených? Třídní instinkt? Nevím.

„Neboj. Je bílej. Jenomže krade prasata – proto jsem říkal, že ti je podobnéj.“

„Veď stě hovořili,“ podrbal se na hlavě, „že kďo kradně svině, je somár. Že z toho…“

„To jo.“ Na ulici jsem zamířil za roh, k telefonní budce. „Podívej: když někdo ukradne celý prase a sežere ho, tak je vůl. A jde za to do krymu. Ale když pod pultem prodáváš jenom jatýrka nebo panenku a ledvinky s přirážkou, a ještě šidíš na váze, tak seš co?“

„Něviem,“ řekl prostomyslně. „Játro něžeriem.“

„Šikovnej,“ zasmál jsem se. „Šikulka. Ten pán, co jsme mu teďka opravovali kvartýr, je prostě šikovnej. No a my zkusíme bejt šikulkové taky.“

Telefonní číslo řeznictví jsem měl zapsaný na krabičce oď zápalek. Telefon vyzváněl jen chvíli. Ozval se nepříjemně suchý hlas Dlaskova účetního.

„Masna 3172.“

„Prosím pana Dlaska.“ Měnil jsem hlas a sluchátko jsem zakryl kusem látky.

„Kdo volá?“ chtěl vědět ten suchar.

Ztlumil jsem hlas do šepotu. „Obchodní inspekce. Neptej se blbě a dej mi ho sakra!“

Ve sluchátku zněl nezřetelný dialog, potom se napjatě ozvalo:

„Tady je Dlask. Kdo ste říkal, že volá?“

„Obchodní inspekce, pane vedoucí.“ Střídavě jsem vzdaloval a přibližoval mikrofon k ústům. Muselo to působit dojmem, že volám transatlantickou linkou. „Obchodní inspekce. Jenomže trošilinku jiná, než znáte. Zrovínka jsme udělali kontrolu vašich valutových zásob v bytě. Pane Dlask! Tohle už nedělejte! Vy si zahráváte, vy diblíku… Vážně, měl jste toho trošku moc. Museli jsme vám většinu zabavit.“

„Co – cože?“ koktal a funěl. Asi myslel, že jde o hloupý vtip. „Já tu nejsem pro srandu…“

„Je to, jak vám říkám. Nemusíte mít strach, nejsme od Bezpečnosti. My jsme soukromá obchodní inspekce. Jinak by si pro vás už jela kriminálka. Měl jste toho doma tak za dva roky… vy neznáte paragraf 146? Tak si ho přečtěte – jmenuje se to ohrožování devizového hospodářství. Sbohem, pane vedoucí,“ Něco blábolil. Zavěsil jsem.

Lájoš zatím netrpělivě přešlapoval. „Boha,“ olízl si tlusté rty. „Slopal bysem mrtvému z nosu. Ta salama bo-la slaná!“

„Jdeme na pivo. Já si dám gulášek.“ Z rohového bufetu jsme měli Dlaskův dům jako na dlani. Stáli jsme u pultu sami. Lájoš upíjel pivo, já svačil.

Za pět minut do ulice se zakňučením pneumatik zabočil peugeot. Vyskočil pan Dlask. Strčil jsem do Lájo še loktem.

„Podívej, to je ten pán, co jsme u něj právě byli.“ Tušit, jak se vyděsí, mlčel bych. Málem se zadusil, vyprsk pivo na půl metru, divoce se rozhlíd, sehnul se pro brašnu a už chtěl pádit ven. Strhnul jsem ho zpátky.

„Boha!“ pokoušel se mi vyškubnout, „chytro odtial, veď zavolá četníky a zavru nás!“

„Drž hubu!“ syčel jsem. „ Copak ví, kdo mu to udělal? A žádný četníky nezavolá, uvidíš.“

Nevěřil. Nemohl mi věřit, protože moje tvrzení stálo v absolutním rozporu s jeho životní zkušeností. Vždycky když ukrad slepici nebo prase, přišli četníci a zavřeli ho. Něco si bručel a úkosem si mě prohlížel. V každým okamžiku byl přichystaný sebrat brašnu s nakradeným proviantem a prchat.

Tiše jsem trávil guláš a opájel se představou toho, co se děje naproti. V duchu jsem viděl Dlaska, běhá po bytě, drží se za hlavu a marně se snaží pochopit, jak se zloděj dostal dovnitř, když našel byt zavřený a na dveřích ani stopu po vloupání. Snad chvíli doufal, že jde o hloupý vtip, ale útěcha mu vydržela jen do chvíle, kdy na něj zívla otevřená zásuvka empírového stolečku a v ložnici našel prázdnou šperkovnici, trůnící uprostřed manželskýho lože. Možná měl v prvním momentě cukání zvednout telefon a zavolat stoosmapadesátku, snad ji už vytáčel…, ale ruka se sluchátkem klesla, protože si uvědomil, že kriminálka bude chtít vědět, co se mu ztratilo. Zlato a bony by uhájil, ale upoutal by na sebe pozornost. I ten nejdůvěřivější policajt dnes neuvěří, že se zlata, peugeota, videa, barevný televize, hi-fi věže a hromady bonů domohl poctivou prací. A pak ty marky a dolary… Ba ne. Dlask není blbec. Jeho řeznictví je hotový Clondike: a pár set dolarů a pár tisíc mařen mu nestojí za to, aby o něj přišel. Veliký a podrobný vyšetřování si v dnešní době nemůže dovolit. Jeho beztrestná úspěšnost je založena na tom, že má solidní krytí. Ti, co si k němu zadem chodí pro balíčky, nejsou jenom číšníci, kadeřnice, taxíkáři. Chodí tam i jiní: a právě ti druzí, s funkcemi a hodnostmi, ho chrání a táhnou s ním za jeden provaz – ale jen za předpokladu, že se nepovezou v něčem, co je příliš kách. Že například nepojede ve valutách.

Vsadil bych se, že Dlaskovi táhnou hlavou stejný myšlenky. Snad si už otevřel pomyslnou účetní knihu, aby na konto ztrát zanesl pár desítek tisíc. Sám ještě nevím, kolik vlastně. Rozhodně dost. Pokud není padlý na hlavu, musí vědět, že i přes utrpěnou ztrátu je zatím vysoce aktivní. Zatím…

Pomalu jsme dopíjeli další pivo. Láj os si pro sebe zase něco rómsky brumlal. Jednou, když jsme trávili krysy a potkany, mi nadhodil, že jeho mateřským jazykem není žádná cikánská hatmatilka, ale romština. A že ani on není cikorka, negativ, uzenáč nebo asfalt, ale Róm. I když na tom netrvá. To prej jenom ty mladý. On už si zvyknul na cikána. Já taky. Osobně si myslím, že Rómové existujou jenom v souborech lidový tvořivosti, něco jako Indiáni v ukázkových rezervacích, zatímco po ulicích se v partách potulujou únavové cikánský národnosti…

Lájoš do mě strčil. „IdzeT

Z domu vyšel Dlask. Být spisovatel, napsal bych, že se vypotácel, v očích dosud nepoznaný děs, v obličeji bledý jako sníh: jeho tvář byla zcela bezkrevná. Protože spisovatel nejsem, napíšu docela.obyčejně, že vypadal jako zhulákanej pod obraz. Motal se a v ksichtě připomínal tlustý od šunky. Prostě groggy. K.O. Dopotácel se k peugeotu, nemohl najít klíčky, pak se mu klepaly prsty, takže měl co dělat, aby se trefil do zámku. Konečně se svezl na sedadlo a dlouho seděl, ruce položený na volantu, a díval se před sebe. Málem mi ho přišlo líto.

Lájoš najednou zazmatkoval. Na tohle u něj budu muset dávat pozor, protože podvědomý reflexy se těžko reguluj ou. Teď jsme například byli úplně bezpečný, a on by v panice vylítnul rovnou do náruče esenbákovi, který se po ulici blížil k Dlaskovu autu. Esenbák by Lájoše sebral, protože byl vyplašenej jak chocholouš. Pak by stačily dvě tři otázky a začal by sypat. Zbytečně. Esen bák neměl o nějakým zločinu nejmenšího tušáka. Mířil k Dlaskovu vozu, protože jeho majřtel by vzbudil pozornost dítěte, natož četníka. Člověk, cose potácí jak třtina ve větru, nemůže odemknout auťák, potom zapadne do sedadla a hlavu si položí na volant, jako by si chtěl před jízdou maličko schrupnout, nemá ve voze ani na ulici co dělat. Patří na záchytku.

Esenbák zaťukal na okýnko, zasalutoval a něco říkal. Asi měl z domova slušný vychování: já bych Dlaska chytil za límec a vytáhnul z fára jako hlemýždě z ulity.

Dlask zvedl hlavu. Tvářil se přežalostně. Trochu mi zatrnulo. V nejhorším to praskne, ale nás zatím nemůže nic ohrozit, utěšoval jsem se. Dokonalost mých plánů by ovšem utrpěla nebezpečnou trhlinu.

Dlask se konečně vyhrabal z vozu a osahával se. Hledal doklady. Nebo ze zvyku prachy na úplatek. Podal esenbákovi řidičák. Příslušník ho dlouho zkoumal. Zase něco Dlaskovi povídal. Vytáhl z brašny balónek a dal mu fouknout. Nezabarvil se. Esenbák vrtěl hlavou, teď zase mlel pyskem Dlask – rád bych věděl co. Jestli říká: „Pane strážník, já nejsem vožralej, to přece vidíte, já jsem jenom šokovanej. Představte si, že mě právě vykradli…,“ tak je to v háji. Ale pokud povídá: „Víte, mně se udělalo nějak šoufl, musel jsem si z krámu dojet domů pro tabletu, teď čekám, až zabere…, asi to bude něco se srdcem, mám hypertenzi…,“ tak j e to v pohodě.

Bylo to v pohodě. Esenbák začal otevírat ústa rychleji, gestikuloval, už zvedal vysílačku, co nosí pověšenou na opasku, Dlask nejspíš fakticky vytáhl fintu se srdcem, žlučníkem, vysokým tlakem, epilepsií, bludnými ledvinovými kaménky, kolikou, maniakální depresí, mimoděložním těhotenstvím nebo podobným svinstvem a příslušník chtěl zavolat sanitku, ale Dlask začal mávat rukama /to tak, aby se ukázalo, že ho nebolí srdce, ale utrpěná ztráta!/ a zamknul auto. Vypadal trochu líp. Do obličeje se mu vracela barva. Jen ty oči se mi ani na dálku nelíbily. Měly výraz štvaný laně.

Esenbák pokrčil rameny a rozešli se. Po několika metrech se zastavil a díval se zkoumavě za Dlaskem –ale ten už opět pevným krokem mířil ke svý provozovně číslo 3172.

Oddechl jsem si. Co si nalhávat, měl jsem trochu nahnáno. Tím, že jsme zůstali, abych viděl vyvrcholení, jsem situaci hnal do krajnosti: stačilo, aby nás Dlask za-hlíd, a i kdyby byl sebevětší vůl, muselo by mu to přinejmenším vrtat hlavou.

„Tak co, měl jsem pravdu?“ plácnul jsem Lájoše po širokých zádech.

V úžasu vrtěl hlavou. „Hej, šéfko.“ Vyšli jsme na ulici. „Něviem lenem, co stě mu povedali po telefonu. Le-bo keby stě mně urobili cosi také, je bysom…,“ hmátl po imaginárním noži.

„To on taky. Jenomže neví, koho sejmout. A hlavně musí držet hubu.“

„Prečo, šéfko?“

„To je moje tajemství, Lájoš. V každým případě můžeš říct svý starý, aby ti kufřík zase rozbalila. Se mnou ho nebudeš potřebovat.“

Zvolna jsme došli k našemu domu. Lájoš za mnou táhnul jako pejsek. Čekal peníze. Plat. Odměnu za práci a za riziko. Úrok z podílu, který do našeho podnikání vnesl: umění otvírat cizí,zámky.

Abychom si rozuměli, nechci ho šidit. Vím, že brát parťáka na hůl vede rovnýma nohama do průséru. Jenže na druhý straně… Kolik perfektních šikulů na sebe přivolalo policajty, protože po akci začali hýřit jako námořník po půlroční plavbě? Opatrnost je matka moudrosti a opatrné střeží Bůh. Nejsem věřící, tak nevím, jestli Bůh může střežit i opatrný lupiče. Přesto – protože na rozdíl od Boha na esenbáky věřím – jsem se rozhodl být opatrný i za Lájoše. Doma jsem mu nejdřív nalil další pivo a potom podal pětistovku. Obracel ji v prstech a tvářil se zklamaně.

„Lenem tolko, šéfko? Hovořil som vám – zoberme ten televizor. Moja baba furt hovoří, že by chcela fareb-nůtelku…“

„Lájoši, vydělali jsme mnohem víc, jenomže já se bojím, že kdybych ti dal moc peněz, budou to ještě dneska vědět tví příbuzný, večer celá ulice a zej tra četníci. A co bys jim řek, až by se tě přišli zeptat, kde si k tomu ranci přišel?“

„Vyhrál som ve športke.“

Mockrát jsem si už všimnul, že hodně lidí považuje díky vtipům policajty za idioty, a když jim teče do bot, přicházejí proto s výmluvama průhlednýma jako sklo.

„Fajn. Vyhráls ve sportce. Jenomže na vejšce budou chtít vědět, na který poště jsi sázel, na jaký čísla, kolik jsi vyhrál – a kde sis tu výhru vybral. A tam by tě zavedli a všecky-ty báby za přepážkou by si tě prohlídly a řekly: ne, tohohle cikána jsme u nás v životě neviděly. Kromě toho se při výběru výhry píše na tiket jméno a adresa podle občanky.“

Chvíli o tom přemýšlel, rozvážně upíjel piva a nakonec povídá: „Akosi sa mi nazdáva, že hovoříte pravdu. Ferko též raz cosi také urobil a zavřeli ho.“

„Tak vidíš. Ale abys věděl, že tě nechci okrást…,“ sáhl jsem do stolu a položil před něho jednu svoji starší spořitelní knížku. „Ta je tvoje. Na ni ti budu ode dneška ukládat tvý podíly.“

Vzal ji do ruky a prohlížel si ji. Vzhůru nohama. Takže si nemohl všimnout, že není na jméno, ale na heslo, a že na ní je sto padesát korun. Přesto musím uznat, že ačkoliv čítať písať něvie, úplný pitomec taky není.

„Hej, šéfko.“ Vypadal dojatě. „Spořitelnu knížku som eště nigdy němal. Akosi som ju nepotřeboval. Ale keď mi ju dáte, možu si predsa dojsť do spořitelny a zo-brať svoje peniaze, nie?“

„Můžeš, ale až ti ji dám. Zatím si ji nechám u sebe, budeš pravidelně dostávat peníze, jako kdybys pracoval – a budu tě platit docela slušně – a časem, až budeš potřebovat něco koupit, tak si řekneš.“

Tvářil se všelijak, ale v kapse měl pětistovku, obsah brašny připomínal dárkový balíček z esa, tak se teda odporoučel s tím, že má přijít zase zítra v půl devátý ráno.

A teď to hlavní!

Dolarů bylo šest set patnáct. Marek rovný dva tisíce. Dohromady tedy při dnešním kursu hodně přes tři tisíce marek. Za to už mohl Josef Dlask užívat v Japonsku krásný chvíle a ještě si přivízt hromadu hodnotných věcí. Kdo ví, po čem touží? Video už má – že by k němu kameru? A digitální CD přehrávač? Nejnovější model domácího počítače? 128 Kb? S manželkou by si večer nejdřív spočítali, o kolik okradli zákazníky, a potom by si hráli krásný hry: stíhačky by byli klienti a oni by je laserovým dělem z družice sestřelovali. SDI hadr. A teď má, chudák, hovno.

Bomi míň, než jsem čekal. Jenom čtyři tisíce-. A všechny s datem z minulýho měsíce. Zajímavý. Moje dodávka to teda není. Nejspíš má i jiný zďroje. Divil bych se, kďyby neměl.

Sečet jsem si to. Při oficiálním tuzexovým přepočtu skoro 70 000 Kčs. V černým kursp přes osmdesát tisíc. K tomu klenoty.

Vysypal jsem je na stůl. Nehnutě jsem seděl a díval se na tu nádheru. Viděl jsem to poprvé. Začínal jsem chápat lakotu a nesmyslný hlaď po zlatě a briliantech. A to jsem vlastnil jen hromáďku v porovnání se střeďověký-mi poklady pirátů a orientálních vládců.

Nasypal jsem zlato zpátky do sáčku. Přeďstavovalo majetek, jehož hodnota měla stabilní, ba spíše vzestupnou tendenci. Jeďiný problém zněl – co s tím, jak onu hodnotu realizovat v nějaký použitelný měně. Nemůžu si ďovolit čekat, až se mi za dvacet let zhodnotí. Potřeboval bych je proďat – ale bez větších ztrát a nebezpečí, že mě při tom chytnou. Se smutkem jsem si uvěďomil, že tenhle poklad je v mý situaci spíš danajský dar a že bude lepší, kďyž se napříště budu šperkům vyhýbat.

Peníze jsem strčil do kapsy, zlato ukryl do kufříku se zámky na číselnou kombinaci. Kvůli Renatě. Jeden řetízek – ten nejobyčejnější – jsem vzal s sebou. Ve tři odpoledne jsem měl rande s Ivankou.

Seděli jsme v šerosvitové vinárničce na Starým Městě a mlčeli. Ivanka vypaďala ztrápeně. Věďěl jsem, co ji hryže. Poznamenala, že jsem se nějak změnil. Jinak se oblíkám, jinak mluvím, zajímají mě jiný věci než ďřív.

„Jestli tě stuďium přestalo bavit, řekni to rovnou. A nevymlouvej se na ďoktory. Kdybys měl něco se žluč-níkem, tak držíš dietu a nepiješ. A vypaďal bys v obličeji jiuak.“

„Říkalas přece, že vypadám jinak.“

„Ale ne v obličeji. Nevypadáš jako nemocný člověk. Se žlučníkem.“

Taky jsem simoh vymyslet jinou nemoc. Jenže jakou?!

„Netvrdím, že mě škola nebaví. Prostě jsem si dal menší voraz. Měl jsem všeho dost. Chybělas mi. Ta smečka debilů z našeho kruhu mi lezla krkem.“

„Kluci říkali…,“ zarazila se.

„Co? Co si zase vymysleli? Kterej to byl?“

„To je jedno. Prostě jeden kluk říkal, že tě viděl na Pankráci u tuzexu.“

„Je to snad zakázaný? Byl jsem se kouknout, co bych si moh koupit, kdybych žil jinde!“ Žvaním jako ty páka v hospodě.

„Není to zakázané. Jenže on… on říkal, že jsi tam prodával bony.“

A je to venku.

Narovnal jsem se a co nejdůstojněji jsem se zeptal: „Můžeš mi prozradit, kterej idiot ti tohle nakecal?“

Zavrtěla hlavou. Měla přiškrcený hlas, jako kdyby zadržovala slzy. „Míso, já mu taky řekla, že to je nesmysl.

Že nejsi vekslák. Jenomže… strašně jsi se změnil.“

Někde jsem četl, že každý zločinec má okamžiky, kdy m se ho zmocní neovladatelná touha vykřičet celýmu světu, co provedl. Nevím, jestli z potřeby nějaký zpovědi, vyznání hříchu anebo touhy pochlubit se. Já byl prostě zvědavý: musel jsem se proto moc a moc ovládat, abych Ivance neřekl pravdu a nedozvěděl se tak, jak by reagovala. Co by udělala? Utekla? Rozplakala se? Domlou– vála mi? Šla by mě udat? Nevím. Samozřejmě, že jsem jí nic neřekl. Přesněji řečeno – nic z toho, co mám na mysli. Žádný tajemství. Zato nejrafinovanější výmluvu, jaká mě napadla: protože pohádka o překladech z angličtiny už tiše skonala na úbytě.

V době, kdy byla nemocná, jsem v hospodě potkal dva západní Němce, co nemohli sehnat hotel, a vzal jsem si je na pár dní k sobě. Provázel jsem je po Praze, pohlídal, aby je veksláci nevzali na hůljsehnal jim v antikvariátech nějaký starý tisky a grafiky, prostě dělal jim hoteliéra, agenta a průvodce dohromady. Vyneslo mi to nějaký bony. Koupil jsem si něco na sebe a ještě mi zbylo na dárek pro ni. Ú tuzexu mě skutečně mohli vidět, rozhodně ne však prodávat bony: tolik jsem jich zase neměl.

Mlčky poslouchala, nevím, jestli mi věřila, v každým případě nic neříkala. Dokud jsem se nezmínil o dárku. Řetízek jsem měl schovaný v krásný, modře vykládaný etuji, kterou jsem si vyprosil v jednom klenotnictví. Otevřela ji, nahlédla dovnitř.

„Michale…, ty ses zbláznil!“ vydechla. „Tohle přece nemůžu vzít. Kdes k tomu přišel? Neříkej, že ty Němci ti dali tolik…!“ Ale už si řetízek zkoušela. Slušel jí. Nic jsem neříkal, jen se obdivně díval. Vsadím se, že na tlustý řeznici Dlaskový nikdy takhle nevyniknul.

„Tak slyšíš?“ Odepnula jej a zvedla do výšky, jako by ho chtěla vrátit. „Kdes ho vzal?“

„Uklidni se, kradenej není.“

„O tom nepochybuju.“ Málem jsem zařval smíchy.

„Já přece neříkala, že kradeš, Míso. Ale pochop, že tohle… já té povídačce o nějakých Němcích prostě nemůžu věřit.“

„Musíš. Jinak by sis musela myslet, že kradu. A to je přece nesmysl, viď?“

Chápal jsem ji. Měl jsem si vymyslet něco věrohodnějšího. Ženy chtějí být klamány. Ale tak, aby oné lži mohly věřit. Může být sebefantastičtější, ale musí jejich víře pasovat jako psovi obojek.

Řekl jsem proto: „Ba ne. Tohle od těch skopčáků není. Marky mi stačily tak akorát na hadry. Na ten řetízek jsem šetřil rok, víš? Chtěl jsem tě překvapit o narozeninách, ale už jsem to nemoh vydržet. Ani vlastně nevím, kdy je máš…“

„V srpnu,“ hlesla.

„Tak vidíš. To bys byla na prázdninách. Tak… nezlobíš se?“

Připjala si řetízek opět na krk, vstala a naklonila se ke mně přes stolek. Políbila mě. Dlouze. Ani ji nenapadlo zeptat se, proč jsem šetřil rok, když spolu chodíme teprve pár měsíců.

Ozvalo se zakašlání. Nad námi stál pan vrchní a chtěl vědět, budeme-lí si přát ještě jeden džbánek ruland-ského.

Šel jsem do školy – alespoň nakouknout – abych Ivance udělal radost. Byl jsem tedy přítomen, přinejmenším fyzicky: přednáška mi stejně šla jedním uchem dovnitř a druhým ven. Člověk za katedrou žvanil o nějakých abstraktních teoriích řízení… kecy. Nic než kecy! Učí nás, jak se má řídit velký podnik, jaký jsou mezipodnikový vztahy atd. – prostě takový náš malý, socialistický mana-ging – a sám má sotva na traboše. Ale hlavně že je expert! Ing“ CSc. Já mám firmu o dvou lidech, uřídím ji i bez teorie, a za jediný den práce bych si moh koupit žigulíka. Kdybych neměl dluhy… Na druhý straně – kdo může říct, že si ve třiadvaceti nasekal sto padesát tisíc dluhů?

Bezmyšlenkovitě jsem si do sešitu čmáral-klikyháky. Z přednášky jsem nic neměl. Ivanka si naštěstí píše každý slovo. Vydržel jsem tam až do odpoledne: měli jsme ještě seminář a cvičení, na kterým se dělá prezence. Zdá se, že chodit do školy a víst firmu současně nesvedu. Ledaže bych měl auto a odboural ztrátový časy, spojený s přepravou z místa na místo. Představil jsem si, co by tady říkali, kdybych začal na přednášky jezdit na vlastních gumách. Asi by mi veksláka už nikdo neódpáral. U synků a dcerušek různých prominentů jim to připadá docela normální…

ÉRáno menší výstup s Láj osem. Naštval se, když se podle příkazu přiřítil a já ho poslal domů. Musel jsem mu šoupnout dvě stokoruny jako za ztrátu času a výdělku. Prý mohl dělat něco jinýho! Důrazně jsem mu domluvil, aby se proboha nepouštěl do akcí na vlastní pěst. Tvářií se všelijak: kdoví jestli neměl v plánu navštívit ještě jednou Dlaska a odstěhovat televizi. Nakonec se uklidnil. Příště mi vždycky ráno zatelefonuje. Jsem zvědav jak, když čítať, písať ani rátať něvie…

Pac a pusu Ivance a ze školy rovnou do směnárny v Celetný. Potom do Živnobanky a do Čedoku. Všude po tisíci markách. Přidal jsem ještě něco dolarů a vyšlo to na sedm tisíc bonů. Čtyři zbývaly od Dlaska. Mohl jsem jet do zelinářství.

Vedoucí nechal frontu na banány prodavačkám a odvedl mě do skladu. Chodili tam dva kluci v pracovních pláštích a nosili sem a tam bedničky s ovocem a zeleninou. Něco do sklepa, něco ze sklepa. Koukám na to a připadal jsem si jako v začarovaným lese. Vedoucí se usmíval.

„To jako aby to bylo pořád čerstvý…,“ zeptal jsem se.

Přikývl a zasmál se. „Hezky řečeno! Hlavní věc, aby to bylo pořád čerstvý…“ Znovu se zasmál. „Podívejte se, příteli…,“ zarazil se a napřáhl ke mně ruku. „Já j sem něj akej Vachtl.“ Taky jsem se představil. „Tak koukněte, pane Najman. Každej kšeft má svý zákony. Váš stejně jako můj. Podstata je zisk. A co je to zisk? Rozdíl mezi nákupní a prodejní cenou. Je to tak?“

Sakra, že by další neúspěšný student Vysoké školy ekonomické?

„Aspoň nás to takhle ve škole učí,“ přikývl jsem. „Trochu složitěji, ale v obchodě to přibližně tak nějak je.“

„Správně. Vy máte – říkejme tomu rabat… neodmlouvejte, nenuťte mě, abych si o vás myslel, že jste vůl…, teda rabat z bonů, já ze zeleniny.“

„Jenže vy nenakupujete. Nejste soukromník.“

„Pane Najman, nebudu vám prozrazovat svoje obchodní tajemství, vy mi ho taky neřeknete. Povím jenom jedno: všimnul jste si někdy, že na rozdíl od tako-výho masamění ovoce a zelenina cenu párkrát za sezór nu? Někdy třeba dvakrát třikrát do měsíce?“

Pochopil jsem. Sice mi nebyla jasná technika provedení, ale princip jsem chápal. Stejně jako jsem chápal, proč mi to povídá – potřebuje se někomu pochlubit, jaký je šikula. O mně předpokládá, že jsem na stejný lodi – takže si to nechám pro sebe. Což je fakt

„No, abysme nezdržovali, krám je plnej lidí… Máte?“

Hodil jsem před něho obálku. Byla pěkně naditá. Potěžkal ji v ruce a zatvářil se spokojeně.

„Deset tisíc,“ řekl jsem.

Opatrně se rozhlédl. „Pojďte k oknu, za ty bedny.“

Šli jsme k oknu, za ty bedny. Přepočítal si bony, potom sáhl do kapsy on. Trvalo dlouho, než jsem všechny pětistovky a tisícikoruny spočítal. Padesát pět litrů! Největší balík, jaký jsem kdy bral! A bez nejmenší investice. Pětapadesát tisíc čistá ruka.

Vzájemně jsme si poděkovali, pan Vachtl mě ujistil, že by si mohl bony samozřejmě sehnat i jinak ale že jeden jeho dodavatel má momentálně distribuční potíže /dostal od policajtů plot/ a od veksláků na ulici zásadně nekupuje. Schválil jsem mu to.

Nejotravnější je čekání.

Na dveřích jsem si přečetl, že prodejna má otevřeno od osmi do osmnácti hodin. Vachtl tudíž vyběhne přibližně v půl sedmý. Měl jsem hromadu času a domů se mi nechtělo. Chvíli jsem si pohrával s myšlenkou zajet do Derata a hodit jim nějakých třicet tisíc, ale tam bych touhle dobou našel už jenom vrátnýho. Zbývalo mi buď toulat se ulicemi a vzpomínat na Ivanku, anebo jít na pivo.

V hospodě obvyklá sestava. Zajímalo by mě, kde berou peníze a čas věčně vysedávat u piva. Člověk teprve tady chápe, že celá ekonomická teorie, kterou nás ve škole učí a podle který se v praxi jede, stojí i s celou přestavbou na vodě, protože nepočítá s jedním faktorem: s hospodárná.

Posadil jsem se ke stolu pod oknem, kde se schází barman Emil, Leoš, Míra, inženýr Ríša a tahle parta. Naproti sedávají slávisti. Jako všude, i tady se svět dělí na party a zájmový skupiny. Každá má vlastní stůl. Er-vín, Emil, Ríša, Mirek atd. nemají o fotbal zájem. Ne snad, že by byli intelektuálové: v hospodě se povětšinou intelektuální žvásty nepěstujou. To jenom když se sejde pár Mistrů – malíři, sochař, co má vedle v ulici ateliér, fotograf, architekt, redaktor, překladatel, jeden scenárista a podobně. Ale i ty se po třetím pivu dostanou ke kšeftům a u prachů už zůstanou. Ledaže by začali povídat o sobě. Kumštýři, jak jsem si všimnul, ponejvíc mluví o sobě. I když se baví o umění. To pak povídají o tom svým. Druhý je nezajímají. Takže když se sejdou dva tři, je to docela zajímavý poslouchání.

U stolu, kde sedím, se hlavně nadává na pomči v dou řeči o ničem. O prachách, o filmech, o muzice V zimě, kam o víkendu pojedou na lyže, v Iclč na vodu Pořád dokola, pořád totéž. Občas se někdo důkladně zpije nebo přeřízne nějakou buchtu. I když myslím, že moc nesouloží. Po deseti pivech se člověku chce spíš spát. Zřejmě na to přišla už i ta kadeřnice, co s nim,i občas vysedává: Dana se jmenuje. Prý už chodila se tře-ma z nich a nedávno opět změnila stáj.

Vzal jsem si Večerní Prahu a luštil křížovku a potom si říkal v Černý kronice. Někdo vytloukl telefonní budku. Dva hosté noční vinárny v hádce ubodali svého společníka. Před mezinárodním hotelem neznámý pachatel vyloupil osobní automobil. Odpoledne tři školáci přepadli spolužáka, zbili ho a ukradli mu šest korun.

Nic inspirujícího. Otráveně jsem noviny odložil. Kádinka – říká se mu tak, protože dělá chemika v nějakým ústavu – se jich zmocnil a posmutněl. Křížovka už byla vyluštěná. Přej jsem lakomec. Nabídnul jsem mu padesátník: může si skočit do trafiky pro nový. Povídá, že padíka ještě má. „Ale asi dám v podniku výpověď, zase mi nepřidali. Pět let mi nepřidali!“

A šel se na to vyčurat a Ervín se přestal česat a ušklíbl se, že výpověď nikdy nedá, protože v tom svým ústavu už léta dělá jenom nástěnky ROH a SSM: „Ho chvíli poslouchej, dyť má po těch dvanácti pivech každej večír hlavu úplně vypitou.“

Odmlčel se a pak dodal, že tuhle viděl v tůzu novou toshibu, trojkombinaci, ovšem to je šunka, ani by ji nechtěl, jemu stačí jeho JVC, sice jenom dvakrát patnáct wattů, zato šlape jako hodinky a má ekvalizér. A ta nová tesla, co teď prodávaj, je příšernej křáp. A předraženej! Mirek souhlasil, že předražený je všechno, tohle prostě nejsou věci pro normální lidi, leda tak pro veksláky a pro zloděje, který maj na to, nakupovat v tuzexu. Ervín se hrozně urazil, jestli má bejt taky vekslák nebo zloděj, když si to jiviko koupil v tůzu. Mirek se omlouval, že jeho tím pochopitelně nemyslel, jen že zlodějna je tady všecko a že by tuzex zrušil. Ervín se znovu naštval, protože to by si pak koupil úplný hovno! V tuzexu jsou ty věci sice předražený, ale aspoň jsou.

„Já bony nemám a veksláky nesnáším,“ trval na svým Mirek. „V životě jsem od nějakýho veksláckýho šmejda bony nekupoval, protože se mi to ekluje. A tuzex se mi ekluje taky. Proč to zboží nemůže bejťv obchodech normálně, za normální ceny? Jak to přijde, že já ve fabrice vyrábím ty hodnoty, jak pořád píšou v novinách, a přitom si nic pořádnýho koupit nemůžu? Hele, Michale, ty děláš ekonomku. Já sem jenom vobyčejná lopata…, ate myslíš, že by tuzex nešel zrušit?“

Zavrtěl jsem hlavou a přednesl jim stručný školení o konvertibilitě měny, zahraničním obchodu, potřebě stahovat valuty-z cizáků. O tom, že i já bych tím přišel o kšefty, jsem pomlčel.

Díyali se na mě otráveně a Ervín povídá, že jsem vůl a že už jsem taky načichnul tou jejich propagandou. Pokrčil jsem rameny a zaplatil. Vrchní Honza, který je úslužný a nosí mi hladinku, dostal tři koruny dýško. Mohl bych dát víc, ale vypadalo by to podezřele.

Přešlapoval jsem na druhý straně ulice, měl vztek a o-pakoval si, že nic jinýho mi nezbývá. Vachtlů můžou být v telefonním seznamu desítky.

Vyšel v půl sedmý. Zamířil na poštu. Trpělivě jsem vystával nový důlek do chodníku. Za čtvrt hodiny se vydal nazpátek. Modlil jsem se, ať to tak není, ale pánbůh mě ten den nějak neměl rád.

Byl to renault 11. Zlatá metalíza. Číslo jsem si zapsal, ale na celodenní dřinu to byla chabá náplast.

Ještěže dnes už je pátek. A není třináctýho. Renata se rozhodla jet na víkend domů. Byl jsem pro. Měli jsme za sebou dost bouřlivý večer. Ječela a brečela, že si jí nevšímám, že mám nějakou ženskou. Mám pocit, Že heslo Cherchez la femme vymyslely právě ony. Jak se jim mužský nezdá, hned: „Ty máš nějakou babu!“

Ráno volal Lájoš. Oznámil jsem mu, že má volno. Chtěl prachy. Domluvili jsme se, že se sejdeme v hospodě naproti Deratu. Pak do školy. Počítal jsem, že si s Ivankou dám na sobotu rande – musím přece využít prázdnýho bytu. Zklamala mě. Taky chce jet domů. Přemlouval jsem ji. Nakonec slíbila, že se ještě rozmyslí a večer mi brnkne, jak se rozhodla.

„A co když pojedeš? zeptal jsem se.

„Tak ti asi nezavolám, ne?“ udělala na mě oči.

Byl bych si snad kleknul na kolena a prosil jak mýval, ale kolem překáželi lidi. Tak jsem ji jenom pohladil a zašeptal, že bych si moc a moc přál, aby nikam nejezdila, že pro ni mám překvapení.

Opakovala, že mi dá do šesti večer vědět.

K Deratu jsem si vzal dročku. Mám na to.

Hospoda prázdná, snad že bylo před výplatou nebo že řemeslníci z okolí se v poledne chystali na chalupy, tak abstinovali. Výčepní se z nedostatku jiný zábavy bavil s Láj osem.

„Já tu jsem, milej zlatej, už dvacet let,“ hulákal, „a za tu dobu se tam vystřídalo šéfů, že to ani spočítat neumím.“ Posledně mluvil jen o čtyřech. „A všecky zavřeli! Za rozkrádačky a za maňasy. Pokaždý tam dělali něco jinýho-jednou instalatérský práce, podruhy nějaký pitomosti z umělý hmoty, teď zase trávěj krysy, ale do kriminálu šli všichni!“

Lájoš chtěl objednávat rumy, doufal, že je zaplatím. Pětistovka ho uklidnila. Všiml jsem si, že ze svýho platí nerad.

„Ráno mi zas zavolej,“ povídám.

„Budě robota?“

„Ještě nevím… musím si ještě něco ověřit, aby to bylo sichr, chápeš?“

Chápal. Rozpačitě si odkašlával, jako by mu něco tížilo duši. „Počúvajtě, šéfko, kolko mám… na tej špori-tělnej knížke?“

„Lájoš,“ povídám mu tónem, jakým přesvědčujete malé dítě, že vánoce přijdou v pravý čas, „máš na ní svůj podíl – a neřeknu ti zatím kolik, protože za prvé by ses zbláznil radostí a začal vyvádět pitomosti, a za druhý ještě není všecko prodaný. Ale nemusíš mít strach. Já tě neokradu. Nebo mi nevěříš?“

Oči se mu zalily slzami. „Šéfko, boha jeho, vam že by som něveril? Verím! Ako svojmu synovi…“

„Tomu desátýmu?“ Vytrhl jsem se mu a odkráčel naproti.

Proti potvrzení jsem u předsedy složil padesát tisíc. Srdce mě bolelo, jako by mi ho rvali zaživa. Dr. Low dohlížel na počítání, pohupoval se na patách, a když jsem s potvrzením, na kterém stálo nic neříkající „Splátka na dluh“, odcházel, suše poznamenal: „Měl byste sebou hodit, pane Najmane. Ještě vám zbývá dost – a čas se krátí.“

„Krátí? Copak jste říkali, k jakýmu datu to mám splatit?“

„Říkali, říkali. Zřejmě jste nedával pozor.“

„Tak dokdy?“ zaječel jsem. Náhle jsem měl pocit, že stojím na laně nad tůní, ze který na mě otvírá zubatou tlamu krokodýl. Dr. Low jenom zavrtěl hlavou a šel pryč. Přes rameno prohodil: „Všechno se dozvíte.“

Do prdele! Ploužil jsem se městem a v žaludku mě tlačil kus šutru. Olověný závaží. Pytel písku. Hrajou na mě nějakou habaďůru. Dal jsem jim už šedesát tisíc, ale pořád zbývá 90 000 Kčs. Á nejhorší je, že ani nejsou zvědaví, kde jsem peníze sehnal. Stačí, když je vyklopím. A řvou: další, další, honem další! Kdyby to teď dali kriminálce, přifaří mi k prvnímu průšvihu další: esenbáci se zeptají – pane Najman, kde jste vzal peníze na splátky? Za takový krátký čas šedesát tisíc…

Než jsem došel k metru na Pankráci,“ trochu se mi všecko rozleželo. Nic se ríejí tak horký, jak se uvaří. Pánové z Derata si rozmyslí dávat věc k soudu. Když mě nepráskli hned, teď už si to nemůžou dovolit.

Všichni hazardéři si nakonec najdou výmluvu, která jim vyhovuje, a spokojeně si ji odsouhlasí.

Nic se nejí tak horký… podíval jsem se na rozlehlou budovu na Pankráci, masivní a hrozivou, a mráz mi přeběhl po zádech. Byl jsem rád, když mě schovalo metro.

Někdo mi poklepal po rameni. Otočím se. Pátek je holt pátek – ani nemusí být třináctýho. Blonďák! Andílek s modrým očima, co mě zmlátil na „vyjížďce“.

„Ahoj,“ povídá, „jak se vede?“

„Hele, už s tím nemám nic společnýho. V tůzu jsem ani nebyl. Já jsem tu jenom náhodou,“ drmolím a klepe se mi hlas.

„Já vím,“ usmál se. „Jestli handluješ s něčím jiným nebo běháš uličku, to je tvůj problém. Nám jsi zacláněl jenom tam, víš? Nezlobíš se, že ne?“

Málem bych mu znovu naletěl, tak sympaticky a neškodně vypadal, v očích úsměv a cosi jako něhu… Beze slova jsem nastoupil do vlaku. Zůstal na nástupišti a zamával mi. Prsty mi poslal polibek. Pár lidí si mě prohlídlo: nejspíš mě měli za buzíka.

Těžko odhadnout, jestli to byl náhlý impuls nebo promyšlený čin. Nejspíš obojí. Realizovaná utkvělá představa.

Z metra jsem zamířil rovnou do řeznictví k Dlaskovi. Postavil jsem se k pultu s uzeninami, a než na mě došla řada, z kanceláře se vynořil sám vedoucí. Kouknul na mě, oko mu zacukalo, jako by měl tik, seběhl po schůdkách do krámu, chytil mě za rukáv a táhl za sebou. „Mu-sim s váma mluvit!“ syčel.

„Pospíchám, pane Dlasku. Chci jenom kousek salámu…“

„Vykašlete se na salám. Já vám kus dám. Sou vážnější věci než žrádlo. Musíte mi pomoct.“

„Pane Juha,“ vyštěknul na suchýho mužíka u kalkulačky, „já tu mám nějaký soukromý jednání.“ Musel být pěkně daun, když se ani nesnažil o zastírací manévr. Účetní vstal, blejsknul po nás brejlema a vztekle vypochodoval. Dlask se posadil. Tupě zíral před sebe a mlčel. Čekal jsem, kdy to z něj vyleze. Místo toho ze zásuvky vylovil placatku a napil se. Zavoněla slivovice. Mně nenabíd. Začínal mi lízt krkem.

„Tak jsme si popovídali a já zase poběžím. To víte, čas jsou peníze, pane vedoucí.“

Slovo „peníze“ ho přivedlo k životu. Zabod do mě utrápený krhavý oči. „Peníze…, co vy víte o penězích, mladíku…“ Zhluboka si povzdechl, jako kdyby přišel o nejmilejší dceru, a opět se napil. „Představte si, že…“ Ne. Nedokázal to vyslovit. Chápal jsem ho. Člověk se nerad chlubí, že ho oholili – a že s tím ani nemůže jít na policajty. Přitom by si rád postěžoval, vyplakal se mi na rameni: jenže na to jsem byl příliš cizí. Na tohle je kromě vlastní ženy každý příliš cizí.

„Potřebujete něco?“ otázal jsem se, abychom se pohnuli z místa.

„Jo. Dolary. Nebo marky. A bony.“

„Vy si v tom Japonsku snad chcete koupit auťák! Víte, co vás bude stát přeprava?“

„Koukejte…!“ Mávnutím ruky výhružný tón roze-hnal.“Mladíku,já ty dolary, co jste mi sehnal…, já je musel vydat. Ženská něco vidí a…“ Lhaní mu moc nešlo. „To je fuk. Prostě potřebuju.“

„Prostě potřebujete…,“ protáhl jsem. „Já bych toho potřeboval!“

„Vy nemáte?“ vyděsil se. „Já na vás spolíhal.“

„Už jsem vám, pane Dlasku, vysvětloval, že ik-veksluju.“

„Mně je to jedno, jak tomu říkáte!“ vyjel si na mě. „Hlavně když budou.“

Vstal jsem a zatvářil se uraženě. „Tak takhle ne. Proč si nedojdete někam k tuzexu? Tam máte veksláků jako hub!“

„Jo, a vokradou mě. V televizi je pořád něco takový-ho…“ Chmurně potřásl hlavou a znovu se napil. Lehce si říhl. „Koukejte,“ zaprosil, když jsem zamířil ke dveřím, „já vás nechtěl urazit. Ale mám úplně zničený nervy. Kšeft, lidi, žena… já jsem v zoufalý situaci, pane Najman. Pochopte mě.“

„Já vás chápu.“ Vrátil jsem se. „Jenomže takovýhle obchody nejdou dělat ze dne na den. Záleží na tom, jestli kluci z koleje budou něco mít.“

„Snažte se.“ Podal mi miniaturní čabajský salám. „Nebudete škodnej.“

Dlask je jako vyhládlý kapr. Jen hodit udici. Prostě tutovka. Větší problém představuje Vachtl. Jeho adresa. A hlavně – nemůžu donekonečna ždímat jen tyhle dva šejdíře. Stačí, aby si poznamenali čísla bankovek.

Kdo další dává naději na pořádnej vejvar? Výčepní Eda. Je svobodný, žije sám. Stačí nahlídnout do výčepu, jestli stojí za pípou…, a můžu jít na věc. Peněz má dost: jednou kluci spočítali, že jenom na pivu si denně přijde na sedm osm stovek. Jsou i další kandidáti: barman Emil, jeden grafik, o kterým se říká, že je milionář, protože si umí zorganizovat zakázky tak, že mu za to ještě líbají ruce, šéf starožitnictví najnáměstí, vedoucí autobazaru.v

Kandidátů by se našla jenom v hospodě fůra, jenže právě v tom je jistý nebezpečí. Vybírat donekonečna vejce z jednoho hnízda smrdí průšvihem: stačí, aby si jeden nahlas postěžoval, a… co by se vlastně stalo? Kdo může vědět, že to je-moje práce? Do hospody přece chodí různý lidi: třeba Lohák, potom sedmkrát trestanej příživa Vajgl, Džony seděl za loupežný přepadení… Ne. Z toho bych strach mít nemusel. Jenže já nechci vybírat kdekoho: potřebuju pouze lidi, co musí mlčet, aby se sami nedostali do průseru. Přesto by nebylo od věci, kdybych měl nějaký krytí, který by mě zbavilo jakýho-koliv podezření předem, kouřovou clonu.

To je nápad! Ťuknul jsem se do čela. Promyslel jsem ho ze všech stran. Perfektní. Clona jako řemen. V neděli večer budu mít problémy s krytím z hlavy.

Nejdřív ale Vachtla…

V telefonním seznamu jsem vyhledal číslo zeleniny. Ozval se pan vedoucí osobně.

„Prosil bych pana Vachtla,“ povídám změněným hlasem přes kapesník. Nos jsem si navíc sevřel kolíčkem na prádlo. Bylo to nepříjemný.

„U telefonu.“

„Tady Mádl. Já teda volám kvůli tý výměně.“

„Co? Jaká výměna? To bude omyl, pane!“

„Jakej omyl. Jste pan Vachtl, ne?“

„Vachtl jsem, ale nic neměním.“

„Vždyť jsme se minulej tejden dohodli! Bydlíte přece na třídě SNB a měníte tři plus jedna za…“

„To bude jinej Vachtl, pane. Já bydlím v Žerotínový. A nic neměním. Maucta.“

Maucta, troubo. Podle telefonního seznamu bydlel v Žerotínový Rudolf Vachtl. Vytočil jsem číslo. Nikdo se neozval.

Dům byl starý činžák s temným vchodem a vymletým schodištěm. Vachtl měl byt v druhým patře. Dvoukřídlý dveře a dva zámky. V domě byl klid. Jako ve všech starých domech.

Mohl bych akci odložit na pondělí, ale Vachtl je v prodejně i v sobotu dopoledne. Nechtěl jsem riskovat, že Lájoš zavolá někdy před desátou anebo vůbec. Investoval jsem do taxíka: doma nebyl, ale u jeho ženy jsem nechal vzkaz, aby se stavil ráno v půl osmý. Byla ochota sama a nabízela mi bábovku. Pes mě chtěl kousnout, jenže já se nedal. Měl vztek.

Renata odjela. Ve čtyři mi zavolala, že se vrátí až v pondělí. Sdělila mi to tak úsečným hlasem, že to vypadalo jako pomsta. Popřál jsem jí šťastnou cestu a ať si to doma hezky užije. Nekomentovala to.

A pak už jsem jenom seděl, upíjel skotskou se sodou a čekal na telefon od Ivanky. Ozvala se deset minut před šestou. Všechno si promyslela, zůstane v Praze. Zítra se můžeme sejít.

„Proč teprve zítra?!“ vykřikl jsem. Mám pocit, že to znělo poněkud plačtivě. „Já mám všecko…,“ málem jsem prozradil, že jsem už převlík povlečení, schoval Renatiny věci, nakoupil jídlo a pití. V ledničce se chladilo šampaňský, na stole stál francouzský koňak. K tomu ta skotská… jenom proviant mě přišel na tisícovku.

„Těšil jsem se na tebe už dnes,“ řekl jsem smutně.

Zahihňala se. Miluju ji, ale nenávidím, když se ženské začnou hihňat. Cítím za tím vždycky nějakou levotu.

„My jdeme s holkama do bijáku.“

„Půjdu s várna a po kině.

„Zítra,“ přerušila mě.

„Ivanko, miláčku, já se fakticky tak strašně těším.“

„Aspoň budeš mít větší touhu,“ řekla. Co tím myslí? Od Renaty bych to bral jako pokus o dvojsmyslný vtip, ale Ivanka? „Zítra v půl jedny v menze.“ Zavěsila.

Žárlil jsem. Ježíši, jak já žárlil! Srdce se mi svíralo, v krku mě dusilo, ani dýchat jsem nemohl. A v břiše jsem cítil ten podivný tlak, tu olověnou kouli, to divý zvíře, co mě zevnitř užíralo. Nevím, jestli existuje láska bez žárlivosti, ale věřím, že kdo nežárlí, ten nemiluje. Žárlivost je něco jako druhá strana mince. Za to, že smíme prožívat slast z lásky, platíme utrpením žárlivosti. Tyhle filozofický sentence mě napadají až dodatečně, v tý chvíli jsem byl tak zjančený, že jsem v prvním hnutí mysli málem vyrazil do ulic, šmírovat kolem bijáků. Naštěstí mi došlo, že kdybych na ni náhodou narazil, tak se hrozně a navěky ztrapním. Zkoušela to na mě, jasně že to zkoušela. Trestala mě za všechny večery, kdy jsem měl „práci“, za přednášky, při kterých mi marně držela místo v posluchárně. A možná že jí ani o trest nešlo, že byla jen chytrá jako každá žena a chtěla, abych se víc těšil, „měl větší touhu“ /čím dál víc mi ta věta vrtala hlavou/ a vážil si toho, že kvůli mně nejela domů. Zvyšovala svoji cenu. Netušila, jak je to zbytečný. Protože její cenu znám a jsem ochotný zaplatit víc, než si dokáže představit. Koneckonců už platím.

Chvíli jsem koukal na televizi, ale dávali nějaký přírodopisný film a mě příroda v televizi nebaví. Ani barevně. Takže jsem ležel na gauči jako mrtvola, zíral do stropu a namlouval si, že bych měl ocenit klid bez Renaty – jenže mně nešlo o to, že tu není Renata, ale že chybí Ivanka. Zavřel jsem oči a zkoušel si ji představit.

Jaký má oči? Hnědý? Černý! Ne – světle modrý… ne! Co záleží na barvě. Prostě má krásný, hluboký oči. A krásný obočí. Nemá ho vytrhaný a namalovaný? Ne. Určitě ne.

Vlasy. Vlasy má na kluka, kraťoučký. Černý. Kulatý obličej. Krátkými vlasy ještě kulatější. A měkký, plný rty, a když je našpulí, aby se smála nebo hněvala…, až mi na rukou rozkoší naskočila husí kůže.

Nejzáhadnější je, že si pořád nedokážu představit, jak se s ní miluju. Připadá mi to svatokrádežný. Vulgární. Znesvěcení. Určitě je panna. Panna, která čeká na mě. Na nikoho jinýho. Budu na ni něžný, aby necítila bolest, aby si tu chvíli, kdy se stane ženou, mojí ženou!, do smrti pamatovala jako něco neopakovatelně krásný-ho. Jako si ji budu pamatovat já.

Jenže předtím jí budu muset rozepnout a sundat podprsenku, stáhnout kalhotky a potom… ne! Dejte si říct: pravá láska, skutečná zamilovanost, je naprosto asexu-ální. V pravý lásce jde o duši, ne o tělo.

Můj průzračný obraz rozleptávala a špinila žárlivá představa nejistoty. Třeba šla do kina – pokud vůbec do kina! – s nějakým klukem, který k ní necítí co já, protože můj cit je samozřejmě jedinečný, a vidí v ní jenom buchtu. Krásnou buchtu s velkýma kózama. Klidně ji bude omakávat, na nějakým mejdanu ji svlíkne a strhá z ní kalhotky a… V duchu jsem viděl, jak se brání, jak s ním zápasí, ale její odpor slábne, on se na ni svalí, násilím jí rve stehna od sebe, vmáčkne se mezi ně… V uších mi zazněl její zoufalý výkřik, přecházející ve sténání.

Ježíši! Vymrštil jsem se z gauče, běhal po pokoji a držel se za hlavu. V uších mi hučelo, srdce bušilo, tlak v žaludku a svírání v Krku, krásný a hořký zároveň, sílilo. Před očima mi mžikaly červený a zelený tečky. Nemohl jsem se ani posadit, všechno mě hnalo pryč.

Šel jsem do hospody.

Dnes jsem jejich žvásty vítal. Seděl jsem s docentem a s Emilem a poslouchal výklad o tom, že ta sony devítka, co má – jako video – je sice perfektní mašina, ale teď že viděl u známýho stovku hi-fi stereo a to je strojovna! Tak neví, má si devítku nechat a stovku k ní za pětatřicet litrů přikoupit, nebo poslat devítku do světa? Jenže stovka nemá vstup pro dabing… a to je přece jenom vada krásy.

Dál mlel o rozdílu mezi devítkou a stovkou a o tom, co všecko má na kazetách, jaký nový film si nechal nahrát, co si přepíše sám, až mu soused půjčí druhou mašinu, a za kolik ty kopie rozprodá, a já přestával myslet na Ivanku, protože mě ohlušoval řinkot peněz.

„Je to kšeft jako noha, Mirku,“ hučel do docenta, člověk by neřekl, že tihle dva můžou být kamarádi, ale byli, a ne pro vrozený český plebejství, ale z důvodů zcela prozaických: docent má přísnou ženu a věčně smrdí korunou a barman mu „půjčuje“ na věčnou oplátku. Docent má na pivo a Emil, zakládající si na známostech, o jednoho „svýho“ člověka víc. „Kazety dou pořád dolů, v rajchu už na deset márů, já je beru ve velkým za sto páde. Když teď toho novýho Spilberga namrskám z originálu patnáctkrát, každou kazetu střelím za čtyři kila. A ještě mi poděkujou!“

„Za kolik máš ten originál?“

„Přece zadara, ne?“ podíval se na mě jako na blázna. „Od jednoho pána, co potřebuje sehnat nějaký náhradní díly.“

„Ty je máš?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Ne, ale seženu je za to, že přepíšu jednomu známý-mu ze servisu poslední Mjuzikboxy.“

Prostě řetěz. A na jeho konci dvě stě padesát korun čistýho zisku z jedny nahrávky. Třřtisíce sedm set padesát za dva tři dny. Prakticky bez práce. A bez rizika.

„Mně může každej políbit prdel. Mašina je moje, co si na ni točím, po tom nikomu nic není,“ dodal Emil, jako by mi odpovídal.

„No – nevím. Kdyby po tobě šli, určitě by ti něco přišili.“ Nevím, proč jsem to řekl. Snad ze vzteku. Anebo že sebejistý lidi nesnáším. Docent na mě vyjel, že když nevím, tak mám držet hubu a neplíst se do toho. Nemyslel to zle. Po šestým pivu je prostě agresivní. A barman naklonil hlavičku a mrknul na mě:

„Kde myslíš, že ty originály beru? To bys koukal, co je to za hlavouny! Když voni si ty kazety můžou nechávat vozit každej tejden služebním autem z Německa, tak proč bych si je já nemoh přepisovat? Koneckonců – na rozdíl od nich mě porno nezajímá. To totiž může smrdět. To je fakt. A já jejich krytí nemám.“

Kdo jsou to oni? PapínoVí straníci, který přesvědčení vyměnili za výnosný džob? Hejtmani všech kategorií a služebních stupňů, co jsou přesvědčený, že zákon jsou oni, a proto pro ně neplatí? Ti, co se zhlídli ve vlastním postavení a moci natolik, že nic jinýho už nevidí? Nevím. Prostě Oni. Nedefinovatelný hlavouni. Nedefinovatelný proto, že zásadou je nikoho nejmenovat. Na rozdíl od ufonů jsou reálný. Jako ta Dlaskova a Edova záštita. Úsluhy v tyhle zemi potřebuje každý, snad i ministři. Čím větší post, tím vyšší nároky. A za všechno se platí. Například kazetama.

Emil dál rozebíral svoji filozofii „žít a nechat žít“, docent mu přikyvoval, vrchní nám přinesl černýho šviháka, kopli jsme ho do sebe a já objednal druhou rundu, slova plynula, čas míjel a já přestával vnímat. Mechanicky jsem sáhl po novinách, který někdo zapomněl na parapetu pod oknem, a prohlížel jsem si inzeráty. Hned v prvním sloupci jsem našel nabídku: prodám video VHS Akai, zn. Nové, proclené. K tomu telefonní číslo. Ten člověk musí být blázen, že na sebe přivolává pozornost všech bylařů. Pro mě byl ovšem nepoužitelný. Jestliže video proclil, nebude váhat zavolat esenbáky. Video…

Sedělo mi na mozku jako šváb. Myslel jsem na ně tak intenzívně, že jsem najednou, úplně proti svý vůli, Emila přerušil: „Ty, člověče, to ale musíš mít doma stovky kazet, abys pořád nekoukal na to samý, že jo?“

„Chytil se,“ povídá. „Doufám, že k nám vstoupíš do klubu. Kdybys potřeboval mašinu, zrovna bych vo jedny volný věděl. Kámoš měl na skladě čtyry, tahle mu zbyla. Fungl nová, ještě nerozbalená – nic moc, třicítka, ale sony je sony, ne?“

„Do jakýho klubu?“

Zasmál se. „Když může mít půjčovnu Barrandov, tak my taky. Akorát že u nás máš trošku lepší výběr… Užs někdy viděl Rockyho? Nebo nějakýho Ramba?“ Znovu se zasmál.

„Máte nějaký půjčovny?“ vzpomněl jsem si na dva kluky na diskotéce: první přesvědčoval druhýho, aby od něj koupil video, že ho za to napojí na síť – dá dva tisíce jako záruku a může si půjčovat kazety donekonečna.

„Se šmejdama za prachy nehraju. My jedeme zadara. Kus za kus.“

Zvláštní: mě kdyby se někdo v hospodě takhle vyptával, pošlu ho k čertu. Emilovi to, zdá se, nevadilo, povídal rád, dělalo mu dobře, že je středem pozornosti, když se může pochlubit něčím, co má jen někdo. Snad taky věděl, co říká, když vykřikoval, že mu každý může políbit šos.

„Dva kluci si teď pořídili anténu na satelita. Dvacet programů! A perfektní – to sou prakticky originály! Z toho je ještě druhá kopie taková, že se na ni dá koukat. A ke mně do motorestu jezděj pánové, co bejvaj dost venku. A tiráci… a cizáci… Na tenis se mnou chodí jeden pan atašé. A toho redaktora vodsaď znáš, ne? Ten má zas kamarády v televizi a u filmu.“

Redaktora jsem znal. Brejlatý, s knírem, samolibý a protivný. Skoro jako docent.

Napil se piva a znovu objednal fernety. Zaplatil za nás za všechny, i když jsem se bránil. Peníze měl v tlustý číšnický prkenici. V jedny přihrádce pětikila, v druhý stovky, ve třetí přinejmenším jednoho smetanu. V poslední se rozvalovaly bony a cizí měna. Všiml si mýho pohledu a usmál se. „Měl jsem dneska šichtu. A poslal jsem do světa sedm kazet,“ políbil si kotníky pravý ruky. „Zlatý český ručičky.“

Hodil prkenici do kufříku, zaplněnýho dvěma kartó-nama marlborek, a podíval se na mě: „Tak co, nechtěl bys tu třicítku? Jinak ji pošlu co nejdřív z baráku –chápeš…“

„Není proclená?“

„Šílíš? Je za dvacet kolíků. Myslíš, že za dvacet kolíků dostaneš proclenou mašinu?“

„Já jsem chudej študent, kamaráde. Když, tak něco lacinějšího. Nejvýš za dvanáct.“

Opovržlivě ohrnul rty. „Nebrat! Pamatuj: šunky nebrat. Beztak to bude něj akej fišer nebo sanyo. To sou mašiny, který si vymejšlej poruchy samy. Za rok ti klekne, servis žádnej, a můžeš si na tom vopejkat buřty.“

Poklepal kotníkem na stůl a popřál nám dobré noci.

Docent spatřil nějaký slávisty a hrnul se k nim.

Šel jsem bydlet.

Ještě v posteli jsem myslel na barmana a jeho video. Na možnosti, jaký takováhle věc dneska šikovnýmu, podnikavýmu člověku nabízí.

Zdál se mi krásný sen.

Vcházel jsem do tuzexu, který byl úplně prázdný. Jen u vchodu stáli dva chlapíci v raglánech a kloboucích. Jeden v ruce držel samopal, druhý měl pod levým ramenem bouli. Odháněli lidi, který se kupili na chodníku nebo chtěli jít nakupovat. Měl jsem na sobě bílý oblek a vystupoval jsem z mercedesu. Ti dva chlápkové mi nedbale zasalutovali a hlásili: všecko je v pořádku, šéfe, už jsme to vyčistili od toho ksindlu… Šel jsem obchodem, šofér za mnou tlačil nákupní vozík a já pouze ukazoval, co do něj má vložit. U pokladny nikdo nebyl, takže jsme neplatili…

Sobota ráno. Vzbudil mě zvonek. Nejdřív jsem šmátral po budíku, potom jsem shodil telefonní sluchátko. Nakonec jsem šel otevřít.

Ve dveřích stál Lájoš v montérkách, brašnu přes rameno.

„Bozkávam, šéfko…,“ vtom si uvědomil, že jsem ještě v pyžamu. „Co – zasa něiděme? Kurva, veď som mo-hol eště hnípať!“

Zatáhl jsem ho dovnitř. „Dej si z ledničky pivo a počkej. Za moment jsem hotovéj.“

Nejdřív horkou, potom studenou sprchu. Zvolna jsem začínal vnímat a přestávala mě bolet hlava. Ještě jednou smíchám pivo s fernetem! Příště před kšeftem ani kapku. Když profík, tak profík.

Neholil jsem se. Se strništěm můžu líp markýrovat sobotního meloucháře nebo nasranýho instalatéra z pohotovosti.

Z protějšího chodníku nejdřív chvíli pozoruju zeli-nářství. Stojí u něj saviem, naložený bedničkama s ovocem. Ze skladu vyšel Vachtl v našpiněným bílým plášti.

V pořádku. Nejmíň hodinu se odsud nehne. Cestou se snažím neposlouchat Lájošovo brumlání a vzpomínám, jestli má Vachtl snubák. Zdá se mi, že ne, ale to nemusí nic znamenat. Řada ženáčů z nejrůznějších důvodů prstýnek nenosí. Ženský ano – ještě jsem neviděl paničku, aby neměla kroužek. Snad v nich přetrvává pocit, že svobodná ženská je v nevážnosti, protože nerealizovala svoji sociální funkci, snad do jis-týho věku spekulujou s tím, že mladý kluci, když si chtějí dobře a bez rizika užít, letí po paničkách víc než po svobodných holkách.

V Žerotínce obvyklý postup. Nejdřív nechám několik minut vyzvánět telefon. Potom pěšky do druhýho patra. Nikoho jsme nepotkali. Jen za jedněmi dveřmi zněla televize. Pionýrská vlaštovka. Většina nájemníků je zřejmě na chalupách. Já vám řeknu, tahle móda je senzační!

U dveří s tabulkou Vaehtl – jen tak, bez křestního jména, zato velkými písmeny, pan Vachtl se zřejmě považuje za místní VIP – jsem opět zazvonil. Legendu jsem měl následující: hledáme Wachtla, s dabl jú, ulice stejná, jen číslo domu jsem pozměnil. Ale jako u Dlas-ka to bylo zbytečný. Klid, ticho, nezájem.

Zakryl jsem Lájoše tělem – Vachtl měl jeden dózický zámek, jednu fabku – a za pár minut dveře cvakly. Zavřeli jsme za sebou a naše cesty se rozdělily. Lájoš do kuchyně a já do pokoje.

Na pohled bylo jasný, že Vachtl je svobodný. Nebo rozvedený. Nebo buzerant. Nikde žádný ženský věci.

Byt jedna plus jedna. Ovšem šikovně zrekonstruovaný. Z velký komory si udělal kuchyňku, obývák nechal obývákem a z druhého, menšího pokoje, zřejmě původní kuchyně, měl ložnici. Proti posteli stálo vysoký, mírně skloněný zrcadlo. Prasák.

Lájoš se cpal. I zde slušný zásobování, na rozdíl od Dlaska míň masa, zato víc konzerv a salámy z ESA. A ananasový kompoty.

Nechal jsem Lájoše jeho prostým radovánkám a šel do obýváku. Broušenýho skla minimum, víc starýho porcelánu, nábytek převážně ze starožitnictví, koberec i já odhadl na peršana. Porcelán – Japonsko nebo Čína – stál v prosklený secesní skříňce. Gurmán s vybraným vkusem – nebo spíš dobrým poradcem – a silným finančním zázemím. V rohu sekretář, připomínající empírový stolek Dlaskův. Nejspíš kupovali u stejný firmy: a měl jsem pocit, že stejná firma obě starožitnosti vyráběla – vypadaly až podezřele zachovale a naleštěné.

V zásuvkách na rozdíl od Dlaskova šuplíčku peníze chyběly. Leželo tam jen čtyři sta osmdesát korun. Nechal jsem je odpočívat v pokoji. Trezorek měl v ložnici. Podobal se pokladničkám na denní tržbu. Nejspíš ho měl ze svýho zelinářství. Ocelový plech s jednoduchým zámkem. Nenamáhal jsem se s otvíráním – klíček samozřejmě chyběl, nejspíš ho nosí na krku na zlatým řetízku s pocitem, že pro bezpečí svého majetku udělal všechno – a normálně jsem pokladničku vypáčil. Uvnitř spočívalo mých deset tisíc bonů a marky. Svazek pětiset-korun, patnáct smetanu. Českou měnu jsem Vachtlovi nechal, pouze jedno pětikilo jsem oddělil pro Lájoše. Úplně na dně několik zlatých mincí. Rozmýšlel jsem se… Nakonec jsem je nevzal. Zlata mám víc než potře-buju, a jen mi dělá starosti.

Lájoš si v obývacím pokoji zálibně hrál s kalkulačkou. Vzal jsem mu ji. „Co bys s tím dělal, když neumíš počítat?“

„Předal,“ odpověděl bezelstně.

„Toho se právě bpjím. Tak ji nech ležet. Máš všechno?“

Ukázal mi brašnu plnou konzerv a západoněmeckých salámů. Byli jsr e už na odchodu, když povídá: „Pěkná telka.“

Pronesl to s takovým zalíbením, až jsem se otočil.

Byla skutečně hezká. Přenosná, střední velikosti. Zblízka jsem si přečet štítek „Sony Třinitron“. Vida, to je ten přístroj, co o něm básní i barman Emil. Vedly od ní nějaký šňůry do vyřezávaný dubový skříně, na který stála. Qtevřel jsem dvířka a hvízdnul překvapením. U-vnitř na sobě ležely dva videorekordéry: Sony 100 hi-fi stereo a Blaupunkt. Beta a VHS: ne že bych byl tak chytrý, bylo to na nich napsaný. Zbytek prostoru vyplňovaly kazety.

„Magnetofony?“ zeptal se Lájoš. „Co s nima boha robí? Veď má aj tuna!“ ukázal do rohu, kde stála hi-fi věž Technics.

Chvíli jsem měl tukani, moc velký cukání. Nakonec jsem skříň zavřel a zavelel: „Jdeme!“

Možná vypadám jako blázen, rozpolcený schizofrenik, já však měl svoje důvody: především plán, který jsem chystal v neděli uskutečnit a do kterýho mi nějaký video nezapadalo.

Podíval jsem se na hodinky. Nejvyšší čas! Lájošovi pětikilo, remcal, že zej tra je neděle, a spořitelna knížka atd“ takže jsem přidal ještě dvě stě. Zamířil do bufetu. Já domů. Oholit se, navonět, převlíknout. Přitom jsem probral lup. Deset tisíc bonů, jinak samý marky. Vachtl se zřejmě specializoval. Proč ne, je to v dnešních inflačních časech poměrně peyná měna. Tři a půl tisíce. Pocítil jsem radost, že žiju tady, a ne na Západě. Tam by to byla sumička ve výši měsíčního platu: u nás z toho i s těma bonama vymačkám přes sto tisíc. Nevím Jan kdo, ale já mám rád kulatý čísla.

Peníze i šperky šly do skrýše v koupelně. Pod jednu dlaždičku. Už tam nějaká díra byla: zřejmě sloužila za skrýš prvním majitelům bytu, snad za války.

Na ulici taxíka a fofrem do menzy na Járově.

Měli máslový řízek s hedvábnou kaší a kompot. Ivance chutnalo. Mně taky. Já hedvábnou kaši moc rád. Babička ji dělávala přímo báječnou. Ani dnešní nebyla špatná. A řízek ušel. Že bych byl napucnutej, se říct nedalo, ale utěšoval jsem se, že v kapse mám pro všechny případy deset stokorun a doma plnou ledničku. Čabaj-ský salám od Dlaska, uherák, uzený jazyk a husí játra v konzervě z ESA. Máslo, kaviár, chleba. Tři láhve šam-paňskýho.

Ivanka moc nenapovídala. Zamyšlená. Já taky. V žaludku kolem bránice jsem cítil zvláštní napětí. Jako před zkouškou. Přisedli si k nám kluci z kruhu. Jestli bysme večer nešli na dýzu. Řekl jsem, že ještě nevím, a Ivanka taky řekla, že neví – podívali jsme se po sobě, zatékali očima a Ivanka zčervenala. Rozesmáli se. Tak povídám, aby makali, nebo jim utečou. Kdo?, Holky z mateřský školky – jsou tak akorát pro ně.

Ivanka vstala, že by se prošla.

Táhli jsme ulicí a mlčeli. Venku nádherný jaro. Ptáci řvali jak raněný, snad vzteky, že zůstali na víkend v Praze. Kolem se hnaly auťáky těch, co nestihli ujet na chalupu už včera. Vzpomněl jsem si na Vachtla: jestlipak laky jel někam ven? A jestlipak už objevil vypáčenou pokladničku? Vrátil jsem ji do skříně. No nic, jeho problém. Když ne dneska, přijde na to v neděli večer nebo v pondělí. Nebo v úterý. Prostě zjistí, že ho někdo vybral. A bude kňučet. Sto kolíků je sto kolíků. I pro vedoucího zelinářství na hlavní třídě.

„Cože?“ Uvědomil jsem si, že mi Ivanka něco vypráví.

„Ty mě vůbec neposloucháš.“

„Promiň, trochu jsem se zamyslel.“

„Na co myslíš?“

To by ses divila, holka. „Na tebe.“

Zasmála se. Lidi v rozpacích se obvykle smějou. Zvlášť ženský. Ale já taky. Když jsem přišel z venkova do Prahy, smál jsem se pořád.

„Šla bych na lodičky,“ řekla Ivanka.

„Neumím plavat, je moc velká voda. Když je velká voda, tak se lodičky nepůjčujou.“

„Včera jich byla plná Vltava.“

„To jsi viděla, když jsi šla do kina?“ Zapřísáhl jsem se, že se o včerejšku nezmíním, že na něj zapomenu, ale slova mi vylítla z pusy dřív, než jsem si je uvědomil. Chvíli mlčela, kůže na skráních se jí napjala, jako by zatínala zuby.

„Byly jsme U Hradeb, šly jsme s holkama přes Karlův most,“ řekla nakonec lhostejně.

Správně bych se měl zeptat – s kterýma holkama? a potom rozehrát hysterickou žárlivou scénu podle všech pravidel. Neměl jsem chuť. Najednou jsem neměl chuť ani na lodičky a milenecký tokání uprostřed Vltavy. Nejhroznější bylo, že jsem neměl chuť ani na Ivanku.

Vysvobodil mě malý denní bar, kde si nestačili přes týden dost nakrást, tak měli výjimečně otevřeno i v sobotu.

Popíjeli jsme, dívali se širokým oknem na ulici-v baru bylo prázdno – a poslouchali muziku z magice. Muzika je fajn, protože když hraje trochu hlasitěji, není slyšet, co si dva povídají. A když hraje hodně nahlas /a v tomhle podniku hrála!/, můžete mlčet a tvářit se, že nechcete hudbu překřikovat nějakýma důvěrnostma.

Asi žvaním trochu od věci. Je to fakt. Prostě chci vystihnout tu atmosféru rozpačitosti, která se nás držela jako zimnice.

Za hodinu jsme vypadli. Ulice nás zavedla až k domu, kde bydlím.

„Tady bydlím.“

„Fakticky? Tady bydlíš?“

„Jo. Fakticky. Nechceš se jít ke mně podívat?“

„Já nevím… není to blbý?“

„Ne. Stejně bydlím sám.“ Jenže ona asi měla na mysli něco jinýho, že jo.

Prohlížela si bejvák, jako by ho kupovala. Ženský si vždycky prohlížejí kvartýr, jako by se měly už zítra stěhovat. Pravděpodobně to bude instinkt: pro ně to není byt, ve kterým mají popřípadě podlehnout vášni, ale potenciální hnízdo.

Ivanka dokontrolovala a řekla, že to mám příma a že mi závidí. Na koleji je bydlení k zešílení. Za normálních okolností bych navrhl, že pokud chce, může se mnou bydlet – tvářil bych se, že to říkám ze srandy, protože jsme si koneckonců prozatím jenom řekli, že se.mi-, kajeme, ještě jsme si to nedokázali ničím víc než pusou: ale díky Renatě-normální okolnosti neexistovaly. A také nevím, jak by Ivanka reagovala: je to k uzoufání, že člověk vždycky dostává největší porci toho, po čem netouží.

Otevřel jsem šampaňský – „neblázni, budu opilá“ –a připili jsme si. Pustil jsem muziku. Seděli jsme a poslouchali, občas jsme se po sobě podívali a honem zase uhnuli očima. Trapas. Čekala, a já ne a ne začít. Každou chvíli jsem se rozhodoval, že si před ni kleknu, obejmu jí kolena a řeknu… anebo ne. Prostě ji obejmu, svalíme se na gauč a… nebo ji začnu šíleně líbat a uvidíme, jak se to vyvine. Jsem si říkal. Jenom říkal…

Dopili jsme láhev, já povídal nějaký vtípky, Ivanka se asi dvakrát zasmála, a když jsem chtěl jít pro nový šampus, zvedla se, že už musí jít.

„Kam?“ vyjelo ze mě.

Pokrčila rameny. Tak. Musí.

„Ty máš… jseš s někým domluvená?“

Zase pokrčila rameny. Šla ke dveřím. Já stál u ledničky s lahví v ruce a koukal na ni jako medvídek koala. Ten má taky tak vyvalený oči.

„Tak ahoj,“ zabouchla za sebou.

Chtěl jsem za ní běžet, chtěl jsem ji odtáhnout nazpátek, strhnout na gauč, svlíknout jí džíny a svetřík, servat podprsenku – prostě jsem najednou chtěl! Najednou jsem si dokázal představit, co, a hlavně jak bych to s ní dělal, k zešílení mě vzrušila představa Ivanky svíjející se pode mnou, jenomže jako obyčejně už bylo pozdě.

Tak jsem tam stál s lahví ledovýho francouzskýho šampaňskýho a po tvářích se mi koulely slzy a v krku mě všechno pálilo a srdce mi bušilo a v žaludku mi zase leželo olověný závaží, protože mi začínalo být jasný, že jsem to u Ivanky projel. Nevěděl jsem jediný: proč?

Co jsem jí udělal?

Na některý podrobnosti sobotního večera se příliš ne-pamatuju.

Vzpomínám, že jsem dopil šampaňský a potom – to už jsem nebrečel – jsem se sebral natolik, abych jel do města. Na Václaváku jsem západ do nějakýho baru, potom do druhýho.

Najednou byla noc a sedím v Ambassadoru na diskotéce. Sedím, netancuju: sotva jsem stál na nohou. A tam jsem ji uviděl: předváděla se na parketu s tím hajzlem Romanem, co má fotra primáře, takže nemusí ani vekslovat, ani krást, protože má všechno. Od malička. Vždycky všechno, nač si vzpomene, a vždycky to nejlepší. Známky ve škole, buchty.

Bylo mi to jedno. Teda – skoro jedno, protože na úplnou lhostejnost byla rána příliš čerstvá. Ale alkohol mě otupil natolik, že mě pohled na ni s jiným nepřiváděl k šílenství. Ze žárlivosti se stal spíš smutek.

U baru jsme se s Romanem sešli. „A hele! Míša,“ povídá. „Co tady děláš, tohle je na tebe snad trochu drahej podnik, ne?“

Zasmál se a myslel si, kdovíjak není vtipnej.

„Zbytečně se namáháš. Ta ti nedá,“ podíval jsem se na Ivanu, která seděla s partou a tvářila se, že mě nevidí.

Roman se začal smát. Obličej se mu nadouval, viděl jsem jenom jeho hubu, jak se roztahuje, zuby a tlustej, odporně červenej a poslintanej jazyk. Z očí mu tekly slzy.

„Co se směješ, idiote?“ Stále ještě jsem byl ochotný se kvůli Ivaně i prát.

„Ty vole,“ povídá Roman. „Ty seš jedinej, kterej si na ni nikdy snad ani nešáh. Ty holt seš šetrnej i v tomhle směru. Takže seš taky jedinej, komu nedala. Zrovna nám povídala, jaks ji odtáhnul do kvartýru, nalejval šampusem a seděl metr od ní a vykládal jí uhozený fóry.“ Útrpně se na mě podíval. „Kamaráde, jestli je to pravda, taks přišel o moc. O moc, Ivanka je totiž v posteli fantastická. Absolutní jednička! Ta s tebou vyvádí věci, že se ti protáčej panenky.“

Chtěl jsem mu rozbít hubu, protože mě ta ochromu-jící strnulost konečně pustila, ale podcenil jsem všechen ten alkohol, co jsem do sebe nalil. Jak jsem se nahnul a mávnul po něm pěstí, vzal jsem pochopa a slítnul z barový sesle jako hruška. Pinglové mě museli zvednout a vyhodili mě, i když jsem se bránil, jenže jich bylo na mě moc /Roman stál stranou a smál se/ a hrozili, že jestli nepřestanu vyvádět, zavolají esenbáky. Proti tý přesile jsem neměl šanci i bez esenbáků. Proti přesile člověk nikdy nemá šanci.

Byl jsem vůl. Študák s rudýma ušima, který se trápil, cože to holce udělal, že mu utekla, a nepochopil, že mu utekla právě proto, žě jí nic neudělal. Z Panenky Marie je najednou Máří Magdalena. I to se v životě stává.

Nebudu popisovat, jak mi bylo, když jsem se v neděli dopoledne probíral z opice. Měl jsem kocovinu jako Palác kultury. Rajčatová šťáva s kapkou worcesteru a džinu, ledová sprcha a hemenex mě částečně postavily na nohy. Fyzicky. Duševně se budu vzpamatovávat asi dost dlouho.

Milostný průšvihy se nejlíp léčí prací.

V domě čistý vzduch. Ticho. Jako v kostele. Prostě neděle. Krásný den. Ani u chodníku nikdo neparkoval: až na dvě tři auta kus dál byla ulice jako vymetená.

Připravil jsem, co bylo třeba, oblékl se a šel na tramvaj.

Láj osová vařila sváteční oběd, vonělo to tam slepicí. Rád bych věděl, jestli se jim zatoulala na zahradu, a nebo si ji za ty peníze ode mne jednou v životě poctivě koupili.

Lájoš prej sedí v hospodě. Nechal jsem si vysvětlit cestu, odmítl pozvání na oběd a šel ho vyhledat.

Byl v hodobóžovým /i můj venkovský dědeček se v neděli dopoledne oblékl do hodobóžových šatů a šel na jedno a na viržinko k Bachtíkům/ u stolu s jinými cikány. Co po něm chci, pochopil dost rychle, ale cukal se. A že proč, a že to je blbost, a že… Musel jsem mu to dát příkazem a ještě pohrozit, že jinak si najdu jinýho parťáka.

„Ve čtyři ať je všecko hotový!“ řekl jsem.

Potom taxíkem na Hradčanský náměstí. U Labutí jsem poobědval. Šunka se šlehačkou a s křenem, žam-piónová polévka, grilovaný pstruh. Venku, na sluníčku, jsem u stolečku před restaurantem pozoroval turisty a rodiče s dětma a pomalu vypil láhev moselskýho. Ke kávě jsem si dal koňak. Marušku Blizzardovou. Co s pe-nězma…

V líný pohodě jsem vydržel do dvou, potom pomalou procházkou dolů na Kampu. Ve čtyři mě přestalo bavit koukat na kachny a šťastný milence. V půl pátý jsem byl doma.

Už na schodech jsem viděl, že před mým bytem stojí hlouček nájemníků z vyšších pater. U nohou jim ležely tašky: zřejmě se právě vraceli z chalup. S nima správcová.

„Ježíši, pane inženýre! Že dete. Vykradli vás!“

Vytřeštil jsem oči. Všichni se pietně rozestoupili.

Dveře byly naštíplý kolem zámků. Zámek vypáčený. Prasácká práce. „No těbuch!“ vydechl jsem. „Volali jste esenbáky?“

Správcová přikývla. „Jo. Za moment tady budou.“

V pokoji nepořádek. Barevný televizor a minivěžička v tahu. Obsah skříně na podlaze.

Vyhnal jsem správcovou, aby hlídala a nikdo mi nelez do kvartýru, dokud nepřijede kriminálka,a zavřel se do koupelny. Dlaždička byla na místě, peníze a šperky taky.

Přijeli za pět minut. S houkačkou. Ve dvou vozech.

Všechno prošli, sepsali jsme protokol, uvedl jsem ztráty, potvrdil, že na nikoho nemám podezření, že jsem vyšel z domova kolem desátý a vrátil se až teď. Vyjmenoval jsem, kde jsem všude byl – Lájoše jsem z toho pochopitelně vynechal. Prostě takový malý nedělní výlet.

„Přišel vás draho,“ povídá vyšetřovatel. „Nějak se nám ty vloupačky zase rozrostly.“

„Tady taky?“

„Kde tady?“ nerozuměl.

„Myslím v okolí.“

„Samozřejmě že na obvodě. A tady taky. To nevíte, že jste už druhý v domě za krátký čas?“

„Správcová něco říkala… to víte, já se o sousedy moc nestarám.“

„To je právě chyba. Každý jako by žil v kleci. Já, já, já… a víc ho nezajímá. Plný dům, a lupiče si nikdo nevšimne. Jak je to možný? Copak, lidi, nechápete, že za, tu lhostejnost nakonec platíte sami?“

Vypochodoval na chodbu. Asi se šel uklidnit. Hlouček nájemníků dál sledoval technika, který prováděl ně co, čemu se prý říká mechanoskopická zkouška. Nebo spíš příprava k ní. Prostě zjišťoval, jak došlo k naštípnu-tí zámku a k násilnýmu vniknutí, jakou silou, jakou technikou a jakými prostředky. Každý pachatel – tyhle moudrosti jsem vyčetl v Magnetu – používá jinou metodu a podle mechanoskopických testů se dá identifikovat. Něco jako otisky prstů.

Ohledně těch otisků: ani mi je nebrali, protože když technik natřel štětečkem s tím stříbrným práškem rám dveří, kliku, okolí zámku a vůbec všechno, čeho se mohl pachatel dotknout, ukázalo se, že je pečlivě utřeno, nikde ani jeden otisk. V duchu jsem ho pochválil.

„No jo,“ řekl technik otráveně, „tady jsem zbytečnej. Vsadím se, že měl rukavice a ještě všechno poutíral. Já bych detektivky zakázal. Dneska po sobě nenechá dak-tylky ani desítiletej kluk.“

Vyšetřovatel zamračeně poslouchal. Zeptal se čumilů, jestli někoho podezřelého neviděli. Správcová vrtěla hlavou, že byla na chalupě u dcery a vrátila se čistě náhodou už odpoledne, protože chce prát – jinak jezdívá až večer nebo v pondělí ráno. Další nájemníci, nebo kdo na chodbě všechno stál, taky vrtěli hlavama a ten vyšetřovatel užuž otevíral ústa, aby je poslal rozejít se nebo pokračovat, když jedna baba, co držela na řemín-ku vypelichanýho čokla, povídá: „Já ho viděla.“

Maličko mi zatrnulo.

Vyšetřovatel si ji prohlédnul a pokynul, aby šla dovnitř. Ale jen do předsíně. Buď respektoval soukromí, nebo byl zkušený a podle toho, jak se baba hrnula do bytu, pochopil, že je hlavně zvědavá.

„Tak, paní – koho jste viděla a v kolik hodin?“

„Vodpoledne,“ povídá baba. „Já na hodiny moc nekoukám. To víte, dyž je člověk jako kůl v plotě a má jen tohle věrný zvíře…, na nějaký minutě mu nezáleží. Já pořád koukám z vokna, v noci nemůžu spát… nemám si s kým popovídat, kdepak, stará bába nikoho nezajímá. Jojo, stáří není hezký, pane inspektore.“

Měl co dělat, aby ji zastavil a vrátil k tématu.

„Viděla jsem takovýho chlapa. Koukal jak vrah! A šel sem do baráku.“

„Jak byl starý?“

„Starej? Depa, starej nebyl, spíš mladík.“

„Třicet… patnáct…“

„Kluk,“ řekla baba. „Frizúru měl jak nějaká žencká, no jak Ezau.“

Vyšetřovatel nevěděl, kdo to byl Ezau a jakou měl frizúru. „Chcete říct, že měl dlouhé vlasy?“

„Jako žencká. Takový barevný. Dyby neměl fousy, na mou duši řekla bych, že je to žencká. Vony tyhle trajdy…“

„Nějakej pankáč,“ povídám lhostejně. „Je to všecko ksindl. Jenže takovejch tu chodí… jsem zvědavej, kde ho budete hledat.“

Útrpně se na mě podíval a znovu se otočil k babce. „Byl v domě dlouho? Viděla jste ho odcházet?“

„Vodcházet?“

„Ano. Odcházet. S televizorem n,ebo nějakým větším zavazadlem.“

Zavrtěla hlavou, čišelo z ní, jak se snaží. „I když… počkejte, vono mi něco řiká, že by to mohlo bejt…“ Kousla se do rtu. Fantazie přestala fungovat.

„Kde bydlíte?“ zeptal se vyšetřovatel.

„No přece v druhým patře. Výtah tu není – já už byla na národním výbore, že bych si vyměnila byt někam, kde je výtah, nebo do přízemí, ale do přízemí se zase bojím, protože co kdyby mi tam někdo vlez a…“

„Měla jste otevřené okno?“

Zavrtěla hlavou. „Já sem chytlavá na průvan. Vono tohle sluníčko je ještě zrádný.“

Jemně, ale rozhodné ji vystrkal na chodbu. „Tak vám dékuju.“ Ani se nezeptal, jak se jmenuje. Mrzelo mě to.

„Možná,“ povídám, „kdybyste se pozeptali kolem, že toho pankáče viděli i jiní.“

„Na pankáče zapomeňte,“ hodil přes rameno, ani se na mě nepodíval. „Zkuste trochu přemýšlet: jak mohla vidět z druhého patra, zavřeným oknem, na chodník přímo před dům? Jak mohla vidět na vchod a Vědět, že ten člověk šel právě do vašeho domu?“

Uznal jsem, že má pravdu. Škoda. Vypadalo to na slibnou stopu.

„Co s tím teda budete dělat?“ Do pokoje vešli technik a uniformovaný příslušník. Na chodbě už nikdo nebyl. Události teď probírají o patro výš. Na domovní schůzi.

„Řeknu vám to na rovinu,“ povídá vyšetřovatel. „Jste pojištěný?“

Smutně jsem se usmál. „Chápu. Mám dojem, že nějaký pojištění tatly je.“

„Ten televizor byl ze Svazu?“

„No…,“ chtěl jsem lhát, že z bazaru, ale on mávl ruj-kou. Nejsem jediný. Z toho se nestřílí. „Chci říct, že vám za něj dají tak čtyři tisíce a za ten radiomagnetofon asi to samé. Říkal jste, že se vám ztratily nějaké peníze…, prostudujte si důkladně pojistku a doporučoval bych vám, abyste ještě než odejdeme, provedl důkladnou prohlídku bytu a zjistil, co všechno se vám ztratilo. Jednak kvůli pojišťovně, protože kdybyste další ztráty objevil třeba až pozítří, mohli by si myslet všelico, a jednak kvůli protokolu…, jestli ty lidi chytíme, sečteme jim všechno. My vás na zítřek pozveme na oddělení, sepíšeme protokol. V kolik se vám to hodí?“

„Spíš ráno. V devět?“

Řekli mi jméno a číslo kanceláře.

„Takže myslíte, že ho spíš nechytíte, co?“ povídám, když jsme se loučili.

Podívali se po sobě a pokrčili rameny. „My si nic nemyslíme. My vyšetřujeme. Pár jsme jich už dopadli. Tohle je nějaká větší parta, pane Najman, a každý drbán jednou udělá chybu. A potom bude náš. Čím víc toho bude mít na svědomí, tím větší pálku dostane. A čím déle bude pracovat, tím je větší naděje, že tu chybu udělá. Už jenom proto, že teď má pocit naprostý jistoty a bezpečí. Tihle mládenci totiž zapomínají na jedno staré přísloví.“

Čekal, že se ho zeptám, tak jsem ho nemohl zklamat „Na jaký?“

„Že žádné stromy nerostou do nebe.“

„Že se tak dlouho chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne,“ zamrkal na mě technik a rozloučili se. Příjemní lidé…

„Ten Lájoš je ale prase!“ říkal jsem si, když jsem dával do pořádku dveře. I když tímhle je musel zmást. Jeho pravá technika je úplně jiná nežli technika „pachatele“, který vyloupil můj byt a kterýho teď buďe hledat ten přísloví milující vyšetřovatel.

Byl to skutečně vynikající tah. Kromě hlavního účelu jsem si ověřil, že vloupaček do bytů je spousta a kriminálka je považuje za práci jednoho velkýho gangu /řeč jde ovšem o hlášených vloupáních: o těch mých nemá kriminálka ponětí/. Navíc se potvrdilo, že Lájoše si ani v neděli nikdo nevšimne. Leda starý babky, a ty breptaj každá něco jinýho a esenbáci jim věří v nejlepším případě každý pátý slovo. Jestli vůbec.

Myslí se mi mihla vzpomínka na Ivanu, ale zase odletěla. Vytlačila ji Renata. S hrůzou jsem se přistihl, že se mi po ní docela stýská. Po Ivaně vzniklo vakuum, který jsem potřeboval rychle zaplnit. Díval jsem se na sebe do zrcadla, pokyvoval hlavou a říkal si: vidíš, ty blázne, zabíjel bys, co máš vlastně rád.

Každý máme své slabé chvilky, okamžiky, kdy ve věčném zápolení sama se sebou prohráváme, navždy kousek po kousku ztrácíme vlastní já.

Do hospody jsem se vevalil jako bouřkový mrak. Eda na mě od pípy kejvnul, kluci ve výčepu řekli ahoj, ale já jen zavrčel a nakráčel do lokálu. Martin mi dones pivo a s bouchnutím ho přede nič postavil. Něco zachrochtal a já jen odfrknul. Někdo nás poslouchat, musí si myslet, že jsme se zbláznili. Ale je to prostý: Martin je napruženej, protože musí hákovat. Taky jeden z těch, co vykřikujou, že na Západě by si žil a nedělal tuhle nádeničinu. Přitom má jen osmičku, učil se a nedoučil a pingla dělá, že nic jinýho neumí a že mu to sype. Jenže já to už pochopil: všechno to jsou jen takový řeči. Pro efekt, a hlavně pro sebe. Tihle hoši dobře vědí, že se tady mají sakra dobře. Párkrát už ve světě byli a vždycky se vrátili. Vsadím se, že ne kvůli maminám. Utíkat prostě není jen tak. Tady má člověk jistotu. Možná trvá trochu dýl, než si našmelí na meďoura nebo na video, ale zato ví, že si našmelí. A bude king. My jsme tak blbí, že na člověka koukáme hlavně podle toho, jaký má auto a chalupu. Jestli je vekslák, řezník nebo pingl, je každýmu jedno. Na Západě člověk k penězům potřebuje ještě postavení. Tam je pingl společensky nula, i když se vozí mercedesu.

Od jednoho chytrýho člověka jsem slyšel, že to je následek podivnýho paradoxu: myšlenková nadstavba u nás předbíhá ekonomickou základnu. Myšlenkově je u nás fůra lidí v konzumní společnosti – ekonomicky jsme někde úplně jinde.

Jak si takhle mlčky dumám /musel jsem sedět a nasupeně mlčet, každý představení vyžaduje určitou režii/, přisednul si ke mně Lojza, technik z televize.

„Vypadáš, jako by tě vykradli,“ povídá po chvíli, když jsem dál zíral na zeď před sebou. Vyvalil jsem na něho oči.

„Jak to víš?“

„Co?“

„Že mě vykradli.“ líbe vykradli?“

„Jsi sám říkal, že vypadám, jako by mě vykradli. Lil se ptám, jak to víš.“

„Nevím. Já jen-to se tak říká. Seděls tu, jako kdyby… jako kdyby tě vykradli nebo jako kdyby ti buchta dala kopačky.“

„To mi dala. Včera. Dneska mě vykradli. Dostat toho haj zla do ruky, pověsím ho za koule do průvanu.“

„Tebe fakt vykradli?! Kolik ti toho sebrali?“

„Nějaký drobnosti, pár korun – ale hlavně televizi a magneťák.“

Hvízdl. „Nekecej. Televizi? To museli mít stěhovák, ne? Lidi by si toho snad všimli.“

„Lidi si nevšimnou ničeho. Dneska můžeš vybrat ce-lej kvartýr, naložit ho na náklaďák, a když budeš chtít, aby ti tam nikdo nezacláněl, tak stačí poprosit, jestli by ti někďo nepomoh s klavírem. Ta televize byla přenosná.“

„Černobílá?“

„Barevná.“

„Ty vole! To je pořádnej balík. Co to bylo? NEC nebo europhon?“

„Ruská. Ale stejně…!“

„To je fakt. Byls pojištěnej?“

„Byl. Jenomže znáš pojišťovnu – daj ti pár korun. Co si za ně koupím?“

„A ten magič?“ Byl tak zvěďavý, že jsem ho podezí-ral, jestli pro tu pojišťovnu nepracuje jako revizor.

„Taková minivěžička. Palladium. Nic moc.“

„Nic moc,“ rozčilil se. „Ale hrála, ne? Lip než tesla, ne? Jaks ji měl starou?“

„Přes rok.“

„No vidíš. Hrála, a za ty prachy co si koupíš?“

„Co já vím…“

„Hovno. Jsou to ksindlové!“ Někdy jsem ho podezíral, že tu svoji přitroublost pouze hraje, časem jsem pochopil, že k tomu, aby se člověk vyznal v integrovaných obvodech a čipech, nemusí mít příliš ducha v jiných, takříkajíc běžných životních záležitostech.

Lojza nerozváděl, jestli ksinďlama myslí lupiče nebo pojišťováky: chytil Martina, který kolem plul na vlně svý nasranosti s platem piv, a zahulákal: „Užs to slyšel, Martine?“

„Co zase?“ Prásknul s tácem na odkládací stolek.

„Tady Michala vykradli!“

Hospoda ztichla, všichni se na mě podívali. Tvářil jsem se, že jejich pohledy nevidím, a dál jsem vztekle zíral do zdi.

„Nekecej!“ Martin měl najednou přívětivější hlas. Jako by mu ta zpráva udělala radost. „A kdy?“

„Vím já? Někdy odpoledne. Když sem byl venku.“

„Hele…,“ začal se smát. „Jestli to neudělal támhle Číča, ten říkal, že si musí asi na hodinku odskočit.“

Instalatér Číča se nucené zasmál. „Dej si pohov. Mohs to udělat zrovna tak ty.“

„No dovol!“ Martin si hrozně rád dělal z lidí legraci, ale nesnášel, když někdo zaryl do něho. „No dovol! Já vám tu jako votrok tahám bahno, abyste nelekli žízněj. Já nemám čas, já makám, když druhý maj havaj…“

„Při těch pauzách, co si dáváš, bys stačil vybrat všecky kvartýry dokola,“ povídá Číča. Všichni se rozesmáli. Martin prásknul s platem. Když se jim jeho obsluha nelíbí, můžou jít do jiný hospody. Dobře věděl, že v neděli je všechno kolem zavřený. Tak ho začali utěšovat a Číča mu osobně donesl velkou vodku, až se zase uklidnil a šel do výčepu, aby všechno probral s Edou.

Nevšímal jsem si jich. Cíle bylo dosaženo: zpráva pronikla do informačních kanálů přirozeným způsobem a další infiltrací až na místo určení jsem se nemusel zabývat. Podrobnosti už nikoho příliš nezajímaly: u stolů rozebírali všechny vloupačky v okolí, i ty, o kterých četli v novinách. Automaticky jsem se dostal do kategorie nešťastníků, který je nutný politovat.

Za pět minut se ke mně v bílým plášti, vlajícím jako doktorovi při vizitě, přihnal Eda.

„Co to slyším, študente? Zaskoč ke mně na chvíli.“ Ve výčepu postávali vytrvalci, co sem chodí „na jedno“, a vydrží do zavírací hodiny, „lak povídej.“

Pokrčil jsem rameny. „Co chceš slyšet? Martin ti všecko řek, ne?“

„Fakticky ti víc nevodnesli? Než tu televizi a magne-ťák?“

„Připadá ti to málo? Pro tebe to možná nic neznamená, ale pro mě to byl všechen majetek. Já sem študák, a ne…,“ chtěl jsem říct výčepní, co má na pípě desítku a dvanáctku a každý rok nový auto, ale Eda mě přerušil.

„Myslím, jestli třeba nešli spíš po prachách.“

Zasmál jsem se. „Po prachách? U mě?! Měl jsem doma asi tři kila a ty jsou v háji.“

Něco mu leželo v hlavě, jeho otázky nevedla obvyklá zvědavost, ale už nepokračoval. Teprve za hodnou chvíli, když obsloužil pár hostů, prohodil: „Nějak se to v poslední době rozrostlo. Tady v okolí. Člověk aby se bál doma něco mít.“

Přikývl jsem a podal mu sklenici, aby mi natočil ještě jedno. „U nás v baráku je to už druhej případ.“

„Druhej? A koho ještě udělali?“

„Nějakýho zubaře z posledního patra.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím. Já nevím, jak se jmenujou mí sousedi. Jestli to potřebuješ moc vědět, zeptej se policajtů.“ V hospodě se šušká, že Edova bezostyšnost, pokud jde o míchání piva a dodržování míry, prodej vlastního alkoholu a vína, cigaret a další šmé není samo sebou. Má prý moc dobrý styky. A citlivý uši. Faktem je, že za celou dobu, co tady točí, přišla prý obchodní inspekce jen jednou. Dostal pět stovek pokuty a varování, že jestli se to bude opakovat, půjde od pípy mejt do kulturního domu černý nádobí, ale už se to neopakovalo. Myslím kontrola…

Mou narážku nevzal na vědomí. Kývl na mě, abych zašel k němu za výčep.

„Fakticky jsi doma neměl žádný peníze?“ zeptal se potichu. „Nemyslím koruny…“

Chvíli jsem mlčel. Nevědomky mi nabízel perfektní možnost ještě lepšího krytí. „Něco málo. Hlavně bony.

Ne moc – ale pro mě je i stovka balík. Proč tě to zajímá?“

„Protože jsem zaslechnul, že po Praze pracuje nějaká parta, která jde hlavně po lidech, co maj doma valuty nebo bony.“

„Kruci!“ poškrábal jsem se na hlavě. „Ten doktor od nás z baráku byl prej do loňska v Iráku nebo kde.“

„Tak vidíš.“

„No jo – ale jak mohli vědět, že zrovna já bych doma moh mít… rozumíš?“

„V hospodě,“ řekl rychle. Asi si to v hlavě dlouho sumíroval. „V hospodě se hrozně moc kecá. Dáš si pět piv a přestaneš si dávat pozor, jestli moc neřveš, a vůbec už nekoukáš, kdo sedí vedle u stolu.“

„Já tu nikdy nevykládal, že mám nějaký bony. Jenom…“

Významně se na mě podíval. „Co když někdo slyšel, že od tebe sháním bony a žes mi je střelil? Anebo s Dlas-kem – nebo tenkrát, jak ses domlouval s Vachtlem. Jo –sehnals jim to?“

„Nebuď zvědavej. Zkus se jich zeptat. A pokud vím, oni vykradený nebyli. Jenom já. A to je hrozně divný.“

„Jseš si tak jistej, že je nikdo neudělal?“

Zatrnulo mi. Snad nekecali…! Protože jestli Eda opravdu bonzuje, vědí o tom už na kriminálce! „Říkali snad něco?“

Zavrtěl hlavou. „Já už je dost dlouho neviděl. Chtěl jsem jenom říct, že ne každej hnedka letí na esenbárnu, když mu ukradnou něco, co… co je trochu kách, chápeš? Říkals ty esenbákům něco o těch bonech?“

„Ne. Stejně bych od pojišťovny nic nedostal a nemám chuť vysvětlovat, kde sem je sehnal. Vím, že to není zakázaný, ale…“

„To je právě ono.“ Dotočil pivo. Narovnal je na plato. Martin na pokladně namarkoval dvanáct desilek a kontrolní ústřižek napíchl na hřebík vedle kasy. Ho Jil si plato na rameno a odklusal.

„To je právě ono,“ opakoval Eda. „A s tím někdo po čítá. Koukej, já ti to nepovídám proto, abych /, tebe ta hal rozumy. Mně jde spíš o to, aby sis vzpomenul, před kým sis pouštěl hubu na špacír. Podívej – takové Lo-hák,“ pohledem ukázal na bývalýho zlodějíčka, který stál v druhém koutě výčepu a stejně tiše jako my něco domlouval s bubeníkem jistý známý rockový skupiny. „Co my víme? Třeba je to on… anebo jim dělá tipaře. Anebo je to někdo, do koho bys to v životě neřek. A to je nejhorší. Protože dneska jsi to byl ty, zej tra to můžu bejt já nebo Ruda Vachtl!“

Nemám rád schválnosti, co se v románech nebo ve filmu tváří jako náhoda: řeknete“něčí jméno, a on vstoupí na scénu. Jenomže život je plnej překvapení, a já se držím faktů: chci říct, že sotva to Eda vyslovil, otevřely se dveře a do výčepu vešel Vachtl. Málem jsem se leknutím polil pivem.

„O kom se mluvívá, nedaleko bývá,“ oznámil mu Eda. „Zrovna jsem tě vzpomínal.“

Vachtl zahýbal obočím, jako že je překvapený, ale ne-řekl nic.

„Tady mladýho dneska udělali,“ ř-ekl zase Eda. „Jako vykradli,“ vysvětlil. A zasmál se. Vachtl se nesmál. Natočil ke mně hlavu a dlouho, mlčky si mě prohlížel.

„To je… to je…,“ zarazil se. Asi přemýšlel, co říct. Moc rád bych věděl, co se mu honilo hlavou. „To je opravdu mrzutý. Cejtím s várna.“

„Taková trága to zas není,“ ujistil jsem ho dřív, než mi začne kondolovat. Pokud vím, soucítění potřeboval spíš on. Dopadl daleko hůř.

„Hlásil jste to esenbákům?“ zeptal se potichu.

„Já ne,“ povídám. Tváří mu přelétl stín uspokojení. Jako by naznačoval: jsme na tom stejně, kamaráde. Spiklenci, anebo spíš odsouzenci, na jedny lodi. Chviličku jsem ho při tom nechal a pak mu radost zkazil: „Já nebyl doma. Hlásili to sousedi. To hovado mi úplně zničilo dveře.“

„Zničil vám dveře?“ nasadil podivný, napůl podezíravý pohled.

„Jo. Dveře. Respektive zámek. Vypadá jako rozštíp-nutej sekyrkou. Prasák.“

„Přišel jste o nějaký…“ Chudák Vachtl. Nebyl schopen vyslovit naplno jedinou myšlenku. „O nějaký…“

„Jako bony?“ zeptal jsem se, aby tu nekoktal až do noci.

„Taky,“ řekl opatrně.

„Pár bonů. Maximálně… ještě jsem to nezjišťoval. A to druhý nemám – valuty se doma schovávat nemaj, jestli jste to ještě neslyšel. A hlavně: říkat něco takový-ho esenbákům by byla hotová sebevražda, že jo.“

Nekomentoval to a upřeně si mě prohlížel. „Proč se ptáte?“ povídám trochu nejistě.

„Možná bych zase potřeboval,“ zašeptal.

„Vy ste úplně nenasytnej. Co s tím děláte? To budete kupovat medaka?“

Svaly na obličeji se mu napjaly, ale uklidnil se, zvládl hlas. „Chci si koupit video a domácí počítač.“

„Vy nemáte?“

„Poslyšte,“ znovu zašeptal, „nezdá se vám, že jste trošku moc zvědavej? Někdy je to na škodu, víte?“

„Promiňte.“ Měl pravdu. Přeháněl jsem to. „To je tím šokem. Ani nevím, co říkám. Kolik potřebujete?“

„Deset tisíc.“

Hvízdl jsem. „To bude makačka. Poptám se. Ale nic vám neslibuju.“ Přikývl, že je srozuměn. Objednal mi pivo, dopil jsem a řekl, že jdu bydlet. Když jsem se ve dveřích ohlédl, měli s Edou hlavy u sebe a něco si šeptali.

Čekal mě opuštěnéj večír v prázdným, vykradeným bytě. Postel mi zůstala, mohl jsem tedy spát nebo se převalovat a snít o budoucnosti. Jak to bude fajn, až si pořídím video a kvalitní barevnou televizi. A domácí počítač. A super hi-fi aparaturu. S dálkovým ovládáním..

A budu si moct dovolit všechny krásný věci,který se dají koupit za peníze: auto, prázdniny u moře, chatu nebo chalupu. Hlavně si nesmím připustit, že vlastně není důvod, abych se za tím vším honil, protože z mýho života zmizel motiv: Ivanka. Zůstal pouze hnací motor: dluh v Deratu a Renata.

Z úvah mě vyrušil telefon.

Lájoš. „Šéfko, boha jeho, kdě stě bol? Volal som už děsať rázy…“

„No dobře,“ přerušil jsem jeho nářky. „Byl jsem na pivu. Tak co – jak to šlo? A proč jsi mi zničil dveře, ty hovado? Tos nemoh bejt opatrnější? Musel jsem vyměnit celej zámek…“

„Boha, šéfko!“ vykřikl. „Veď já som u vás nebyl! Tol-ko ludí bylo na chodbě…“

„Jak to?“ zaječel jsem. „Tak kdo mě vykrad?“

„Něviem. Přisámbohu, něviem.“

„Neviděls aspoň někoho podezřelýho?“

„Šéfko! Tolko ludí, volačo revali, počul sem, že chcú zavolať četníky…, verte, išel som rovnou domou.“

Věřil jsem mu. Zřejmě se mu podařilo dorazit v okamžiku, kdy někdo z nájemníků objevil vylomený dveře bytu a vzbouřil celý dům. Lájoš je líná kůže, přijít o dvě hodiny dřív…, ale vozit se po něm kvůli zpoždění bylo příliš dětinské.

„Zejtra se stav v deset dopoledne,“ řekl jsem unaveně. „Anebo ne. Radši se sejdeme v tom bufáči co minule.“

„Hej,“ souhlasil. „Vela vám teho zobrali?“

„Ani ne. Jenom to, cos měl vzít sám. Jenže tenhle chlap mi to už nevrátí. Takže jsi přišel o barevku.“ Slíbil jsem, že si ji bude moci nechat. Těžce si povzdechl a zavěsil.

Najednou se mi v duchu vybavil zkoumavý pohled pana Vachtla. Jeho otázky a zájem, jestli jsem to hlásil esenbákům… Vyskočil jsem a chytil se za hlavu. No jasně! Jasný jak facka! Jinak to nemůže být. Tak tohle opravdu nebyla práce profesionála: žádný profík by podobně dovnitř nešel, protože vybouraný zámek a napůl rozštípány dveře jsou nápadný jako vosa na bonbónu. Navíc: skutečný lupič by mě měl oklepnutýho, nešel by po laciným sovětským televizoru a minivěžičce za pár tisíc. Kdepak – byl to Vachtl a nikdo jiný. Vachtl totiž není lupič a neumí otvírat zamčený dveře. Dokáže je ovšem primitivně rozlomit. A šel po penězích, který jsem mu včera odnesl. Po bonech a markách. O skrýši pod dlaždičkou v koupelně nevěděl, takže žádný valuty nenašel. Odnesl proto první cennější předměty, který mu přišly pod ruku. Nemohl nechat byt netknutý, policajtům by to bylo podezřelý a já bych pochopil, kdo se mnou hraje betla.

To je ale šmejd! Prý solidní obchodník…, zloděj! Obyčejnej všivej zloděj. Nestačí mu okrádat zákazníky a stát, okrádá i chudáka, kterýmu nemůže nic dokázat, kterýho jen podezírá. Kdyby si odnesl svoje, musel bych držet hubu. Jenže on sebral něco, co mu nepatřilo: a za to ho potrestám. Nemá smysl prodávat mu další bony, teď už bude opatrnější. Určitě taky má nějakou dlaždičku, anebo si je nechá v pokladně v obchodě. Nebo si najme bezpečnostní schránku v bance, nebo…

Zaťukal jsem si na čelo. Asi mi už všechno leze na mozek. Hloupnu. Začínám uvažovat jako zloděj, a ne jako obchodník. Bony mu samozřejmě prodám, i kdyby měly být navždy ztracený. Nestály mě ani halíř. A vydělám opět 55 000 Kčs. Čistýho. Jenom mu nesmím prodat jeho vlastní, není vyloučený, že si je nějak označil…, a to by mohlo být nepříjemný jednání. Takhle má podezření, jenže pouze podezření, a tou loupeží se blamo-val. Jeho bony půjdou do světa a Vachtl dostane něco jinýho.

Jo. Dostane – to, co si zasluhuje. Už mi bylo jasný, čím ho nejvíc vytrestám. Chtělo jenom promyslet si technický podrobnosti. Koumal jsem nad nima tak dlouho, až jsem usnul.

Ráno jsem musel počkat na Renatu. Ve dveřích byl nový zámek, takže by se nedostala domů.

Čekám teda a mezitím jsem si zavolal do školy, na studijní, že mě vykradli a že musím na VB a do pojišťovny, prosím, abych byl na přednáškách a na semináři omluven. Soudružka, jméno jsem zapomněl, já na studijní oddělení moc nechoďím, mi projevila účast a chtěla se začít vyptávat na podrobnosti, rychle jsem se rozloučil.

U dveří se ozvalo charakteristický šramocení, jaký vznikne, když se pokoušíte strčit klíč do zámku a ono to nejde. Vstal jsem. Když zazněl zvonek, otevřel jsem.

„Ty jsi vyměnil zámek?“ zeptala se místo pozdravu. Políbil jsem ji, ale vymanila se mi z náruče. „Slyšels, co jsem se tě ptala?“

Vzal jsem jí tašku do předsíně a zavřel dveře. Šla do pokoje.

„Kde máš televizi? A magneťák?“ Oči má jak ostříž!

„Pryč!“ rozhodil jsem rukama.

„Tys to prodal? A to mám čumět do zdi? Jseš věčně v hospodě…“

„Zadrž, miláčku.“

„Neříkej mi miláčku!“ vyjela na mě. Vrátila se v opravdu mizerný náladě a přenesla ji i na mě.

„Kurva!“ zařval jsem. „Koukej držet hubu! Pokud to nevíš, tak ta televize byla moje a magič taky. Můžu si s oběma dělat co chci.“

„Prodávat jsi je nemusel,“ řekla maličko mírnějším tónem, ale pořád ještě napruženě.

„Neprodal jsem je. Ukradli mi je. Včera mi nějaká svině vybílila kvartýr.“

Vrhla se ke skříni, kde měla svoje hadříky, šminky atd.

„Tvoje věci tu nechal.“

„To je otázka!“ Probírala se svými poklady, dokud si neověřila, že mám pravdu. Spokojeně si oddechla.

Položil jsem na stůl nový klíč. „Ten starej radši vyhoď, ať to nepopleteš.“ Podíval jsem se na hodinky: měl jsem nejvyšší čas. „Ty nejdeš do práce?“

„Vzala jsem si na dopoledne volno. Potřebuju si něco zařídit.“

„Garsonku?“ prohodil jsem ironicky. Skutečně je načase vyrazit. Je nebezpečný nechávat Lájoše bez dozoru: člověk nikdy neví, co vyvede, když něvie písať ani čítat. A ještě musím stihnout návštěvu na Bezpečnosti.

Nechala moji invektivu bez odpovědi, jenom se zeptala, kdy se vrátím. Večer. Dobře, potřebuje si se mnou o něčem promluvit.

Lájoš dojídal obligátní guláš a zaléval ho pivem. „Boha,“ povídá plnou pusou, „celu noc som rozmýšlel, která sviňa vas mohla…“

„Drž hubu,“ skočil jsem mu do výkladů, než mě začne znova ujišťovat, že to doopravdy nebyl on, kdo mě vykrad, a ten chlapík vedle, co pije pivo a čte si noviny, se vyjeví, že se ocitl ve zločineckým doupěti v Soho.

Na ulicích právě prováděli čištění: postranníma ulič-kama, přiléhajícíma k hlavní třídě, popojížděly oranžový kuká vozy, kropicí vozy, zametací vozy, a za nima se vlekla armáda komunálních pracovníků, pulírujících kouty, ke kterým mechanismy nemají přístup. Většinou to byli cikáni, nejsou to Lájošovi známí, nebo dokonce příbuzní?

Přej ne. Přej to jsou kokoti. Bylo zbytečný ptát se proč. Lájoš není z těch, co by denně makali na ulici. Považuje to za ponižující. Nejspíš by se v tý oranžový kazajce s koštětem v ruce cítil jako černá huba, vykořisťovaná bílým panstvem.

„Poslyš, Lájoš,“ povídám, aby přestal brejlit na svý soukmenovce, jak mu dělají ostudu, „co by sis v životě nejvíc přál?“

„Vela peňazí.“

„A co bys s nima dělal? Propil je? Koupil si za ně prase?“

„Kupil bych starej farebnú televíziu, magnetofon a nový koberec. Taký velký.“

Zdá se, že průměrný sny jsou stejný, bez ohledu na barvu kůže, vzdělání a původ. „A co by sis koupil pro sebe?“

„Já bysem pro sebe kupil koňa a bryčku a išel bysom do svjeta.“

„Ty seš cvok! Sebrali by tě esenbáci.“

„Prečo? Nyč bysom neurobil. A keby som měl vela peňazí… Išiel bysom polnými cestami. Pozreť sa, kdě som vyrástol. A tam bysom zostal, kým bysom nězo-mrel.“

„Kamaráde,“ povídám smutně, „mám takovéj pocit, že žádný polní cesty pro koně s bryčkou už neexistuj ou. A taky bys asi nepoznal to místo, cos tam výrost. Ono se prostě všecko mění.“

„Ferko tam bol. Kupil si auto. Starú volhu. A hovořil ako vy.“

„Tak vidíš.“

„Ale já bysom to aj tak urobil. A kebysom ty místa němohol spoznať, išiel bysom dalej… možno je také místo, ktoré vyzerá ako vtedy, keď som bol malý. Hladal by som ho tak dlho, kým by som nězomrel.“

Přišlo mi ho líto: to by jeden neřek, jakej může bejt starej cikán romantik.

„Hele, a co dělaj ty tvý synové?“

„Robia,“ řekl s nechutí. „Somári.“

„A čo robia?“ přejal jsem jeho československou ci-kánštinu. „Zametaj ulice?“

Podíval se na mě a v očích mu zablýsklo. „Čítať písať neviem, šéfko, ale kokota z mojich synou robit něbudě-tě. Oni vedia. Majů školy. Sú vyučený, jeden aj tú prie-myslovku si urobil. Robí majstra!“

„To z tebe musej mít radost. Desetkrát zavřenej…“

„Éée,“ mávl rukou, „to už je dávno.“

Mlčeli jsme až k domu, kde bydlí Vachtl. Na schodišti Lájoš povídá: „A prečo stě se pýtali, čo by som urobil, keby som měl peniaze? Veď je predsa mam peniaze, nie? Nože dajtě mi tu moju spořitelnu knížku!“

„To si myslíš, že ji tahám sebou?“ zasyčel jsem. „Teď drž klapačku, venku nebo doma si o tom promluvíme.“

„Mam ju, lebo nie?“ nedal se zastavit.

„Máš, a máš na ní fůru peněz, ale teď už proboha mlč!“

„Kolko?“

„Do prdele!“ málem jsem zaječel. „Tisíce!“

Se skřípěním se odshora snášel výtah. Dole zastavil, bouchly dveře – červený světýlko signálu se nerozsvítilo. Výtah zůstal na místě.

„Klid,“ povídám, i když po pravdě byl Lájoš klidnější. Měl na to nárok: nevěděl, co nám múze hrozit. Co když si Vachtl vzal volno a číhá doma? Co když si domů někoho pozval, aby mu byt pohlídal? Co když… já nevím, u lidí je možný prostě všechno. Na naší straně byl pouze moment překvapení: Vachtl určitě nepředpokládá, že jsem tak drzý, abych mu vlezl do kvartýru v pondělí znovu.

Zazvonil jsem.

Byt byl prázdný a tichý. Znovu jsem se proklínal, že ještě nemám auto. Takhle se nám do tašek vejdou jen obě videa a pár kazet. Probíral jsem se jima: Caligula, Josefina, Rocky, Flash dance, Ratnbo, Policejní akademie II“ Airwolfe IV, Wolfe McQuin, Galaktika, Hvězdné války. Porno. Byly jich desítky. Rozhodně přes sto. Do tašky se mi jich vešlo jenom třicet, mezi nimi kartón prázdných.

Bylo mi do pláče, když jsem se naposledy ohlížel po věži Technics, a hlavně po trinitronu Sony stereo, jenže nedalo se nic dělat. Do tašky se nevejdou: jedině je naložit a odvízt. Taxík samozřejmě nepřicházel v úvahu…

Lájoš kupodivu mlčel a funěl za mnou po schodech ďolů. Nikoho jsme nepotkali. „Objednej pivo,“ řekl jsem mu v hospodě za rohem. „A tlačenku. Já si jdu brnknout.“

„Nemam peniaze,“ řekl sveřepě. Pochopil jsem jeho nezvyklou mlčenlivost. Spořitelní knížka mu ležela v hlavě. Podal jsem mu pětistovku. „Zaplatíš mi z toho jedno pivo a deset deka tlačenky?“

Ušklíbl se: nebyl tak hloupý. Dobře chápal, že pětiki-lo je jenom náplast, rohlík k opití, aby si nevšímal desí-titisícových hodnot v brašnách. Na vysvětlování nebyl čas.

Z budky před hospodou jsem vytočil číslo do zelinář-ství. Pana vedoucího zavolali za minutku. Sluchátko jsem přikryl černou látkou už předtím: teď jsem si jen zmáčkl nos.

„Pan Vachtl?“ zaštěbetal jsem teploušským hlasem. „Já na vás mám takový doporučení.“

„Jaký? Od koho?“ chtěl vědět.

„Od jednoho našeho společnýho známýho. Vy prý něco sháníte.“

„A co by to jako mělo bejt?“ zeptal se opatrně. Zasmál jsem se afektovaně pištivým smíchem.

„Prý byste chtěl viďeo.“

Chvíli bylo ticho. Pak velmi tiše a opatrně: „Tohle bude asi omyl. Já přece…,“ odmlčel se.

„Chcete říct, že video máte? Že máte dvě viďea – betu a VHS?“

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Ale božíčku, vykašlete se na jméno – říkejte mi ka-maráďe. Já vám chtěl jenom oznámit, že se mýlíte. Vy žáďný viďeo nemáte. Ale kďybyste potřeboval, jedno bych vám prodal.“

„Cože?“ zařval. „Ty hajzle…, to je Najman? Já ti roztrhnu držku, ty svině!“

„Jestli myslíš toho veksláčka, co od něj kupuješ bony, brouku, tak jsi na špatný aďrese,“ říkám a tetelím se blahem. „S takovým špinďírou malým nepeču. Tyhle hochy nemám rád. Skoro jako šmelináře. Takže bych ti chtěl připomenout, že ty videa byly kách. Ty sis myslel, že jsou poctivě propašovaný, jenomže ony byly kradený, víš? Naletěl jsi, brouku. Takže bych ti neradil, abys volal policajty…, moh bys z toho mít ošklivej malér. Pá, puso.“

Zavěsil jsem. S tím kradením jsem blufoval, jenomže Vachtl to nemůže vědět. Mašiny rozhodně z tuzexu nepocházely: dobře vím, co v Kovu prodávají. A tenhle zelinář není z těch, co by vyhazovali hříšný bony za zboží, který si může nechat dovízt. Třeba od Emila, přesněji řečeno od jeho kamarádů. Lidí z veliký pašerácký sítě, která k nám načerno prováží celý kamióny přístrojů. Nevím, jak to můžou dělat, ale počítám, že i celníci jsou jenom lidi. Vždycky a všude se mezi nima najde pár takových, co si řeknou: na světě jsme jenom jednou, a co si neuhryznu hned, to nebudu mít. No, a když něco kupujete tímhle způsobem, kde můžete mít jistotu, že vám nepodstrčili opravdu horký zboží?!

„Lájoš, ty si sedneš tady vedle,“ povídám v hospodě, „a necháš si tašky u sebe. Kdyby náhodou něco…, nikdy jsme se neviděli.“

Přikývl a odstěhoval se na druhý konec lokálu. Pil jsem pivo, doufal, že okna jsou dost špinavý, aby mě ji-ma Vachtl nezahlídnul, a čekal jsem.

Přiřítil se za pět minut. Taxíkem. Pak dlouho nic, až za nějakých dvacet minut jsem ho spatřil znovu. Vypadal poněkud pobledle, potácel se a šel pěšky. Asi si spočítal, že ztráty, který v posledních dnech utrpěl, jsou i na zelináře trochu síla a že nemá na vyhazování za dročku. Anebo potřeboval čerstvý vzduch. Policejní houkačka se samozřejmě neozvala. Videa byly pašovaný.

„Tak, a teď si promluvíme.“

Do broušený sklenice jsem vrchovatě nalil vychlaze-nýho piva, na talíře úhledně nakrájel uherák. Chléb odmítl.

Seděli jsme v mým bytě. Na stole ležela spořitelní knížka. „Připisuju ti na ni podíl z každýho kšeftu. Jenže zatím nedokážu říct, kolik jsme vlastně vydělali, protože jsem zase všecko vrazil do kšeftu. Já například u sebe mám jen pár stovek. Je to jistější. Kdyby se náhodou něco proláklo, můžeš obrátit kapsy naruby a říct: já, a zloděj? Vždyť nic nemám. Jsem poctívej a chudej cikán!“

„Moje stará chce farebnú televíziu,“ zamumlal.

„Hele, abysme si udělali jasno – ona by ji sama od sebe nechtěla, ty ses jí prostě pochlubil, že ji budeš mít, viď?“

Pokrčil rameny. „No a čo? Robím, robím, a… piču. Nyc nemám.“

„Já taky ne. Vykradli mě.“

„Aspoň mali čo. Mně němajú nyc.“

„Lájoš, buďrozumnej. Přece jsi viděl, jak je ta televize obrovská. Chceš se s ní vláčet po ulici? Sebral by tě první četník. Kdybych měl auto…, ale na něj si nejdřív musíme vyďělat. Pak bude farebka, magnetofon…“

„Veď som nehovořil ukrást,“ řekl Lájoš. „Kúpiť. Predsa som si na ňu zarobil. Stojí deveť tysícek.“

„Zbláznil ses?“ vyvalil jsem na něho oči. „Ty chceš televizi koupit? Vyhoďit za ni ďevět tisíc, kďyž si ji prostě můžeš oďnýst?“

„Kedy?“

„Co kedy?“

„Kedy ju chcete odnýsť?“

„Přece povíďám: až budeme mít auto. Anebo až najdeme někoho, kdo má tu malou, co by se vešla do tašky.“

„Něchcem malú. Chcem velkú. Največšu. Starka už něvládze na oči a něbudě pozerať na volakú hračku pre dzeti. A něchcem čakať, kým budětě mať auto. Vy budete mať auto – a já? Fasa.“

V duchu jsem kalkuloval. Devět tisíc není tak závratná suma. Spokojený Lájoš je lepší parťák než Lájoš, který má dojem, že ho okrádám.

„Tak teda jo. Chtěl jsem ti dnes uložit na knížku deset tisíc, místo toho ti koupím televizi.“

Rozzářil se a hodil do sebe zbytek piva. „Idzeme?“

„Počkej,“ zchladil jsem ho. „Až odpoledne. Já ti ji přivezu domů sám. Zatím si sežeň někoho, kdo ti udělá anténu.“

Odešel. Stále ještě nespokojený, ale částečně pacifi-kovaný.

Tak: a teď k esenbákům a do pojišťovny. Naštěstí obě instituce sídlí na stejný ulici. Předtím jsem ale musel uklidit videa a kazety. Ještě jsem se nerozhodnul, jak s nima naložím – bylo proto zbytečný, aby o nich Renata věděla.

Zabalil jsem je do krabic, ve sklepě jsem vyhledal svoji kóji. Byla plná harampádí, ale právě to se mi hodilo. Ukryl jsem krabice pod starý necky a navršil na ně bedny a hrnce. Kóji chránil masivní zámek, vchod do sklepa uzavírala solidní ocelová mříž naproti domovnímu vchodu.

Když jsem na kriminálce podepisoval protokol o vyloupení bytu neznámým pachatelem, přemýšlel jsem, co by ten poručík asi říkal, kdyby mi z kapsy vypadly ty zlatý mince nebo náhrdelník, co jsem si vzal s sebou. Nejspíš by se divil. Moc by se divil.

Poděkoval jsem a projevil pevné přesvědčení, že lupiče brzy dopadnou.

„Taky bychom rádi. Mají toho na svědomí už víc než dost.“ Poručík mi podal ruku, a ať prý mi dobře dopadnou zkoušky. Vyprávěl jsem mu, že brzy začne zkušební období. Inu, člověk občas mele, co mu slina na jazyk přinese. Na druhý straně – o čem se taky máte bavit s esenbákem, když vás v kapse tíží ukradený zlato?!

Pojišťovnu jsem odbyl za deset minut, ujistili mě, že peníze dostanu do čtrnácti dnů šekem, ale ať nepočítám, že by toho bylo moc. Ujistil jsem je, že s ničím takovým opravdu nepočítám.

První zlatnictví jsem si vybral na Václaváku. Vedoucí prohlédl mince, zvážil je a oznámil, že numismatickou hodnotu nemají, že mi může zaplatit pouze za výkupní cenu zlata. Dělalo to sedm tisíc. Čekal jsem víc, ale člověk musí brát věci, jak jsou: například že vás docela legálně okradou ve zlatnictví.

Ve starožitnostech na Zlatým kříži stál za pultem takový vysoký, hubený a bledý člověk, jestli o pět let starší než já. Domlouval se s mužíkem v oblečku z anglické vlny. Bavili se německy o nějakým obrazu a nábytku, který starožitník tomuhle pánovi, k němuž zřejmě patřil i mercedes s diplomatickou značkou před prodejnou, slíbil sehnat.

„To se mi nechce věřit, Herr Steiner, že to sháníte po celé Praze,“ drmolil rozčileně. „Já vám přece říkal, že se vracím za čtrnáct dnů domů a že bych to moc chtěl. Jestli natahujete cenu, tak se vyjádřete…“

„To bych si nedovolil, pane rado,“ říkal starožitník a vypadal, že celý život nic jinýho nedělá, „stálého zákazníka…, ale máme něco rozjednaného, přijdou dodávky, stavte se příští týden… nebo já vám zavolám sám, určitě už to budeme mít.“

Němec se s brumláním rozloučil, ještě se naklonil ke starožitníkovi a něco mu zašeptal.

Pak jsem přišel na řadu já. Položil jsem řetěz na pult.

„Kolik?“

Vzal si do oka lupu, prohlédl článek po článku, potom to celý zvážil, nakrčil nos, zapřemýšlel a povídá: „Patnáct.“

Podobný náhrdelník jsem viděl ve dvou obchodech, všude za víc než dvacet tisíc, tak jsem vzal řetěz zpátky, jako že nemám zájem. Starožitník mi položil ruku na rameno a tiše řekl: „Než dojdete ke konkurenci, tak jim brnknu a oni vám nabídnou jenom třináct. A načerno za to dostanete polovinu. Je to jenom zlato. Kdyby na tom byl nějaký kamínek…, to by bylo něco jinýho. Ale takhle…“

„Vy to berete za výkupní cenu zlata?“ zeptal jsem se ironicky.

„Ne. Beru to jako náhrdelník, který prodáme tak za osmnáct tisíc.“

„Sedmnáct.“ Zbavit se zlata – a moc neprodělat – není, jak se zdá, žádná legrace. A já se ho potřeboval zbavit co nejvýhodněji. Lájoš mě tlačil ke zdi. Každý mě tlačil ke zdi.

Mlčky z pokladny vyndal šestnáct smetanu a rozložil je na pultě jako vějíř. Pak vzal pokladní blok. „Jak se jmenujete a kde bydlíte?“ Pravil jsem, že se jmenuji František Vachtl a bydlím v Chopinově ulici 52. Chtěl znát číslo občanky. Zajímavý člověk. Takový zvědavý. Málem bych mu uvěřil, že ten náhrdelník půjde do výlohy za osmnáct tisíc.

Sebral jsem potvrzení, na kterým byla pravdivá jen cena, dal do kapsy šestnáct papírů a šel pro televizi.

Lájošův pes neštěkal. Ulice V koncích vypadala jako po vymření. Taxíkář se ohlédl po televizoru, odpočívajícím na zadním sedadle. „Nesplet ste si to, šéfe?“ zachraptěl nastydlým hlasem. Povídám, že nesplet, ale taky mi to vrtalo hlavou. Hlavně kvůli psovi. Normálně by měl řvát jak raněnej. Že by Lájoše sebrali…? Maličko mě to vyděsilo, ale protože z okna nekoukala Lájošo-v.i ‚i nevysílala varovný kouřový signály, vrátilo se mi alespoň tolik sebevědomí, abych šel na dvorek.

„Je u Ferka, pane inžinýre!“ Lájoška se objevila na pruhu. „Kvůli anténě.“

„Budu tady čumět dlouho?“ chtěl vědět taxíkář. Vyložil jsem bednu na ulici.

„Barevka?“ vyjekla Lájoška a hnalase ven. Pes pořád neštěkal.

„Je děsně těžká,“ povídám. Taxíkář se ušklíbal. Nejspíš měl rasový předsudky. Takže dostal jen tolik, co stálo na taxametru. Odplivl si, zavrčel něco o posraným ritu a odpinožil se.

Lájoška chytila jeden konec bedny, já druhý. Podle prospektu televize vážila na půl metráku. Aspoň v něčem se dá prospektům věřit.

„Kde máte psa?“ zahekal jsem. „Lájoš si ho vzal sebou?“

„Povím vám, pane inžinýr. Ten starej blázen…,“ zaslechli jsme nějaký hlasy a Lájošová zmlkla. Přicházel její muž – a můj asistent. Nevracel se sám. Ten druhý, starý asi jako já, v módních džínách a bundičce, vypadal na Ferka. Specialistu přes zámky.

„Lájoš!“ vykřikla stará a pak jsem nerozuměl, protože brebentili cikánsky. Stál jsem a koukal na mla-dýho. Šklebil se. Tohle nebyl cigoš, kterej neumí čítať písať. Tenhle cigoš uměl všechno. Hlavně perfektně rá-tať. Nevšímal si diskuse strýce a tety, obešel televizi, znovu se ušklíbl a povídá: „Teda ste se zrovna moc ne-vytáh, šéfíku.“

„Pardon. To si kupoval Lájoš. Známe se z práce, bál se, že ho v obchodě nějak podvedou, tak mě poprosil, abych mu ten krám koupil a přivez.“

Přimhouřil oko a syknul. Nemám rád lidi, co přimhouří oko a syknou. Připadá mi to přiblblý. Ale můj synovec to nebyl. Byl to dehťák, kterýho – doufám – už nikdy neuvidím. Lájoš vzal televizor do pazourů a odnesl na připravený stolek. Chyběla jen krajková dečka. Lájoška jako by mi četla myšlenky. Rozprostřela na televizi dečku a navrch posadila molitanovou panenku, ověšenou jabloneckou bižutérií.

Lájoš zapojil televizor do zásuvky a zmáčknul knof lík. Na obrazovce se objevilo mihotavé zrnění. Reproduktor zahučel. Lájoš ke mně obrátil vyčítavou tvář: „Nefunguje, šéfko!“

„Vy ste ale trkvas, Lájoš báči,“ ulevil si Ferko znechuceně. „Dyť eště nemáte anténu.“

„Pravdaže. Třeba ju urobit. Chcel som lenem tuna šéfkovi ukázat, ako funguje. Ako vyzerá farebka.“

„Myslím, že pan šéf určitě moc dobře ví, jak taková barevka vypadá,“ řekl Ferko tónem znějícím poněkud urážlivě. „Že jo, šéfíku?“

„Měl jsem barevný televizor,“ odpověděl jsem důstojně, „takový maličký. Ruský. Bohužel mi ho v neděli někdo ukrad.“

„Čo něvravítě!“ Lájoška v rozčilení přešla do rodné slovenštiny. „Televíziu vám ukradli? Ale akože.“

„To je smůla, co?“ řekl Ferko. Lájoška ho okřikla. Tady se člověkovi stane neštěstí, a on si dělá srandu. Ferko protestoval, že si legraci nedělá, dobře ví, jaká je to nepříjemnost, když někomu vykradou byt. Lájoška řekla, že zrovna on by o takových věcech měl mlčet, a Ferko že naopak, právě proto o tom tady před šeříkem mluví.

Lájoš se nevměšoval, jen zamilovaně hleděl na televizor.

„Ale my tárame, a pán inžinýr je hladný,“ povídá najednou Lájoška a žene se k plotně. Zvedla pokličku a ostře zavoněl silně kořeněný a česnekovaný guláš. Ferko na mě zamrkal.

„Dejte si, šéfíku, to je specialitka. Něco takovýho vy bílý určitě neznáte!“

„Ferko!“ Teď už byla Lájoška nasraná. Raději jsem vyšel na dvorek. Lájoš za mnou.

„Dobrý stě, šéf. Věru dobrý. Poviem otvorené – vela som vám něveril. Hovořil som si – čo mu záleží na stará cigán…“

„Hele, Lájoš,“ přerušil jsem jeho chvalozpěvy. „Ty jsi lomu svýmu Ferkovi něco o nás dvou vykecal?“

„Nie! Přisámbohu, pán šéf. Vůbec nyc som mu népovedal. Veď som vám hovořil, že aj je svinu najračej…“

„Vím. Znám. Ale moc velkou radost z něj nemám. A pamatuj si – tu televizi sis koupil za svoje. Za úspory. Děláme spolu v tom Deratu. Můžeš říkat, že jsme brali prémie a já ti něco pučil, nebo tak nějak.“

„Něuverí,“ zavrtěl hlavou.

„Co neuvěří? Kdo? Proč?“ vyjel jsem na něho. To ticho u domu mě znervózňovalo.

„Ferko něuverí. Dobré vie, že nerobím a že sem ni-gdy nycněušporil. On spozná ludí. Má kolotoč. On nie-je obyčajný cigán. On je světský!“

„Vypaďá na to. Tak řekni, že se ti na tu televizi složili synové, ďo řiti!“

„Už je pozdě. Mali stě mi povedať zavčasu. Teraz-ky…,“ rozhodil rukama.

Poďíval jsem se mu ďo očí. Měl je bezelstně temný. „Cos mu nakecal?“

„Poveďal som…,“ poškrábal se na hlavě. „Vlastně som mu něpoveďal nyc. Šel som za ním a hovořím: Ferko, choď k nám, třeba urobit anténu pre farebku. A Ferko – vy mátě farebku, ujo? Ja hovořim: hej. Za chvilku mi ju pan inžinier přiveze. To bolo všetko. Ferko sa nepýtal, kto ju kupil a kďě zobral peniaze. Ferko sa nikďy něpýta, kdě stě zobrali peniaze.“

To mi připadalo jako ďocela moudrá životní zásada. Praktická varianta barmanova hesla: žít a nechat žít.

Rozhlédl jsem se. „Kďe máš psa?“

„Bol to kokot, a nie pes,“ řekl Lájoš. „Ráno chcel zožrať tu…, ako sa volá…, noviny nosí a listy…“

„Listonoš.“

„Hej. Takú mladú babu. Celkom chutnú. Hryzol ju. Tak…,“ rozhodil rukama.

„Dal jsi ho pryč?“

„Nie celkom,“ řekl neurčitě. „Eště kus zostal.“

Nechápavě jsem se na něho podíval.

„Ten guláš,“ řekl nevinně. „Zadok na cesnaku sme už zožrali.“

Snesl se už večer, a Renata stále nebyla doma. Měl jsem cukání přinýst si ze sklepa jedno video a kochat se pohledem na tu mašinku. Jsem estét: miluju krásný věci. Nemyslím zlato, brilianty a podobný nesmysly. Nejsem žádný hrabě Monte Cristo, a orientální nádhera mě neoslňuje. Zato předměty, technika…, to je pravý umění dnešní doby! Magnetofony, videa, počítače. Auta! Takový porsche nebo ferrari… nebo ten nový mercedes, volvo…, ty nejsou jen krásný pro oko. Jsou dokonalost sama. Něco jako arabský plnokrevník.

V zámku zarachotil klíč a přestřihnul nit snů. Renata se vracela. V předsíni odkopla střevíčky. To znamená, že něco vypila. Jakmile oslavuje, odkopává v předsíni střevíčky: jednou, vraceli jsme se z vinárny, se mi navíc pověsila na krk, abych ji odnesl do postele. Uprostřed pokoje jsem zakop. Pak už se mi na krk nevěšela.

Vplula do pokoje. Prozpěvovala si „lalala“ a dělala, že mě vnímá asi jako vzduch. Zakašlal jsem, abych se připomenul. Může mě přehlížet, ale byl bych rád, kdyby tak nečinila v mém bytě.

„Už jsi doma?“ zavrkala.

„Jak vidíš. Už drahnou chvíli jsem doma.“

„Nečekala jsem, že přijdeš tak časně. Obvykle se zdržíš při obchodních jednáních,“ řekla opět sladce. Fuj. Vypadalo to jako v hodně starý a hloupý konver-začce.

Sedla si do křesla naproti mně a přehodila si nohu přes nohu. Měla na sobě takovou tu úzkou, rozstřiženou sukni, odhalující prakticky celý stehno. Mohl jsem si i domýšlet barvu kalhotek. Řeknu vám, je to opět jedna ze záhad života: když vidíte ženskou nahatou, nevzrušuje vás tolik, jako když z ní zahlédnete poodhalený kousek takzvaný erotický zóny. Asi jí došlo, nač myslím. Sedla si způsobněji a zpražila mě pohledem.

„Dej mi napít.“

„Nemělas už dost?“ povídám, ale jdu do ledničky pro cinzano. Sobě jsem namíchal whisky se sodou. Cinzano jsem udělal hodně long.

S nohama u sebe, jako způsobná dáma, se jí sedělo nepohodlně. Za chvíli zase prosvěcovala pokoj svými stehny. Přitahovaly mě jako magnet.

„Prosím tě, přestaň na mě koukat tak hladově, znervózňuje mě to.“

„Musím koukat hladově, když mám hlad.“

„Tak si ho hlaď a říkej mu malej,“ povídá a pak jí to došlo a začervenala se. „Chci říct, že si s tebou musím fakticky vážně promluvit.“

„Nemohlo by to počkat?“ zamumlal jsem. „Že bysme nejdřív hupli do postýlky… anebo rovnou tady na křesle, tak jsme to ještě nezkoušeli.“

„Nech mě, ty prasáku!“ zaječela. „Nedokážeš myslet na nic jinýho než na tohle?“

Jen jsem naprázdno zapolykal. Tak já jsem erotoman! A kdo mě každou noc tahal do postele? Kdo věčně chtěl, i když já neměl na takový nemravnosti nejmenší pomyšlení, protože mě eroticky úplně paralyzovala láska kIvance?!

Mávl jsem rukou. „Tak spusť, nebo jdu do hospody…, když s tebou nic není.“ Nejspíš to nedostala. Proto ta hysterie.

„Chtěl bys auto?“

Vyrazila mi dech. Čekal jsem všechno možný, ale tohle…? Čte mi myšlenky? Pochopitelně, povídám, že bych chtěl mít auto. A taky vrtulník nebo jachtu.

„Bylo by docela laciný,“ dělala, že mě neslyší. „Vlastně docela zadarmo.“

„Mám ho snad ukrást?“ Sorry. Auta nedělám. Ty přenechávám puberťákům.

„Ne. Taky by nebylo tvoje. Jen bys ho měl občas… záleželo by na okolnostech… k dispozici.“ Najednou přimhouřila oči, jako herečky v televizi, když je něco podczřelýho napadne. „Máš vůbec řidičák?“

„Ale jo, mám.“ Jestli si myslí, že budu někomu šoférovat a mejt káru a nevímco ještě, abych ji směl v sobotu povozit, tak se, berunka, mýlí. Řekl jsem jí to.

„Jsi pitomec. Větší, než jsem si dodnes myslela.“

„Tak já jsem pro tebe pitomec, jo? No to je fakticky bezvadný.“ V duchu mi najednou zatrnulo – vlastně má pravdu! Nebýt pitomec, tak v těch svých trablech nelítám. A Renata by nazývala pitomcem nějakýho úplně jinýho pitomce v naprosto jiný garsonce! „Tak já jsem pitomec…,“ opakoval jsem. Renata přikývla. „To se ti teda divím, že se tu se mnou vůbec bavíš! Ze si nenajdeš nějakýho… nějakýho génia!“

„Třeba jsem našla.“ Lhostejně si zapálila.

„Co tím chceš říct?“

„Všechno se dozvíš v pravý čas. Chodíš ještě s tou studentkou?“ Dopila drink a podala mi sklenici. Šel jsem k lednici a přemýšlel. Musí mít v kapse silný trumfy, jinak by si nedovolila říct, co řekla, a dát tak najevo, že mi cenzurovala poštu.

„Jestli myslíš Ivanku, tak s tou jsem se už rozešel.“

„Rozešel…, anebo ona s tebou?“ Uvědomila si, že přestřelila. „To je koneckonců jedno. Dokonce mě už ani neštve, že jsi se mnou spal, a jí psal vášnivý dopisy a vzdychal po ní ze spaní… Takový věci se stávají, viď?“

„Koneckonců,“ povídám, „miloval jsem se s tebou. S ní ani jednou. Takže nevím, komu jsem byl vlastně nevěrnej…, pokud chceš o nějaký nevěře mluvit.“

„Nemluvím o ní. Nikdy jsi mi neřek, že mě miluješ. Prostě jsme spolu spali. Šoustali, jak ty říkáš.“

„Co kdybys obrátila list a šla k věci?“ Začínalo mi to připomínat televizní seriál.

„Mám dobrou nabídku. Pro sebe… a možná i pro tebe.“

„Žádnou garsonku už neberu, rozumíš?“

„Nemusíš. Stačí, když využiješ svůj byt.“

„Nevím, jak bych ho měl využívat. Bydlím tu s tebou a mám pocit, že tím pádem je využitý víc než dost.“

Povzdechla si. „Víš dobře, že dělám v pézetce…“ Pokrčil jsem rameny. Co má být? „Obchodujeme s cizinci.“ I s tím jsem se mlčky srovnal. Většina podniků zahraničního obchodu obchoduje s cizinci. „A naši partneři občas chtějí vést obchodní jednání v trochu… nekonvenčním prostředí. Někdy jsou to dost důvěrný rozhovory.“

Už mi s tou tajnosnubností začínala lízt krkem. „Koukej se vyžvejknout. A nehraj si na asisteníku generálního. Co vím, tak děláš nějakou písařku…, zahraničním partnerům maximálně nosíš kafe.“

„Pfff!“ udělala. „Aby ses nedivil.“

Dívala se mi do očí. A mně najednou začalo zapínat. „Chceš říct, že s nima… že se jim staráš o zábavu?“

„Už jsem ti dneska jednou řekla, že jseš pitomec, tak mě nenuť, abych se opakovala. A nejsem žádná písařka, ale mladší refereníka v západoevropským odboru. A teď poslouchej: ti pánové chtějí občas jednat v soukromí. Musí to být perfektní soukromí. Firma má na takovýhle záležitosti fondy. Ne snad byty, ale může zaplatit nájem. Nebo spíš amortizaci. Za každý jednorázový použití. Chápeš už?“

„A co s tím má co dělat to auto?“

„To by sis moh půjčovat, protože bys vždycky musel přivízt nějaký jídlo, pití a… snad jseš dost chytrý, aby sis dokázal vymyslet důvoď, proč ho potřebuješ, ne?“

„Mluvíš o mým kvartýru?“

„Konečně! Už jsem myslela, že ti to budu muset namalovat.“

„A to jako myslíš vážně, že z něj udělám veřejnej dům pro cizáky?“

„Nech si laskavě tyhle pitomý narážky. Snaď jsem ti řekla, že se jedná výhradně o seriózní, ale ďůvěrný ob-choďní jeďnání,“ zasyčela.

„Jestli jsou tak důvěrný, že se nemůžou konat ani v těch hovornách, co máte, ani v restauraci, tak bych nerad, aby po mně za pár tejdnů šli estébáci.“

„Buď klidnej, o politiku se nejedná. Jim fakticky nejde o nic jinýho než o soukromí. Někdy se prostě jedná o záležitosti, který se líp domlouvaj, když tě nikdo neposlouchá. To snad znáš, ne?“

To jsem znal. Zahraniční obchod je přece můj sen. A nejenom proto, že se takový pracovník pézetky dostane do světa častěji nežli průměrný Čecháček. V novinách sice čas od času korupci odsoudí, občas se objeví zpráva, že nějaký referenty PZO zavřeli…, ale to je jenom špička ledovce. To jsou ti, co měli smůlu. Nebo při řádle moc mlaskali. Nebo měli pitomýho zahraničního partnera, po kterým šli z jiných důvodů poldové, a ten pak vysypal všechno. Jinak se to provádí důvěrné: aspoň podle těch pověstí, co o tom kolujou. Z ručky do ručky nebo na konto v zahraničí. A občan se potom jenom diví – zvláště když má aspoň minimální přehled o tom, co se ve světě vyrábí – proč zrovna my za svý vzácný valuty dovážíme něj akej póvl. Jo, miláčci, i póvl se musí prodat! A když se na něj vyhodí zdánlivě výhodná cena /pro koho? pochopitelně, že výhradně pro ty dva kšeft-many, co tenhle byznys zpytlíkovali/, nikdo nic neřekne. Kromě zákazníků…, ale koho dneska zajímá nějaký anonymní zákazník?

Přesto /anebo právě proto/jsem měl strach. Ne nadarmo se říká, že řetěz je tak pevný jako jeho nejslabší článek. Nechci být žádným, ani sebemenším článkem v žádným řetězu. Protože pak by se mohlo stát, že by se o mě někdo začal zajímat a…

„Mně se to nezdá,“ povídám proto. „Tohle je můj kvartýr a…“

„Mně se taky různý věci nezdaj,“ přerušila mě. „A přesto se neptám, kde bereš prachy. Tak udělej totéž – neptej se. Škodnej nebudeš.“

„Jak to myslíš – že nebudu škodnej?“

„Už jsem ti povídala, že za každý půjčení dostaneš zaplaceno.“

„Stovku?“

„Nevím. Rozhodně se ale nebude jednat o sto korun. Jenomže by to chtělo trochu zařídit,“ přeletěla pohledem vybavení mý garsonky. Mně stačilo – i když bylo po babičce. Interiér po babičce by stačil.i cizákům – za předpokladu, že by byl secesní, rokokový nebo jinak stylový. Jenomže moje babička byla vdova po ajznboňá-kovi a nábytek vypadal podle toho.

„Nemůže to zařídit tvoje firma?“ zeptal jsem se jedovatě.

„Těžko. Když chceš prachy, musíš investovat. Co tě v tý škole učí…, pokud tam ještě chodíš?“

„Učí mé ledacos – většinou blbosti. Neučí mě, kde vzít a nekrást.“

Chvíli mlčela, potom se pousmála, užuž chtěla něco říct, ale úsměv jí z tváře zmizel a nasadila studeně lhostejnou masku. „Tvoje starost. Čím dřív to budeš mít zařízený, tím dřív ti to začne sypat. Jo, a taky by sis měl sehnat něco na hraní… a video. To se teď nosí. Ať vidí, že nejsme žádná holota.“

S tím mě nechala a šla spát. Sama. Já si s sebou do postele vzal jenom ty starosti, co mi hodila na hlavu, a otázky, na který jsem se raději ani nepokoušel odpovídat.

Makám. Fofruju. Aby byl byteček jako klícka. Moc nábytku nepotřeboval, ale i tak se člověk nadře. Vykli-ďit, nastěhovat, rozestavit. A hlavně sehnat peníze. Padly na to všechny valuty a bony. Maličko jsem se naběhal, abych je směnil za koruny: nebyl čas hledat někoho, kdo by chtěl větší množství, a jít za Vachtlem, prodat mu, co jsem ukradl, jsem se neodvažoval. Nakonec jsem si řekl, že bude nejjednoďušší, když se zeptám prvního veksláka, jestli neví o někom, kdo by potřeboval bony. Chvíli na mě vejral, myslel, že to má bejt fór, potom se zeptal, po kolika je dávám. Povídám, že za pět padesát. Kolik? Prozradil jsem mu kolik. Vzal je. Vyplatilo se nám to oběma.

Renata se druhej večer nestačila divit. Rozhlížela se po novým zařízení a oči jí svítily. Upozornil jsem ji, že už sotva stojím na nohách, tak ať to tady dá laskavě do pořádku, jdu na pivo. Ani necekla. Jen se zeptala, jestli nekoupím i novou kuchyň. Zaječel jsem, že si nepřeju, aby mi cizáci lezli do kuchyně, pokoj jim musí stačit. A že na kuchyň stejně nemám. Sporák tam je, lednička s mrazničkou taky, gril jsem koupil už dávno… tak co!

„Škoda,“ řekla.

„Co škoda? Jaká škoda? Škody je tady víc než dost, ale zatím pořád jenom z mý kapsy. Tady abyste konferovali třikrát denně, než se mi to amortizuje!“

„Škoda že už nemáš peníze. Televize…“

„A věž a video. Pamatuju se. Počkej laskavě aspoň do zejtřka. A koukej uklidit!“

Teprve v hospodě jsem si vzpomněl: auto! Tak k telefonu a brnknout Renatě. Remcala. Prý je moc pozdě a podobný kecy. Oznámil jsem jí, že buď bude zejtra auto, nebo nebudou věci, co si přeje. Prý to zkusí.

„Kupuješ auťák?“ zeptal se Eda.

„Šílíš? Jeden známej se stěhuje – a potřebuje převízt nějaký krámy. Tak jsem si pucoval od jedny buchty žigu-líka. A vůbec, dej mi pivo, jsem urvánej jako čokl.“ Narovnal jsem se v ramenou a protáhl. Cítil jsem každý sval.

Život se skládá z let, léta z dní, dny z hodin, hodiny z minut a minuty ze vteřin. A každá vteřina je těhotná překvapením. Ráno se probudíte do rozjásanýho jarního dne, do oken zní šveholení ptáků a rámusení popelářů, protahujete se, protože všechno klape a máte báječnej pocit, a do toho vám zazvoní listonoš a proti podpisu vám předá úřední obsílku s modrým okrajem. Roztře-senejma prstama ji roztrhnete a uvnitř najdete předvolání na Veřejnou bezpečnost. Ihned! Za účelem výslechu. Nedostavení se trestá podle zákona a budete předveden.

Stál jsem s tím papírem v ruce v předsíni a hlavou mi letěly nejrůznější možnosti. Jedna černější než druhá. Viděl někdo, jak stěhuju nábytek, a pozastavil se nad tím, kde jsem na něj vzal? Nebo si přišel postěžovat Vachtl? Nebo něco prasklo na Dlaska a on při tý příležitosti udal, že jsem mu prodával valuty? Nebo správcová práskla, že u mě už delší dobu bydlí nepřihlášená jedna slečna…

Do toho telefon. Určitě Renata – kvůli autu. Hnal jsem se do pokoje, div jsem se nepřerazil o nový koberec. Ještě mu odstávaly okraje.

„No to je dost, že voláš!“ povídám udýchaně. Na druhý straně delší pauza, potom studený, neosobní hlas, který bohužel dobře znám.

„Jednak si netykáme, pane Najmane, a jednak se vás pokouším sehnat již třetí den,“ povídá dr. Low z Derata.

„Ježíši!“ zakňučel jsem. „Co zase chcete! Nacpal jsem vám do chřtánu všecko, co jsem měl!“

„Moc jste toho neměl. Mnohem víc vám zbývá k úhradě. A co je horší, vy vůbec nedodržujete smluvené termíny!“

„Jaký termíny? Přece jste mi žádnej konkrétní nedali.“

„Ale dali. Vy prostě nedáváte pozor. Například máte přijít dnes.“

„Hovno!“ zařval jsem. „Jste normální vyděrači. Já se kvůli vám nenechám zavřít.“ Najednou jsem začal mít všeho plný zuby. „Poslouchejte, pane doktore – dám vám, až budu mít. A budu vám to dávat normálně, po měsíčních splátkách, rozumíte? A jestli se vám to nezdá, můžete mě dát k soudu.“

„Rozmyslete si to. Máte na to čas do konce týdne. A pamatujte si, že k soudu to půjde přes kriminálku. A tu – kromě vašich styků s tím Daným – možná bude zajímat i jiná věc: kde jste vzal šedesát tisíc. V tak rychlém termínu!“

„Vyhrál jsem ve sportce.“ Jak je to dlouho, co jsem se podobný Láj osově odpovědi vysmál?

„To máte opravdu štěstí. Škoda že tomu dnes neuvěří ani malé dítě.“

„Dostal jsem dědictví po babičce.“ Jako na obrazovce jsem viděl jeho výsměšný výraz. „Tak dobře. Odpoledne se stavím a popovídáme si o tom.“ Zavěsil jsem dřív, nežli stačil cokoliv říct.

Na obvodní oddělení VB je od nás kousek: dnes mi cesta připadala jako celá věčnost. Na vrátnici jsem službě řekl jméno. Už mě čekali. První patro, dveře č. 82: tam, kde jsem byl v pondělí podepisovat protokol. Uvnitř seděl stejný poručík, který vedl vyšetřování. Podal mi ruku a zeptal se, jestli chci kafe. Zavrtím hlavou, že už jsem snídal, a cítím, jak se mi v žaludku roz-lívá blažený teplo. I srdce jako by se mi najednou uklidnilo a řeklo si, že si na chviličku dá havaj a bude tlouct, jen jako když větřík v trávě ševelí. Snad to zní příliš poeticky, ale uvědomte si: podezřelým a zločincům esen-báci ruce nepodávají a kafe nenabízejí!

Podíval jsem se na hodinky. Poručík zachytil můj pohled. „Hned se do toho dáme.“ Rozložil na stole album s fotografiemi a vyzval mě, abych si je prohlédl. Typy to byly zajímavý. Lájoš se synovcem mezi nima nebyli.

„Poznáváte někoho?“

„Měl bych?“

„Byli bychom rádi – i když nutit vás samozřejmě nemůžeme. Podívejte se ještě jednou.“ Tentokrát vybral jen pět fotografií a rozložil je přede mnou jako karty. „Nespěchejte. Důkladně si je prohlédněte.“

Jeden cikán tam byl. Ale teprve mu začínaly růst vousy. Druhý drbán byl asi čtyřicetiletý: masivní kulatá tvář s krátkými vlasy a dvěma laloky podbradku. Třetí nebyl o mnoho mladší, ale byl hubený a měl tmavý brýle. Na tváři jizvu, na bradě důlek. Čtvrtý se podobal ptáku –úzká tvář s velkým zobanem nosu, taky jizva, tentokrát na čele. Vypadala jako od nože. Pátý měl nejsolidnější výzor. Spíš jako intelektuál odněkud z Levanty. Vlnitý vlasy, plnovous, i na černobílý fotografii zřetelně snědá tvář. Kdysi šel v televizi seriál o ušlechtilým pirátovi. Sandokan se jmenoval. Tahle tvář na nás pak ještě dlouho zírala z plakátů a triček. Řekl jsem to poručíkovi. Zatvářil se nechápavě.

„Moment: poznáváte ho, nebo ne?“

„No… poznávám a nepoznávám. Kdybyste se mě zeptal, kdo to je, řeknu, že Sandokan. Pamatujete se na něj, ne? Ale když se mě ptáte, jestli ho znám, tak ho teda neznám. Je mi líto.“

„Sandokan…,“ zamumlal poručík. „Už si vzpomínám. Hrozná hovadina. On to byl raubíř, co?“

„Pirát. Něco jako náš Jánošík.“

Nervózně cukl koutkem úst. „Jánošík… Aha. Tak tenhle váš Sandokan sice bere, ale rozhodně nerozdává. No nic. Co naděláme. Tak se aspoň pojďte podívat vedle.“

„Je tam?“

„Kdo?“

„Sandokan.“

Přivřel oči a vydechl. „Heleďte, já mám čtyřiadvacít-ku, celou noc jsem byl vzhůru, pane Najman…“

„Promiňte.“ Ne, s čerty nejsou žerty. Šli jsme vedle. Na stole stála sovětská přenosná barevná televize a mini věž Palladium.

„Je to vaše?“

Uvažoval jsem. Mohl bych kývnout a můj kvartýr by přišili někomu jinýmu. Jenomže: tohle všechno taky mohla být mazaná finta. Habaďůra. Policajti od kriminálky mívaj všelijaký nápady. Takže jsem zavrtěl hlavou a smutně se na poručíka podíval. „Ta televize je sice podobná…“

„Šilelis,“ řekl, jako bych se s ním hádal.

„Šilelis 404. Správně. Jenomže já měl světlejší bednu. Taky dohněda, ale světlou. A ta věžička… To samý v modrým. Tohle je stříbrná metalíza, a já ji měl černě eloxovanou. A tahle má sedmipásmovej ekvalizér… asi novější nebo dražší model. Ono i ta blbý palladium dělá fůru typů.“ Pokrčil jsem rameny a zatvářil se smutně. „Chápu, že jsem vás nepotěšil, ale myslím, že byste taky nebyli rádi, kdybych si chtěl přivlastnit cizí majetek nebo…, prostě tohle není moje.“

Zabručel, že si to beztak myslel, protože s touhle partou bylařů mají jen smůlu. Rozloučili jsme se. Na chodníku jsem si vydechl jako parní lokomotiva.

Sedím doma, očima popoháním ručičku hodin a čekám. Po desátý se na ulici ozvalo zatroubení. Vyběhl jsem z baráku a hrůza mě přímo zmrazila. U chodníku parkoval mercedes combi se západoněmeckým číslem. Za volantem Renata. Vyklonila se a už otvírala ústa k výkřiku /nejspíš mi chtěla vynadat, že ji nechávám skoro třicet vteřin čekat/, ale zasyčel jsem na ni dřív, než z namalovaných rtů vyšel zvuk: „Ticho, ty krávo! Zmiz s tím za roh a počkej na mě.“

Uraženě se stáhla, doufám, že si ji z okna nestačila prohlédnout nějaká starostlivá důchodkyně anebo správcová. Rozjela se a já nevšímavě, ruce v kapsách, šel chodníkem až za roh, kde si můžu nasednout třeba do rolls-royce. Za rohem vás už nikdo nezná. Pro opuštěný staříky je to tragédie, pro mě štěstí.

Nasoukal jsem se na sedadlo řidiče. Renata se mezitím přemístila vedle.

„Zbláznila ses?“ vyjel jsem na ni. „Nestačilo, že mě vykradli a všichni si mě zapamatovali, že správcová už měla kecy, jak to, že u mě bydlíš, když nejsi přihláše ná?“ Trochu jsem přeháněl, ale v podstatě márn pravdu, ne?

„No a co?“ zeptala se ta husa. „To je snad tvůj problém, ne?“

„Jo. Skoro máš pravdu. Můj problém to miXže bejt.“ Zařadil jsem jedničku. Lidi, to je auťák! Člověk v něm sedí jako noha v bačkoře, přitom odpich – ani jsem se nestačil vzpamatovat a na jedničku jsem tam měl padesát. Tak jsem se zabral do řízení a propadl světu jménem Mercedes-Benz, až jsem zapomněl, že vedle mě někdo sedí.

„Slyšíš, nebo ne?“ zaječela Renata. „Aby ses z toho auťáku nepodělal!“ Stáli jsme na křižovatce vedle otylý-ho chlapíka ve starým žigulíku. Měl jsem stočený okýnko, musel slyšet, jak se hádáme. Pohled měl nenávistný a přitom plný zadostiučinění: určitě si v duchu říkal –hele, něj akej emigrantskej synek z rajchu, svině má od fotra mercedesa a krásnou buchtu vedle sebe, ale ta mrcha na něj ječí stejně jako moje česká stará.

Rozjel jsem se a znovu jí řekl, ať drží hubu. Není to moje auto, v životě jsem meďourá neřídil, musím se soustředit.

„Soustřeďuj se jak chceš, jenom mi laskavě prozraď, kam jedeš.“

Probral jsem se z okouzlení. „Jen tak. Abych dostal káru do ruky.“

„Hoď mě nahoru k nám ďo práce. A koukej dostat káru do ruky hodně rychle, protože ve tři ji musím mít zpátky. U firmy. Klíčky a techničák necháš v obálce na moje jméno v recepci.“

„Ve tři?“

„Ve tři. V patnáct nula nula. A myslím to vážně – protože jinak už nikdy žádný auto nebude.“

Zastavil jsem. „Tak vypaďni a jeď metrem– Budeš tam stejně rychle jako se mnou, možná ještě dřív. Protože buď tě odvezu jako milostpaní do práce, anebo večer bude televize a video. Oboje nestihnu.“

„Myslíš to vážně?“ usmála se.

„Smrtelně. A dělej. Mám fofr.“

„To je moc dobře, miláčku. Protože jinak…, –“ vyhrůžku nechala viset ve vzduchu a já viděl, že ten úsměv neplatil mně, a pokud ano, vůbec nebyl přátelský.

Lájoš už čekal. Viděl mě vystupovat z mercedesa a málem se zadusil překvapením. Stál v bufetu a jako vždycky se cpal. Počkal jsem, až se u stolu udělá prázdno, a potichu povídám: „Jdi do toho baráku, kde jsme byli poprvé. Co tam bylo tolik žrádla. Pamatuješ? Vlachova ulice…“

„Hej. Tuna za rohom.“

„Správně. Tak tam jdi, já budu čekat někde před domem nebo na chodbě. Makej!“

Před Dlaskovic domem jsem našel místo na zaparkování. Nacouval jsem k chodníku zadkem, abych pak nemusel obcházet celý auto a dělat na ulici tyátr. Z budky jsem vytočil řezníkovo číslo: dlouhý, mrtvý vyzvánění.

„Kupil stě fáro, šéfko?“ funěl Lájoš závistivě, když jsme se šplhali do schodů.

„Šílíš?“ opáčil jsem jako včera večer v hospodě Edovi. „Mám ho půjčený. Jsem ti říkal, že některý věci se bez auťáku nedaj odnýst.“

„Aké věci?“ zeptal se už v Dlaskově bytě. Místo odpovědi jsem se slibně usmál a z příruční kabely jsem vylovil obrovitý pytel s uchy.

Dlask měl zanussku. Tu největší, aspoň devětašede-sáticentimetrová obrazovka. U člověka jeho postavení se však dá předpokládat chalupa nebo chata, a zkuste si představit „poctivýho českýho řezníka“ na víkendhausu bez barevky! Že by pokaždý náklaďákem stěhoval tuhle bednu, mi připadalo nesmyslný. Není nad to, pořádně se rozhlídnout. Přenosného philípse měl schovanýho v komoře. Snad se styděl, že má maličkou obrazovku. Anebo že to byl ten typ, co se k nám nikdy nedovážel.

„Joj, taká malá by sa mi tiež páčila,“ řekl Lájoš mlsně. Okřikl jsem ho. Co by dělal s dvěma televizory? Nebo mu snad ten jeho nehraje?

„Hej. Hrá!“ V oku se mu zaleskla slza. „Keby stě věděli, aká je moje baba terazky dobrá… nětára, lenem pozerá a pozerá. A hovoří – zlatý pán inžinýr!“

„To j sem rád.“ Odpoj il j sem od televizoru video a uložil ho do vaku. Lájoš se začal až příliš zajímat, co a proč vlastně nakládám, tak jsem ho poslal do špižírny pro salám. Pytel s oběma přístroji byl už pořádně těžký. Naštěstí jsem měl ještě svoji brašnu: dvacet kazet se do ní vešlo. Všechno tituly, který jsem u Vachtla neviděl. Pánové asi jeli ve společný půjčovně a bylo jim líto mít stejnou věc dvakrát.

Chvíli jsem přemýšlel nad audioaparaturou. Byl to NEC, nic moc, jenže magneťákměl kopírku, a to mě lákalo. Sice bych jako estét měl radši jednotný komplet, ale i odborníci tvrdí, že aparatura nemá být od jedny značky, protože každá firma má prioritu v něčem jiným: Sony třeba v magicích, Technics v zesilovačích a bednách, Pioneer v tunerech, Philips v CD přehrávačích…, takže proč by NEC nemohl dělat dobrý kopírky? Určitě dělá, ujišťoval jsem se, ale mohly by míň vážit. Pytel jsem už sotva uzdvihl. A teď rychle najít peníze! V empírovým stolečku nebyly. To se dalo čekat: jenom idiot by si po vykoupení schovával valuty na stejný místo. Nadzvedával jsem háčkovaný dečky, otvíral zásuvky, podíval se i pod koberec – už jsem začínal být přesvědčený, že chudák Dlask opravdu nic nemá, když jsem bezmyšlenkovitě hrábl do knihovny. Nejtlustší Jirásek se trochu rozevíral. Byly tam: tisíc marek ve stovkách. Málo, ale lepší nežli dloubnout do oka.

„Idzeme?“ zeptal se Lájoš plnou pusou. Na stole v kuchyni před ním stál radiomagnetofon střední třídy a středních rozměrů značky Grundig. Lájoš se ho marně pokoušel uvést do chodu.

„Dej si ho do tašky,“ povídám. „Já ti pak vysvětlím, jak se s ním zachází.“

„Netřeba. Aj Fero má taký bazmeg. Povie mi, čo a ako.“

U dveří zazněl zvonek v okamžiku, kdy jsme s námahou zvedali přetížený pytel. Jen taktak že nám neupad na podlahu. Lájoš chtěl utíkat. Naštěstí neměl kam. „Kristusmárjá!“ Dlaní jsem mu ucpal hubu, aby nezačal ječet.

„Buď zticha!“ zašeptal jsem.

„Četníci!“ promluvily z něj podmíněný reflexy.

„Četníci nezvoněj na prázdnej byt.“

„A čo keď vedia, že sme tuna.“

„Tak by nezvonili, ale zařvali by Ruce vzhůru!“

„Tak je to ten chlap, čo tuna bývá. Boha – zavolá čet-níky!“

„Jdi už do prdele s těma četníkama!“ zasyčel jsem. Zvonění se opakovalo. „Zvoníš snad, když jdeš k sobě domů?“

Zavrtěl hlavou. „Nie.“

„No tak vidíš.“

„Lebo nemám zvonček.“

S blbcem je lepší nebavit se.

Kdo může touhle dobou zvonit? Samozřejmě, že jedině pošťačka, která si přišla pro inkaso nebo nese doporučený dopis, nebo knížku z Klubu čtenářů, nebo peníze od vděčných klientů. Jasně. Pošťák vždycky zvoní dvakrát…

Chystal jsem se to Lájošovi pošeptat, když jsme zaslechli zaskřípění a pod veřej ema dveří se objevil tenký kovový háček. Podívali jsme se po sobě s hubama dokořán: lupiči! Konkurence.

Už věřím, že jsou okamžiky, kdy člověku ve zlomku vteřiny proletí hlavou celý život. Mozek je fakticky tisíckrát dokonalejší než nejdokonalejší IBM poslední a půltý generace a dokáže provádět operace rychlostí o jaké se programátorům vůbec nesní. Když je zapotřebí. Když nastane stresová situace a mozkovna si zapne for-sáž, všechno, anebo část z toho, co jinak odpočívá jako rezerva. Já například ve zlomku vteřiny vymyslel, zana-lyzoval a vyhodnotil několik variant možnýho postupu.

Nejdřív mě napadlo začít křičet „pomoc!“. Lupiči by se vyděsili a utekli. Jenomže – co kdyby byl některý soused doma, zaslechl mě a ztropil poprask? Zůstaneme s Láj osem uvězněný v bytě, protože se nedá vyběhnout hned za těma neznámýma venku…, zvlášť se zavazadlem, který máme. Ne. Hluk a paniku ne.

Druhá možnost by byla slibnější: popadnout něco těžkýho, postavit se za dveře á vzít je po hlavě, hned jak vlezou dovnitř. Jako tehdy Lájoše. Mělo to svý výhody, ale… Mohlo by se stát, že by lupič zůstal v bezvědomí delší dobu, někdo by ho našel, zalarmoval dům, přijela by kriminálka, milýho drbaná vzala do presu a chlapec /chlapci?/ by vyklopil, že sice měl v úmyslu vloupání, ale někdo mu ji hned za dveřma natáh a víc neví. Esen-báci nejsou na hlavu padlý a bylo by jim jasný, že neznámý, co hrdinně zneškodnil bytovýho lupiče, a přesto si přeje zůstat v anonymitě, nemůže být nikdo jiný než jejich konkurent, kterýmu vlezli do zelí. A kavka Dlask, zlatý prasátko Dlask by bylo nepotřebný…, navíc by se o mně už tušilo. Ne. Jsem skromný člověk a netoužím po popularitě.

Zbývala poslední možnost. Třebaže měla jistý háčky a byla nejriskantnější, rozhodl jsem se pro ni.

Zatímco jsem přemýšlel, stačil jsem zhasnout a zatáhnout Lájoše i naše zavazadlo do přístěnku na boty a kabáty. Byl umístěn v rozlehlý předsíni vedle vchodu do bytu a zakrýval ho závěs. Lájoš byl jako bez vůle, nechal se odvlíct a ani nepípnul. Uklidnil jsem závěs a čekali jsme. Trvalo to trochu dýl, než činí Lájošův limit: začal jsem svýho cigoše obdivovat, jak dokonale se naučil bylařskou techniku. Do obdivu zablikalo výstražný světýlko: a je vůbec možný se něco takovýho tak rychle naučit? Než jsem svý podezření stačil domyslet, dveře zapraštěly, zřejmě páčili zámek stejně prasácky jako Vachtl umě.

Do předsíně padl záblesk světla z chodby. Škvírou v závěsu jsem spatřil dva mladý ksichty.

„Kurva, kde tu má světlo?“ zasyčel jeden. Zakopl o rohožku – čistotný Dlask měl jednu na chodbě a druhou v bytě. „Rozsviť, vole, nebo se tu zabijem.“

„Vyser se na světlo. Zavři a pod do obejváku.“

Klaply dveře, hlasy se ztlumily. Opatrně jsme vyklouzli z přístěnku. Dveře ani nevrzly: ti dva uvnitř stejně byli plně zaujati hledáním pokladů. Snad si paní Dlasková ještě nestačila obnovit zásobu šperků…

Venku jsem se podíval na dveře: na první pohled prozrazovaly stopy násilnýho vniknutí. Doufejme, že vloupání nikdo neobjeví dřív, než ti dva opustí byt: měl jsem plán, který jsem si upřesnil během oněch nekonečných vteřin za závěsem. Teď už jsem se tvářil dost oprskle –na rozdíl od Lájoše, kterej se ještě nepřestal klepat –, ale ve skutečnosti se mi svíral zadek. Oba hoši vypadali na to, že by neváhali vytáhnout kudlu. A já nejsem žád-nej bitec, Lájoš snad býval – ale to mu nebylo šedesát a nevážil metrák. Takže mi těch pár vteřin připadalo tak dlouhých, že bych vymyslel ne jednu fintu, ale napsal Tři mušketýry.

Drapli jsme pytel do pazourů a opatrně ho snesli po schodech. Otevřel jsem zadní dveře meďoura a položil zavazadlo dovnitř. Lájoš hladově koukal na fáro, jenomže – cikán v montérkách v takovýmhle voze, navíc scizíSPZ…

„Zajdi si někam na frťana, ať se uklidníš,“ dovolil jsem mu laskavě, „ale přesně v půl jedny čekej před tím druhým domem. A doporučuju ti nikde nevytahovat to rádio, co máš v kabele. Bylo by dost blbý, kdyby ses začal vyptávat, jak se s ním vlastně zachází.“ K radám jsem přidal stovku. Slíbil všechno a odkymácel se. Posadil jsem se za volant a pár metrů popojel. Čekal jsem a přemýšlel. Je Lájoš opravdu takový, za jakýho ho po-važuju? Co o něm vlastně vím? Nehraje na mě nějakou habaďůru? Zavrtěl jsem hlavou. Mám přetažený nervy a začínám cvokatět. Lájoš, a habaďůra?! Na to je moc velkej a moc starej vůl! Primitiv, do kterýho je vidět jak do zrcadla.

Pozor! Z domu vyšli dva sandálové. Každej vleče velikou tašku, ale netvářejí se nijak nadšeně. Zřejmě šli najisto po něčem, co v bytě nenašli: například video. Nasedli do škodovky, zaparkovaný kousek od místa, kde jsem čekal. Zapsal jsem si číslo a nastartoval směrem k domovu. Za rohem jsem zaparkoval, nenápadně přemístil video z pytle do menší tašky, přes rameno si hodil brašnu s magičem a odkráčel. Za pár minut jsem se vrátil pro pytel s televizorem. Přístroje jsem umístil na televizním stolku, vypil jeden studený tonik a vrátil se k autu. Ruce se mi třásly, ale spíš od tý váhy než nervozitou.

U zelinářství jsem zpomalil. Vachtl se opět činil venku, dohadoval se s řidičem modrý avie, ze který skládali bedničky ovoce. Nevypadal, že by chtěl upalovat domů na oběd.

Prodejna má otevřeno přes poledne a v tý době zde bývá největší nával: v okolí je řada různých úřadů, ústavů, škol, institucí… tam všude drží polední přestávku a ženský se vyhrnou do ulic nakupovat.

Uštvaný Lájoš poctivě přešlapoval před domem. Zase mi hlavou prolítla podezíravá myšlenka: říká, že číst ani psát neumí, a přesto vždycky přijde včas. Jak ví, kolik je hodin? Že by se někoho zeptal? Nebo prostě jde a trpělivě čeká, dokud se pan šéf nedostaví? Mávl jsem nad tím rukou a zvesela se bral nahoru. Málem jsem si štěstím pískal, tak se nám dnes všechno dařilo.

Člověk nikdy nemá být spokojený předem. Počítat kuřata před vylíhnutím. Chválit den před večerem. Dlask je svým způsobem prosťáček. U Vachtla mě mohlo napadnout, že to je střihoun. Bodejť by si klidně nedohlížel na zboží, když má novej zámek! Nějaká cizina, Security System.

Lájoš zíral jak vydra na kalnou vodu, potom se podrbal na bradě: „Dofrasa, šéfko, čo je henten oný?“

„Bezpečnostní zámek. Asi americkej,“ zašeptal jsem. „Ta svině!“

„Kto je sviňa?“ bojovně se na mě podíval.

„Ty ne. Tak neřvi, myslíš, že to otevřeš?“

„Něviem, něviem,“ vrtěl hlavou, ale začal se v zámku hrabat planžetou. „Koukal jsem mu na prsty. Má je tlustý a napohled neohrabaný. Přitom jaký v nich musí mít cit! A sluch, aby podle jemňoučkýho cvakání poznal, co se v zámku děje. Výstražný signál opět zablikal.

„Lájoš,“ povídám, „tys mi lhal!“

Odskočil od zámku a zrudnul. „Čo, je že som luhár?“

„Jo. Nekecej, že jsi krad slepice a prasata. Ty jseš ro-zenej lupič! Tohleto se přece nedá za den naučit.“

„Bohu přisám, šéfko…, prečo bysom vám luhal? Ke-by som bol lupič, nečekal bysom na vas, nie? Aj s Fer-kom bysom mohol – lenže Ferko terazky zarába ináč. Má kolotoč… Keby vás něbolo, nerobil bysom to. Lenem pre vás to robim!“ Sklonil se k zámku. Koneckonců, je úplně lhostejný, jestli umí s planžetou zacházet rok nebo týden. Mám zásadu nelízt lidem do svědomí a do soukromí. V tyhle hře držím trumfy v ruce já: a to je rozhodující.

Lájoš se najednou usmál.

„Veď to nieje nyc špeciálneho.Vyzerá ako od trezoru…, a je pre malých dzetí.“ Zámek povolil a dveře se otevřely. V duchu jsem se musel smát – vychcánka Vachtla přece jenom někdo přečural! Místo bezpecnostního zámku mu střelil obyčejný šmejd. Něco podobný-ho se prý dělá s videokazetama. Vyberou se střeva z nějaký šunky a přehodí se do kazety se značkou Sony, TDK, Fuji, Basí atd. Dokonce jsem slyšel, že v Německu existujou specializovaný obchody, kde našim šmel-kům a tirákům ve velkým prodávají „originál“ kazety Sony – ale nefalšovaný na nich jsou pouze etikety a obaly. Páska se vyrábí z odpadu někde ve Španělsku a v Maroku… Vachtl koupil „Security System“, ve kterým byla zahraniční fabka.

Leč nezdržujme, vzhůru na koně a dál a dál, kol močálu a černých skal. Odehnal jsem Lájoše od kuchyně, teď nebyl na hodování čas, a rovnou do obýváku. Sony trinitron stereo se ukázal podstatně větší a těžší nežli Dlaskův philips. Opatrně jsem ho spustil do vaku, který Lájoš držel úslužně otevřený. „Boha, šéfko, čo budě-tě s tolkýmii farebkami robit?“

„Uvidíš. Kdo se moc ptá, moc se dozví. Neměj strach – kus z ní taky dostaneš.“

„Vy ju chcete…,“ vyvalil oči. „Nieje to škoda?“

„Co?“ Nějak jsem vypadl z obrazu, protože jsem přemýšlel. Uneseme televizor i ty další věci?

„No rozbiť ju! Čo budeme robiť s kúskom televízie?“

„Ty jsi přeci vůl!“ povzdechl jsem si. „Proč bych ji rozbíjel? Prodám ji.“

„Veď stě hovořili, keď som chcel zobrať tu kalkulačku, že ak buděm předávat, zoberú ma četníci.“

„Právě proto budu proďávat já, a ne ty. Aby nás nesebrali. A dost řečí. Uneseš to?“ ukázal jsem na pytel.

Zakroutil hlavou, vžďycky ďával najevo oďpor k fyzický práci, ale nakonec se sehnul a vzal vak s bednou do náruče. Hekal, ale držel. Já měl v taškách zbytek.

„Jdi první. A kdybys padal, tak radši na prdel – tý televize by bylo škoda.“ Taky by při tom mohla explodovat obrazovka. Ale to jsem si nechal pro sebe.

Cestou jsem dumal, jestli už někdo objevil vloupání k Dlaskovi. A vyhlásil poplach. Nerad bych, aby Dlask všechno zatajil. Potřeboval jsem, aby se o tomhle vloupání vědělo, aby je objevil někdo cizí, zavolal esenbáky a teprve potom Dlaska.

Lájoš při nakládání postával vedle auta. Nenápadně jsem mu dal ještě čtyři stovky. „Radši zmiz. Než nás někdo spolu zahlídne.“

Obracel peníze v ruce. Nevypadal jako člověk na odchodu.

„Tak padej, sakra! Vidíš přece, že to zboží musím nejdřív prodat, a potom tě teprv budu moct vyplatit. Ten magič, co máš v tašce, nebudu počítat.“

Nezdálo se, že by na něj moje velkorysost učinila valný dojem. Zamumlal, že lenem hovořím, a peniaze nevidí.

„Koupil jsem ti televizi a zbytek máš na knížce!“

„Dajtě knížku mojej babě. Nyc s nima neurobí.“

„Lájoš, já už fakticky musím vypadnout.“ Podíval jsem se na hodinky. Skoro dvě. „Zejtra se u tebe stavím. Platí?“

Pokrčil rameny. „Lenem stále táratě, šéfko. Něpáčí sa mi to.“

Zamrazilo mě. Nedej bůh, aby se zbláznil a šel znova k Vachtlovi zahojit si rány, který ho asi pálí víc, než tuším. Pochopil jsem, že ho držím na vařený nudli slibů a že stačí málo, aby se opratě přetrhly, Lájoš se osvobodil a začal válet sám nebo s Ferkem. Pak by mě nezachránilo nic.

„Říkám ti – vydrž do zejtřka. Platí?“

„Dobré. Ale fakt lenem do zajtra.“ Otočil se a bez pozdravu odešel. Pomaličku jsem jel za ním. Nastoupil do tramvaje i se svými uraženými sny a touhami. Tak tak – jednat sám a beze svědků, to je to nejlepší pravidlo. Žel ne vždy je uskutečnitelný.

Co s Lájošem? Ví toho příliš. Na rozdíl ode mne ne-má z kriminálu strach – považuje ho za běžnou součást svýho života a je smířený s tím, že nakonec někde na Pankráci skončí. Právě proto nemyslí na budoucnost, ale chce urvat co nejvíc v těch vzácných chvílích, co mu zbývají do doby, než všechno podle jeho očekávání praskne. Nejjednodušší by bylo zacpat mu hubu, nakrmit ho, až se zalkne. Ale to by katastrofu maximálně oddálilo. Stejně tak je vyloučený vypustit ho ze hry. Ví moc. Stačí, aby něco vybreptal kamarádům, esenbáci se to dozvěděli /nepochybuju, že mají práskače i mezi cikánskou částí galérky, už proto, že polovina barevných příživů jede ve vekslu, a tam se k vrbičkám chodit musí/, a já se vezu. Kdepak. Žádný radikální řešení, ale kompletní změnu Lájošova myšlení! Vsugerovat mu, že má perspektivu, že se má k čemu upnout – tak, aby litoval třebas jen představy kriminálu. Ano. Teď jde jenom o to, jak to províst.

Odtahal jsem náklad z auta do bytu. Správcovou jsem naštěstí ani nezahlíd. Snad odjela dceři hlídat vnoučata. Někdy by mě zajímalo, zač má vlastně služební byt a plat: soudím, že nějaký plat dčístává. Ona je z lidí, co si nade dveře místo božího požehnání věší heslo: Ani kuře zadarmo nehrabe! V domě uklízí přibližně jednou za tři neděle, a to ještě musí mít dobrou náladu. Tvrdí, že ona v baráku svinstvo nenadělá, tak co! Bejt partaje pořádnější, nemuselo by se uklízet vůbec. Pak by ovšem nebyla potřeba žádná správcová, ale takhle daleko její logická dedukce nikdy nezabloudí. V každým případě se v baráku vyskytuje zřídka, neboť dcera má maličký a někdo se o dceru a o maličký musí starat, když zeťák je samej melouch a hospoda.

Nic. Žvaním a čas letí. Rychle uspořádat přístroje v bytě. Nechávám si philipsku a jedno video: dlouho jsem váhal mezi betou a VHS, všichni kromě barmana Emila tvrdí, že VHS má budoucnost, jenomže po Praze zatím lítá nejvíc bet. Mohl bych si pochopitelně jako pan Vachtl nechat obě mašiny, já se však řídím heslem, že zobat se má gumovým zobáčkem. Vybral jsem sony 100. Zbytek šel do sklepa: mám tam celkem dvě videa a jednu televizi.

K Renatě do práce to je mercedesem kousek. Předtím ovšem do Derata: za pět minut jsem byl chudší o třicet tisíc.

Klíčky jsem dal spolu s techničákem do obálky s jejím jménem a nechal ve vrátnici. Pardon: v recepci. Tohle je jeden z těch supermoderních skleněných paláců, kde žádný obyčejný vrátnice nevedou.

Loučil jsem se s měďákem nerad. Přirostl mi i za ten krátký čas k srdci. Tak jsem si ho venku aspoň naposledy pohladil.

Renatka zavolala ve čtyři: mám vypadnout z bytu a vrátit se tak po desátý. O pohoštění se dnes starat nemusím, všechno si přivezou s sebou: jen aby doma byly nějaký koly a šňaps. Koly i šňaps jsem v lednici měl, tak jsem ještě přeletěl pohledem garsonku, která konečně začínala vypadat, jak jsem si ji vždycky představoval. Jenomže jsem začínal mít pocit, že mi přestává patřit…

Ještěže existujou hospody! Začínám chápat, proč tam některý štamgasti vysedávají věčně. Zvlášť ženatý. Hospoda má i jiný přednosti a výhody. Například se v ní dá zařídit hromada věcí a sehnat skoro všechno. Pořádná hospoda má smíšenou klientelu. Kdyby k nám chodili například jenom kumštýři, bylo by to jistě zajímavý, ale k ničemu. Takzvaná atmosféra nenahradí praktický výhody. Když potřebuju nějaký delikatesy, obrátím se na lahůdkáře Jindru, bývalýho Vyšehradskýho jezdce /říká vám to něco? mne ne, ale Jindra se tím moc chlubil, tak jsem se poptal a zjistil, že to byl gang mladistvých někdy v padesátých letech/, a můžu mít co chci. Když sháním elektrikáře, zeptám se ve výčepu, kdo z nich tady je. Zedníci sem chodí tři. Instalatérů celá parta z OPBH. Malíři pokojů to samý. Automechanik jeden. V hospodě se domlouvají melouchy, protlačuj ou děti na školu chodí sem jeden inspektor/, shánějí protekcí ví le, prodávají úzkoprofilový knihy, objednavap run Stfr v u zubaře. Kdo nemá známý, ať zhyne. Nebo ilje jako obyčejný člověk. „Sociál“, jak říkají veksláci. A (o je smutný, namáhavý život.

Včera jsem nic nesháněl, a tak jsem nechával myšlen ky jen tak letět hlavou a poslouchal, jak lokál šumí jako úl. Instalatéři brali, pingl se k nim moh uběhat s tác-kama vodky: když zrovna nepanáčkovali, tak na sebe řvali kvůli penězům. Kdo dostal víc a jak to?! Kdo míň a proč?! Nejhůř na tom byl jejich mistr, protože na něj řvali všichni dohromady a každý zvlášť. Všude je to stejný. Co já vím, jestli Láj os teď nesedí někde v hospodě a nenadává, že má parťáka, kterej ho vokrádá…

Lájoš. Co s ním? Psychologicky jsem tu sugesci o krásným, spokojeným a zajištěným stáří vykoumal perfektně, jen jestli mi uvěří. Dokud ji nepodložím něčím hmatatelným, bude se trhat jak zdivočelý kůň. Televizi už má, magnetofon taky. Přece mu nekoupím ojetýho tra-boše nebo žigulíka?! Beztak neumí řídit.

„Ty kubo,“ slyším oď stolu za zády. „Povídal jsem ti jasně – jedině zanussku nebo phileoforda. Když šetříš a dotáhneš si do kvartýru tatramatku, tak mi tu teď nebreč. Já bych ti ji vopravil – jenomže to bych si musel ty náhradní díly nahonit. Když nejsou ani pro nás, tak prostě neexistuj ou!“

Aha, Láďa Pračka, vzpomněl jsem si na přezďívku vysokýho blondýna, kdysi prvoligovýho basketbalisty. Jeden z těch, co je o ně v hospodě největší zájem. Automatickou pračku má ďnes každý a…

Lájoš! Lájoš ji nemá – přesněji řečeno, jeho žena ji nemá. Jestliže jí koupím automatickou pračku, pár nových koberců, italskýho robota, popřípadě gril, Lájoš bude muset držet hubu. Protože jeho ženě vysvětlím, že v okamžiku, kdy se začne cukat a vyvlíkat z mýho ro-zumnýho chomoutu, kdy začne plnýma hrstma rozhazovat peníze, spadne klec. Nejenomže půjde do krymu, ale Lájoška přijde o všecko, co ode mě dostala a ještě dostane.

Ze samý radosti jsem si dal nový pivo. Nesmím jí pochopitelně prozradit, že vykrádáme byty. Vymyslím si nějaký šmé: kšefty v Deratu například. Doufám, že jí Lájoš už všechno o naší firmě nevykecal…

„Nazdar, ty bej ku!“

Teda, jestli něco fakticky nesnáším, tak takovýhle plácnutí do zad v momentu, kdy přemejšlím. Zaskočilo mi, polil jsem si bundu pivem a užuž jsem vstával, abych se rozhlídnul, komu dát přes hubu. Barman Emil se jenom šklebil a už seděl u mýho stolku.

„Ty seš nákej lekavej,“ povídá. „Nesmíš si ty věci tak brát.“

„Jaký věci?“

Zasmál se. „Co já vím, v čem jedeš.“

„Já v ničem nejedu,“ povídám uraženě. „Mám na krku zkoušky ve škole, a ještě jsem se do skript ani nepodíval.“

„Říkej si tomu jak chceš. To víš – každej v něčem jede.“

Tohle je člověk, který se netají tím, že si přijde na svoje. Jediný, o čem se nerozšiřuje, jsou metody a prostředky. „Můžete si myslet, že to jsou tuzéry, chlapci…,“ říkává. Takže ten jeho vejvar taky bude všelija-kej. Jenom z kšeftů s kazetama určitě nepochází.

„Nevíš o videu?“ zeptal se mě. Zahýbal jsem obočím. Emil se s Vachtlem zná. To vím pozitivně. Vachtl se tady v poslední době sice neukázal, ale to nemusí nic znamenat. Tihle mládenci svoje obchůdky docela určitě neorganizuj ou v hospodě. Docela klidně může.vědět, že Vachtlovi někdo štípnul mašiny, a zkouší to na mě.

„To bych se měl zeptat spíš já,“ povídám proto.

„Minule jsi tvrdil, že na to nemáš.“

„To bylo minule. A hlavně jsem říkal, že nemám dvacet litrů. Teď bych dal osm za přehrávač.“ Ve Sternu jsem viděl reklamu na přehrávače Orion: přišly na nějakých pět set marek.

„Musel bysem se pozeptat,“ řekl opatrně. „Teď právě nic volnýho nemáme.“

„Nemusíš se unavovat. Jeden Arab od nás z ročníku j ede za pár dnů do Mnichova – slíbil, že mi ho přiveze.“

Hned zkoušel vyloudit, jestli bych ho s tím šejkem ne-zkontaktoval, tak jsme opatrně žvanili, kažďý o svým a každý úplně od věci, a Emil najednou povídá: „To je hlína! Včera sbalili známýho. Všecko mu zabavili.“

„Co?“

„Všecko. Mašinu, televizi, kazety. Sto kousků.“

„Měl to pašovaný?“ zeptal jsem se tiše.

Jen se ušklíbnul. „Ty bej ku, kdyby měli sbírat všechny mašiny, co tady sou pašovaný, tak si musej v Ruzyni najmout hangár. Zdeněk měl smůlu – myslel, že to je poctivě propašovaný, a vono to bylo kradený.“

„Sakra!“ Po zádech mi přeběhl mráz z pocitu, že se splnilo něco, co jsem si vymyslel na Vachtla jako boudu. „Ale on to neukrad, že ne?“

„To by přece seďěl. Jenom to koupil. Jenomže se s tím stejně může rozloučit.“

„Jak mu to mohli prodat? Přes inzerát?“

„Blázníš? Přes známýho.“

„V hospodě…“

Pokrčil rameny. „Třeba.“

„A… a prozradil toho člověka, co mu to dohoďil?“

Podíval se na mě, jako bych spad z měsíce. „Jasně že ho prásknul.“

„To je ale dost ďrsný, ne?“

„No a co – s tím přece musel počítat! To má každej zakalkulovaný v ceně.“

„Takže ta mašina, cos mi chtěl střelit, může bejt docela klidně kradená.“

Zamyslel se. „To by bylo ďost blbý. Já mám tu svoji ze stejnýho zdroje, víš?“

Něco mě napadlo. „Jeden kluk z ročníku má taky betu. Nechtěl by sis s ním měnit někdy kazety? Anebo nevíš o někom, kdo tady jede v betě? Někdo říkal, že snad ten vedoucí ze zeleniny…“

„Vachtl?“ Přimhouřil oko, ztišil hlas a naklonil se ke mně. „Čistě důvěrně – vod něj momentálně radši dál.“

„Jak to? Co je s ním?“ Znovu mi po zádech přeběhl mráz a měl jsem co dělat, aby se mi neklepal hlas.

„Přej dal všecko pryč, protože se o něj začali moc zajímat na vejšce.“

„Měl to taky kradený?“ Oba jsme šeptali.

„Hovno kradený. Pašuňk. Dokonce vím, přes koho. Jenže pustil do oběhu nějaký kazety, který neměl dávat z ruky. Chápeš? Takže tomu svýmu kámošovi vysvětli, že některý věci nemám! Porno a takový prostě ne. Vždycky si přečti, do čeho šijou v Rudým právu, a to zásadně pro nikoho na pucování nemám!“

Vstal, poklepal hřbetem ruky o stolní desku a šel.

Vida! Vachtl je přece jenom tvrdá povaha. Ani zná-mýmu nezačne plakat na rameni, že ho nějaká svině oholila. Prostě dal mašiny pryč – hrozil mu průlom. To všichni berou a všichni mlčí, hlavně hošíci, co s ním hau-zírovali. Co kdyby se vezli s ním?

Řeč s Emilem mi znovu připomněla další problém: co se zbožím ve sklepě a pod dlaždičkou v koupelně? Dvě videa a televize představujou minimálně osmdesát tisíc: pokud se mi je podaří bez rizika prodat. A potom peníze vyměním za marky. Vzpomněl jsem si na busťáru, co mi v Motelu nabízel holport. Stálo by za to, ohlídnout se po něm. Jestli ještě jezdí. Nebo najít jinýho. Dát mu marky a zlato, vzít od něj do zástavy zboží ve stejný hodnotě a zlegalizovat se. Nechat si od něj u nás založit tuzexový konto a všechny zisky, dvojený proměnou peněz ve zboží a zboží opět v peníze, ukládat docela oficiálně na konto.

Ráno jsem šel do školy. Všichni na mě zírali jak na zjevení. Romanova otázka: „Ty jsi s tím ještě nepraštil?“

Ivanku jsem přehlížel: ona mne taky. Před poledn jsem zdrhnul.

Návštěva u esenbáků: nahlásil jsem číslo auta těí li dvou lupičů a oznámil“ že mě předevčírem /skutečně p prchávalo a na ulicích byly kaluže/ kousek od Vlachovy ulice ohodilo blátem. Musel jsem dát do čistírny plaší a kalhoty. Chci, aby řidiče potrestali a vyrazili z něj ná hradu škody. Strážmistr na dopravním inspektorátu mě trpělivě vyslechl a pravil, že to asi nepůjde, ledaže bych měl svědky. Zavrtěl jsem hlavou – svědci nebyli. Neporušil řidič nějaké dopravní předjpisy: Pokrčil jsem rameny: staral jsem se o kalhoty, a ne o předpisy.

Dopadlo to, jak jsem očekával: dali mi jméno a adresu majitele vozu, ať si to vyřídím sám.

Jaroslav Luban. Žižkov, Chelčického ulice. Najít číslo v telefonním seznamu nebyl problém.

Další program: zjistit, jak je to s Dlaskem. A zavolat Renatě: ráno jsme spolu nemluvili a žádný peníze za pronájem, kolu a šňaps jsem nenašel. Zadarmo nikomu hoteliéra dělat nebudu. Taky musím vyřídit tu záležitost s Láj osem. Time-table mám nadupaný.

Dlask. Prodejna poloprázdná. Vzal jsem to do kanceláře kolem pultu. Prodavačka za mnou něco křičela. Dlask měl návštěvu, na stole ležely balíčky s uzeninami a masem. Strčil jsem do kontoáru jen hlavu, že počkám venku.

„Pote dál,“ řekl po chvíli. Návštěva, důstojná soudružka v brýlích, se kolem mě s napěchovanou taškou protáhla a zmizela zadním východem. Účetní v kanceláři nebyl. Dlask ztěžka dopadl na židli, vypadal ještě zni-čeněji než minule. Opět zašmátral v zásuvce, nalil si frťana a kopnul ho do sebe.

„Nějaké problémy?“ zeptal jsem se. „Ty dolary ještě nemám, ale už na tom pracuju. Jenomže momentálně dost vyjely ceny – asi budou dražší.“

Mávl rukou. „Ani nevím, jestli do toho Japonska pojedu.“

„Bojíte se letadla?“

„Hovno letadla. Vykradli mě.“

Vytřeštil jsem jakoby překvapením oči. „To vám teda nepřeju. Já vím, co to je.“

Právě do sebe chtěl hodit druhého panáka: ruka se mu roztřásla a pobryndal si plášť.

„Vás taky…?“ zašeptal. Vstal, připlížil se ke dveřím, rychle je otevřel a nahlídnul do chodby. Potom zamknul. „A – a hlásil jste to?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Měl jste tam… nějaký tyhle…,“ přimhouřil oči. Mlčel jsem. Nechával jsem ho vařit ve vlastní šťávě. „Já to taky… teda poprvé jsem to nehlásil. Teď už jo.“

„Za mě to oznámili sousedi,“ řekl jsem. „Já nebyl doma. Přišel jsem současně s kriminálkou.“

Těžce polkl. Uvědomil si, že právě ujel. Rozhodl jsem se napíchnout mu na udičku nějaký pamlsek. „To víte, že jsem esenbákům taky neřek, co všechno mi zmizelo. Nahlásil jsem jenom televizí a magnetofon. Ale vy na tom jste asi hůř, co?“

Přikývl. Věřil, že jsme na jedny lodi. „Kdy se vám to stalo?“

Řekl jsem datum. Horečně počítal. Vycházelo to. Tři dny poté, co jsem ho vybral poprvé.

„To je asi tři dny po tom, co mě vybrali poprvé,“ řekl šeptem.

„Bylo to zlý?“ Taky jsem šeptal.

Zavřel oči. Trpěl jako zvíře pouhou vzpomínkou. Pan Luban bude mít smůlu. Dlask konečně zase oči otevřel a hluboce si povzdechl. „Bylo to hrozný! Víc, než si můžu dovolit. Každej si myslí – takovej řezník, ten si žije.. Ale když nechcete vlítnout do maléru…“ Mávl rukou. „A k tomu manželka, že jo, a chalupa, a auťák-a najednou přijdete do kvartýru a všecko je v tahu.“

„Manželka vám…,“ chtěl jsem říct „vzala kramle?“, ale v poslední chvíli jsem se ovládl. Hrůza mu leze na mozek a blábolí. Chalupa, auťák a žena mu zůstaly. To vím pozitivně.

„Čerta. Moje paní přišla o… to je jedno. Přišli jsme o hodně.“

„Hlásil jste to?“

„Zbláznil jste se?“ vyštěkl. „Měl sem snad esenbákům říct, že mi nějaká kurva ukradla dolary, co jsem od vás načerno koupil? To si rovnou můžu poprosit o prů-ser. Vy jste o tom snad taky držel pysk, ne?“

„To víte, že držel.“

Seděli jsme a mlčeli. Někdo zaklepal na dveře a Dlask zařval: „Nejsem tady!“ Potom se ke mně naklonil: „Víte, co si myslím? Tohle nejsou náhody. Já vám to na rovinu povim – já měl nejdřív podezření na vás. Ale když říkáte, že vás vybrali taky…“

„Můžete si to ověřit u esenbáků. Počítám, že nějaký hochy z oddělení znáte.“

„Znám. A je mi to platný jak mrtvýmu kabát. Já vám věřim. Malér je v tom, že nejsme jediný.“

„To teda nejsme. Esenbáci mi to říkali.“

Zaskočilo mu. Musel jsem mu dát herdu do zad, aby se neudusil. „Co… co…,“ sípal. „Co říkali?“

„Že tu řádí velká banda. Každý den je něco v novinách.“

„Jo takhle…,“ vydechl uklidněné. „Tak jsem to nemyslel.“ Samozřejmě. Případy, co měl na mysli, se do policejní svodky v novinách nedostávají.

„Jak to tedy myslíte?“

Užuž otvíral ústa, ale nakonec jen zavrtěl hlavou. „Radši ne. Když bude chtít, poví vám to sám. Mně jenom vrtá hlavou, že tu někdo šel najisto. Nekecáte někde? Nepouštíte si hubu na špacír?“ Viděl moje gesto, tak rychle dodal: „Já vás nechci podezírat, pane Naj-man, ale uznejte, že to je divný. Tak sem si řikal, jestli ste třeba někde neutrousil, že ty valuty sháníte, pro koho to je…“

Ohrnul jsem spodní ret, jako kdybych usilovně přemýšlel. „To ne. Tenhle obchod, pane Dlasku, je založený na absolutní diskrétnosti. Spíš se bojím, že mohl žvanit někdo jiný. Víte, mně se moc nelíbilo, že jste za mnou přišel do hospody. Přes Edu!“

Dolní čelist mu poklesla. „Myslíte…,“ hlesl. Nejspíš taky slyšel, co se o Edovi povídá. A jestli má obchodní konexe na pendrekárně, bude vědět líp než já, jak to s ním je doopravdy.

„Já nemyslím, že by v tom měl Eda prsty, nebo že by někomu dělal tipaře. Docela stačí, když jen tak mezi řečí u pípy něco prohodí. Třeba i neúmyslně. Rozumíte? Někdo se ho optá, jestli neví o bonech – a Eda řekne: támhle Michal, ten semtam něco mívá. Mně prodal –a Dlask od něj tuhle taky kupoval. Jede do Japonska… jo? Je vám to jasný? Jste v obraze? Už to frčí!“

Hlavu měl skloněnou na prsa a v duchu se zřejmě proklínal. Nadosmrti je přesvědčený, že právě tak to všechno bylo.

Vstal jsem. A opět se posadil. „Tak jak to uděláme s těma dolarama, pane Dlask?“

„Můžete něco sehnat?“ zachrčel.

„Seženu. Ale chtěl bych protislužbu – jeden můj přítel má video a chtěl by si vyměňovat kazety. Někdo mi říkal, že vy ho máte taky…“

Upřel na mě vyčítavý pohled. „To je ubohý, pane Naj-man. Fakt ubohý. Od vás bych to nečekal. Copak vám tu celou dobu nevysvětluju, jaký neštěstí mě potkalo? Video… Kde já bych teď vzal video! Jsem normální žebrák, pane!“ V očích se mu zatřpytily slzy.

„Promiňte, netušil jsem, že i… Je mi vás opravdu líto.“ Po pietní pauze jsem jakoby mimochodem prohodil: „Jeden můj známý mi zrovna včera říkal, že chce něco prodat…“

„Co má?“ zamumlal bez zájmu.

„Musel bych se zeptat. Myslím že véháesku.“

„Tak se optejte. A pamatujte, že kupujete pro chudý-ho člověka.“

„No co,“ pravil jsem optimisticky, „to video vám snad zatáhne pojišťovna, ne?“

Zmučeně zvedl oči. „Pojišťovna? A jak jim mám dokázat, že sem něco takovýho doma měl? Koupil sem to… prostě na televizi a video nemám papíry. Chápete?“

„Chápu. Dovoz.“

Pokrčil rameny. „Mně je fuk, jak tomu chcete říkat.“

„To je fakt. Podstatné je, co by tomu říkali esenbáci.“

Rozloučili jsme se. Tentokrát jsem nedostal od cesty. Ani jatýrka, ani uher áček. Časy hojnosti skončily. I když… ještě mu kromě manželky zbývala chalupa a auto, a hlavně spořitelní knížky. Poctivý český řezník nejede na doraz: pro milionáře jsou video a televize jen prestižní bytový doplněk.

Renatě jsem se dovolal až napotřetí. „Tak co bude dneska? Ani jsi mi neřekla, jak to včera dopadlo.“

„Dobře. Večer se vyrovnáme. Ale až v noci. Dneska ještě mám jednání.“

„To mám zase smrdět v hospodě? Koukej, tohle je můj kvartýr, a jestli si myslíš, že všechny večery míním trávit po putykách, tak…“

„Nepotřebuješ auto?“ přerušila mě.

Auto? Auto by se mi dnes hodilo. Auto se hodí každý den.

„Tak si sjeď k nám, budeš mít na recepci obálku.“

„Jo, a jak to fáro poznám?“

„Číst snad umíš, ne?“ zavěsila.

Možná vypadám jako pěknej bašťoun: ale nemyslete, bylo mi to jasný od začátku. Jenomže jsem byl v situaci, kdy nezbývalo než čekat na vhodnou chvíli.

V recepci mi elegantní dáma předala obálku ze speciálního tuhýho papíru, vystlanýho fólií z umělý hmoty. Klíčky, technický průkaz a kartička s instrukcí: bílý audi 200 CC, rakouská SPZ W 17 85 63, parkoviště B.

Parkoviště je na opačný straně budovy. Bílý audi 200 CC s vídeňskou poznávací značkou stál hned na kraji. Krásný, dlouhý, štíhlý a přitom mohutný vůz, zosobnění proudnicový elegance spojený s agresivitou a utajenou energií. Už po stu metrech jsem začal rozvažovat, jestli bych se dokázal rozhodnout mezi včerejším meďourem a touhle limuzínou. Nakonec jsem se přestal oddávat mučivý duševní masturbaci, protože jsem si řekl, že si možná už zítra vyzkouším něco jinýho, co oba vozy překoná. Dodnes jsem si myslel, že mercedes je auto aut. Nevím, kde jsem k tomu přišel: prostě to každý tvrdí a člověk tomu uvěří. Na tom je založená reklama i propaganda. Ostatně – propaganda není nic jinýho nežli reklama. Jenomže namísto aut, instantní kávy nebo šlehačky Dr. Oetkera prodává ideje nebo politiku.

Já taky něco prodávám. Teď právě jedu Lájošovi prodávat…, co vlastně mám na prodej? Ideu? Snad by se tomu tak dalo říkat. Jsem něco jako misionář, který chce domorodce obrátit na svoji víru, protože ji jednak považuje jako každý reklamní agent za nejlepší /a co je dobrý pro něj, musí být dobrý i pro domorodce/, jednak na tom závisí jeho bezpečnost. Misionářova víra totiž zakazuje požírat nepřítele – včetně misionářů…

Lájošová věšela na zahradě prádlo. Žádný pes stále ještě neštěkal. „Pán inžinýr! To je smůla, teď zrovna odešel. Neřikal, kam jde, jenom něco zabručel, však ho znáte, jak je málomluvnej, ale určitě zas táhnul do hospody. Von teďka vydělává nějak moc peněz a věčně sedí v hospodě.“

„To se mi zrovna hodí, paní Deziderová. Já jdu totiž spíš za várna než za…,“ nechtěl jsem říkal Lájošem, přece jenom by mohl být mým otcem, ale taky mi nešlo přes pusu „pan Dezider“. Člověk, kterej mě připraví o 150 000 Kčs, u mě žádnej pán není. Zvlášť když je to cikorka.

„No tak choďte dovnitř.“

„Podívejte se, paní Deziderová. Rád bych se vás na něco zeptal – a nezlobte se, jestli vám moje otázky budou připadat trochu osobní. Máte automatickou pračku?“

Vytřeštila oči. Zřejmě se domnívala, že potřebuju vyprat cejchy nebo podvlíkačky.

„Sem už stará na takový věci… mám jenom obyčejnou, už roky… není lepší dávat si věci do prádelny?“

Zasmál jsem se. „Nepotřebuju, abyste mi něco prala. Jenom bych rád věděl, jestli by se vám hoďila.“

„Snachy je mají. Pochvalujou si, jak je to výhodný. Já nevím – hlavně kde bysem vzala penízky. Znáte přece Lájoše: dostane pár korun a hurá do hospody. Ještěže jsem mu něco zabavila. Ale na pračku to není.“

„Já vám ji koupím – anebo, když budete chtít, vám dám peníze a koupíte si ji sama.“

Hleďěla na mě a přímo jsem viďěl, jak se jí to v hlavě mele, jak mozkový závity pracuj ou na plný obrátky. Nenechal jsem jí čas na otázky.

„Taky jsem koukal, že by se vám hodil nový koberec… V Čajce jsem viděl moc krásný… úplný peršany. Co říkíite?“

Polkla. Asi si myslela, že jsem se zbláznil – do vánoc je opravdu ještě daleko.

Rozhlédl jsem se po kuchyni. „Co byste říkala dek-trickýmu sporáku s grilem? Nebo dáváte přednost ply-novýmu?“

„Tady plyn nemáme,“ hlesla. Bylo toho na ni moc naráz.

„Takže radši elektrický, že ano,“ zamnul jsem si ruce jako spokojený obchodník. „Ono je to taky pohodlnější a bezpečnější. Doufám, že máte dvě stě dvacet.“ Vstal jsem a prohlídnul si žárovku v stahovací lampě. 220 V. Podíval jsem se na Láj osovou a usmál se. Ruce se jí třásly. „Rozmyslete si, co byste potřebovala ještě. Možná by bylo nejlepší nakoupit všechno naráz… no pravda!“ Klepnul jsem se do čela. „Když všechno nakoupíme v Kotvě, odvezou nám to najednou za jednu cenu. To je praktický, že jo. Pokud vím, koberce tam vedou taky.“

„Vedou,“ přikývla. Pak se mi podívala do očí. „Pán inžinýr…“

„Poslouchám, paní Deziderová.“

„Pán inžinýr. Já nejsem hloupá ženská. Nebo možná sem, ale v Lájošovi se vyznám. A v životě taky. Lájoš nikdy na pořádnou práci nebyl. Má bolavý záda, to jo. Ale kdyby to nebyly záda, bolelo by ho něco jinýho. Některý lidi už jsou takový. A nejenom cikáni! I bílejch je takovejch spousta.“

Přikývl jsem na znamení, že s jejím hodnocením –včetně mé rasy – plně souhlasím.

„A Lájoš je teďko pořád pryč. Říká, že má práci. A má peníze. Nikdy tolik peněz neměl. A pořád si něco mrmlá o tisíckách. Já se bojím.“

„Čeho byste se bála?“

„Lájoš je trulo. Dycky uměl ukrást jenom slepice nebo prasata. A dycky ho chytili. Jenomže za slepici dostal tak měsíc. To se dalo vydržet. Teď dávaj hodně. Lájoš by už v kriminále roky nevydržel. Umřel by z toho.“

Odkašlal jsem si. Káva byla dopita, buchty sněženy. Nastal čas přejít k věci.

„Paní Deziderová, já si myslím, že nemusíte mít strach.“

„Já ho neměla, dokud ste nám nekoupil tu televizi. A když ste teď přišel s tím, že dostanu pračku a koberce a sporák…, já po tý televizi myslela, že by to mohly bejt tak dva tři roky, i to je hodně, ale teď vidím, že nejmíň pět.“

Karta se otočila. Teď jsem to byl já, kďo seděl a polykal naprázdno jako kapr. V tyhle rodině je mozek v ženský hlavě. Lájoš ji má jen pro parádu.

„Paní Deziderová,“ začal jsem znovu s oslovením, abych získal čas: horečně jsem uvažoval, jak z toho vybruslit. „Myslím, že si děláte zbytečný starosti. Sice bych vám moh navyprávět, že máme společnej kšeft, že hubíme krysy ve smlouvě o dílo…“

„Ištván se synem takhle na tu smlouvu čistili koberce…, a že byli recidivisti, tak dostali o dva roky víc než ten ředitel, co se s ním dělili.“

„Právě proto si nebudu vymýšlet. Já vám prostě vůbec neprozradím, co děláme.“

„Já to nechci vědět. S Lájošem sem v příbuzenským poměru, takže vypovídat nemusím…“ Ta ženská má v malíčku trestní zákoník! Ovšem, jak by neměla: Lájoš říká, že seděl desetkrát… „Ale s váma příbuzná nejsem, a kdybysem řekla, co vím od vás, tak bych tím ublížila Lájošovi. Nejlepší je nic nevědět. Že je to tak?“

„Máte naprostou pravdu. JSem rád, že mám inteligentního partnera, se kterým můžu vést diskusi bez zby-tečnýho vysvětlování. Takže opakuju: nebudu si nic vymýšlet a nic vám neřeknu. Jedno ale vědět můžete a musíte: je to absolutně, bezpečná záležitost! Jediný nebezpečí, které nám popřípadě hrozí, představuje bohužel váš manžel.“

„Lájoš?“

„Ano. Lájoš. Nerad to říkám, ale jednak mám strach, že je trochu upovídaný, hlavně když se napije…“

„Nie!“ Skoro to vypadalo, že se na mě vrhne. „Lájoš nikdy nětáral. Dobré vie, že ak něbudě mlčať, přídu preňho žandári.“

„Nemám strach, že by povídal v hospodě. Spíš se bojím, že by se mohl pochlubit vašemu Ferkovi.“

Mlčela. Po chvíli řekla: „Povím mu.“

„A teď druhá věc: Lájoš v poslední době získal pocit, že by měl dostávat do ruky daleko víc peněz.“

„Ještě víc?“ Pokřižovala se. „Dúfam stě mu nedali!“

„Nedal. Založil jsem na jeho jméno spořitelní knížku, koupil jsem vám televizi a teď nakoupím další. Jenže Lájoš bude mít pořád pocit, že ho šidím, a může pak provádět nebezpečný věci. Například podnikat na vlastní pěst. A protože neví… protože nezná to tajemství, který nás oba absolutně ochraňuje, okamžitě spadne do průšvihu. A já s ním. A povezeme se. Všichni. Všechno nám – mně i vám – zabaví, a bojím se, že ten kriminál by pak nebyl jen na pět let.“

„Ježíši!“ Přitiskla si k ústům sevřené dlaně. „Snad to není nějaká politika?“

Usmál jsem se. „Politika? Nejsem génius, paní Dezi-derová. Ale věřte, že rozhodně nejsem ani blbec, ani blázen. Ne. Já vám můžu jen opakovat, že nám v tyhle chvíli žádný nebezpečí nehrozí – kromě toho, o kterým jsem hovořil a který představuje sám Lájoš. Přišel jsem se s vámi poradit, protože jsem poznaly že jste moudrá a zkušená žena.“ Není nad to, zalichotit ženský: mladý, že je nejkrásnější na světě, i kdyby šilhala a měla jen jednu nohu, a starý, že je chytrá a zkušená… něco jako kněžna Libuše a děd Vševěd dohromady. Každá na to naletí – protože vlastně verbálně /a tím zdánlivě objektivně/ stvrzujete to, co si p sobě sama myslí. A nejjistější způsob, jak získat něčí sympatie, je slovně verifikovat jeho vlastní hodnocení a tím je vlastně kodiíikovat. To jsem chytrej, co?

„Zaručím vám,“ pokračoval jsem, „že nebudete žít v nejistotě, pokud jde o vašj budoucnost. Lájoš bude dostávat slušný pravidelný příspěvek a nenápadně si můžete koupit všechno, co potřebujete.“

„Moc toho není,“ řekla. „Ale mladejm bysem chtěla něco naspořit.“

„Bez problému. Ještě jedna věc: spořitelní knížku zatím Lájošovi nedám: ostatně to, co vydělal, stejně už padlo na věci, který si pořídíte do domácnosti. Já sám pro sebe utratil ještě míň. Víte, lepší je být opatrný…, představte si, co by se dělo, kdybyste si najednou koupili auto nebo kdyby Lájoš začal platit za celou hospodu!“

„Hej. Já vám rozumím. Já mu už domluvím!“

Vytáhl jsem z kapsy svazek bankovek: část z toho, co jsem ještě dopoledne utržil za zlato a prsten v klenotech a ve starožitnictví: přísahal jsem si, že to bylo naposledy, co jsem použil tohoto prostředku k získání oběživa, protože to byla jediná viditelná, a hlavně prokazatelná sto pa, kterou jsem po sobě zanechával. „Chcete koupit všechno naráz?“

Zavrtěla hlavou. „Dejte mi ty peníze. Já si je skovám. Nejdřív koupím tu pračku…, a kdyby se někdo ptal, tak je z partiovky za dva tisíce.“

„Stačí vám do začátku deset tisíc?“

„Pravda! Tolko peniazí som v životě neviděla.“ Odpočítal jsem ze svazku dvacet pětistovek. V ruce mi pár bankovek zůstalo. Všiml jsem si, že na ně hladově kouká. Smutně, unaveně jsem se pousmál. „To je můj podíl… vykradli mě, musím si taky dokoupit pár věcí.“

„Hej, hovořil stě,“ pravila lhostejně. Minule projevovala víc soustrasti. „Ale na koberce to stačit nebude,“ dodala.

V duchu j sem zaúpěl. Kdepak – měla Láj ošovu školu. Moudrá, zkušená… čítať snad taky neuměla, zato rátala skvěle.

Audi si po dálnici předlo jako perfektně izolovaný dynamo. Vytočil jsem motor na trojku až na sto dvacet –téměř nebyl slyšet, jen otáčkoměr mě upozorňoval, že se to nedělá.

V Průhonicích jsem se stavil na kávu. Na parkovišti se černalo pár šestsettřináctek a služebních volh. Upíjel jsem u baru preso a snil o tom, že podobný vůz mi skutečně patří. A že žiju život, který si člověk může v mezinárodním motorestu vysnít. Proč by ne? Jestliže se mi podaří ty dva kšeftíky, který už mám promyšlený, splatím zbytek dluhů v Deratu a mám po starostech. Můžu začít myslet na budoucnost. Budoucnost není vykrádání bytů. Ani drobný vekslování. To jen upachtěný občánkové, jejichž život se skládá z čekání na pětistovkový prémie a na družstevní byt, si myslí, že tady se točí velký peníze. Omyl. Velký peníze mají ti, o kterých to nikdo moc neví. Co jsou opravdu chytrý a můžou investovat. Protože prachy dělaj prachy. Investovat se dá: musíte mít jen co a kde. Ne u nás, to dá rozum. Venku. Pánové, co řídí vekslácký gangy, nestrkají peníze jenom do aut, který i s vilou přepíšou na manželku, babičku, tchyni a nevím koho ještě. Svoje tvrdý marky nechávají venku, na konto jim chodí zbytky ze zisků z obchodů, motelů, turistických kanceláří. A nejenom oni. Kumštýři, sportovci, obchodníci… všichni vlastně legálně, protože o tom nikdo neví a nikdo na ně nemůže. Jsou prostě chytrý a myslí na zadní kolečka.

Budu na ně myslet taky. Nedělám si iluze, že by to šlo rychle. Podstatný je, že to jde. Chce to dostudovat. Perspektiva odrazovýho můstku jménem Ivanka padla. Musím najít jinou cestu. Bude snad dražší – ale za peníze si můžete koupit všechno. I zkoušky, diplom, dobréj flek. Zahraniční obchod by byl samozřejmě nejjistější. Ale jsou i jiný možnosti. Hlavní je mít peníze. A nepřipouštět si velký starosti.

Dopil jsem kafe a sešlápnul plyn směrem na Prahu. Auto dnes vracím až večer, mám teda ještě pár hodin času.

Další zastávku jsem udělal před Jaltou. Nonšalantně jsem se přemístil na terásku a rozhlížel se. Zaparkoval jsem tak, aby si každý všimnul, v čem jsem přijel. Cizá-kům to bylo ganz egal, ty bych oslnil, jedině kdybych vylez z rolsu nebo z maserati, ale dvě kočky u stolečku, kde bylo třetí křesílko ještě volný, mě už taxírovaly. Zeptal jsem se, jestli mají volno. Hovořil jsem německy. Až nepříjemně perfektní němčinou odpověděly, že zatím ano. Odvětil jsem, že chci pouze vypít coca-colu.

„Odpusťte, že jsem se vnutil, aniž bych se představil,“ lámu němčinu, jako bych se ji učil druhým rokem. „Jsem Jim Harris.“ atřepotaly řasami jako poplašený motýl křídly. „Vy nejsle Rakušan? Myslela jsem podle auta…,“ povídá l,i, co se mnou začala hovor. Blondýnka, ale chloupky 11,i nikou měla tmavý.

„Ne. Jsem Angličan. V Rakousku pracuju. Už půl roku.“

„Angličani k nám tak moc často nejezdí,“ řekla školní angličtinou. Nehrozilo nebezpečí, že by mě odhalila. Anglinu fakticky válím. I s akcentem.

Upíjel jsem kolu a tvářil se znuděně.

„Sbalíme ho?“ zeptala se česky blondýnka. Její kolegyně měla tizián.

„Já mám za hodinu kšeft. Toho strejdu z Norimberka. Vem si ho sólo.“

„Jak se vám v Praze líbí?“ zeptala se blondýna.

„Oh, velice zajímavé město,“ povídám zdvořile. „Líbilo by se mi ovšem daleko víc, kdybych zde někoho znal. Přijel jsem teprve včera a jsem zde poprvé.“

Obě dopily. Podíval jsem se na jejich prázdné sklenky. „Dobrý bože, dámy, vy nemáte co pít! Mohu vám něco objednat?“

„Už budu muset jít,“ řekl tizián německy. Obě byly zřejmě specializovaný na německou klientelu. Lepší štětky mají stálý zákazníky: některý Němce, jiný Italy, další Araby. Arabové platí nejlíp – někteří si dokonce vydržovali v Praze stálý milenky.

„Já bych si dala campari,“ řekla blondýna. A když ji vrchní obsloužil – byl to profík, dělal, že ji vidí poprvé – řekla: „Jmenuju se Yvetta.“

Tiziánica se k ní naklonila a něco jí zašeptala do ucha. Obě se zasmály. Tiziánek se odpoutal. Z chodníku na nás ještě zamávala.

Blondýna Yvetta zamyšleně upíjela campari a já čekal, jestli mě vyzve, zda si s ní nechci zašpásovat, anebo jestli je natolik decentní, že mi ponechá iniciativu. Nejsem úplný idiot, aby se mi muselo podat na lopatě, oč kráčí.

„Den jako stvořený pro vyjížďku,“ řekl jsem. „Slyšel jsem, že Praha má krásné okolí.“

„Ano. Ano. To je fakt.“ Vsadil bych se, že z vychva-lovanýho okolí znala pár motelů a hotel Jíloviště. Ale to bych nahlas neřek, protože si těžce pracujících žen vážím.

„Nechtěla byste mi nějaké krásné místečko ukázat?“

„Jak?“ zřejmě mi nerozuměla.

„Myslím, jestli byste si se mnou nechtěla udělat výlet.“ A než odpověděla, dodal jsem: „Nebudeme raději hovořit německy? Je to pro nás oba cizí jazyk – třeba nám to půjde líp.“

Zavrtěla hlavou.

„Škoda,“ prohodil jsem.

„Co je škoda?“

Vypadalo to jako konverzace v nějakým humoristickým románu od Woodehouse. Jenom nevím, kdo z nás měl roli přiblblýho hraběte Emsworthe, co pěstuje prasata.

„Škoda že se mnou nechcete jet na výlet.“

„Ale ano. Na výlet bych jela. Jenomže bych radši mluvila anglicky, abych se procvičila.“

„Procvičíte se,“ řekl jsem slibně. „Ačkoliv se vsadím, že spíš bych se mohl já naučit něco od vás.“

Zasmála se. A pohladila mě po ruce. „Vy jste báječný. Nevěděla jsem, že Angličani mají takový smysl pro humor.“

Taky jsem to netušil. „Pojedeme? Mám totiž kvečeru ještě jednu obchodní schůzku.“

Hodila do sebe zbytek campari. Podívala se někam za mě. Nejspíš tam seděl její pasák. Budeš mít smůlu, chlapečku.

Zaplatil jsem – tiziánka se o účet velkoryse nestarala, takže mi nezbylo nežli jej vyrovnat i za ni. Z kapsy jsem vytáhl svazek pětistovek a tisícovek.

Když jsme odcházeli, všiml jsem si asi třicetiletýho, vysokýho, černovlasýho hezouna s knírem. Ten knír byl řantastický. Fešák už míň. Sledoval nás pohledem k vozu I ) obře jsem si ho prohlíd, abych věděl, komu se vyhýbat

I ) o přehrávače jsem zasunul kazetu s celou sérií slad kých oplodňováků, pomalu jsem vycouval a zamířil na výpadovku. Modlil jsem se, aby mě nezastavili esenbá-ci: měl jsem sice techničák i připravenou výmluvu, ale těžko bych před nima mohl hrát Angličana.

Esenbáci naštěstí měli prázdniny nebo náhradní volno. Yvetta něco štěbetala, pustil jsem schválně muziku dost nahlas, abych ji nemusel poslouchat a odpovídat. Hnal jsem vůz po výpadovce a na první odbočce zahnul dopiava. V dálce se černaly lesy.

„Jíloviště…,“ zaslechl jsem.

„Co je to – Jíloviště?“ zeptal jsem se a trochu ztlumil hudbu.

„To je takový – takový hotel. Nechcete si tam dát… třeba trochu vína?“

Energicky jsem zavrtěl hlavou. „Když řídím, nikdy nepiju alkohol.“

„Aha,“ řekla krátce. Asi mě otaxírovala jako nebe-tyčnýho pitomce. Nepochybuju, že většina cizinců, kterým tohle navrhla, bez řečí zahnula směrem k Jílovišti.

„A potom,“ dodal jsem, „miluju přírodu. Tady je krásně.“ Zabočil jsem na lesní cestu a zajel kousek mezi stromy. Bylo tu opravdu hezky. Ptáci zpívali – sice jsem je neslyšel, ale předpokládal jsem, že zpívají, protože to mají v popisu práce, aby tak holdovali boží přírodě –, vzduch voněl. To jsem cítil otevřeným okýnkem.

„Jsi velmi hezké děvče, Yvetto,“ naklonil jsem se k ní. Objal jsem ji a políbil. Teda – líbat se uměla. Vjela mi jazykem až do krku. Když jsem se odtrhl, připadalo mi, že mě právě vytáhli z vývěvy.

„Líbím se ti?“ Energicky jsem přikývl, málem jsem hlavou urazil volant. Fakticky se mi líbila – třebaže to byla šlapka. Ale i šlapka je ženská, a když je hezká…, koneckonců, nedělá nic jinýho než většina ženských. Jenomže to dělá za peníze,profesionálně,a to znamená perfektně a na úrovni. Ty takzvané slušné ženy to dělají kvůli prachům taky – jenže ne přímo. Dávají přednost tomu, aby si je člověk vzal a celej život do nich cpal všechno, co vydělá. I nejdražší šlapka je preto lacinější než průměrná manželka. A že střídá partnery jako ponožky…, no co…

„Líbíš se mi. Moc,“ řekl jsem po pravdě.

„Ty jsi taky hezký kluk.“ Zřejmě jí vrtalo hlavou, proč jdu s profesionálkou, když s tímhle fárem bych v Praze sehnal desítky holek, který mi to udělají zadarmo. Je to pravda. Mohl bych – jenže já si chtěl jednou v životě vyzkoušet, jak to probíhá s prostitutkou, jestli skutečně udělá, co jí řeknu a jak si to budu přát. Za peníze by měla. Je ovšem fakt, že tutéž službu mi kdykoliv poskytne Renata: ani ji nemusím moc přemlouvat. Jenže to je něco jinýho. Byla za tím zvědavost. A možná podvědomá pomsta: skutečně jen podvědomá, protože jsem si poručil, že na Renatiny „obchodní jednání“ nebudu myslet. Blokáda. Nic nevím.

Nic nechci vědět!

„Počkej,“ odstrčila mě, když jsem jí poodhrnul sukni. Posadila se jako slušná dáma, uhladila si rozcuchaný účes a zapálila si cigaretu.

„Co se stalo?“ Zapomněl jsem se a málem mi to vyjelo česky.

„Takhle v autě…,“ řekla káravě. „Mám O.K. kvartýr. Víš, mně už není šestnáct a dělat sex v autě mě moc nebaví.“

Kvartýr… jasně, že by to bylo nejlepší. Sprcha, průsvitná košilka, široká měkká postel, předpokládám, že se zrcadlem ve stropě, aby z toho starší pánové měli dvojí potěšení…, a nakonec ten černý švihák s knírem! Kdepak, děvenko.

„To je mrzutý,“ řekl jsem. „Víš, já nevím, jak bych ti to vysvětlil. Nerad bych, aby sis o mně myslela, že jsem nějak úchylný… nenormální.“

Oči se jí rozšířily strachem. Hlavou jí prolítly všechny případy, kdy si slušná štětka vyjela s cizím pánem a potom už nikdy nikam nejela, ani do tý svý růžový postýlky ne, protože se ukázalo, že dotyčný pán měl podiv nou libůstku: dokud holku trochu nepřiškrtil, dokud se jí z pusinky neklinká napuchlý, zmodralý ja/yk… Už jsem viděl, jak se rozmýšlí, kudy vzít kramle. Musel jsem ji uklidnit.

„Mám takové trauma z dětství… v posteli mi to prostě nejde. Chápeš? Jak vidím postel, tak se mnou nic není. Můžu jedině v přírodě, v autě, na lavičce, v trávě…“

Vydechla jako po velikém napětí. Nucené se usmála. Tohle není nejhorší úchylka. Aspoň si může připočítat zvýšenou sazbu za ztížený pracovní podmínky.

„A to jako v posteli fakticky vůbec?“

Zavrtěl jsem hlavou. „A i jinak… ne vždycky. Jedině když narazím na moc šikovné děvče. A když se mi hrozně líbí. Aíe musí mi pomáhat.“

Kdyby mi rozepnula kalhoty, viděla by, jak kecám. No co, takhle aspoň bude mít dobrý pocit, že je šikovná a že se mi moc líbí a že je hodná mzdy své.

Znovu jsem se k ní naklonil, vzal jí z prstů hořící cigaretu a pečlivě ji udusil v popelníčku. Políbili jsme se. Zmáčkl jsem knoflík – vůz měl všechno na automatiku, i stahování oken a sklápění sedadel – a dostali jsme se do pololežící polohy. Lechtala mě jazykem v uchu a pomalu sunula ruku po mé košili. Rozepnula ji a škrábala mě na prsou. Nepletl jsem se jí do práce. Jen jakoby mimoděk jsem jí vyhrnul sukni. Měla růžový dírkovaný punčochy a černý kalhotky. Mezi nima holý, měkký, horký, světlý pás nahých stehen.

„Počkej,“ zašeptala. Propracovala se už ke kalhotám. Obratně mi rozepnula pásek a stáhla zip. Prsty zajela za slipy.

„Ááách!“ vydechla nadšeně. Zjevně měla radost, že se jí to podařilo na první pokus. Nevím, jeslli to byla profesionální hrdost nebo vědomí, že píil práce má za sebou.

„Jsi kouzelnice,“ odpověděl jsem a začal z ní stahovat kalhotky. Šlo to ztěžka, naše pozice přece jen nebyla vhodná pro ekvilibristiku podobného druhu.

„Já sama.“

Obratně si je svlékla. Zřejmě měla větší zkušenosti s pohlavním stykem v autě. Na podbřišku měla jemný chloupky dočerna. Nejspíš nepracovala pro Araby. To by se odbarvovala i dole. Docela mě to potěšilo. Už jsem psal, že nejsem rasista, ale jistý věci mi opravdu nedělají dobře.

„Chceš pusou?“ zeptala se věcně..

„Až nakonec.“ Převalil jsem se na ni. Moc pohodlný to nebylo. A nevím, co by říkal majitel vozu, kdyby viděl, jak se mu Yvetta chodidly vzpírá o tapecírování stropu. Ale šlo jí to: křičela, zmítala se, kousla mě do ucha, předváděla všechny triky svýho řemesla, až jsem začínal věřit, že pode mnou není nějaká pitomá dorota, ale holka, který se to fakticky líbí, která mi dává z lásky nebo z chuti, a ne kvůli penězům.

Jo, tak to chodí, láska je vlastně taky řemeslo. A každý řemeslo má svý finty.

Cítil jsem, že se blíží finiš. Vysoukal jsem se výš. Skoro jsem si přitom vykloubil nohy v kyčlích, souložení má být radost, a ne gymnastika.

Dát se do pořádku v prostorách vozu bylo složitější: musel jsem vystoupit a hlídat, jestli někdo nejde, a Yvetta se oblékala při otevřených dveřích. Vášeň z ní opadla. Znovu jsme se posadili vedle sebe, zapálila si novou cigaretu – ta holka byla fakticky vášnivá – a zeptala se věcně: „Líbilo se ti to?“

Připomněl jsem si svoji roli a přikývl. „Takhle krásně jsem se nemiloval už dávno.“

„To je dobře. Takže jsem fungovala jako lékař, viď?“

„Jako sexuolog. Takovouhle léčbu bych si dával každý den.“

„Stačí se domluvit. Za jednu návštěvu beru sto marek.“

„Kolik?“ zayyl jsem.

„Slo marek. Připadá ti to hodně? Myslíš, že doktor by tč přišel laciněji?

Horečně jsem uvažoval. Dát jí marky a zachovat si glanc cizáka? Nebo zaplatit korunama? Kolik může chtít?

„Koukej, já pocházím z Glasgowa. To je ve Skotsku,“ povídám, ale zavrtěla hlavou.

„Tohle je pevná taxa. Za míň nemůžu. To je něco jako odbory tam u vás – když v nich jseš, taky nesmíš pracovat za míň než za určený tarif. Jinak máš problémy. A pracovat můžeš, jenom když jsi v odborech. A musíš z příjmu platit odborům příspěvky. Chápeš? Podívala se na hodinky. „Hele, dělej. Já tady nemůžu sedět věčně. Nejsi jediný. A netvař se, že sto marek je pro tebe majlant.“

Rozhlédl jsem se. Nikde se v křoví neskrýval fešák s knírem a boxerem na prstech. Takže jsem vytáhl svazek pětistovek a jednu jí podal.

„Já jsem si všechny naše peníze vyměnil…, řekli mi, že se to musí. Tohle je podle kursu sto marek.“

S odporem se podívala na pětistovku a zasyčela: „ S tím si můžeš akorát utírat zadek na hajzlu, ty blbečku. Koukej mi navalit sto márů, nebo…“

„Nebo co?“ usmál jsem se. Byli jsme sami v lese. Na dohled žádnej pasák, žádnej svalnatej taxíkář, žádnej recepční nebo pingl, dokonce ani žádnej hodnej esen-bák, který by ubohý vykořisťovaný český kurvičce přiběhli na pomoc proti zlýmu cizákovi.

„Já si myslím, slečno Yvettko, že lohle je spíš můj dialog: koukej si vzít těch pět stovek, nebo budeš do Prahy šlapat pěšky!“ Otevřel jsem dvířka po její straně a vyčkávavě jsem se podíval:

„Tak co?“

Vytrhla mi pětistovku, schovala ji do kabelky a vyštěkla: „Jen se neboj. My si tě najdem!“

„Těžko. Dnes v noci odjíždím. A pochybuji, že se v dohledné době do Prahy vrátím. Příští měsíc odlítám na dva roky do Austrálie.“

Zabouchla dveře, odtáhla se ode mě co nejvíc a až do

Prahy mlčela. Na kraji města, u křižovatky, kde stál příslušník VB, jsem zastavil a podal jí ještě stovku. „Končím. Dál si budete muset vzít taxíka!“

„Koukej mě odvízt k Jaltě!“ zaječela, ale ne moc hlasitě, protože toho esenbáka viděla taky. A tohle byl policajt, kterýho neznala.

„Já tam nejedu. Musím do hotelu, sbalit si věci, a za hodinu odjíždím. Budete muset vzít zavděk taxíkem. Anebo jít pěšky.“

„Já se z auta nehnu!“ zapřela se nohama o podlahu a rukama se křečovitě chytila madla na dveřích. Usmál jsem se.

„Mám dojít pro policemana? Stojí na rohu. U nás když prostitutka obtěžuje zákazníka, hrozí jí trest jednoho měsíce vězení. Kolik se dává u vás?“

Smál jsem se jí do očí.

„Cos to řek? Prostitutka?“ zasyčela. „Ty impotente, ty můžeš bejt rád, že jsem s tebou z lítosti šla, protože jsem si, já husa pitomá, myslela, že jsi džentlmen, a zatím…“

„Tak dost.“ Otevřel jsem dveře. „Vypadneš, nebo mám zajet k tomu policajtovi?“

Vystoupila. Čekal jsem, jestli mi peníze hodí do obličeje, ale dokázala se ovládat. Kdo ví, jestli všechno jenom nehrála: myslím to rozhořčení. Jistě chápala, že s ní k Jaltě nepojedu. Po tom, co se mezi námi stalo, by to udělal jen vůl. A já si hrál na poloimpotenta, a ne na kreténa.

Díval jsem se, jak kráčí po chodníku: zadek se jí vlnil v rytmu samby nebo čeho – prostě rytmicky pracoval, až oči přecházely. Povzdechl jsem si: taková krásná holka, leckterý mužský by ji na rukou nosil…, a vsadím se, že ji ten její pasák mlátí. Jenomže ona holt už byla z těch bobečků, co nepotřebuj ou nosit na rukách, sedět osm hodin v kanceláři a žít s manželem a dětma z pěti tisíc měsíčně. Radši se nechá mlátit. Hlavně když to nese. Přestal jsem na ni myslet. Otočil jsem vůz a vrátil se domů. Byl už večer. V mým okně byla stažená roleta. Znamenalo to, že Renatini hosti ještě neodešli. Nechal jsem vůz před domem, klíčky hodil do schránky na dopisy a zkontroloval přesný čas. Dvacet nula nula. Pár piv ještě stihnu.

Cestou jsem uvažoval, proč jsem to s tou důrou takhle sválel. Proč jsem jí dal pětistovku a kilo navrch, když jsem docela klidně mohl holku vyšoupnout z auta a odjet do Prahy? Domů by se dostala… stačilo by, aby se postavila na silnici a pět minut čekala.

Inu – připadalo by mi to nepoctivý. Nedat štětce, která si souložením vydělává na chléb vezdejší, za pěkný číslo ani vindru je hulvátství. A vyhodit ji na mráz je grázlovství. Ovšem dát jí sto marek je pitomost, protože to reprezentuje osmnáct stovek. Pět set korun za čtvrt hodiny práce – to je slušný výdělek! A to jsem za ni zaplatil útratu a dal jí na taxíka, ačkoliv mohla jet za korunu metrem. Celkem ode mě dostala sedm stovek. Lidi zlatý – to někomu připadá málo?! A za to mi neposkytla žádný mimořádný služby – co se dá dělat, má jenom jednu a ta je pořád stejná: pro tuzemsko i na export!

Tak jsem ji pustil z hlavy. Hospoda opět hučela jako včelín, Eda měl plný pazoury práce, a telefon byl obklopen houfem pivařů, na který už nezbyly místa u stolů.

„Dáš si pivo?“ zařval na mě Eda. Zavrtěl jsem hlavou. „Až za chvíli.“ Vytratil jsem se ven. Kousek dál pod stromy, obklopená zaparkovanými auty, stojí budka.

Telefon dlouho vyzváněl, už jsem myslel, že není doma. Konečně kdosi zvedl sluchátko.

„Ano?“ ozval se hluboký mužský hlas.

„To je pan Luban?“ Změnil jsem hlas. Některým šmejdům se nedá věřit, natočit hovor na magneťák není kumšt.

„Prosím.“ Muž neřekl ani ano, ani ne, ale neodmítl pokračovat v konverzaci.

„Mám pro vás obchod.“

„Kdo volá?“

„Vy neznáte Shakespeara?“

Hlas na druhém konci se odmlčel. Slyšel jsem jenom těžký oddechování. Někde v pozadí na sebe nesrozumitelně křičely vzrušený hlasy. Video nebo televize.

„To má být heslo?“ zeptal se muž opatrně.

„Čtete moc detektivek. Shakespeare v jedny hře říká: Co je to jméno? I pod jiným jménem růže stejně sladkou vůni má.“

„Aha,“ řekl s úlevou. „Pán je intelektuál. A chce zůstat inkognito.“

„Velice správně. Ale hlavně mám pro vás obchod.“

„To jste už jednou říkal. Tak ven s tím. Rád bych se šel dívat na televizi. Dávaj novej seriál – ty já žeru!“ Zachrochtal. Asi to měl být smích.

„Kolik toho ti vaši hoši odnesli od pana Dlaska?“

Ticho. Za chvíli: „Já vám nerozumím!“ A zařvání mimo telefon: „Zavři tam ty zkurvený dveře!“ Hlasy z povzdáli zmlkly.

„Rozuměl jste mi dobře. Ptal jsem se na tu vloupačku u Dlaska. To je řezník, co bydlí ve Vlachovce. Čtvrtý patro, pokud neznáte podrobnosti.“

„Tohle bude asi nějaký omyl, pane. Na shledanou.“

Zavěsil. Usmál jsem se. Představil jsem si ho, jak stojí u telefonu, čeká a utírá si zpocený ruce. Je mu horko. Určitě mu je horko: pochopil, že něco vybouchlo. Něco, s čím nepočítal. S čím člověk nikdy nepočítá, protože náhodu nemůžete do plánu zakalkulovat. Náhoda je auto s opilým šoférem, který na křižovatce nedá přednost. Náhoda je šílený terorista s odjištěnou pumou na palubě letadla. Náhoda je vadný šroubek v složitý kon-sirukci. Náhoda je prostě blbec, /novu jsem vytočil jeho číslo. Vzal telefon okamžitě. „ Abychom si nehráli na slepou bábu,“ povídám, „jeli tam vaším autem, byli dva, jeden blonďák a druhý má hnědé vlasy a knír, kolem pětadvacíti… A to auto vám neukradli, abyste náhodou tuhle fintu nezkoušel. Já je sledoval, takže vím, že pracujou pro vás. Tak co – dohodneme se?“

„Můžu vám někam zavolat?“

„Myslíte, že jsem idiot? Pane bože, už mě to sere –dneska jste třetí člověk, kterej na mě něco podobnýho zkouší. Všichni na to doplatili.“

„Co teda chcete?“

„Padesát tisíc.“

„Cože?“

„Šedesát tisíc. Za to, že budu mlčet.“

„Vy jste se zbláznil.“ Zavěsil.

Zapálil jsem si cigaretu, dal si pár šluků a zavolal potřetí. Tentokrát se zdálo, že telefon nikdo nezvedne, ale já měl dost času. Mnohem víc času než on. A taky lepší nervy: o nic mi nešlo. Jenom o pár desítek tisíc. On hrál vabank. Měl bych ho litovat, protože tohle byl začátek jeho konce a on to věděl – jak jednou v přehradě uvolníte jeden kamínek, můžete už jen čekat, kdy se protrhne celá hráz – ale nelitoval jsem ho. Ne proto, že představoval konkurenci. Ale nemám rád šéfy, co si nechtějí špinit ručičky, a posílají za sebe makat upachtěný drbaný. Veksláky, zlodějíčky, ranaře, pěšáky. Jeden takový šéf v bavoráku mě nechal zmlátit a věřím, že kdybych mu moc překážel nebo moc věděl, skončil jsem ve Vltavě s třema promilema alkoholu v krvi. Další teď seděl zpocený u telefonu, jehož zvonek mu zněl umíráčkem. Rozdíl mezi nima nebyl – i kďyž jsem neznal ani jednoho z nich. Mohlo je omlouvat jen to, že ani oni nejsou ti nejvyšší: ještě nad nima, neznámí, beze jména a bez tváře, skrytí ve stinných pokojích vil s bazénem a zaštítění naprostou anonymitou, jsou skuteční vládcové. Ti, kterým patří gangy veksláků, recepčních, pokojských, taxíkářů, kurev, barmanů, tiráků, pumpařů, a někdy i zlodějíčků. Ti, kterým dává životní jistotu švýcarský konto, kteří jsou doma tichými občany a venku tichými společníky, kteří vědí, že právě u nás mají peníze tu pravou moc. Těm bych se jednou chtěl dostat na kůži. Proti nim jsou Dlask, Vachtl, Eda, Emil i tenhle Luban stádo jehňat.

Ve sluchátku klaplo. Kdosi na druhým konci zvedl telefon. Hlasitě jsme na sebe dýchali.

„Pětašedesát tisíc,“ povídám potichu. „Ty mě neznáš, já tebe ano. Každý odmítnutí zvedá cenu o pět litrů. A rád bych, abysme se dohodli ještě dnes. Protože jinak zej tra esenbáci i Dlask dostanou fotografii těch kluků a číslo tvýho auta.“

„Ty šmejde,“ řekl hlas na druhým konci s nenávistí. „Já tě jednou dostanu, pamatuj si to…“

„Sedmdesát tisíc. Nadávky a výhrůžky stojí stejně ja– ko odmítnutí. Zvlášť když mi nadává a vyhrožuje kriminální živel.“

„Padesát a ani o halíř víc.“

„Sedmdesát a ani o halíř míň. A dej pozor, aby to nevylezlo.“

„Pětapadesát.“

„Myslíš, že jsi na bazaru? Šedesát a konec.“

„Tak šedesát.“ Ten povzdech jsem slyšel až do budky. Šel mu pěkně od srdce. „Ale dostanu zpátky ty fotky.“

„I kušte, tetičko,“ povídám. „Co ti budou platný? Jak máš jistotu, že si nenechám pět kopií? Že nepřekopí-ruju negativ? A nechtěl bys taky notářský potvrzení, že jsem z hlavy vymazal tvoje jméno, adresu, telefon a číslo auta? Ty kloučci mě nezajímaj. Já vím, že pro někoho pracujou. Proto se nebavím s nima, ale s tebou.“

Byl to samozřejmě bluf, jenomže když blufujete a máte v ruce aspoň pár trumfů, a ten druhý je absolutně plon-kový, těžko můžete prohrát. Leda až v dalším kole…

„Tebe bych fakticky rád jednou poznal,“ řekl ten hlas.

„Já už tě znám.“

„Jak to?“

„Myslíš, že volám naslepo? Máš v tý svý putyce doce: la slušnej vejvar. Škoda že jsi nezůstal u okrádání hostů. To taky docela nese, ne?“

Zjistit jeho povolání bylo docela jednoduchý: stačilo zeptat „se první drbný v jejich baráku, jestli ho nezná. Pověděla mi o něm všechno: že to je holomek, protože má doma pořád nějaký návštěvy, že je dva roky ženatý a jeho paní pracuje někde v kanceláři, že je vedoucím v hospodě U zastávky, že mu je asi třicet.

„Tak teda jo,“ řekl. „Kdy chceš ty prachy?“

„Nejlíp zej tra.“

„Kde ti je mám předat?“

Rozesmál jsem se. „Fuj,“ povídám, měl jsem prima náladu, jakou člověk dostane, když na něho někdo bezelstně zkusí ten nejotřepanější trik. „Fuj, strejdo. Takhle se to přece nedělá.“

„To já nevím. Já s vyděračema nemám zkušenosti.“

Problém byl v tom, že já taky ne. A plán, který by se tomuhle úskalí bezpečně vyhnul, jsem zatím neměl. „S tím si nedělej starosti. Začni přepočítávat prachy –já se ti včas ozvu.“

„To si myslíš, že u sebe mám šedesát tisícovek?!“ zaječel. Ale já už zavěsil.

Vrátil jsem se do hospody a konečně si dal pivo. „Jak jde život?“ zeptal se Eda.

„Jako tobě ne. To víš, je to honička, bejt v Praze jednička.“ Zasmáli jsme se. Bylo teprve půl devátý. Ještě hodinku a snad se budu smět vrátit domů. Nejlíp když předem zatelefonují!, jestli už je čistý vzduch. Nerad bych je rušil uprostřed „obchodního jednání“.

„Dej mi ještě hladinku, Edo.“

Natočil mi do poháru pivo na jeden šnyt, se zalíbením jsem se díval, jak hustá pěna ode dna nejprve rychle, potom stále pomaleji stoupá vzhůru a mění se v nazlátlý pivo. Hladinku Eda umí jedna báseň.

U dveří jsem zahlíd Loháka. Vybavoval se s nějakým chlapíkem: hlavy měli u sebe jako milenci. Vzpomněl jsem si, kdo to je – jeden z poskoků vedoucího soused ního autobazaru. Pan vedoucí jezdil volvem. Pokud byl střízlivý. Většinou mu dělal šoféra Lohák.

„Tak co, už máš to video?“ zeptal se mě Eda.

„Jaks na to přišel?“ vyděsil jsem se.

„Emil něco říkal…, jako že kupuješ nebo žes už kou-pil.“

„To je vůl. Jemu straší v hlavě jenom videa. Kde bych na to vzal. Já mu říkal, že kámoš by si chtěl měnit kazety.“

„V čem jede?“

„Beta. Sony devítka.“

„Zapoj mě. Emilovy věci už znám zpaměti. A tady to skoro nikdo nemá. Redaktor – ale ten si koupil véhá-esku.“

„A co Lohák?“ zeptal jsem se potichu.

„Nezájem. Pivo mu natočím – ale jinak mu nejradši vidím paty.“

„Já myslel jeho šéfa. Toho z autobazaru.“

Opatrně se rozhlédl. Zakýval na mě prstem, abych se k němu naklonil. „Od toho radši dál, Míso. Rozumíš, jak to myslím?“

„Ne.“

„Ty jsi pitomeček! Jak myslíš, že se kreje…?“

„Jako před esenbákama?“

„Vůbec! Auta má jen jako bokovku – sbírá starožitnosti! Chápeš…? A Lohák dělá pro něj… a ještě je nikdo nesejmul!“

„Práská?“

„Koukej – já nic neříkám. Jenom ti radím: bacha na něj. S ním si nic nezačínat.“

Bylo to k smíchu. Jeden bonzák varuje před druhým i když jsem chápal, že i v tyhle „profesi“ je určitá hierarchie a Eda, stojící na jedny z nejnižších příček, se obává člověka, který má daleko vlivnější a mocnější konexe, a nenávidí ho.

Podíval jsem se ke dveřím: telefon byl právě volný.

Konečně se ten hlas ozval: „Ano?“

„To jsem zase já, strejdo.“ Přivřel jsem dveře od výčepu, aby mě nikdo neslyšel a on nemohl zvukovou kulisu hospody identifikovat. „Tak poslouchej, jak to provedeme. Máš zej tra službu v tý svý putyce?“

Chvíle mlčení, potom unaveně: „Dejme tomu.“

„Já ti kolem poledního brnknu. Dáš peníze do silný obálky a někoho s nima pošleš na místo, který ti řeknu. A bacha: já v tomhle kšeftu nejedu sám. Žádnou levár-nu – skončilo by to špatně. Hlavně pro vás.“

Opět mlčení.

„Rozuměls?“

„Jo.“

„Odpovídá se celou větou. To tě ve škole neučili?“

„Polib mi prdel.“ Zavěsil.

Tak. Na zítra potřebuju auto. Zahraniční, s cizí poznávací značkou. To je splete. Nebál jsem se, že se mi někdo pokusí rozbít hubu. A že by mě na frekventovaném místě oddělali, je nesmysl. Jediný nebezpečí je v tom, že se mě pokusí identifikovat… a potom mě náhodou přeje že auto. Protože když Luban souhlasil s tím, že mi vyplázne šedesát tisíc, musí se hrát o příšerný balík.

Znova jsem se podíval na hodinky. Devět. Vytočil jsem svý číslo. Až za chvíli se ozval Renatin hlas. Zněl ukňouraně. Nejspíš myslela, že volá nějaký „zahraniční partner“.

„To seš ty? To sis vybral chvíli…“

„Copak? Děláte hloubkovou sondáž?“

„Cože?“

„No nic. Já jen, jestli jste už skončili. Nerad bych U lípy zavíral.“

„Já se koupala… my skončili už dávno. To jenom ty v tý svý hospodě…“

„Zadrž. Můžeš si to nechat na potom. Za pět minut jsem doma.“

Byt byl vyvětraný, pouze v předsíni jsem opět ucítil lehké aroma doutníků. Doutníky kouří lepší lidi. Byznysmeni. Tlustý a mohovitý. Já kouřím cigarety. Renata kouří… no nic.

Byla už v županu. Koukala na video.

„Nazdar,“ povídám, „co tam běží?“

Na obrazovce se dohadovaly dvě ženský: mladá a stará. Místnost připomínala nemocniční ordinaci. Ta starší něco vykřikla a zamířila ke dveřím. Mladší brečela. Zvuk byl stažený, takže jsem dialogům nerozuměl. Ani jsem o ně nestál. V hlavě jsem měl jiný starosti.

„Počkej,“ řekla Renata. „Je to děsnej napínák.“

„To toho vím.“ Na stole stála láhev whisky. Nalil jsem si a rozhlížel se po sodovce. Vtom Renata zaječela, zakryla si oči a vrhla se mi na kolena. Maličko jsem se vyděsil. Podíval jsem se na obrazovku. Stará ženská právě vstoupila do nějaký komory, kde se na ni šklebily mrtvoly ve stavu značně pokročilýho rozkladu. Mrtvoly se začly hýbat a sahaly po ní rukama, ze kterých kapalo maso a hnis. Udělalo se mi zle. Renata ječela, ženská ve filmu ječela: cítil jsem, že ještě chvíli a dostanu žluční-kový záchvat. Tak jsem video vypnul.

„Co to bylo?“ Když Renata neodpovídala a jen se chvěla a zakrývala si obličej, zmáčknul.jsem eject. Kazeta vyjela, Zombie, II. díl. No nazdar! a mně Emil vykládal, že to je děsná hlína. Dobře-že to vím – když bude Renatka zlobit, přivážu ji k židli a budu jí ten horror pouštět zpomaleně.

„Už je to pryč?“ zamumlala.

„Jo. Už si můžeme v klidu promluvit.“

Protáhla se a zažívala. „Jsem nějaká utahaná.“

„To ti věřím,“ povídám uštěpačně. „Člověk se kolikrát nadře, než si přijde na svoje…, mimochodem, to ti platěj jako přesčasy nebo si vybíráš náhradní volno?“

Mlčela, asi přemýšlela, co by mi provedla. Potom sáh la do kabelky a podala mi sto marek v drobných bankovkách. Prohlížel jsem si je a tvářil se udiveně.

„To je od vašeho podniku?“

„Neptej se a ber. Jestli se ti to nezdá, nech být.“ Natáhla po bankovkách ruku. Položil jsem je stranou, na stolek, kam nedosáhla.

„Sto marek je samozřejmě příjemná věc,“ povídám.

„Je to osmnáct stovek.“

„Přibližně. Je vidět, že se vyznáš.“

„To snad ví každý dítě, kolik je na černým trhu za marku,“ odsekla.

„Ano. Ale mě nezajímá, kolik za to je bonů a tak podobně. Mě zajímá, za co jsem ty peníze dostal. A podle toho se rozhodnu, jestli je to dost, nebo málo.“

„Dostals je za pronájem.“

„Za obyčejný pronájem garsonky za dva večery to je docela dost,“ uznal jsem. „Dokonce se mi zdá, že víc než dost.“

„Můžeš mi polovinu vrátit,“ znovu se protáhla. Už se ani nenamáhala zívání zakrývat. Buď jsem ji nudil, a nebo byla opravdu utahaná.

„Jestli je to ale za něco víc než jenom pouhej pronájem, pak to může bejt docela málo.“ Usmál jsem se na ni. „Jestli to je například podíl na zisku…“

„Zbláznil ses?“ zaječela. „Buď rád, že dostaneš vůbec něco! Jasně jsem ti řekla, že to je za amortizaci a pronájem. Kdybys tu měl jenom tři obyčejný židle, tak dostaneš maximálně dvacetikorunu, rozumíš?“

Chtěl jsem jí odpovědět, že na obyčejných židlích se některý jednání vedou nepohodlně, ale nechtěl jsem ji dráždit. Chtěl jsem se s ní dohodnout. Nemusela mi říkat všechno: já některý věci ani netoužil slyšet, ale rád bych si objasnil alespoň obchodní stránku celý záležitosti.

„Podívej se, miláčku…“

„Neříkej mi miláčku! Kolikrát ti to mám opakovat?“

„Jak bych ti měl říkat, abys byla spokojená? Honey?“

„Neříkej mi nijak. Nech mě na pokoji. Jsem utahaná a chce se mi spát. Na rozdíl od tebe musím ráno do práce. Prachy jsi dostal. Koukej nakoupit nějaký jídlo a pití. Ráno ti připravím seznam.“

Vstal jsem a podíval se do příborníku. Koňak vypitý, půl láhve black and white pryč, z bellsky, co stála na stole, zůstal jenom zbytek.

„Tak koukej,“ povídám, „vypili jste mi koňak a vizou-ra za sto deset bonů. Sežrali jste uherák, sejra, rajčata, papriky a vypili koly za dvě kila. Bublinek asi za tři. Takže z toho vynikajícího kšeftu, o kterým jsi povídala, mi zbylo nějakých šest set korun. A to nepočítám pronájem videa a kazet.“ V půjčovně přijde jedna na dvacet korun denně. Jestli je to podle tebe kšeft, tak já mám na to jiný názor!“

Odpočítal jsem si sedmdesát marek a zbytek jí přisunul. „Těch sedmdesát kryje moje přímý výdaje. Na amortizaci ti kašlu. Ty tři pětky si můžeš strčit do kasičky nebo jim je vrátit. A jestli se tu zejtra objeví nějakej tvůj zahraniční klient, tak ho skopu ze schodů, jasný?“

„Ty hajzle!“ zasyčela mi do obličeje. Najednou přestala být ospalá. A náhle z ní taky spadla slupička dámy, ochranný zbarvení. Přítulná Renatka zmizela a zůstala jenom pavlačová děvka.

„Jestli nechceš, tak neber. Ale nemysli si, že si budeš nějak rozkazovat a vyskakovat. Vím na tebe moc věcí! Možná že by někoho zajímalo, kde jsi sebral to video a televizi!“

„A taky ty prachy a obleky z tuzexu, chlast a bony… tohle jsem slyšel, zlatíčko.“

„Neříkej mi zlatíčko!“

„Drž hubu, ty krávo!“ zařval jsem. Konečně správný oslovení – držela hubu a neječela „neříkej mi krávo“. Z doby, kdy jsme se tolik nestýkali, byla zřejmě zvyklá na tenhle druh zacházení. Jednou se mi ve slabé chvilce přiznala, že se jí líbím hlavně proto, že jsem „takový hodný a něžný“. Trochu mě překvapila: dokázal bych se charakterizovat různě, ale dobrotu a něhu /zvlášť ve vztahu k Renatě/ jsem za svý dominantní vlastnosti nepovažoval. Až pak jsem si uvědomil, že všechno je relativní a podobný hodnocení jsou vždycky antipodem. Dobro, něha a tak dále, to jsou kategorie, které ne-existujou samy o sobě, jen jako protiklad zla a hrubosti. Já jí připadám jemný, protože kluk, se kterým přede mnou chodila, byl „hulvát“. Nejenže jí nadával, ale semtam jí i nějakou natáhnul. Já idiot si z toho vzal opačný ponaučení – choval jsem se k ní až moc slušně. Chyba: některý ženský potřebujou být ovládaný, jinak se zmocní biče a opratí samy a začnou vládnout. Renata byla zvyklá na pořádně drsný zacházení a oslovení „krávo“ jí zřejmě připadlo míň urážlivý a iritující nežli „miláčku“.

„Drž hubu, ty krávo!“ zařval jsem tedy. „Nejsem tak pitoměj, jak si myslíš. V životě mi nic nedokážeš. Tu televizi a video jsem koupil – ne kvůli tobě, ale protože já, rozumíš, já! už dávno chtěl mít video! A kde jsem přišel k prachům, po tm ti je kulový. Třeba taky mívám po večerech důležitý obchodní jednání.“

„V hospodě!“

„To si jenom myslíš. Víš? Taková finta… ty jsi přesvědčená, že sedím v hospodě, a já zatím pěkně tiše jednám.“

„Prosím tě – a o čem? V noci je tuzex zavřenej, ne?“

„Proč máš pořád tak ošklivý nápady? Co když se prostě kamarádím s nějakým staršíma dámičkama z Německa?“

Udiveně se na mě podívala. Pak se rozesmála. Takovou reakci jsem nečekal.

„Ty… ty, a gigolo?“ vyrážela ze sebe. „Chceš říct, že tebe by si vydržovala nějaká prachatá dáma?“ Utírala si slzy a vrtěla hlavou. „Díval ses na sebe do zrcadla? A byl jsi někdy v sauně?“

„Proč?“ vylítlo ze mě.

„Protože bys viděl, jak vypadá pořádnej mužskej. Ty chudinko. Tebe by si mohla vydržovat jedině jeptiška…, která ještě neslyšela o tom, co má pořádnej chlap mezi nohama místo toho tvýho utrápenečka!“

Dal jsem jí pár facek. Jedna kurva za den mi stačila. Rozbrečela se. Fackoval jsem ji tak dlouho, až jsem ji srazil na podlahu. Svíjela se, teď už neječela, jenom trhaně vzlykala. Nalil jsem si pořádnou dávku vizoura, kopnul ho do sebe, zapálil si cigaretu a už klidným hlasem jí poručil, aby se šla umýt. Poslechla. Tvář měla zrudlou a opuchlou. Podíval jsem se na svý dlaně: taky byly zčervenalý a trochu mě pálily. Ale bylo mi dobře. Bylo mi tak fajn, jak se jenom dá v podobný situaci čekat.

Z koupelny se ozývalo šumění vody. „Ještě nejsi hotová?“ Voda přestala týct. Vrátila se do pokoje. Hleděla stranou. Opláchla si oči, měla je už jen trochu opuchlý. Tváře byly stále hezky červený. Na levém líci jsem viděl zřetelnou stopu po své dlani. Vzrušilo mě to. Stála přede-mnou jako ztělesněná výčitka. Ale taková zkroušená. Pokorná.

Rozhodl jsem se vyzkoušet, jak dalece jsem ji vlastně zkrotil.

„Svlíkni se!“ Neodpověděla, nepohnula se. „Svlíkni se,“ opakoval jsem klidně. Rozepnula si župan. „Pokračuj,“ Shodila ho na podlahu. Stála přede mnou ve spodním prádle.

„Sundej si podprsenku.“

Vzdychla, jako by se rozhodovala k nějakému vážnému kroku. Líným pohybem se vypjala, sáhla si na záda a rozepnula ji.

„Ještě kalhotky.“

„Co po mně chceš?“ otázala se ochraptělým hlasem. Jsou otázky, který vás dokážou rozesmát. Rozesmál jsem se a nalil si. „Uvidíš,“ slíbil jsem.

Vystoupila z kalhotek. Prohlížel jsem si ji. Znal jsem její tělo zpaměti: velký, hnědý terče bradavek, mateřský znamínko pod levým prsem, světlý ochlupení širokýho klínu.

Nyní mě vzrušovala opět: ale jinak. Bylo mezi námi příliš mnoho nenávisti. Ale i nenávist dokáže pořádně vydráždit.

„Pojď ke mně.“

Znova si vzdychla. „Jsem utahaná.“ Zastavila se krok přede mnou. Čekala, že se na ni vrhnu, povalím na koberec, párkrát zavzdychá a bude to mít za sebou. A potom se octne na koni opět ona a vrátí mi to všechno i s úrokama, protože po souloži je na koni většinou ženská.

Dnes se zmýlila.

„Klekni si.“

Nechtělo se jí. Začala něco blekotat, tak jsem vstal a vrazil jí znova pár facek.

„Klekni si!“

Klekla si, ruce svěšený podél těla. Nehybná jako socha. Třiipovala.

„Pokud nevíš, o co jde, já ti to řeknu.“

Zamumlala, že žádný prasečiny nechce slyšet. Najednou! Dřív o ně prosila. Když byla v nejlepším, křičela: „Co děláš? Řekni, co děláš!“ Poprvé já blbec zarazil a povídám: „Študuju ekonomii, ne?“ Teď najednou nechtěla žádný prasečinky slyšet.

„Dej mi pokoj,“ řekla. „Nemám na tebe chuť. Lezeš mi krkem!“

„Ty děvko,“ řekl jsem tiše, „tak já-se ti hnusím? Já? Tobě?!“ Prudkým škubnutím za vlasy jsem jí zvedl hlavu a udeřil ji do tváře. Vykřikla. Srazil jsem ji na podlahu. Začalo se mě zmocňovat vzrušení. A najednou jsem zjistil, že Renata nekřičí bolestí, že má vytřeštěné oči a vyráží ze sebe:

„Dělej! Udělej mi to!“

Svalil jsem se k ní na podlahu. Přerývaně jsme oddechovali.

„Jsi zvíře,“ řekla. Nebyla v tom však nenávist ani odpor. Spíše cosi jako obdiv.

„Takhle ti to nedělaj, co?“

„Zabila bych každýho…“ Přitiskla se ke mně a chtěla mě líbat.

„Utři si obličej,“ povídám. „Máš ho celej mokrej.“

„Je to dobrý na pleť,“ zašeptala. A rukou mi jela po břichu. Chtěl jsem ji upozornit, že to má marný, ale sotva se mě dotkla, vzrušil jsem se.

„Jsi krásný šeptala. Byli jsme zase v tom a všechno se vracelo do starých kolejí.

Takže jsme se domluvili. Nebudu se Renaty ptát na podrobnosti obchodních jednání a nebudu se zajímat o pány, co na nich participujou. Jen jsem ji upozornil, že si nepřeju žádný průšvihy. Odpověděla, že ani ona ne. V podniku o tom nikdo neví, kromě jedny kamarádky. Ta v tom jede s ní. „Děláte skupináče?“

Pokrčila rameny. Mlčeli jsme. Leželi jsme v posteli a kouřili. Bylo zhasnuto: potmě se o takových věcech líp povídá.

„Evě se to líbí,“ řekla pak Renata. „A tobě?“

Přitiskla se ke mně. „S tebou je to lepší,“ zašeptala mi do ucha.

„Mně by se to docela líbilo.“ Odtáhla se. „Zabila bych tě.“

„Proč?“

„Protože… protože s tebou bych něco takovýho nemohla. Připadalo by mi to – já nevím, nemravný.“ Opět klasická ukázka ženský logiky. Že si to rozdává každý večer ve skupináči s cizíma chlapama, a k tomu za prachy, to jí nevadí. Ale že já bych si přál pár čísel s ní a její kamarádkou, to nejde. To by bylo nemravný! Radši jsem mlčel. A říkal si, že tu Evu někdy pozvu na mejdan, a až se obě zlinkujou, uvidíme. Nejspíš mě svlíknou samy.

Renata nejspíš tušila, nač myslím. „Koukej, ber to jako obchodní záležitost. Do roka můžeme mít tolik peněz, že…“

„Že toho necháš?“

„Že si koupíme auto a vyměníme kvartýr. Za něco slušnýho. Ajy budeš pořádně študovat. Na ty svoje kšefty se vykašleš. Ty totiž fakticky smrdí. Nerada bych, aby tě zavřeli.“

„Nemusíš mít strach,“ povídám. „Zatím jsem nic ní kriminál neproved. Nějaký bony… z toho se nestřílí.“

„Víš co? Nebudeme o tom mluvit. Ale přemýšlej nac tím.“

Přemýšlel jsem. Ta dorota se snad skutečně domnívá, že splním její měšťácký sen společenský stabilizace: za dva tři roky – až si nasouloží dost marek a dolarů – se vezmeme, pořídíme si luxusní byt, tuzexový vůz, koupíme si chalupu a ona bude hrát v norkovým kožichu dámu. A já se změním v hodnýho, pracovitýho ta-ťuldu s inženýrským titulem a solidním postavením. Prostě rodinka jako z německýho rodinnýho magazínu. Jo –ještě adoptujeme psa. Něco čistokrevnýho, s rodokmenem a anglickým jménem. A souložit budem jednou týdně, po párty s podobnýma idiotama s titulem a tuzexovým fárem. Ale žádný bičování ani masturbace se svíčkou! Kdepak, spořádaný pohlavní styk slušných manželů, potmě, s dvojím povinným heknutím a mar-kýrovaným orgasmem a nakonec zašeptáním: už jsem! A já bych se z ní svalil a dělal, že se na nic nepamatuju, že nevím, kolik stovek zazobaných devizových pánů jí najezdilo desítky kilometrů mezi stehnama.

Ženský jsou prostě ženský. Má smůlu, děvenka. Jenže zatím jí to neprozradím. Zatím ji potřcbuju.

„Co děláš s prachama, co od nich dostaneš?“ zeptal jsem se, aby si nemyslela, že mi vykreslená idylka zatemnila mozek. „Proč?“

„Protože je nesmysl, abys je utratila za šminky v tu zcxu. Možná bych na ně měl slušný odbyt. Lepší, než seženeš ty. A taky jistější, rozumíš? Jestli je budeš prodávat někde v podniku, brzo po tobě vystartujou fí zlové.“

„Neměj péči. Nejsem hloupá. Říkám ti přece, že chci, abys s tím přestal.“

„Tak jo. Já jen že mám občas zákazníky na valuty. Platěj fantasticky.“

„Uvidíme.“

„A jak to provedeme zítra?“

„Ráno připravím seznam, co máš nakoupit. Jestli nemáš peníze…“

„To je právě ono. Budu je mít, ale potřebuju auto.“

Zažívala, otočila se na bok a zamumlala: „Do kolika jsi doma?“

„Do desíti.“

„Zavolám ti. Asi v devět. Až budu vědět, co a jak.“

Telefon se ozval v 8,45 hod.

Pojišťovna. Posílají mi peníze, neboť „není naděje, že by odcizené předměty byly nalezeny“. Poděkoval jsem a zeptal se, kolik náhrada činí.

„Osm a půl tisíce,“ řekl pojišťovák.

„To jste se nepředali.“

„Vycházeli jsme ze zbytkové hodnoty předmětů po amortizaci,“ řekl ten člověk a chtěl vysvětlovat, jak zbytkovou hodnotu vypočítávají, tak jsem ho zarazil, že si tím nepomůžu, a zavěsil jsem.

V devět zazvonil telefon podruhy.

„Bozkávam, pán šéfko,“ ozval se sytý Lájošův hlas. „Tak ako – budeme dneska robiť?“

„Hele, Lájoš, já ještě nevím, jakej budu mít pro-g] am. Brnkni mi kolem druhý odpoledne, jo?“

„Robiť třeba,“ řekl Lájoš. „Starka hovořila, že už ně-111,1 peniazí na koberec.“

„Víc jsem neměl,“ odsekl jcem. „Už jsem ti dal dvacet tisíc. Já nemám ani tolik – a ještě mě kvůli tvý lenosti vykradli.“

„Nehovořím. Farebku stě kupil, automatickú pračku tiež…, ale třeba robiť, aby byly peniazky.“

„Zavolej po druhý hodině,“ ukončil jsem to.

Nervózně jsem pochodoval po pokoji, potom jsem si pustil video. Hvězdný války. Nepřítomně jsem koukal, jak se černým vesmírem, plným podivných gigantických konstrukcí – zřejmě umělých měst, nebo dokonce planet – honí stíhací rakety a pálí po sobě z laserů. Pak se na obrazovce ukázala odporná, v kápi zahalená tvář sta-rýho Imperátora, kterýho hrdina ohrožoval laserovým mečem /ta šílená kombinace moderní techniky a primitivní, pohádkový mystiky mě začala zajímat, kdo tohle vymyslel, je buď upínej vůl, anebo génius/, když se telefon rozezněl potřetí.

„Dřív jsem nemohla,“ ozvala se Renata. „Čekáš dlouho?“

„Normálně.“ Přece ví, že je čtvrt na deset: čekal jsem teda do čtvrt na deset. Jak může klást takhle pitbmý otázky?!

„Vyskytly se drobný komplikace…, ale to se tě netýká. V každým případě to máš připravený. Můžeš si přijet.“

„Myslíš auto?“

„Samozřejmě! O čem myslíš, že hovořím?“

„Proč to neřekneš rovnou?“

„Se mi zdá, že jsi po včerejšku trochu mimo. Asi ti tu hospodu zatrhnu.“ Odtáhnul jsem sluchátko od ucha a nevěřícně si je prohlížel. To se mi snad jenom zdá!

„No dovol! Jaká hospoda? Co mi chceš…?“

„To si vyjasníme doma,“ přerušila mě. „Já níám na rozdíl od tebe práci.“

„Jo – on v kanclu někdo je, že nemůžeš mluvit?“

„Máš dost dlouhý vedení, broučku. Tak ahoj. Večer.“

V telefonním seznamu jsem nalistoval pražský hostince. Jsou jich stovky, najít tu správnou na Žižkově dá práci.

„U zastávky,“ řekl nějaký ženský hlas asi po dvou minutách vyzvánění.

„Prosil bych pana Lubana.“

„Kdo volá?“

„Já jsem jeho bratranec, slečno,“ řekl jsem zdvořile. „Jarda shání něco na auťák. Můžete mi ho zavolat?“

„Tak počkejte.“ Zaslechl jsem vzdálené: „Pane vedoucí, telefon…!“

Chvíli nic, potom tlumeně: „Kdo to je?“

„Nevím, prej bratranec…“

„Bratranec?“ zašeptal hlas. A po chvilce do telefonu opatrné: „Haló!“

„To jsem já, bobši,“ povídám. „Máš prachy?“

Zase ticho, vyštěknutí stranou: „Hanko, vy nemáte co dělat? Padejte na plac, není tam ani noha!“

„Ty ses zbláznil, člověče!“ zasyčel. „Kde teď nahonem ve mu takovej balík? Můžu ti dát polovinu, víc ani vindru. Tak se rozmysli. Anebo hovno!“

„Jak si přeješ. Teď jdu ven a zamířím k takový hezký oranžový schránce na rohu ulice. Jak o ní psával Wolker: to byl básník, určitě ses o něm učil ve škole. On sice psal, že poštovní schránka na rohu ulice je modrá, to víš, tenkrát byly jiný časy, ale modrá nebo oranžová…,“ žvanil jsem, co mi slina na jazyk přinesla, a srdečně jsem se bavil, „hlavní je, že dopis určený kriminální službě Veřejný bezpečnosti, Konviktská ulice v Praze 1, dojďe na místo určení. Je v něm nepoďepsaný udání, číslo vozu, a hlavně fotografie. Tak co – celej balík, anebo hovno?“

„Jseš vyděrač,“ řekl nepřípadně. „Bobši, mně na nějakým slově nesejďe, ale myslím, že jsme si včera něco vysvětlili: kažďá naďávka stojí pět klacků. Prozatím se buďu tvářit, že jsem nic neslyšel. I ) oufám, že se nebuďeš opakovat.“

Těžce dýchal. Slyšel jsem to i v telefonu. „Jak je Itlám… jak si je přebereš?“

„Udělám to takhle…,“ vysvětlil jsem mu plán, který jsem si dlouho promýšlel. Sice měl k některým detailům připomínky, jako že to nestihne a že tohle a támhle, ale nakonec souhlasil. Co mu zbývalo…

S pohvizdováním jsem seběhl na ulici. Metrem nahoru, k Renatině pézetce. Sluníčko svítilo a já se těšil ze života. Jestli to vyjde, budu mít o jednu starost míň. V recepci jsem si vyzvedl obálku z tlustýho papíru: klíčky, technický průkaz a vzkaz od Renaty. „Stříbrně modrý ford scorpio, západoněmecká SPZ B-WAH 547. Zpátky musí být nejpozději v 16,30 hod.“ A mám nakoupit: dlouhý seznam. Rozběsnil jsem se. Jestli si myslí, že stihnu úplně všecko… a ještě k tomu stát ve frontách, tak se zbláznila. Vlítnul jsem nazpátek, k pultu s domácími telefony. Ale potom jsem nechal ruku klesnout. Ozývalo se v něm něčí: „Haló…, kdo volá? No tak haló!“ Nebudu ji dráždit. Nějak to snad stihnu.

Scorpio 2300 i Ghia je ďalší mašina, kterou bych chtěl. Když teď testuju jeden vůz za druhým, mám pocit, že žít na Západě, asi bych se samou nerozhodností zbláznil. Nevím, jak to tam lidi dělají: nejlepší je prostě mít na výběr jednu dvě věci. Pak je volba jednoďuchá. Nervu si vlasy, jestli si místo škoďovky 105 nebo škodovky 120 L mám koupit mercedesa, audi, forda, opela, fia-ta, BMW, VW, volvo, citroěna, peugeota, hondu, mit-subishi, mazdu… Na magistrále jsem vyzkoušel, jak škorpión akceleruje: dělo! Otočil jsem se a vrátil se do města. U první budky jsem zastavil. Znovu jsem vytočil hostinec U zastávky, a když Luban zvedl sluchátko, povídám: „Je to ford scorpio, modrá metalíza. Víš, jak takový fáro vypadá, bobši?“

„Nejsem idiot,“ zavrčel.

„Doufám, kamaráde. Protože bych nerad, abyste to popletli. Jinak platí, jak jsme se dohodli. Přesně za půl hodiny.“ Řekl jsem mu místo. Do tyhle chvíle nevěděl, kde se předání peněz uskuteční.

Je to tichá ulice na rozhraní Žižkova a Vinohrad. Za parkoval jsem u chodníku a vstoupil do putyky IV. cenové skupiny. Byla poloprázdná: pár stálých hostů a tři popeláři. Dal jsem si kafe a postavil se k oknu, odkud byl výhled na celou ulici.

Projelo pár aut, ani jedno nezaparkovalo. Přesně za půl hodiny, možná o pár minut dřív, se objevila známá škodovka. Vystoupil z ní olysalý pětatřicátník. V ruce držel velkou tlustou obálku. Šel ulicí, prohlížel si vozy. U forda se zastavil. Ještě jednou se rozhlédl a pak prostrčil mírně staženým zadním okýnkem obálku. Vrátil se ke škodovce, nastoupil a odjel.

Nic nesignalizovalo podraz. Na ulici se neobjevil podezřelý ksicht, nikde žádný auto s nastartovaným motorem, připravený okamžitě vyrazit za mnou. Přesto se mi nechtělo věřit, že by se Luban tak snadno vzdal šedesáti tisíc. Dopil jsem kafe, počkal ještě pár minut – nikdo si mě nevšímal, hostinský myl sklenice, popeláři hráli krabičky a pár dědků se hádalo o fotbal – a vyklouzl jsem na ulici. Šel jsem pomalu po chodníku, ruce v kapsách, až ke křižovatce, kde stojí telefonní budka. Vytočil jsem svý vlastní číslo a dělal, že telefonuju. Otočil jsem se k aparátu zády, usmíval se, pokyvoval hlavou, mlel naprázdno hubou: prostě hrál jsem kluka telefonujícího se svou žabkou.

Luban parkoval o kousek níž: stál v řadě aut tak nenápadně, že bych si ho nevšimnul, kdybych ho nehledal. Vypočítal si to dobře: musel bych projet kolem něho, protože tady všude jsou jednosměrky. Existovala jediná možnost, jak se mu vyhnout. Neváhal jsem ani vteřinu. Vrátil jsem se k autu, na zpátečku vycouval na začátek ulice, na křižovatce zahnul doleva a další jednosměrkou se nechal vést až na hlavní třídu. Každým metrem jsem se vzdaloval od číhajícího Lubana. Pokud neumřel, čeká lam dodnes.

Na prvních červených světlech jsem sáhnul pro obálku. Byla opravdu tlustá a těžká. Roztrhnul jsem ji. Pe-níze, peníze, peníze. Stovky, pětistovky a tisícikoruny.

Mělo by jich být za šedesát tisíc. Opřel jsem se, zaklonil hlavu a smál se. Smál jsem se a smál – dokud nenaskoči-la zeíená.

Byl jsem plný štěstí a smutku zároveň. Tolik peněz! A musím se s nima rozloučit. Tížilo mě to jako hřích, rvalo mi to srdce, žluč se mi rozlévala po těle. Bylo mi, jako by mi někdo bral mýho nejmilejšího syna. Nemám srdce z kamene. Dokážu milovat – a tyhle peníze jsem miloval láskou přímo šílenou. Přišel jsem k nim nejjednodušším způsobem, a navíc skoro poctivě. Zmáčknout grázly a vyrazit z nich část toho, co nakradli…, kdo proti tomu může něco namítat? Vsadím se, že podobně by jednala většina lidí. Jen mít dostatek odvahy. Vůbec si myslím, že většina lidí by docela klidně kradla, vekslo-vala a loupila, nemít pitomý zábrany. Zvlášť kdyby věděli, že se jim nic nestane. Zkuste na nějakou dobu vyhlásit beztrestnost a uvidíte, co sloupů společnosti a morálky začne řádit jako černá ruka. Já si prostě nedělám o lidech iluze – a myslím, že ani oni o sobě. Právě proto existujou četníci, soudy a kriminály.

Zastavil jsem nedaleko metra. Obálku jsem dal do tašky a vystoupil. Těžko můžu sedět v autě všem na očích a přepočítávat horu peněz.

Dal jsem toaletářcé dvoukorunu a zamknul se v kabince a začal počítat. Nejdřív tisícovky: jedenačtyřicet. Potom pětistovky. Bylo jich za patnáct tisíc. Stokorun jsem napočítal dvacet, když mi někdo začal tlouct na dveře. „Končete!“ ječela hajzlbába, „jsou tady taky jiný.“

Rychle peníze vrátit do tašky, spláchnout a otevřít. Kolem se protáhl nějaký tlustý, zpocený pán s uštvaným výrazem v očích.

Napočítal jsem padesát osm tisíc a hromádka stoko run ještě zbývala. V autě jsem odpočítaný tisícovky schoval do bundy a vyrazil směrem k Deratu. Nejprve jsem chtěl hodit firmě do chřtánu všechno, ale jak se krátila vzdálenost od Derata, moje velkomyslnost tála. Hotový peníze jsou hotový peníze. Ráno jsem dostal nápad, na který jsem měl přijít už včera v noci. Proč se honit za cizákama a jejich valutama někde na ulici, když mám zazobaný pány doma. „Padesát tisíc,“ povídám si ve vrátnici. „Čtyřicet,“ rozhodl jsem se u dveří podnikového právníka.

„To jste vy? Dal jste si na čas,“ řekl dr. Lów nevrle místo pozdravu. „Tak se pochlubte.“

„No…,“ povídám rozvláčně, „moc toho není…“

„Jak to? Dlužíte nám ještě pořádnou částku.“

„Šedesát tisíc.“

Vytáhnul jsem obálku a hodil ji na stůl. Sáhl dovnitř a vylovil svazek tisícovek. Se zalíbením si je prohlédl, promnul v prstech a s úsměvem je začal počítat. Podíval jsem se na hodinky: čtvrt na dvě pryč! Ve dvě se má ozvat Lájoš: máme před sebou ještě hromadu práce a v půl pátý musím auto vrátit.

„Je toho jenom čtyřicet tisíc!“ vykřikl doktor.

„Vždyť říkám, že toho moc není.“

„Ale vy musíte vyrovnat dluh! Beze zbytku!“

„Do pondělí, pane doktore,“ řekl jsem mírně. „Do pondělí.“

„No právě. Přece mi nechcete tvrdit, že do pondělí seženete dalších dvacet tisíc.“

„Máte pravdu… Budete mi muset počkat. Snad se mi podaří najít někoho, kdo mi tu sumu půjčí.“

„Vy si půjčujete?“

Smutně jsem se usmál. „A jak jste se domníval, že jsem ty peníze sehnal?“

Zrozpačitěl. „Po tom jsme nepátrali. To je váš problém, že ano. Nás zajímá, jestli svému závazku dostojí-te. Protože i my bychom s tou záležitostí neradi chodili k soudu. Ne že bychom vás sanovali – prostě by nedě lálo z obchodních důvodů dobře, kdyby se toho chytly noviny a rozmázly, že zaměstnanec Derata místo potkanů vyhubil nutrie!“

„Zdědil jsem po rodičích dům a auto,“ řekl jsem. „Prodal jsem to…, jenže každý nemá pohromadě naráz tolik peněz, takže je dostávám po splátkách.“ Byl to ošklivý blábol: krutý vůči rodičům, a navíc zcela nesmyslný. Nevěřilo by mu malé dítě, natož doktor práv. Zřejmě však jsou chvíle, kdy i protřelý podnikový právník je ochotný věřit čemukoli.

„Vy jste sirotek?“ zeptal se potichu.

„Úplný, pane.“ Zmáčkl jsem slzu v oku. Slyšet mě otec, šel by si pro brokovnici. Je totiž vášnivý nimrod.

„To je mi líto,“ řekl dr. Lów. „Upřímnou soustrast.“

„Děkuji.“ zamumlal jsem. Potřásli jsme si rukama. Chvíli bylo v kanceláři ticho. Doktor se díval do kouta, já tklivě hleděl z okna. Pak jsem mrknul na hodinky. Půl druhý!

„Budu už muset jít. Napsal byste mi laskavě stvr-zenku?“

„Á… ano,hned.“ Měl ji připravenou, pouze doplnil částku. „Je mi sice líto vaší osobní situace, pane Naj-mane, ale musíte chápat i nás. Ty peníze se musí dostat nejpozději v pondělí k nám, aby mohly projít účtárnou, bankou atd. Jestliže je nedodáte…,“ rozhodil rukama.

Domů jsem dorazil dvě minuty před čtrnáctou hodinou. Telefon právě zvonil. „Slyším!“ vydechl jsem zchváceně.

„Volám už druhý raz, šéfko,“ řekl vyčítavě Lájoš. „Nazdávalo se mi…“

„Na to se vyser, co se ti nazdávalo, Lájoš. Odkud voláš?“

„Kúsok od vás. Som v tým bufáči,“ řekl uraženě.

„Tak tam vydrž. Dej si guláš. A pivo. Na mě. Za čtvrt hodinky jsem u tebe. Máš sebou vercajk?“

„Hej. Ale už som raz guláš mal. Terazky by som si dal grilované kurča.“

„Dej si co chceš, hlavně mi neuteč.“

Zavěsil jsem, zapálil si cigaretu a čekal. Z budky před Deratem jsem totiž volal Renatě a vysvětlil jí, co po ní chci. Cukala se, že nemá čas, že nesmí chodit mimo budovu, ale nakonec se dala umluvit. Takže teď musím mít trpělivost. Naštěstí se ozvala už za pět minut.

„Tak co je?“ zeptala se otráveně. „Musela jsem si vymýšlet… já musím mít povolení, abych mohla z baráku. Tady je tvrdej režim, miláčku…“

„Už ses vykecala? Že bych spustil.“

„Začni, mé srdce lační.“ Husa. Asi ji budu muset seřezat řemenem.

„Chtěla jsi, abych neběhal za vekslem někde po ulici.“

„To jsem neříkala. Já říkala, že nechci, abys do něčeho vlítnul.“

„To máš prašť jako uhoď. Já to dělat nebudu – ale po-třebuju, abys mi ty svý partnery přihrála.“

„To se mi nezdá,“ řekla po chvíli. „Není v tom nějaká levota? Ty j e chceš…“

„Já si s nima chci veksnout. Budou to mít v pohodlí, bez rizika, že je někdo na ulici vojede. A budu jim dávat dobrej kurs.“

„Nevím…, co jim mám říct?“

„Ježíši!“ za vyl jsem. „Něco si vymysli. Anebo si nic nevymýšlej – prostě se jich ve vhodným okamžiku zeptej, jestli by si nechtěli vyměnit mařeny za koruny.“

„Aby si třeba nemysleli, že… že už víc nemusí…,“ odmlčela se.

„Ne. S tímhle musíš přijít nakonec. Třeba při loučení. Chápeš?“

„Zkusím to někdy. Musím si to rozmyslet.“

„Hovno někdy! Ještě dneska! A potřebuju aspoň dva tisíce marek. Nechám ti doma prachy: budou v koupelně v tý skříňce, co máš šminky.“

„Zbláznil ses? Dva tisíce… to je balík!“

„Koukej to dát dohromady. Nebo se vezu v hrozným průšvihu. A když budu mluvit, pojedeš v něm se mnou.“ Zavěsil jsem.

Lájoš čekal, hromadu kostí na talíři před sebou. „Boha,“ vrčel, „tolko peňazí! Zo dvacet korun si za kurča povedali…“ Podal jsem mu padesátikorunu. Strčil ji do kapsy, ani nepoděkoval. Drobný nevrací.

Na ulici se zastavil a.zálibně si prohlížel svůj obraz ve výkladní skříni. Měl na sobě hodobožový šaty a kravatu. Musel jsem ho totiž vzít do vozu.

Obešel scorpiona, tlustým jazykem si olízl masitý rty. „Boha, šéfko, kdě stě to kupili? A kedy? Mojej starkej stě eště furt nedali…“

„Nasedni!“ strčil jsem ho dovnitř. „Myslíš, že jsem si odskočil do Německa koupit auťák? Copak nevidíš, že má cizí značku?“

„Čítať písať…,“ začal. Pod mým pohledem sklapnul. „Ukradli stě ho?“ Jsem rád, že je úplnej blbec, ale někdy mě to irituje.

„Kuš!“ podal jsem mu černý brejle. Klobouk měl svůj. Vypadal jako zasloužilý člen mafie ze Sicílie. „Půjčil jsem si ho. A drž hubu.“

Mlčel až na Žižkov. Zaparkoval jsem kousek od Chel-čickýho, na takovým náměstíčku. Nejdřív telefon: když ho nikdo pět minut nebral, do domu a zazvonit ještě u dveří. Bydlel v posledním patře, jediný byt, zřejmě nějaká módní adaptace půdních prostorů. Lájoš obhlížel zámek.

„Kurva!“ ulevil si, „toto budě robota! Něviem, ně-viem…“ Zámky vyhlížely obyčejně, ale fabky to nebyly. A byly dva. Luban z vlastní zkušenosti věděl, jak snadný je dostat se do bytu.

„Chceš iíct, že to neotevřeš?“ To by mi nabouralo plán.

„Nie. Planžetou nie.“

„Čím teda?“

Sáhnul do svý tašky a vylovil páčidlo. „Hentým…,“ pokrčil rameny. „Lenem sa mi nazdáva, že bystě ně-chcel…, všeci poznajú…“

Zlomyslně jsem se usmál. „Nedělej si starosti. Pusť se do práce. Já tomu pánovi potom brnknu a on přiběhne a dá to do pořádku. Ale to už budeme pryč.“

Byl to skutečně půdní byt. Prostorná hala plynule přecházela v obytné místnosti. Zkosený stropy, hodně dřeva. Lájoš chtěl do kuchyně, zadržel jsem ho: „Máme málo času. Postavíš se vedle dveří a budeš hlídat. Kdyby někdo šel, vemeš ho po hlavě.“ Podal jsem mu látkový obušek, naplněný pískem. „Ale jen trochu, rozumíš? Ne abys ho…“

„Zabil,“ řekl Lájoš. A pokýval velkou kudrnatou hlavou.

Kazeta se šperky odpočívala jako obvykle v ložnici. Přesypal jsem ji do kabely. A pak jsem opatrně, v rukavičkách /jistota je jistota/ probíral zásuvku po zásuvce. Trochu jsem se potil: byly zavřený okna a dusno… a není vyloučený, že mi pracovaly nervy.

Byl to maličký, plochý trezorek, jaký jsem ještě neviděl. Uschovaný v prádelníku. V psacím stole ležel svazek pětistovek, podle oka osm deset tisíc: asi pro běžný vydání. A dvě tuzexový pětistovky. Jinak nic – velký peníze musí být v trezorku.

Mohl jsem být spokojený, jenže Lubanovo video mě taky lákalo. Opět sony, model 100 hi-fi. Odpojil jsem ho a uložil do brašny. Do příruční tašky jsem naházel asi dvacet kazet.

Lájoš seděl na židli vedle dveří a pohupoval obuškem. „Jdeme,“ povídám.

„A čo ja?“ zeptal se, když uviděl můj náklad. Rozhrnul tašku a zvědavě vejral na video. „Zasa magič?“

„Dostaneš prachy.“ V průjezdu jsem mu podal deset pětistovek. A pět set bonů. „To je asi polovina z toho, co za tyhle věci,“ ukázal jsem mu video a kazety, trezorek ‚mi šperky nespatřil, „dostanu. A když nebudeš blbnout a odevzdáš ty prachy ještě dnes svý starý – že to je na ten koberec! – tak ti příští týden přidám.“

„Tblko?“ zeptal se. Nervózně mačkal peníze v hrsti.

„Víc.“ Panebože – vyplatím ho radši ve stokorunách, beztak neumí počítat a dá se omámit pohledem na záplavu bankovek. Jinak mě zničí jako Derato. „A pamatuj – já si zjistím, jestli jsi prachy odevzdal ženě. Počkej…,“ zatvářil jsem se, jako bych mu chtěl peníze opět vzít. „Já k vám dnes večer zajedu a dám je tvý starý sám.“

„Nie!“ odskočil ode mě. „Urobím, ako chcete. Ale svojej starkej dam svoje peniaze sám.“

Dlažba mě pálila pod nohama. Tohle byl nejriskant-nější podnik, jaký jsem kdy prováděl. Opět z budky jsem vytočil číslo hostince. Telefon vzal osobně Luban. „Chtěl jsem ti jenom říct, bobši, že máš vykradenej kvartýr. Švihej domů – ať na to náhodou nikdo nepřijde a nedozvědí se to esenbáci. A drž hubu, nebo budeš lítat v průseru.“ Zavěsil jsem dřív, než stačil cokoliv říct. Rychle do auta! Lájoše jsem vysadil o kus dál. Doufal jsem, že si nepamatuje, kde jsme byli.

Video putovalo do sklepa. Potom dláto a kladivo a vy-páčit pokladničku.

Ohromeně jsem si prohlížel štos bankovek. Dolary, marky, švýcarské franky, libry. Až se mi roztřásly ruce. Nastrkal jsem bankovky do bundy, pokladničku hodil do igelitovýho pytle na odpadky, pytel na ulici vyhodil do popelnice. Hlavně po sobě nezanechat žádný stopy. Čekal mě opět dlouhý, opuštěný večer: zpříjemňovalo mi ho vědomí, že mě v kapse hřeje 1000, slovy jeden tisíc US dolarů ve stodolarových bankovkách, čtyři tisíce DM, pět set liber, dva tisíce franků.

Vzal jsem to z metra procházkou k Dlaskovu řeznictví a v duchu jsem počítal: čtyři tisíce marek plus dva tisíc marek. Krát osmnáct, to je… to je… pomalu dvě stě dolarů jsou asi dva tisíce marek a pět se liber zhruba stejně, spíš o něco víc. Takže dohromady přes jedenáct tisíc marek. Krát osmnáct to je… to je… pomalu dvě stě tisíc! K tomu těch šedesát… ježíši! V kůži pana Lubana bych nechtěl být. Když připočtu video, zlato a drobný, o který jsem se podělil s Lájošem, tak přišel o víc než tři sta tisíc!

V řeznictví už bylo poloprázdno, na úseku masa visely hlavně prázdný háky, teplej bufet s gulášem, prejtem a polívkama vyjedenej do posledního drobtu, učňovský buřty vyprodaný.

Dlask seděl u stolu, před sebou hromádku faktur, do-dáků a kalkulačku, v ruce tužku, na skráních pot. Počítal tržbu. Rád bych věděl, kolik mu to může za den hodit: to znamená, kolik si nakradou dohromady a kolik činí podíl na osobu. Zvedl ke mně hlavu a v očích mu svitlo očekávání. „Máte?“. „Samozřejmě.“

„Zamkněte za sebou.“ Zamkl jsem. „Tak se vokažte.“

Vytáhl jsem svazek dolarů. Schválně jsem mu ukázal všechny: doufal jsem, že neodolá. Oči se mu rozsvítily a přilepily na bankovky. Až jsem měl strach, aby je ne-propálil.

„Kolik?“ zašeptal.

„Kolik budete potřebovat. A kdybyste chtěl další valutu, stačí říct. Jeden z těch našich šejků dostal apa-náž… Je ochotný prodávat.“

„Já bych…,“ vyrušilo nás zaťukání na dveře. „Moment!“ zařval.

„Ale já musim vyúčtovat tu odpolední dodávku!“ ozval se ženský hlas.

„Sakra.“ Šel odemknout. „Pan Najman, teď na to nebudeme mít klid. Počkejte na mě v půl sedmý před krámem, sjedeme ke mně domů.“

Gril na náměstí byl plný mladičkých kočiček a jejich kluků – všechno tak kolem osmnácti, zajímalo by mě, kde berou peníze. Když se projdete Prahou a nahlídne-te do podobných podniků, vidíte plno lidí, kteří nemají co dělat, jen si příjemně a nákladně žijou. Mám dojem, že v tyhle zemi budou za chvíli hákovat jenom idioti. Zbytek se dá na šmelinu a na veksl. Možná že kdyby ho zestátnili, stala by se z nás hospodářská velmoc. Druhý Švýcarsko.

„Jak jdou obchody, kámo?“

Luboš! Připadlo mi, že uběhla celá věčnost od doby, kdy jsme se naposledy viděli. Dělá kuchaře v nějakým interhotelu. V Akronu… nebo v Intercontinentalu? To jě jedno. Je to jen takovej přicmrdávač na kšeftu. S va-lutama, pokud vím, nikdy nehauzíroval. Jeho parketa jsou jen ameriky po patnácti, skotská za dvě kila, nejnovější džíny nebo kazety. Zboží.

Zažíval jsem. „Taktak. A co ty?“

Přisedl si. Zkontroloval jsem čas. Mám ještě asi deset minut.

„Nepotřebuješ jeníka?“ zeptal se. „Karton…“

„Nepotřebuju. Mám dvě flašky doma. To mi stačí.“

„Škoda.“ Koukali jsme po sobě a oběma se nám hlavou honila stejná myšlenka: jak toho druhýho vojet. Co mu střelit.

„Nechceš video?“

Ožil. „Jaký?“

Zapřemýšlel jsem. Který poslat do světa? VHS, nebo betu?

„Véháeska,“ povídám. „Prý je to grundig.“

„Není tvoje?“ zeptal se opatrně.

„Copak kradu? Jednoho šejka od nás z fakulty. Přivez si nový a tohle chce střelit, jenže jako cizák nemůže oficiálně. Tak se mi zmínil…“

„Za provizi?“ usmál se.

„Děláš snad zadarmo?“

Opět se usmál. Pochopitelně, že zadarmo nepracuje. Totiž nesmělí. „Kolik by za to chtěl?“

„Pětadvacet.“

„Fjú!“ hvízdl. „To musí bejt něco extra. Má to long play?“

„Myslím, že má.“

Třel si bradu a tvářil se zamyšleně. „Koukej, něco by se s tím dalo dělat. Když to udám za třicet…, šábneme se, jo? Ty dva a půl, já dva a půl.“

„Jseš zloděj,“ povídám otráveně, „ale beru.“

„Nic jinýho ti nezbejvá. Inzerovat v novinách…, to je, jako bys jim dával adresu. A když s tím vlezeš do bazaru, máš to to samý. Patnáct procent si strhnou –a ještě se dostaneš do počítače. Teď si všecko evidujou.“

Vstal jsem. „Dáš mi vědět?“

„Máš telefon?“

Vteřinku jsem váhal. Pak jsem zavrtěl hlavou.

„Škoda. Kdybys byl na drátě, semtam bych ti přihrál kšeftík. Člověk taky sám všecko nestihne.“

„Tvoje kšefty nepotřebuju,“ povídám po pravdě. „Já jenom potřebuju bouchnout tuhle mašinu.“

„Dobře, dobře. Kdy si dáme spicha?“

„Kdy budeš mít zákazníka?“

„Pozejtří… doufám. Sejdeme se třeba tady, v pět odpoledne. Ale počítej, že klient bude chtít mašinu vidět…, aby nekupoval nějakej šunt. To bych nerad-protože by pak přilít za mnou.“

„Neboj. Je to kvalitka. Za pětadvacet koliku je zadarmo.“

„Však taky bude stát třicet, ne?“ řekl prostě.

Dlask čekal v peugeotu 309 před krámem.

„Byďlíte daleko?“

„Ani ne. Vy ste u mě ještě nebyl?“

„Těžko. Zatím jsme vedli obchoďní jednání vždycky jenom u vás v kanceláři.“

„Tak tak. Máte pravdu.“

Je to prostě takový těžkopádný, dobromyslný vůl. Až mi je líto, jak ho dřu bez nože. Nemám z toho ten pravý požitek.

Odemkl, v předsíni se rozsvítilo, paní už zřejmě byla doma. Otevřely se dveře obývacího pokoje a já málem omdlel. Proti nám se vyřítila snad metrová bestie, černá doga s tlamou vlkodlaka. Zaburácela, vycenila zuby a začala vrčet. Měl jsem cukání prásknout do bot. Vlítnul jsem do pasti. Teď ze mě bude chtít vyrazit přiznání, kdo mu vybral kvartýr.

„Fuj, Lorde!“ křikl Dlask, ale bestie si ho nevšímala. Upírala na mě oči, který jí svítily jak psu baskervillský-mu. Z pokoje vyšla dáma vysoká jako Dlask, robustní, dřív se říkalo junonské postavy, jak jsem četl v jedny starý knížce. Poprsí jako stany. Podle spodního prádla v šifonéru jsem ji odhad správně.

„Lehni, Lorde!“ zařvala a pes se otočil a pohupuje ohromným zadkem jako koketa otráveně odkráčel do pokoje. Podlaha se přitom třásla, jako kdyby pochodovala rota vojáků.

„Tohle je pan Najman, berunko,“ bujaře zvolal Dlask. Asi měl strach, že na nás taky zařve „lehni!“. Řekl jsem dobrý večer a podal milostivé paní ruku. Stisk měla jak zápasník.

„Budeme mít jednání…, dala bys nám něco malýho k zakousnutí?“

Prohlížela si mě jako zboží, zřejmě jí bylo jasný, o jaký jednání půjde.

„Tak jen račte dál,“ zval mě Dlask. „Lorda si nevší mějte. On vám určitě neublíží – když sme tu s ním.“

„Pěkný pejsek,“ řekl jsem stísněně. „Máte ho už dlouho?“

„Krátce. Po tý vloupačce sem si řek, že zámkům není co věřit. Buď ho nějakej šikula otevře, nebo vám vylomí dveře. Jo – ale pak by ho čekalo překvapení!“

„To vám řeknu,“ povídám a myslel jsem to smrtelně vážně. „Na takovou bestii bych nechtěl narazit.“

„Žene?!“

„Ne. Štěstí že nejsem lupič. Myslím, že kdyby každý postupoval jako vy, je po vloupáních. Třeba já…, jenomže kde bych vzal peníze, abych takovou bestii uživil!“

„A víte, že to ani moc draho nepříde?“ Vzal z hracího baru martell a dvě broušený skleničky. Pozorně nalil.

„Vás určitě ne. Jenomže já nejsem řezník.“

„To je fakt.“ Zamyslel se nad tím. Myslím, že ho poprvé v životě napadlo, jaký to asi musí být, když si někdo chodí maso kupovat. Otevřely se dveře a paní přinesla tác se studeným nářezem. Šunka od kosti, uherák, okurčičky, trocha sýra, nakládaný feferonky a maličký kukuřičný klasy.

„Nechám vás o samotě,“ pravila. „Mám vedle ještě nějakou práci.“

Čekali jsme, až odejde, Dlask ji sledoval očima. Zamlaskal. „Kus ženský, co?“ řekl zálibně.

„Je to opravdu Žena,“ povídám a snažil jsem se, aby to velký Ž bylo slyšet. „Tak – půjdeme k věci.“

„Kolik?“ zeptal se obchodnicky.

„To se ptám já. Pět set dolarů? Tisíc?“

„Vy máte celejch tisíc dolarů?“ zašeptal.

Rozložil jsem peníze v ruce do vějíře: jako karty.

„Tisíc. Pětatřicet tisíc korun.“

Táhle zavyl. „Vy šílíte! Copak kradu?“

„Můžete vzít jenom polovinu. Ale být vámi, beru to celý. I ) ovedete si představit, co věcí si za to koupíte?“

Jen chrčel, oči podlitý krví, na krku mu zuřivě pulsovala naběhlá tepna.

„No prosím. Jak chcete.“ Složil jsem dolary a vrátil je do kapsy.

„Tak jo,“ zachroptěl. „Zejtra bych vám ty peníze dal…“

„Dobře. Já vám zítra přinesu dolary.“

„Vy mi nevěříte?“

„Ale pane vedoucí!“ zanaříkal jsem.“

„Když si k vám do krámu přijdu pro kilo svíčkový a řeknu, že vám peníze přinesu zítra – prodáte mi ji?“

„Když vás budu znát…“

„Pane,“ povídám tvrdě, „v kšeftu neznám vlastního bratra. Zvlášť když je to kšeft za pětatřicet tisíc.“

„Kdybyste aspoň slevil,“ kňučel. „Když už je to tak velká suma…“

„Neprodávám vlastní zboží. Být moje, možná bych vám ze známosti udělal cenu, ale takhle!“ Bezmocně jsem rozhodil ruce.

„Slyšel jsem, že se dává nějaký procento prostředníkovi…,“ řekl opatrně. „Takovej rabat.“

„Co tím chcete říct? Že bych se ho měl vzdát, abyste na tom na můj účet vydělal? Já myslel, že jste obchodník, takže jako obchodník uvažujete, pane Dlasku. Pochopitelně, že z toho nějaký drobný mám: věřte ale, že toho není mnoho. Musím taky z něčeho žít, když studuju.“

Vstal. „Omluvte mě na okamžik, musím se ženy něco… hned jsem nazpátek.“

Pohodlně jsem se v křesle natáhnul. Šel se poradit s maminkou. Hned jak jsem ji viděl-a slyšel, jak zvládla Lorda – bylo mi jasný, že není z těch, co kňourají: já ti nevím, Karle, mám vzít to uhlí, nemám ho vzít… Kdepak, v tyhle domácnosti vládne „berunka“.

V tichu pokoje s okny do dvora jsem zaslechl chrčení. Otočím hlavu a málem jsem nadskočil ke stropu. Metr ode mě seděla ta černá bestie, jazyk vyplazený, a upřeně si mě prohlížela. Asi si vybírala místečko, kam se mi zakousne, kdybych se odvážil pohnout.

To je zmetek! Snad si vážně myslí, že mu za tu chvíli, co mě nechal samotnýho, ďobnu hodiny s kukačkou!

„Seď, hovado,“ zašeptal jsem. „Ani se nehni!“ Pes vypláznul jazyk a zavrčel. Lepší si ho vůbec nevšímat.

Dveře opět klaply, ozvalo se dusání psích pracek, „no no, to víš, že jsi páníčkův mazlíček,“ řekl Dlask, což mi připadlo maličko nespravedlivý: kdo mu shání bony? A dolary? Lord – nebo Míša Najman?

„Tak co?“ zeptal jsem se. „Dohodli jste se?“

Doga stála po boku svýho pána a vyplazovala na mě jazyk. Dlask je vlastně blbec. Kdyby poručil: „Drž a nepouštěj!“ a Lord mě chytil za tejlo, ani se nehnu a obrátím kapsy naruby. A byl bych na tom stejně jako on, Vachtl nebo Luban: k esenbákům bych nemoh, zbyly by mi jen oči pro pláč. Dlaska naštěstí nic podobnýho nenapadlo: každý parazit má svou techniku a nerad ji mění. On je obchodník, nebo si tak říká. Odírat lidi na váze a na kvalitě, šmelit s masem, krást takhle nepřímo – to považuje za kulantní jednání. Já bych zase neměl žaludek ojíždět nějakou stařenku, která si přišla pro deset deka šunky, aby oslavila důchod. Pojem lumpárna vždycky závisí na zorným úhlu. Některý lumpárny jsou docela legální, veřejný mínění je buď toleruje, nebo respektuje. Třeba melouchářství. Nebo šmělina: lidi sice štve, že je šmelka bere na hůl, ale nic proti němu jako takovýmu nemají, protože jsou rádi, že příslušný zboží vůbec seženou. Zato jsou nasraný na režim.

„Tak jo,“ řekl Dlask. „Beru.“ Povzďechl si. Z kapsy županu, do kterýho se mezitím převlíknul, vytáhl svazek tisícikorun. S hekáním, jako kdyby každou osobně rodil, je odpočítával. Doga mě hlídala krhavým zrakem. „Pětatřicet. A teď vy.“

Položil jsem dolary na stůl vedle hromady smetanu. Každý jsme sáhli po tom, co jsme si vyměnili, a znovu –pamětlivi hesla „opožděné reklamace se nepřijímají“ –jsme si bankovky přepočítali.

„Spokojený?“ zeptal jsem se.

„Až na cenu,“ zamumlal.

„Inu, pane vedoucí, taková cesta do Japonska je pro našince luxus. A luxus něco stojí! Já bych si to dovolit nemoh.“

Jen zafrkal. „V mým věku, jak vás tak pozoruju, už budete mít objetej celej svět.“,Nalil mi stopečku koňaku. Seděli jsme, upíjeli a koukali po sobě.

„Máte krásný byt. Jenom se divím, že jste si ještě nepořídil video.“

Málem mu zaskočilo. „Doprdele! Copak sem vám to neříkal?!“

„Nevzpomínám si,“ zalhal jsem.

„No – že mě vykradli.“

„Máte pravdu! Jenomže já v tý době měl vlastní starosti… úplně mi to vypadlo z hlavy.“

„Našli už esenbáci toho zloděje?“ zeptal se opatrně.

„Prosím vás! Ti, a někoho najít. Takhle buzerovat, že jste špatně zaparkoval, na to si je užije…, já se s tím už rozloučil. Pánbů dal, pánbů vzal. Ne? Co říkáte?“

„Jo. Jistě.“ Myslel na něco jinýho. „To video…,“ olízl si rty. „Koukal jsem v tuzexu…, ale to jsou hrozný ceny, pokud chcete něco slušnýho. Osm tisíc… a zase shánět bony…“

„Pokud byste měl skutečný zájem, možná by se dalo něco sehnat. Chcete véháesku nebo betu?“

„Betu. Jedině betu. Byl jsem na ni zvyklej. Je to nejlepší – ať si říká kdo chce co chce. A taky nejvíc známe jch má betu.“

„O jeďný bych věděl. A není nejdražší.“

„Kolik? Co je to za mašinu?“

Obě otázky z něj vylítly jedním dechem: nevěděl jsem, kterou zodpovědět dřív. „Je to sony,“ sdělil jsem mu nejdřív to míň důležitý. Pro mne. „Sony 100 hi-fi. Slušný, ne?“

Zase si olízl rty. „Až moc. Jak je to starý?“

„Asi čtvrt roku. Přivezl si to./, nechal si to přivézt jeden kamarád.“

„Proclený?“

Zadíval jsem se mu do očí. „Co myslíte?“

„Já to nechci vědět,“ zamával rukama, jako by mě odháněl. „Koukejte, některý věci je lepší nevědět.“

„Rozumná zásada. Ale snad chcete vědět, kolik by stála?“

„Kolik?“

„Třicet.“

„Ježíši!“ chytil se za hlavu. „Vy fakt myslíte, že kradu!“

Myslel j sem si to. Ale nechtěl j sem mu kazit sebeiluzi.

„Nenutím vás. Za třicet tisíc to ten kluk prodá kdykoli. Normálně je cena nejmíň o pět táců vyšší.“

„Tak proč to dává lacinějc?“ zbystřil pozornost.

Usmál jsem se. „To máte tak – čistě mezi náma holka-ma si ten přístroj kupuju já. Z kamarádství mi jde na ruku.“

„Takže vy to video kupujete za pětadvacet tisíc, a mně…“ Neuhnul jsem pohledem, usmíval jsem se a díval se mu rovnou do očí.

„Pan Dlasku, jsme obchodníci.“

„Souhlasím. Sedmadvacet tisíc.“

„Osmadvacet.“

„Dvacet sedm a půl.“

„Platí. Sedmadvacet a půl. Zítra vám můžu mašinu dodat – ale ne abyste chtěl ještě něco slevit!“ pohrozil jsem mu prstem.

Plácli jsme si. Poprvé za celý večer se usmíval. Měl pocit, že si konečně přišel na svoje. Že mě dostal na kolena. Nechal jsem ho při tom. 1 řezník má právo snít.

Někdy mě napadá, že kdybych stejnou energii, jakou Včnuju svý obživě /je to eufemismus, ale způsobů, kterými! si vydělávám peníze, je celá řada, takže se dají pře víst na společnýho jmenovatele/, investoval do studia, mohl bych s úspěchem dělat dva ročníky najednou a už bych pomalu končil. A těšil se na perspektivu zajímavý-ho zaměstnání v kanceláři za 1800 Kčs hrubého… Takže toto téma raději ponechme v klidu. – Renata na mě čekala.

„Skončili jste? Všechno v pořádku?“ zeptal j sem se. Zažívala, ani jsem jí nestál za odpověď. Sáhla do kabelky a hodila přede mě tisíc marek. „Spokojený?“ zeptala se.

„To je snad teprv půlka.“

„Svatá pravda.“ Zase zívla. „Zítra bude zbytek. Nebo pozítří. Jak to vyjde. Zítra vlastně těžko.“

„Proč?“

„Protože zítra si chci dát voraz, broučku.“

„Fantastický! Já hákuju každej den jako barevnej, a ty už si dáváš voraz!“

„Koukej, mohla bych ti říct, že nemůžu, protože jsem ženská…, ale proč bych lhala.“

Schoval jsem si peníze do stolku, „Mně je celkem jedno, jak si míníš dělat program, já ti jenom povídal, že jsem ve srabu a potřebuju prachy. Koneckonců – ještě jsi mi nedala ani vindru za pronájem.“

„Nedala. Máš pravdu.“ Zapálila si a vyfoukla na mě dým. Najednou jsem ji viděl bez příkras. Normální, obyčejnou kurvu. Všechny je to poznamená. Jenže ne za tři dny. Ne za tři dny… Najednou jsem měl na jazyku tisíc otázek, který mi už dávno měly vrtat hlavou. Jako obyčejně mě napadly v nepravou chvíli. Spolknul jsem je: teď musím vyřešit jiný věci.

„Mám dojem, že bysme si měli vyříkat docela jasně nějaký pravidla hry. Takhle se mi to moc nelíbí.“

„Mně taky ne. Ale co mám dělat?“

„To bylo nějakých řečí – auto, bezvadně placený pronájem…“

„Neměl jsi snad denně auťák? A nevydělala jsem ti dneska pět nebo šest tisíc? Bez toho, že bys hnul prstem? To snad za večer stačí?“

„Stačilo by, kdybys sehnala dva tisíce márů.“

„Nesmíš bejt nenažranej, broučku. Nebo se může stát, že… že budeš mít šmytec.“

Budu mít šmytec? Jak to myslí? Domnívá se, že ji tolik potřebuju? ,)

„Budu mít šmytec? Jak to myslíš? Domníváš se, že tě tolik potřebuju?“

„Rozeber si to jak chceš. Jdu se vykoupat.“

Chvíli jsem si to rozebíral, ale pak jsem zalehnul a pustil video. Mám nárok užívat si, čeho jsem se tak pracně domohl. Ale pohyblivý obrázky mi dnes nic neříkaly. Hlavou se mi honily otázky a představy. Každý člověk někdy relaxuje útěkem do ideálního, vysněného světa. Ten můj byl bez Renaty, bez Lájoše, bez řezníků a bez hrozby jménem Derato. Byl čistý a průzračný, plný peněz, krásných koček a bezstarostných hodin, trávených u moře a na tenisových kurtech. Vlastně bych dokázal být docela hodný, poctivý, nikomu neškodit. Stačilo by mít tolik peněz, abych už další nepotřeboval.

Problém je v tom, že člověk potřebuje peníze pořád. A když žádný starosti a trable nemá, tak si je vymyslí. Ačkoliv to není ani zapotřebí: trable si vás vždycky najdou samy.

Ráno jsem se probudil pozdě. V devět. Vzbudil mě telefon. Renata.

„Miláčku,“ povídá nasládlým hlasem, jaký ženský nasazuj ou vždycky, když na vás hrajou betla: je to jako varovný signál chřestýše. „Miláčku, malá změna.“

„Změna?“ blábolím rozespalý a připitomělý. „Jaká /měna?“

„Mám dnes na starosti nějaké zahraniční hosty… aje-deme /,i Prahu a vrátíme se pozdě v noci.“

„lo je snad tvoje véc, doprdele! Kvůli tomu mě ještě nemusíš budit.“

„Tak už se nezlob, miláčku,“ zaštěbetala. Koukal jsem na sluchátko jako vrána. Potom jsem slyšel, jak někomu říká: „A můžete tam vzít taky tu mou smlouvu, pane inženýre?“ A pak chviličku ticho a její hlas se změnil v ostře rezavý. „Tohle si nezvykej, koukej se mnou mluvit slušně, jo?“

„Trhni si nohou. Když chceš hrát komedii, tak si k tomu najdi jinýho parťáka. Co potřebuješ?“

„Volnej kvartýr.“

„No dobře. Sice jsem si myslel, že si dnes uděláme večírek, ale když to musí bejt…“

„Volnej kvartýr na celou noc.“

Zalapal jsem po dechu. „Zbláznila ses?“ zaječel jsem. „To si mám na ulici postavit stan?“

„Snad můžeš pro jednou přespat u kamarádů na koleji. Nebo tě ze školy už vyhodili?“

„Hovno!“

„Buď laskavě slušnej!“ zasyčela. „A koukej se domluvit rychle, než se ten můj blbec z konclu vrátí.“

„Já na koleji nikoho neznám. A vůbec – tohle jsme si nedohodli. To bys mě taky mohla vystěhovat úplně. A co lidi v baráku? Stačí, aby si toho někdo všimnul a prásknul mě! To tě nenapadlo?“

„Postarám se, aby nás nikdo neviděl. Večer přijedeme pozdě – a ráno odejdou po jednom. Lidi si ničeho nevšimnou. Tohle je výjimka. Ujišťuji tě, že se ti to vyplatí.“

„To slyším pořád.“

„Tentokrát je to tutáč. Takže s tím počítám.“ Opět změnila hlas v sladký cukrování. „Dobře, broučku. Jsme domluveni. Tak pá.“

„Já ti ještě zavolám,“ povídám výhrůžnč. Ale už zavěsila.

Je to nuda, vláčet se po ulicích bez záchytnýho bodu, bez auta, jen s vědomím, kolika místům a lidem se musím vyhýbat. Bez holky, kterou bych miloval jen tak, ze samotný lásky, a která by patřila jenom mně. A vůbec by mi nevadilo, že by nebyla poslední model z exkluzivní půjčovny za dolary.

No co. Člověk si nesmí dělat těžkou hlavu. Střádá si na infarkt. Stačí problémy, který fakticky máte – proč si vymýšlet další.

Zacouval jsem do Dlaskova řeznictví, dal si polívku a zabíjačkový guláš a pozoroval cvrkot. Dva muži vedle mě měli stejnokroje ministerských úředníků: šedivě seriózní obleky z konfekčních Závodů Jána Nálepky, bílý košile z Třioly, kravaty z Hedvy. Jedli uzený koleno a bavili se o nějaký nový vyhlášce na ochranu půdního fondu. Naproti stáli čtyři chlápci v pocákaných montérkách: nejspíš fasádníci, ve vedlejší ulici je na domech lešení. Hádali se kvůli fotbalu. Zajímalo by mě, co by se dělo, kdyby fotbal zrušili. Asi bysme si museli vymyslet jinou lidovou zábavu. Autodafé nebo kohoutí zápasy. Ty by byly nejlepší. Kohoutí mají tu výhodu, že když se dostanou z formy, můžete je sežrat. S fotbalista-ma to nejde.

Dělňáskové si vůbec nejvíc povídají o fotbale. Nebo o sportu vůbec. Vkládají do debaty duši: jako kdyby do míče nekopali najatí profesionálové, kterým je na rozdíl od nich obyčejně jedno, za který klub hrajou – hlavně když to sype – ale jejich vlastní synové. Jsou na svým klubu přímo osobně zainteresovaní. Prožívají každéj zápas. Skoro myslím, že to je s autem, chatou a platem hlavní náplň jejich života.

Lidi, co pracujou spíš duševně, se zase i v hospodě baví o práci. Jenže ne o práci samotný, jako spíš o okolnostech. Například šéfové. Šéfové jsou nejoblíbenější. Většina to jsou debilové. Zajímalo by mě, co si povídají ty šéfové, když si sednou k pivu nebo do vinárny…

O čem se dá mluvit se mnou? Fotbal mě nezajímá, o práci se z pochopitelných důvodů zmínit nesmím a šéfy nemám. Vlastně bych do hospody ani neměl chodit. Jsem typ k ničemu.

Utřel jsem si pusu a přemístil se do Dlaskovy kanceláře.

Hodil okem po účetním a pak řekl, že si vlastně potřebuje něco omrknout ve výrobě a že si se mnou promluví cestou. Odtáhl mě na ulici a zavrčel: „Nemůžete napřed brnknout? Já toho vola nemůžu pořád vyhazovat. Je to podezřelý.“

„Nic se neděje. Já jenom, co bude s tím videem. Kdy ho chcete dodat?“

„Ale já nemám… to je močkách. Já s tím nepočítal.“

„To jste měl. Když jsme se včera dohodli.“

Drbal se na hlavě a mechanicky odpovídal na pozdravy. Panečku, takovýho vedoucího největšího řeznictví a uzenářství v okolí si lidi dovedou vážit. Ti ho musej mít rádi! Musej, musej…

„A co kdybychom to udělali takhle: dám video do tašky a za půl hodiny vám ho přinesu. Vy si ho schováte do auta a dáte mi peníze.“

„Kde verau sedmadvacet tisíc!“

„Dvacet sedm a půl.“

Mávl nad tím rukou. „Přece se nebudeme hádat o pět stovek.“

„Nebudeme,“ ujistil jsem ho.

„Tak kde je mám vzít?“

„Pane Dlasku, snad nechcete, abych vám radil. Můžete si dojet do spořitelny hned – je to kousek – nebo si tam můžete zaskočit v poledne a mezitím si ty peníze vypůjčíte.“

„Víte,“ vrtěl hlavou a v očích měl ustaraný pohled, „tyhle věci dělám nerad. Nikdy nevíte, jestli vám do kšeftu najednou nevlítne kontrola…“

„Jděte!“ zasmál jsem se. „Celková kontrola se snad dělá až po uzavření prodejny. Teď by stejně nic neobjevili. Zařiďte si to jak chcete. Jdu domů pro mašinu.“

Otočil jsem se a neposlouchal, co za mnou huhlá.

Lubanovo video jsem zabalil do ručníku, uložil do nákupní tašky a vláčel se s ním nazpátek k řeznictví. Dlask byl konečně v kanceláři sám. Zamkl jsem a vybalil mašinu. Zálibně si ji prohlížel, tak jsem ho vyrušil ze snění:

„Máte prachy?“

Přikývl, ale neodpověděl, jen se dál šťastně usmíval. Najednou jako kdyby mu úsměv z tváře smyli mokrou houbou.

„No jo, pane Najman – ale co když je to šmejd? Co když to nehraje!“

„Hraje,“ řekl jsem unaveně. „Prostě mi musíte věřit. Anebo si zajedeme k vám domů a tam si ho vyzkoušíte.“

Zoufale se drbal na hlavě. Nápad se mu líbil, ale bál se stále odcházet z provozovny. Co kdyby přišel nějaký důležitý zákazník, co kdyby ho personál v nepřítomnosti ošulil?

Unavovalo mě to. Najednou mě všechno začalo unavovat.

, „Víte co?“ vrátil jsem video do tašky. „Tak ho neberte a dívejte se s paní na večerníčky.“

„Proboha, pane Najman!“ vylekal se. „Já nechci urazit – ale musíte mě chápat.“

„Nemusím, pane Dlasku, vůbec nic. Mě to obchodování s vámi přestává bavit.“

Poletoval očima sem tam jako nervózní stará panna, když nemůže najít hajzlík. Potil se. Na dveře někdo zaklepal. Zazvonil telefon.

„Nejsem tady!“ zařval. „Pro nikoho tady nejsem.“ Chytil mě za ruku a táhnul ven. „Jdeme.“ Odstrčil tlustou babu v ušpiněným bílým plášti s naběhlýma a mastnýma prstama.

„Pane vedoucí…,“ začala, ale Dlask zaječel: „Už jsem řikal, že tu nejsem! Vrátím se za půl hodiny.“

Zapojili jsme video, Lord obejdoval a funěl mi na krk, bohužel je moc velkej na to, abych ho mohl kopnout do prdele a tvářit se, že jsem klopýtnul. Ta bestie mi věřila ještě míň než Dlask. Klika, že neumí mluvit.

Video šlapalo. I Dlask to uznal. „Jde jako hodinky.“

„Zaplať pánbů, že jste taky jednou s něčím spokojený. Snad bychom to mohli skončit.“

S povzdechem vylovil prkenici a začal odpočítávat peníze. Nejspíš si je opravdu půjčil z tržby.

„Říkal jste…“

„Sedmadvacet a půl.“ Ten chlap byl nenapravitelný. S hekáním vysolil poslední peníz a povzdechl si. „Pří-dete mě draho.“ Ani netušil, kolik je na tom pravdy.

„Když chcete užívat, musíte platit. To je starý pravidlo. Aspoň mezi slušnými lidmi.“

Kývnutím můj bonmot schválil. Nabídl se, že mě hodí k prodejně. Před řeznictvím jsme se rozloučili. „Kdybyste zase něco potřeboval, klidně se na mě obraťte.“ Ujistil mě, že kdyby něco potřeboval, jistě se na mě obrátí. Ale bylo znát, že i když jsem mu sehnal hodně, je radši, když mi vidí paty. Naivní člověk…

Opět jsem byl bohatý. Dvaašedesát tisíc korun jenoní od Dlaska, k tomu přes devět tisíc marek. A zlato, videa, barevný televizor… Ukápnu utrápenéjch dvacet litrů Deratu a začnu vytoužený nový život.

Vinárnička na Hradčanech byla podle mého vkusu: ani moc turistů v ní nezaclánělo. Dal jsem si místní specialitu – masovou směs – předtím dubonnet, navrch dvojku červenýho a nakonec preso a pravý francouzský koňak. Na Renatu, cizáky, kšefty a dluhy jsem nemyslel. Máme jenom jeden žaludek a dobrý trávení je základ zdraví. Když vám přestane vařit kotel, můžete to zabalit. Proto jsem v klidu zažíval, prohlížel si kočky v lokále i tu za barem /vypadala z nich nejlíp, ale vsadím se, že zadarmo nedá ani svýmu starýmu/ a pak jsem zaregistroval telefon na barpultu. Můžu ho použít? Přikývla a odklidila se. Perfektní vychování.

Telefon dlouho vyzváněl, než se ozval ženský hlas: „Družstvo Derato.“

„Prosil bych pana doktora Lówa.“

Na druhým konci ticho, a potom: „Pan doktor tady není.“

„Nevíte, kdy se vrátí?“

„Ne, nevím.“

„Nenechal vzkaz, jestli bude odpoledne…“ Největší husy jsou v telefonních centrálách. Snad je to tím, že tam jsou samý ženský, nemají za sebou mužskýho, který by jim radil, takže se projevujou takový, jaký fakticky jsou.

„Já myslím, že dnes už nepříde,“ řekla a najednou rychle dodala: „Kdo volá?“

„Novák.“

Pan doktor má smůlu. Nejdřív člověka honí jako financ kozu, a když chci laskavě vyrovnat dluh, tak se prostě vytratí. A to jsem mu chtěl oznámit, že se zítra dostavím se zbytkem.

Dopil jsem koňak, zaplatil, dal vrchnímu dvacku spropitnýho – učinilo to na něj pouze zdvořilý dojem, asi jako kdybych mu nechal bůra – a vyplul na náměstí. Svítilo slunce, před branou se střídala hradní stráž, oču-moval dav zvědavců, cvakaly fotoaparáty, vrčely filmové kamery /videokameru není slyšet/, z perfektních cizích aut vystupovaly perfektní voňavý holky a líně se protahovaly, aby každej viděl, že jsou ještě dokonalejší než ty auťáky. Prostě kouzelný jarní odpoledne, barevný jako diák, sešel jsem k hradnímu ochozu a díval se na Prahu, bylo vidět až k obzoru, foukal svěží vítr a rozháněl smog z aut, kouř a všechno svinstvo, ve kterým žijeme. Připadalo mi, jako kdybych se právě probudil a hlavu měl svěží a čistou, jak jenom po krásný noci může být. Přál jsem si, aby to takhle zůstalo: abych měl plnou kapsu peněz a čistou hlavu, ve který se můžou rodit stejně tak čistý jako bláznivý nápady, protože nápady jsou to nejlepší, co člověk může mít – kromě peněz sa-mozřej mě – ale když máte čistou hlavu a nápady, máte i prachy, to jde prostě k sobě, abych nemusel přemej-šlet, že za chvíli zase musím k výkazům v nějaký kance láři, kde na mě může řvát a buzerovat mě první pitomec, co má nade mnou moc jenom proto, že je náhodou můj šéf. Abych byl prostě volný, svobodný, bohatý a směl si dělat, co mě napadne.

Tak jsem stál nad Prahou a čekal, co mě napadne.

Moc nápadů jsem neměl. S penězma, co mám v kapse, můžu skoro všechno, na co bych měl chuť, ale na co můžete mít chuť po vynikajícím obědě? Posadit se do exkluzivního lokálu a hýřit jako ožralej námořník? Blbost. Mladej kluk s perspektivou a s plnou kapsou peněz může mít po dobrým obědě chuť na jediný: hodit lásku. S velkým L. Aspoň na večer. Na dnešní odpoledne. Na noc. Protože na lásku zůstávají vzpomínky. Ivana mě ošklivě podtrhla. Fakt ošklivě. Přesto nemůžu zapomenout na chvíle, kdy jsem věřil, že je má jediná, kdy jsem ji miloval – i když jsme se spolu nikdy nepomi-lovali.

S Renatou jsem spal mockrát. Na nejrůznější způsoby. Přesto mě to nevzrušuje ani nedojímá. Žádná vzpomínka prostě neexistuje. Leda na ten večer, kdy jsem ji zmlátil. Ale na to radši nemyslím. Mám nepříjemný pocit, že to není nic, čím bych se mohl chlubit. Každý v sobě nosíme nějakou třináctou komnatu a není zdravý nahlížet do ní.

Pozoruju, že dobrý jídlo a dobrá nálada ve mně budí filozofický rozpoložení. Člověk filozofuje, když nemá co dělat, nebo lítá v malérech. Takže jsem si filozofoval a najednou koukám, že proti mně jde hnědovlasá holka, v ruce drží skripta a nedívá se do nich, protože když jdete po dlažbě a do kopce mezi lidma, tak nemůžete číst – to dá rozum. Oči má upřený před sebe. Stojím před ní. Nemohla mě přehlídnout.

Dřív jsem se styděl oslovit holku na ulici. V partě klidně, v partě je to něco jinýho. Cejtítc za sebou kamarády a předvádíte se – před nima i před holkou. Když jste sám, tak se předvádět nemůžete. Jenom idiot se předvádí sám před sebou.

Chci říct, že dnes už dívku na ulici oslovím, i když jsem sám, takže jsem to udělal. Všiml jsem si totiž, že se na mě dívala trochu dýl, nežli bylo nutný. To stačilo, abych měl jistotu, že mi sice nespadne rovnou do náruče, ale taky nebude volat bráchy, že ji na ulici obtěžuje něj akej otrapa.

Povídám: „Ahoj, kam jdeš?“

„Projít se a potom na Petřín, učit se,“

Můžu kousek s ní?

Přikývla, tak povídám, že jsem Michal, a ona, že je Markéta…, prostě než jsme došli na konec náměstí, tak jsem věděl, že dělá filozofii, je z Liberce, je v druháku, bydlí na koleji na Petřinách, má ráda míchanou zmrzlinu /dali jsme si dvě porce/ a na víno by nešla, protože se fakt musí učit.

Na víno jsme samozřejmě šli. Každá říká ne, když myslí ano. Dali jsme si láhev moselského, protočily se jí panenky, když jsem platil a dal číšníkovi pětku tuzér. Na řadu přišel Petřín, už dávno jsem neměl rande v parku, kde voní kvetoucí stromy a kytky a posečená tráva a zpwají ptáci a kolem se kdekdo vodí za ruce nebo líbá na lHvičce. Posadili jsme se na první volnou a mlčeli. Najednou mi došla slova: ve vinárničce jsem mlel pátý přes devátý, však víte, jak to při takových příležitostech chodí, myslíme si, že nesmíme ženskou nechat chvíli bez zábavy. Nejistota. Potřeba ukecat ji. Horečně jsem přemítal, co říct, a prohlížel si ji, hleděla stranou, a když pootočila hlavu a naše pohledy se střetly, rychle jsme očima uhnuli. Tak jsme mlčeli, dokud se nezeptala:

„Poslyš, Michale, co vlastně děláš?“

Na otázku jsem byl připravený: musela přijít.

„Študuju. Jako ty.“

„Kecáš.“

„Chceš vidět index?“

„Ty jsi na ekonomce?“ povídá, třebaže to tam měla napsaný.

„Přesně tak. Ne že by mě to bavilo, ale když mě ne vzali tam, kam jsem chtěl, tak jsem šel tam, kam mě vzali.“ Zasmál jsem se svýmu vtipu.

„A co jsi chtěl dělht?“ Markéta se nesmála. Patří k těm zadumaným typům, co všechno berou smrtelně vážně.

Co jsem vlastně chtěl studovat? Rychle si vzpomenout na něco atraktivního. Tělocvik? Novinařinu? Balet?

„FÁMU. Režii. Jenomže to víš – to bych musel mít fotra íejmíň zasloužilým umělcem, abych se tam dostal. A já byl obyčejnej kluk. Tlačenka žádná. A dneska bez protekce…“ Mávl jsem rukou.

„Protekce je odporná,“ prohlásila. „Tebe by těšilo, kdyby ses někam dostal, protože ti to zařídil táta?“

„Možná ne. Ale zase mě netěší, že jsem se nedostal tam, kam jsem chtěl, protože moje místo zabrali lidi, co tu protekci měli.“

Zase mlčela. Asi přemýšlela. Já taky. Proč jsem plácnul tu režii? Nikdy jsem se na FÁMU nehlásil. Umělecký sklony nemám. Jsem spíše racionální, ekonomický typ. Obchodník. Jenže v každým z náš někde v podvědomí dřímou sny a touhy, ke kterým se neodvažujeme nahlas přiznat. Kterej kluk by nechtěl být prvoligový fotbalista, hokejista nebo Lendl, rocková hvězda anebo – jako já – filmovej režisér? Nedovedu si představit, v čem jeho práce vlastně spočívá, ale jednou jsem zažil natáčení a viděl jsem, jak se mu všichni klaněli, mladičký herečky i staří Mistři z Nároďáku mu lezku do zadku /herečky spíš do postele, ale to až večer/, všichni ho obdivovali. Ohozenej byl líp než vekslouši z Václaváku, měl černý brejle, kolem něj se motal štáb, taky samý mladý a krásný holky, všichni čekali, co řekne… Tohle bych chtěl! Ten nepotřebuje kamufláž. U něj se předpokládá, že má prachy, cizí auťáky, jezdí do světa na festivaly. V záři reflektorů je jeho místo. Jo. Chtěl bych bejt režisér. Je to jedinej člověk, co si ze snů udělal kšeft.

„Nějak ses zamyslel,“ řekla Markéta. „Uvažovals nad tím, jestli máš talent?“

Překvapeně jsem se na ni podíval. Na chvíli jsem vypadnul z obrazu. Talent… aha, FÁMU. „Jisté. Jinak bych se tam snad nehlásil, ne?“

„Jsi zvláštní kluk. Nevím, co si o tobě mám myslet.“

„Jenom to nejlepší.“

„Vždycky si o lidech myslím jen nejlepší. Jenže pak někdy bývám zklamaná. Hrozné zklamaná.“ Na tohle se nedalo nic říct. „Asi jsem nepoučitelná. Dál si o lidech myslím to nejlepší.“ Byla v tom nezastřená výzva, abych jí dovolil myslet si o mně to nejlepší. Věřit mi. Chtěla hrát hru. Takže jsem hrál hru. Hru na tvrdýho chlapce. Holky milujou tvrdý hochy. I ty, co si o lidech myslí to nejlepší: protože mají možnost v takovým tvrdým, cynickým klukovi odkrýt zdravý, čistý a nezkažený jádro, kvůli kterýmu se do něj můžou zabouchnout.

„Já moc lidem nevěřím,“ povídám. „Od dětství jsem dostával jenom po hubě. Asi mě to trošku poznamenalo. Myslím, že kdekdo mi jde po krku, takže jsem pořád ve střehu a připravenej na nejhorší.“ Tohle nebyla hra, ale pravda. Až na dětství. Protože i když o svým dětství a rodinným zázemí na rozdíl od konjunkturálních spisovatelů nevyprávím, je načase prohlásit, že vůbec nejsem moderní traumatizovaný typ, kterýmu v dětství chyběl kousek rodičovský lásky a to v něm vyvolalo emocionální absenci. Moji rodiče jsou docela normální. Otec technik, matka zdravotní sestra. Mám dvě sestry a naši se nikdy nerozváděli. Máme škodovku a bydlíme v paneláku. Čtyři plus jedna. Průměr. Co dělám, nemá s rodinou nic společnýho: je to prostě výsledek mýho sou-kromýho rozhodnutí a tlaku okolností. Jsem dospělý a chci žít podle svýho. Obě sestry taky studujou – střední školu – takže jsem tátovi hned po prvním jaru sdělil, že se dokážu uživit sám a že od nich žádný peníze nechci. Přijal to s uspokojením. Asi si taky říkal, že už je načase, abych se postavil na vlastní nohy. Jediný, co mě do budoucna poznamenalo, je nechuť žít umrněným, středostavovským způsobem, kdy se na auto šetří deset let, na dovolenou u moře padnou veškerý úspory. A taky od dětství vidím, že všichni kolem mě kradou a šme-lej, takže bych byl blázen, kdybych byl jinej. Poctívej, ale chudej. To je asi má jediná determinanta. Jenže za tu rodiče nemůžou. Tak proč je do mýho příběhu tahat.

„Nerozuměl sis s rodiči?“ zeptala se, jak jsem očekával. To je to jediný, co jim ve škole ílučou do hlavy: trauma v dětství.

„Těžko říct, jestli jsem si s nima rozuměl nebo ne.“ Samotnýho mě udivovalo, kde se ve mně bere tolik fantazie: nejspíš je to následek sledování televizních her. „Vykašlali se na mě, když jsem byl ještě malej. Rozvedli se a strčili mě k tetě. Jenomže teta umřela a mě nikdo nechtěl – každej už měl vlastní rodinu, já byl takový hřích z mládí. Snad úplně zapomněli, že vůbec existuju.“

Otřásla se. „Nedovedu si představit, že bych zapomněla na své dítě.“

Mlčeli jsme. Vžíval jsem se do postavení sirotka.

„Co se s tebou stalo? Když tetička umřela…“

„Strčili mě do děcáku.“

„Do dětského domova?“ Úplně ji to vzalo. „Ale to je příšerné!“

„Nevím. Bylo to docela fajn.“ Jeden kluk z našeho kruhu v dětským domově žil a dost nám o tom vyprávěl.

„Dostal jsem najíst, měl jsem co na sebe, měli jsme hračky a hry… vzduchovky… kola… byla tam barevná televize. Když to tak vezmeš, pořád lepší než žít u rodičů, kterým jseš na obtíž.“

„Snad…,“ zašeptala. „Stejně mi to připadá strašlivé.“

„Jediný mě štvalo, že všechno bylo společný. Neměl jsem nic, co by bylo jenom moje. Třeba hračky. To mi šíleně vadilo. Asi tím jsem trochu poznamenaný – nikomu nevěřím, protože co jsem si neurval, to jsem neměl.“

Kradmo jsem na ni juknul. Rty měla sevřený a v očích vlahý lesk. Byla chycená jak můra na světlo.

Pohladil jsem jí ruku. „Nemysli na to. Takový věci se přece stávaj. Koneckonců, mně to dneska už ani nepřijde, jen o tom nerad vyprávím.“

Sevřela mi dlaň. Měla horký, suchý prsty. „Ale když studuješ, tak přece… kdo tě živí?“

„Mám stýpko… moc toho není,pár stovek. Nemám totiž nárok na důchod jako sirotek, víš? Otec, když jsem mu dal vědět, že bych chtěl študovat, mi ani neodepsal. Matka mi poslala dopis, že na to nemá a že mám jít do práce. Školu prý můžu dělat dálkově.“ Rozesmál jsem se. „Dobře si to vymysleli, co?“

„Ani jsi mi to neměl říkat… Nikdy bych nevěřila, že lidé mají takovéhle starosti. Snad je to tím, že jsem vždycky všechno měla a beru to jako samozřejmost.“

„Proč bys nebrala? Já si přece nestěžuju. Peněz mám dost…“

„Peníze. Peníze! Lidi o ničem jiném nehovoří. Hnusí se mi to.“

„Chyběly ti někdy?“

„Ne.“

„Proto tě nemusí zajímat. Já je nikdy neměl. Takže se o ně starám. Časem se stane, že o nich začnu mluvit.“

Kriticky si mě prohlédla. „Předtím jsi říkal, že jich máš dost.“

„Mám. Totiž – nemám jich tolik, kolik bych potřeboval, ale nemusím váhat, jestli si můžu dát ještě jedno pivo nebo láhev vína.“

„Chodíš na brigády?“

„Dá se tomu tak říkat. Mám při škole docela slušnej kšeft.“

Zamyslela se. „Jeden kluk od nás z ročníku ho měl taky. V zimě ho za to vylili. A ještě měl nepříjemnosti s esenbákama.“

„Nebyla to hloupá holka. Otipla si mě přesně.

„To měl smůlu. Ale já nejsem vekslák – aby ses nemýlila. Překládám z angliny.“

Mlčela, špičkou boty kreslila nějaký složitý obrazec.

„To víš, že při tom přijdu do styku s cizákama-a sem-tam si prostě veksnu. Jako každej. Seženu džíny, bony, cigára, kazety… na tom přece není nic špatnýho.“

„To si myslíš. Ten spolužák si to mysíel také. A řada jiných: všichni, co jdou po penězích. Jenomže to je jako s kouřením. Jedna dvě cigarety ti neublíží. Ale za deset let dostaneš rakovinu.“

Zasmál jsem se. „To bysme museli mít rakovinu všichni. Copak můžeš bez peněz existovat? Každej maká, aby si vydělal. Čím víc vydělám, tím víc si můžu koupit. A čím víc si můžu koupit, tím lepší mám život, vyšší životní úroveň.“

„Já si nemyslím, že by životní hodnoty byly závislé na množství zboží nebo peněz,“ řekla mírně. „A vůbec už nejsem přesvědčená, že by věci dělaly člověka šťastnějším. Netvrdím, že za něco můžou peníze samotné. Jde mi jenom o to, jak k nim přicházíš. Jestli za ně něco odevzdáš, anebo jestli je… nevím, jak to říct, aby ses neurazil.“

„Na moje city se vykašli. Já ti rozumím. Jenom mám dojem, že musíš bejt děsně uvědomělá. Nejsi náhodou ve straně?“

„Nejsem. Tohle nemá s politikou nic společného. Vysvětluj u ti primární etické zásady.“

„A já na tyhle etický zásady kašlu, chápeš? To jsou jenom planý řeči, který vám vtloukaj do hlavy lidi, co je ve skutečnosti taky ignorujou – rvou se o postavení, o cesty do zahraničí, o větší plat, o konzultace, o všechny možnosti jak vydělat, koupit si lepší auťák, lepší chalupu, jet na exkluzívnější dovolenoukde žiješ, prosím tě?“

„To je právě ta rakovina.“

„Pitomost!“ Sevřel jsem jí ruku, až vyjekla a vytrhla mi ji. „To je docela přirozená potřeba člověka: bojovat, rvát se, utrhnout si větší kus, než maj ostatní. Lidi jsou všude stejný – v kapitalismu, ve feudalismu, v socialis mu… je úplně jedno, jak se kterýmu systému říká, jaký ekonomický vazby v něm vládnou. Člověk se prostě ve svý podstatě nemění. Vidí, že všude kolem existujou materiální statky, tak si z nich chce urvat svůj díl. Žije příliš krátce na to, aby si moh dovolit čekat, než se poctivou prací zmůže na něco, nač se poctivou prací nikdy zmoct nemůže! Aspoň ne u nás. Proto taky každý krade, šmelí, veksluje, nechá se podplácet a podplácí.“

Opět zavrtěla hlavou: každý ne. „Nesmíš soudit podle lidí, mezi kterými žiješ. Většina lidí ani nekrade, ani ne-šmelí, ani nepodplácí.“

„Taky maj hovno!“ vykřikl jsem, až se po nás lidé ohlíželi. „To jsou ty blbý sociálové, co šetřej půl života na utrápenou škodovku a druhou polovinu na to, aby si zařídili byt v paneláku. A divila by ses – právě tyhle lidi nejvíc mluví o penězích! Protože jim chyběj, rozumíš? Lidi, co jich maj dost, si můžou dovolit na prachy kašlat. Jenom ty chudáci, ty opory společnosti, ty vzorný, co se říděj tvou etikou, na ně myslí ještě v noci, ve spánku. A závidí každýmu, kdo jich má víc. Nenávidí souseda, kterej si pořídil video, protože sami se zmůžou jenom na černobílou televizi, nenávidí každýho, kdo má západní auto, protože je lepší než škodovka a oni to vědí! Nenávidí šťastlivce, co se opalujou na Mallorce, protože pro ně je jenom Bulharsko a jednou za život Jugoslávie. Já na takovej život kašlu!“

Tak jsem se rozvášnil, že jsem se přestal kontrolovat a málem jí vysypal, kolik mám, kolik jsem dokázal za pár neděl urvat, a hlavně jak je to snadný.

„Vydělat prachy, opravdu velký prachy, je docela jednoduchý,“ řekl jsem přesto. „I u nás. Nejenom na Západě. Především u nás. Protože tady se peníze válej na ulici. Stačí se jenom sehnout a sbírat.“

Zapálil jsem si cigaretu. Holky jsou zvláštní stvoření. Strašně citově založený. Věří slovům: nic jinýho jim nezbývá, protože jsou tak zkonstruovaný. Ženská se vyspí s mužským, o kterým si myslí, že ji miluje. Myslím sluš: nou holku, ne nějakou poloviční kurvičku. A přitom má jistotu povětšinou jenom na základě pocitů, slov. Když jí budete dostatečně dlouho opakovat, že ji milujete, uvěří vám každá – a nemusí vám jít o nic jinýho než o postel.

„Takže máš peníze,“ řekla Markéta tiše.

„Už jsem říkal: nejsem milionář, ale taky žádnej chudák.“

„A jsi proto šťastný?“

Až mi zaskočilo. Odhodil jsem cigaretu na pěšinku a zašlápl ji. „To přece nemá se štěstím co dělat. Nevím, co si pod tím pojmem představuješ. Šťastný může být v jistým okamžiku i vězeň v kriminále – třeba když dostane hezkej dopis anebo je dobrý oběd…, je to jenom prchavý, momentální pocit, navíc nesmírně subjektivní. Já třeba v pravým slova smyslu šťastnej nejsem, protože jsem měl nějaký problémy. Nebudu ti o nich povídat, protože to jsou naprosto neuvěřitelný a soukromý problémy, ale když jsem se od nich abstrahoval, byly okamžiky, kdy jsem díky penězům byl šťastný.“

Kecáš, řekl jsem v duchu sebekriticky. Uveď jediný okamžik, kdy ti desetitisíce, co tě tlačily v kapse, přinesly štěstí. Proto jsem se opravil: „Chci říct, že mi zpříjemnily život, zbavily mě nepříjemností. Zbavily mě starostí.“ To už jsem v duchu vyl jak šakal. Zbavily mě starostí!!! Prachy mi přece starosti jenom přidaly! Kdybych je tak strašně moc nepotřeboval, byl bych dodnes slušnej člověk, to znamená relativně slušnej člověk, v mezích normy, bez šílenejch trablů na krku. Snad i bez Renaty, zato bez Lájoše, bez Dlaska. Bez Lubana, bez Derata, bez latentní hrozby policajtů… Žil bych normálně. Jenže: je to štěstí, žít normálně, z ruky do huby?

Filozofování je nejnesmyslnější zlozvyk. Člověk se zaplete do pastí, který si sám nastražil, a najednou kouká, že je omotaný předivem lží, a neví kudy kam.

„Hele,“ povídám proto, „co kdybysme se začali bavit o něčem jiným. My dva tohle nevyřešíme.“

„Já nic řešit nepotřebuju. Mám to vyřešené. To ty se obhajuješ…, jako kdybys neměl čisté svědomí.“

No tohle! Tak já se nakonec obhajuju… Podíval jsem se na ni. Usmívala se, špičkou jazyka si objížděla rty. Přesně jako Ivanka. Náhle se mi po ní zastesklo. V duchu jsem si ji představil… zřejmě jsem se zamyslel, nebo spíš zakoukal do prázdna, protože se ozvalo:

„Nač myslíš? Urazila jsem tě? Nezlob se…“

„Ne. Neurazilas mě. Na něco jsem si vzpomněl.“

„Musí to být něco moc hezkého – podle toho, jak ses tvářil.“

Rozmýšlel jsem se jenom chvíli. Člověk v sobě může nosit bolest i radost dost dlouho, ale pokud ji nevypoví, nesvěří se s ní, radost není pravá – a bolest ho vnitřně rozežírá. Tak jsem se svěřil. Vyprávěl jsem jenom o Ivance: další okolnosti jsem pochopitelně vynechal. Ale prozradil jsem, jak jsem Ivanku strašlivě miloval, tak moc, že jsem se jí bál dotknout, a ona mě proto považovala za troubu a vynahrazovala si to na mejdanech s každým, kdo jí přišel pod ruku. Vyprávěl jsem o tom odpoledni u mě v garsonce /i když jsem se nezmínil o garsonce jako takový, protože od jistý doby jsem opatrný a nerad ženským povídám, že vlastním byt: ostatně si to nemůžu dovolit, když mi z něj Renata udělala cizinecký bordel/. Řekl jsem jí prostě všechno a málo chybělo, abych se rozbrečel. Samotnýho mě dojalo, jakej jsem byl vůl.

Vyslechla mě mlčky, bez jediný otázky či poznámky, a když jsem skončil, dlouho spolu se mnou – téměř piet-ně – mlčela. Až za hodnou chvíli se zeptala, jestli mám Ivanku ještě stále rád.

Zamyslel jsem se. Mám ji ještě rád? Nebo tahle vzpomínka byla jen oslepující záblesk něčeho, co jsem už prožil? Touha něco podobnýho prožít znovu? Potřeba citu? Nevím.

„Nevím,“ řekl jsem. „Měl jsem ji moc rád a potom ji hrozně nenáviděl. Dnes už nenávist vyprchala a můžu Vzpomínat na to krásný, co pro mě v jistý době představovala. Chápeš mě?“

Přikývla. „Myslím, že toho nemusíš litovat. A hlavně si nesmíš myslet, že jsi byl hlupák. Byl jsi daleko lepší nežli ona – prostě si tě nezasluhovala. Buď rád, že tě nechala. Představ si, že by sis ji vzal…, a potom zjistil, co vyvádí.“

„Rozbil bych jí hubu,“ zamumlal jsem.

„To není řešení.“

„Není. Ale zůstat sám není o moc lepší. Třeba bych se to o ní nikdy nedozvěděl.“

„Nemáš žádné děvče?“

Zavrtěl jsem hlavou. Mám doma jednu štětku, který dělám něco jako pasáka, ale tohle bych Markétě těžko vysvětloval. V každým případě se Renata nedala nazývat „mým děvčetem“ v tradičním slova smyslu.

„To kvůli té… Ivaně?“

„Ne. Prostě jsem od tý doby nenašel holku, která by mě natolik upoutala, abych se do ní zabouch.“

Nedokázal jsem říct – do tyhle chvíle jsem nenašel. Markéta se mi líbila, ale cítil jsem, že by se mi vysmála, kdybych jí teď začal vyznávat lásku.

Ochladilo se. Milenců na cestičkách přibylo. Stíny se prodlužovaly. Vzpomněl jsem si, že nemám kde spát.

Vstal jsem. „Není ti zima?“

„Trochu. Asi už budu muset jít. Moc jsem se toho dnes nenaučila.“

„Můžu tě doprovodit?“

„Jestli se ti chce…“

Podívali jsme se na sebe. Začervenala se a odvrátila oči.

„A ty máš nějakýho kluka?“ zeptal jsem se tiše. Mohla říct, že má, že na ni čeká na koleji, že má rande, že… co já vím, co všechno si mohla vymyslet, aby mě odpálkovala. Musel bych sklapnout kufry, abych se zbytečně ne-ztrapňoval. Ale Markéta zavrtěla hlavou. „Nemám. Říkala jsem ti, že příliš důvěřuju lidem. Stalo se mi vlastně něco podobného jako tobě.“

Čekal jsem, ale byla jiná nežli já: nepotřebovala se svěřovat. Anebo se už vypovídala kamarádkám, holky to tak dělávají, a mě nepovažovala za člověka natolik blízkýho, aby před ním otvírala svoji ránu.

„Prostě jsem se spálila – a od té doby mám z něčeho podobného strach.“

„Člověk se nesmí vzdávat,“ zamumlal jsem. Byla to mizerná útěcha, sám to vím příliš dobře.

Stáli jsme na cestičce, míjely nás šťastnější dvojice, maminky s kočárky a pobíhající děti. Dva zklamaní milenci, nenacházející odvahu říct, že po sobě touží. Tak to v životě chodí.

„Budu muset jít,“ řekla znovu.

„Doprovodím tě,“ opakoval jsem.

Šli jsme kvetoucím a vonícím parkem, drželi se za ruce a nic neříkali, protože bývají okamžiky, kdy slova jsou zbytečný. Přes Pohořelec jsme zamířili k Petřinám. Markéta začala povídat: o škole, o spolužácích, o životě na koleji. O domově, plánech na prázdniny. O tom, co by chtěla dělat, až vystuduje. Mlčel jsem, protože já nic takovýho vyprávět nemohl. Musel bych lhát. A jsou chvíle, kdy se vám prostě lhát nechce.

Stmívalo se, když jsme došli ke kolejím na Větrníku.

„Tady bydlím,“ řekla.

„Nepozveš mě dál?“

Váhala. „Nechtěla bych, abys… abys potom byl zklamaný.“

Jasně řečeno, dalo se to však vykládat na několik způsobů: buď že je mravná a nedá mi, nebo že menstruuje a nedá mi. Našel by se možná i jiný výklad, ale závěr byl jednoznačný: nemá chuť vyspat se se mnou. Holky, alespoň ty slušnější nebo chytrý, takhle obvykle postupu-jou. Milování je druh obchodu: otálením se zvyšuje prodejní cena.

Fuj. Ještěže mi neviděla do myšlenek. Asi by mi dala pár facek.

„Snad jsi už pochopila, že jsem v tomhle směru trošinku nešika.“ Je to pravda: jiný kluk by mlel o lásce a přinejmenším by ji na Petříně políbil. Já jí – stejně jako Ivance – jenom mačkal upocenou rukou dlaň.

„Myslím, že se podceňuješ. Ale jsem docela ráda, že jsi takový.“

Bydlela v druhým patře. Na Větrníku jsou hezký, moderní koleje. Pokoje po dvou. Dva gauče v řadě za sebou, dlouhý umakartový pracovní pult a společná skříň. Polička na knihy. Prosté, ale účelné a docela přívětivé zařízení, z kterýho holky dokážou vytvořit iluzi domova. Pár deček, nějaký obrázky, plakát, dva tři hrníčky…

„Kde máš spolubydlící?“

„Jela domů. Je nemocná.“

„Takže jseš sama…“

„Jsem tady sama.“

Opět jsme na sebe koukali a mysleli na stejnou věc. Na noc, která se zvolna snášela za oknem. Koneckonců, nemusím se s ní vyspat. Stačí, když mě na druhým gauči nechá přespat. Líbil se mi ten pokojík, líbila se mi Markéta. Toužil jsem po společnosti někoho, kdo by mi pomohl vyvolat iluzi… čeho vlastně? Lásky? Bezpečí? Jistoty? Romantiky? Nevím. Je to jedno. Prostě jsem tam toužil zůstat a zapomenout na všechno. Být někým jiným.

„Nemáš hlad? Mám jenom konzervy od studené večeře. A knekebrot. Zapomněla jsem koupit chleba.“

Povečeřeli jsme. Uvařila čaj, sedli jsme si na gauč vedle sebe a povídali si. O nezávazných lémálech –o muzice, o filmech a podobně. Venku se udělala tma. Otevřeným oknem do pokoje vlál teplý, voňavý vzduch. V dálce mrkala světla města.

A pak slova začala blednout jako jitřní hvězda, až jsme zmlkli docela. Zvedl jsem ruku, objal ji a políbil. Nebránila se, ale taky mě nepovzbuzovala. Podle líbání poznáte, jestli vás holka chce, nebo jestli vám polibky jenom trpí. Markéta mi je trpěla. Až když jsme si lehli, přitiskla se ke mně a horkými rty mi přejížděla po tváři. Něco šeptala.

„Co říkáš?“

„… jen láska, jež má zadní vrátka, bojí se vlastních okovů…“

„To je básnička? Kdo to napsal?“

„Nezval.“

„Aha. Nezval.“ Nečetl jsem básně od gymplu: a i tam jenom povinně. Nic mi neříkaly a dodnes jsem na ně hluchý.

Dál jsme se líbali. Zkusil jsem jí lehoučce pohladit prsa. Přitiskla se ke mně silněji, tak jsem strčil ruku pod svetr.

„Budeš zklamaný,“ zašeptala.

„Ty nemůžeš?“

„Můžu…, tedy nemůžu, ale jinak, než myslíš.“

Nerozuměl jsem tomu. Že by chytila kapelníka? Vypadá na slušnou holku, ale takováhle věc je jako chřipka – nikdy netušíte, kdo vás může nakazit. Zmiňovala se o nějakým velkým zklamání… to by teda bylo zklamání jako hrom!

„Mně je o tom hloupé mluvit…,“ řekla tichounce.

Kapelník! Maličko jsem se poodtáhl. Vím, dá se přenášet jen bezprostředním pohlavním stykem – na řeči, že to jeden chytil na záchodovým prkýnku, nevěřím –a taky už asi musí být vyléčená a je teď v pohlavní karanténě. Přesto jsem měl hloupý pocit. Paralyzoval mě instinktivní reflex – z pohlavních nemocí mám hrůzu. Kluci z koleje vždycky měli ramenatý řeči: havaj, slabší rýma, stačí pár dávek penicilinu a za pár dnů jsi fit. Jenomže pak dva byli na mejdle, pořádalo se tam švédsko, Od jcdný buchty nakoupili, a… Měli jste vidět, jak to s nima zacvičilo! Kde zůstaly řeči, kde byly ramena… chápu, že racionálně vzato je to nemoc jako každá jiná: dokonce mám pocit, že mnohý choroby jsou nebezpeč nější, nepříjemnější i odpornější –jenomže tahle vyráží na takovým diskrétním místě a můžete k ní přijít jedním jediným způsobem. A právě to roc-í ten odpor. Asi je v nás stále zakódovaný křesťanský pojetí pohlavního styku jakožto dědičnýho hříchu: souložíme s chutí, ale v podvědomí je vztyčený ukazováček boží a plameny pekelné.

„Proč mlčíš?“

„Přemýšlím,“ odpověděl jsem po pravdě. V nejhorším se fakticky vyspím na druhým gauči.

„Můžeš se vyspat na druhém gaučijestli se ti už nechce jezdit domů. Kde vlastně bydlíš? Na koleji?“

„Jo,“ zahučel jsem. „Na Járově,“ lžu.

„Varovala jsem tě, že budeš zklamaný. Asi jsem hloupá, ale nemůžu jinak.“

Teď mi to připadalo ještě zamotanější. A pak mi všechno došlo. Málem jsem si nafackoval. Nevěřícně jsem se na ni podíval.

„Poslyš, že ty jsi ještě panna?“

Přikývla. V pokoji už bylo tma, do očí jsem jí neviděl.

„Já se z toho zbohním! Je to vůbec možný? Já myslel, že holky dneska přicházejí o panenství nejpozději v patnácti!“

„Všechny ne. Divil by ses. Také jsi přece myslel, že ta dívka, co jsi ji miloval, je panna. Ze na tebe čeká.“

„Myslel. Podle toho taky vidíš, jaký může být dospělý mužský idiot.“

„Nemusí,“ řekla potichu. „Nebylo to snad krásné?“

„Bylo by to krásný! Bylo by to krásný, kdyby to byla pravda. Takhle jseirrbyl za blbce, protože všecko bylo jinak.“

„Nejdůležitější snaď je, čemu člověk věří.“

„Prosím tě! Věřit můžeš čemukoli. Hlavní je objektivní skutečnost. To bys taky mohla věřit, že máme nejvyšší životní úroveň, a pak přijedeš někam ven a zblázníš se z toho! Taky můžeš věřit, že poctivá práce je řádně odměněná, a budeš do smrti žít z ruky do huby.“

„O tom jsme už mluvili.“

„Vím. Chtěl jsem jenom říct, že na nějakou víru moc nedám. Věřím jenom tomu, co si můžu ohmatat, zjistit, porovnat. Věřil jsem, že mě Ivana miluje a že je panna. To bylo naposledy, kdy jsem něčemu věřil. Měl jsem se poučit v dětství – Ježíšek je taky podvod. Všechno je podvod. Hlavně peníze. Máje jen ten, kdo podvádí.“

„Je mi tě líto. Chtěla bych ti nějak pomoct – ale nevím jak.“

„Mně pomoct? Ty? Těžko.“

Přitiskla se ke mně. Rozepnula mi košili a hladila mě na prsou. Chtěla mi pomoct – ale jinak, než jsem si ve svých finančních obsesích myslel. V podobných relacích vůbec neuvažovala. Ležela s klukem, kterýmu řekla, že je ještě panna, a že se teda milováni nebude konat: logicky se proto domnívá, že trpím. Když mi začala nehty lehoučce škrábat břicho a já se k jejímu měkkému, ženstvím vonícímu tělu přitiskl, zmizely obsese, Derato, Lájoš, řezník, Renata, hromádky marek a dolarů… všechny moje myšlenky se soustředily na jediný. Začal jsem trpět.

Líbali jsme se, svlékl jsem jí svetřík a ona mi stáhla košili. Tiskli jsme se k sobě, chvěla se a něco mi šeptala, ale nebylo jí rozumět, protože mě přitom kousala a jazykem lechtala v uchu.

Měl jsem na ni chuť. Když si s várna hezká holka lehne na gauč, napůl se nechá svlíknout a sama projevuje aktivitu, nemůže čekat, že budete ležet jako prkno a šeptat si: ne, nesmím, jest ještě pannou, ublížil bych jí. Stokrát může říkat, že máte být hodný a ctít její panenství – jednou si začala hrát s ohněm, nesmí být překvapená, jestliže se spálí.

Přitom jsem jí rozuměl. Je to hezký, být ve dvaceti hrdá na poctivost, ale špatně se vám spí. Zvlášť na koleji, kde se okolní pokoje jen třesou, jak do toho mládež buší, a kde se její kamarádky v podstatě o ničem jiným nebaví. Chtěla by taky, ale bojí se. Něco jí svazuje nohy.

Ale je mladá, zdravá ženská a má na to chuť. Říká si: aspoň trochu. Jen si s ním pohraju, ale nohy mu neroz-táhnu.

O milostné hře něco věděla. A začala sama. Ještě dlouho potom, co mi rozepnula džíny, mi na stejný místo ruku nepustila. Směl jsem jí jenom hladit prsa a líbat na břichu. Snad čekala, že budu za chvíli hotový a ona zachráněná /není to krása, takhle důsledná nedůslednost?/: řekne si, že sice by se byla bývala nechala svést, jenomže jsem zklamal. Moje vina.

Nepočítala s ním, že někdy vydržím moc dlouho, snad s tím mají něco společnýho nervy. Prostě ať dělala co dělala, pořád nic a její sebekontrola začínala prohrávat v souboji s tělem. Za chvíli jsme vedle sebe leželi nazí, svíjeli se v objetí, ale tolik pudu sebezáchovy měla, aby nohy držela křečovitě zkřížený. Trvalo to moc a moc hodin, myslím, že jsme z toho byli šílený oba, mě bolelo celý tělo a ona téměř plakala zoufalstvím, protože moje utrpení kladla za vinu sobě. Nakonec se stalo, co se stát muselo: podlehla. Nejspíš ji to bolelo, vykřikla, ale potom se už jenom svíjela a kousala do polštáře, aby nebylo slyšet, jak sténá…

Uklidnění jsme leželi vedle sebe, když mi v hlavě přestala bušit gigantická kovadlina a krev už nebouřila jako Niagara, dal jsem si cigaretu, Markéta mi položila hlavu na prsa a já zjistil, že jí tečou slzy.

„Proč pláčeš? Lituješ toho?“

„Ne. Brečím, protože to bylo krásné. Strašlivě krásné. Bojím se, že už nikdy to tak krásné nebude.“

„Poprvé je všechno krásný. Tak krásný, že si to člověk pamatuje celý život. Chtěl bych, aby tahle noc skončila tak hezky, že si ji uchováš v paměti. I kdyby se stalo cokoliv – abys na ni mohla vzpomínat jenom v dobrým.“

„To bude záležet na tobě,“ řekla potichu.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. Každá událost má svůj vlastní metr. Musíš ji brát podle toho, jaká byla ve chvíli, kdy k ní došlo. Jinak bys žádný krásný vzpomínky neměla – místo toho bys byla zavalená lavinou souvislostí. Já si myslím, že něco je krásný tím, že to je krásný. A šmytec – ať se stane později cokoli.“

„Růže je růže je růže…“

„Cože?“

„To je Gertruda Steinová.“

„Neznám.“

„Nevadí. V podstatě tvrdila totéž, co ty.“

„To jsem rád.“

Opět jsme chvíli mlčeli a vychutnávali tu chvíli.

„Cos myslel tím – ať už se stane cokoliv?“

„Nic. Přesněji řečeno – nic konkrétního.“ Lhal jsem: tlak v žaludku, provázející nepříjemný předtuchy, mě varoval – Markéta je krásná, milá, sympatická, je to první panna, kterou jsi měl, ale je to děvče pro tebe? V tyhle chvíli? Okřikl jsem se: copak si láska vybírá vhodnou chvíli? Přichází jako blesk z jasnýho nebe, v tom je její krása. Předtucha se však smála. Láska je prchavý pocit, tlak okolností je silnější. Uvidíme, jestli ti okolnosti umožní takový luxus, jakým je opravdová láska. Uvidíme, jestli budeš mít odvahu a nakonec i chuť se těm okolnostem vzepřít. Jen láska, jež má zadní vrátka, bojí se vlastních okovů…

„Něco jsi tím myslel,“ trvala na svém.

„Nic jsem nemyslel.“ Tohle mohlo pokračovat donekonečna. Přitiskl jsem se k ní: sevřela mě do horkých kleští stehen a zapomněli jsme na čas.

Milovat se donekonečna nejde ani o premiéře. Za oknem šírání vytahovalo roletu nového dne: leželi jsme vedle sebe uspokojení, malátní, bez vůle a síly. Bylo půl páté. Nejvyšší čas sebrat se a opustit kolej. Anebo si schrupnout a riskovat, že nás vzbudí uklízečka.

„Dal bych si kafe,“ zažíval jsem.

„Kafe nemáme.“

„Tak pivo.“

„Nesnáším kluky, co pijou pivo.“

„Máš dobrý vkus. Ale musíš brát v úvahu, že pivo je lacinější než víno… nebo koňak. A lidi s penězma nemáš ráda.“

„Nemám.“

Byla to debata nesmyslná jako chvíle, ve který jsme ji vedli. Vstal jsem a otevřel okno. Za obzorem se rudě probouzelo slunce. Vzduch voněl rosou a čerstvě posečenou trávou. Na stromech zpívali probuzení ptáci. Dolík, v němž leží Praha, byl zahalený jitřní mlhou, která se zvolna zvedala. Najednou mě napadlo, že bych chtěl zadržet čas, protože jsou chvíle, které se už nikdy nebudou opakovat. Chvíle docela obyčejné, a přece neopakovatelné, protože nepocházejí z regálů jednotkových obchodních domů, ve kterých se štěstí kupuje za peníze podle katalogu.

Za zády jsem cítil ten maličký pokoj se dvěma gauči, potaženými červenými rypsovými přehozy, s dvěma skříňkami na lůžkoviny, jednou společnou skříní ve zdi, dvěma poličkami a dlouhým umakartovým pracovním pultem se dvěma židlemi. Byl to obyčejný, prostý pokoj, a přece lidem, kteří jej obývají, stačí ke štěstí. Do očí mi vystřelil první sluneční paprsek, a když jsem je oslněné přimhouřil, mozkem mi projel blesk a já pochopil, že to všechno, co jsem doposud dělal, byl omyl, nesmysl, hloupost, slepá ulička. Že Markéta má pravdu: v penězích a majetku opravdu není smysl života, bohatství štěstí nepřináší. A hlavně – štěstí se nedá koupit.

Otočil jsem se. Seděla v koutě postele, zády opřená o zeď, kolena pod bradou, a prohlížela si mě.

Usmál jsem se. „Asi jsem se do tebe zamiloval. Já tyhle věci neumím říkat, víš? Nikdy mi nešly přes pusu…, ale najednou cítím, že… že doteď jsem vlastně jenom tápal a hledal. Věděl jsem, že hledám – ale nevěděl jsem co. Teď jsem to zjistil.“

V tý zvláštní průzračný atmosféře jarního rána, po noci, kdy se mi Markéta odevzdala /nebo jsem se jí zmocnil?/, jsem zapomněl na svý determinanty a limity a myslel, že je lze škrtnout jako neplatnou stránku a za čít psát nový odstavec života. Zatím jsem nevěděl, jak se zbavím Renaty, protože mě držela v hrsti, ale věděl jsem, že ještě dnes – protože už byl z pecnu novýho dne ukrojen první krajíc – zaplatím Deratu a zbavím se tak balvanu, který valím do kopce minulosti. Vyšplhám se na vrcholek, balvan opustím a pěšinkou mezi horami, lučinami a dolinami se vydám do novýho života. Života bez Lájoše, bez loupení, bez výčitek svědomí. Do života s Markétou. Peněz budu mít dost: ať si myslí co chce, peníze se vždycky hodí.

„Víš,“ řekl jsem, „já možná budu mít v dohledný době kvartýr. Jedna plus jedna. Skoro v centru…“

„Proč mi to říkáš?“

„Protože jsem myslel…“ Co si myslím? Že se ke mně nastěhuje?

„Že se k tobě nastěhuj u?“

„Ty bys nechtěla… myslím jako, až to budu mít.“

„Michale – studuješ vlastně?“

„Co blázníš? Přece jsem ti ukazoval index!“

„Index můžeš mít. Za peníze se dneska dá sehnat všechno.“

„Všechno ne,“ řekl jsem potichu. Nepochopila. Oba jsme hovořili o jiných věcech. A oba jsme vycházeli z rozdílných zkušeností.

„Tobě by vadilo mít v Praze byt?“

Pokrčila rameny.

„Já vím, jedna plus jedna nic není, ale časem se to dá vyměnit.“

„Ano.“

„Vidíš. Něco bych zřejmě musel doplatit… samotný-mu mi dva nebo tři plus jedna nedají, to je jasný. Já jsem rád, že mi nechali…“ Zarazil jsem se.

Usmála se. „Takže ty už ten byt máš?“

„No – zatím obsazený. Ale nebude dlouho.“

„Máš tam podnájemnici?“

„Nic nechápeš,“ řekl jsem naléhavě. „To je kvartýr po babičce. Jsou s ním nějaké právní komplikace.“

„Michale,“ zvedla hlavu a podívala se mi do očí, „jsi můj první kluk a já bych tě chtěla mít moc a moc ráda. Jsj milý a docela hodný… na mne. Ale já z tebe mám strach!“

Klekl jsem si a objal jí kolena. „Markéto, miláčku, já te miluju. Já… já ti jednou o sobě všechno řeknu. Ale ne teď. Teď potřebuju, abys mi věřila. A čekala na mé. Večer sem přijedu… a chtěl bych, abysme už potom byli pořád spolu. Já tě potřebuju.“

Když jsem odcházel, ve dveřích jsem se ještě naposledy otočil. Dívala se na mě a po tváři jí pomalu stékala veliká, třpytivá slza.

V bytě prázdno a nakouřeno. Doutníky nebo dýmka, těžký kouř, kterým nasáklo snad všechno, i fuchsie v květináči. Popelníky přetékaly, dřez plný nádobí a skleniček, v pračce hromady zmuchlaných vlhkých ručníků. Hnus. Hnusný, odporný hnus. Bylo mi na zvracení. Posadil jsem se do křesla a bezmocně zíral. Tohle je můj byt. Místo, kde jsem doma – kde jsem doufal, že bude můj domov. Moje soukromí. Vpadla mi do něj jedna ženská a udělala mi z něj doslova a do písmene bordel. Když se jí zachce, vyžene mě, aby si sem za marky zatáhla vilný starý dědky, kterým musí pouštět porno, aby se vzrušili, který potřebujou nejmíň dvě holky a pořádný divadlo, jinak se jim nepostaví.

Zvracel bych. I ze sebe. Markéta má pravdu. Je to rakovina. Co je mi platný krásný oblek, když pod ním páchnu. Sobě – a brzy možná i jiným. Litoval jsem se tak dlouho, až jsem z toho usnul. Spal jsem sotva půl hodiny: zpocenýho z těžký můry mě probudil telefon.

„Už jsi přišel?“ Renata.

„Dej mi pokoj.“ Měl jsem jí plný zuby. Už v tom nebyla nenávist – prostě mi byla lhostejná.

„Jestli chceš…“

„Co jestli chci?“

„Abych ti dala pokoj.“

Chvíli jsem mlčel. „No tak jo. Co potřebuješ?“

„Dovol? Jen jsem se tě chtěla zeptat, jestli už jsi doma.“

„Jsem, jak vidíš. Jestli jiný otázky nemáš, tak bych si zdřímnul. Vyspal jsem se mizerně. Lavičky na nádraží jsou tvrdý… a každou chvíli tě buděj esenbáci.“

„Tys nebyl na koleji?“

„Neměli volno.“

„To mě mrzí. Jsi ještě mladej kluk. Nějak to snad přežiješ. Zvlášť když tito pofoukám… a dám ti na to nějakou náplast.“

„S příplatkem,“ řekl jsem.

„Hm… ten příplatek radši ažzejtra. Dnes jsem nějaká utahaná. Už se těším večer do postýlky.“

Mluvila jako kurva – včetně intonace hlasu. Jak jinak měla mluvit? Je to rakovina. Fakticky. Nic necítíte, a najednou je pozdě, nádor vás pohltil celýho. Včetně hlasu a gest. Je marný bránit se. Vy o tom totiž nevíte. Jste jediný, kdo to ještě neví. Lékař přece pacientovi neprozradí, že má rakovinu, že je odsouzený k smrti…

„Tyhle příplatky si nech pro jiný. Já mluvím o pra-chách.“

„Ty teda umíš bejt hnusnej!“

„Uklidni se. Když po vás musím dělat uklízečku, chci za to zaplatit. Nevím, jestli jsi zaregistrovala ten bordel, co jste tu nechali, ale já…“

„Večer to uklidím! Nemusíš se starat.“

„Musím. Tohle je můj byt a já v něm musím žít. Jinej nemám. A v tomhle žít nechci. Takže potřebuju uklidit, chápeš?“

Neodpovídala. Nevím, jestli proto, že do kanceláře někdo vešel anebo že se urazila. Zažíval jsem. Musela to slyšet.

„Budeš odpoledne nebo večer doma?“ zeptala se rychle.

„Asi jo. Chci se vyspat. Na rozdíl od tebe jsem…“

„Odpusť si to,“ přerušila mě. „Já se vrátím normálně. Jestli nic nechceš…“

„Chci. Ale to od tebe nedostanu.“

„Jak to myslíš?“ zaječela, ale už jsem zavěsil. Bylo půl devátý. Měl jsem dvě možnosti: buď si lehnout a riskovat, že se probudím až odpoledne, nebo si vzít tabletku benzedrinu, co jsem dostal od Romana, když jsme se učili na zkoušky. Snad mě postaví na nohy: a nepodrazí mi je, až večer /navzdory tomu, co jsem napovídal Renatě/ přijedu k Markétě.

Vysypal jsem popelníky, nádobí naložil do vany, napustil na ně horkou vodu se saponátem, převléknul se. Peníze – kromě zbytku dluhu pro Derato a pěti tisíc pro všechny případy-jsem uložil do skrýše v koupelně. Odpoledne, potom, co zaplatím Deratu, a předtím, než se Renata vrátí, provedu poslední bilanci. Zlikviduju stránku dal a sečtu aktiva.

Hostinský naproti Deratu měl jako obvykle touhle dobou v lokále prázdno a nudil se.

„Nějak dlouho jsem vás tu neviděl,“ povídá stereotypně.

„Mám teď jiný starosti. S tamtou firmou jsem už skončil, takže sem moc nezabloudím,“ odpověděl jsem stejně stereotypně jako už tolikrát předtím.

„Chytrej člověk si s darebákama radši ani nezadává.“

Zdálo se, že má jen jediný konverzační téma. Teď by měl začít o tom, že v Deratu zažil už tři šéfy.

„Sem vám řikal, že za tu dobu, co tady čepuju, sem zažil už tři Šéfy, že jo?“

„Říkal. Taky jste povídal, že je všechny zašili.“

„No vjdíte,“ usmál se spokojeně, „a teďka vodvedli v železech i toho čtvrtýho!“

Zaskočilo mi. Začal jsem se dusit. Ohnul se přes pípu a dal mi herdu do zad. Když jsem opět popadl dech a otřel si uslzené oči, řekl: „Vás to nějak vzalo! Měl jste snad s nima nějaký šmě? Nebo to byl strejda?“

Zavrtěl jsem hlavou. Stále ještě jsem nebyl schopen slova.

„Tak co si to berete k srdci. To je snad jejich problém, ne? Ledaže by vám nabídli tu židli po něm. To bysem, pane, váhal! 7b bysem teda takticky váhal, i kdyby za to bylo deset tisíc!“

„A… a zavřeli jenom jeho?“

„Co já vim…“ pokrčil rameny. „Já jenom vídával, jak se tam vozí jednováleem, a pak sem viděl, jak ho dva chlapi v kožeňákách vedou do auťáku. Voptejte se támhle Lojzy,“ ukázal ke dveřím.

Mužíka v utahaným sáčku a vyboulených kalhotách jsem znal. Délal něco v kanceláři, ale myslím, že sám by nedokázal definovat, jak se jeho „funkce“ vlastně nazývá. Taková holka pro všechno. Prostě Lojzík.

„Co si dáte?“ Nejlíp člověka nalákáte k povídání, když mu vrazíte něco do hlavy. Panáka, pivo a tak. Řekne, co ví. Má pocit vděčnosti a chce se revansovat. Kdybyste mu zkusili dát bůra, vymete s vámi podlahu. Člověk je zvláštní tvor.

„Ruma?“ řekl Lojzík. Má zvláštní zlozvyk: odpovídá otázkou. Jako kdyby si nebyl jistý sám sebou.

„Ruma,“ rozhodl jsem za něho.

Hodil ho do sebe, olízl si rty a zavčsil na mě prosebný oči. Připomínal Lájoše.

Kývl jsem na hostinskýho. Nalil mu podruhy. Novýho ťrťana si už šetřil. Nejdřív ho ovoněl, popotáhl nosem, pak si rumem svlažil rty a zase sklenku postavil na pult. Zálibně se na ni díval. Byl to takový tichý, roztomilý alkoholik.

„Tak jsem slyšel, Lojzíku,“ povídám, protože mu tak říká každý, snad by na svý příjmení ani neslyšel, „tak jsem slyšel, že pana šéfa postihla nehoda.“

„No jo. To už je osud. Kdo do tý jeho kanceláře sedne, ten skončí na Ruzyni. Nejspíš tam straší nebo co.“

„A co jako… co měl províst?“

„Co by prováděl?“ upřel na mě překvapený oči. Měl je vlhký a kalný. „Přece krad. To dá rozum!“

„Prosím vás, co se v Deratu dá krást? Žrádlo krysám?“

„Krást se dá všude,“ vmísil se hostinský.

„Hovno žrádlo,“ řekl Lojzík. „Prachy. Měli maňasa jako prase.“

„Jako každej, co tam byl před ním,“ řekl zase hostinský. „Já bych tam nešel ani za zlatý prase. Mně to stačí tady,“ dodal v záchvatu upřímnosti.

„Rozkrádačka?“ zeptal jsem se Lojzíka. Přikývnul. Nepostřehnutelně mrštným pohybem zápěstí do sebe zvrhl rum a odchrchlal si. Hostinský mu nalil třetího.

„Ono to jde dlouho, z jedny ruky do druhý, z kapsy do kapsy, z firmy do banky a z banky do spořitelny a na konto a zase nazpátek do firmy… jenomže!“ Zvedl výstražně prst a vážně se na mě podíval. „Jenomže dneska jsou počítače a ty přijdou na všechno. Proti nim je i pan doktor krátkej.“

„Jakej doktor?“ Ucítil jsem známý šimrání kolem žaludku, signalizující blížící se pohromu.

„No přece Low. Podnikovej právník. Takovej vychcá-nek. A moc velkej chytrolín. Musel jste ho znát!“

„Jo. Toho jsem teda znal,“ řekl jsem trpce. „Moc dobře jsem ho znal!“

„Tak vidíte. Vychcánek, že jo? Ten to zpunktoval. Byl tak chytrej, že nakonec přečůral sám sebe.“

„Jeho taky zavřeli?“

„No jasně. Předsedu –tedy jako šéfa-doktora a ekonoma. Ten to měl pod palcem. Jako provádění, že jo. Přes sto padesát tisíc to dělá – zatím, ale říká se.“ naklonil k nám hlavu, vyvalil oči a ztišil hlas, „že toho je za čtvrt miliónu!“

„Čtvrt miliónu, to si dám říct,“ povídá zálibně hostin ský. „Je to taková pěkná, kulatá sumička a hezky to zní. Čtvrt miliónu…,“ válel ty slova po jazyku jako víno. „Vono ne že by se za to dneska dalo něco moc extra pořídit…, zvlášť když nato byli tři, ale sumička je to pěkná a rozkrádačka nad sto tisíc… a k tomu organizovaná skupina a vedoucí pracovníci… jo, to vodhaduju na deset roků. Každýmu.“

Sto padesát tisíc – zatím… Pane bože. Proto ten spěch, proto taková tajnosnubnost, se kterou jsem svůj údajný dluh vracel: nic oficiálního, jenom mi pan doktor podepsal stvrzenku, že jsem na konto dluhu uhradil tolik a tolik… Potil jsem se rozčilením, vzteky a strachem. Protože ty tři šejdíři budou muset při vyšetřování říct, kde vzali sto třicet tisíc, kterýma se při bankovních převodech pokoušeli defraudaci zatušovat. Pravda, mohlo se jednat o jiných sto padesát tisíc, může jít opravdu o čtvrt miliónu a já jim strčil část, kterou se jim už podařilo účtárensky rozptýlit, ale to bych musel mít moc velký štěstí. A já jsem smolař.

„Nějak vás to sebralo,“ konstatoval hostinský. Už podruhy. Pokusil jsem se ovládnout.

„To nic. Dlužili mi nějaký prachy.“

„Tak na to zapomeňte,“ poradil mi Lojzík. „Ledaže byste se přidal k žalobě. Jako civilní strana ovšem,“ dodal znalecky. Zavrtěl jsem hlavou.

„Co si na nich vemu. Připadal bych si jako hyena.“

„Jo. Takovej je život. Pro dobrotu na žebrotu,“ pravil hostinský filozoficky. Nevím, koho tím myslel. „Dáte si ještě něco?“

„Ne.“ Zaplatil jsem. Díky zásahu kriminálky mi v kapse zůstalo dvacet tisíc poslední „splátky“. Ze sto padesáti tisíc. K tomu třicet tisíc na Renatinu garsonku, deset tisíc mi zkonfiskovali veksláci. Celková ztráta dělala sto sedmdesát tisíc. Samou hrůzou mi na čele vy-Stoupil ledový pot a ruce se mi roztřásly.

„Člověče, vám fakticky není dobře,“ řekl hostinský. „Dejte si raci ještě jednoho panáka.“

Zavrtěl jsem hlavou. Nepotřeboval jsem panáka. Potřeboval jsem procházku. Potřeboval jsem si provětrat hlavu. Potřeboval jsem se soustředit a uklidnit. Jenže ten běsnící, chaotický motor, kterej mi v mozku ječel jako zubní vrtačka a rval mi myšlenky na cáry nevyslovených slov, mě nenechal ani na vteřinu v klidu. Hnal mě ven. Motal jsem se po chodníku, lidi, do kterých jsem vrážel, se za mnou ohlíželi. Nemohl jsem se zastavit, nemohl jsem si vzpomenout, co chci, co bych měl, co musím udělat. V parku jsem uviděl lavičku. Roztřesenými prsty jsem v kapse hledal cigarety: místo nich jsem objevil krabičku s poslední tabletou benzedrinu. Nasucho jsem ji polknul. Za několik minut, které mi připadaly jako nekonečná pouť očistcem, se mi hlava začala vyjasňovat. Mžitky před očima zmizely, tlak klesl, hučení v uších utichlo. Uvolnil jsem se. Tupě jsem zíral před sebe a znovu rekapituloval, co jsem se právě dozvěděl. Moc toho není: lízli je, naletěl jsem, hrozí nebezpečí, že se kriminálka doví o my.h splátkách, a v tu ránu jsem jejich člověk, protože policajti nejsou ochotný věřit báchorce o dědictví po žijících rodičích.

Jenže!… Klid, kamaráde, říkal jsem si, klid.Zatím za tebou nebyli. Doktor stvrzenky o „splátce na dluh“ určitě neschovával – jsou usvědčující materiál proti nim. Kdyby esenbákům prozradil, že jsem jim solil, musel by současně prozradit, čím mě drželi v šachu. A hned by z toho bylo navíc vydírání a zatajování trestnýho činu nebo co. Ne. Lów je právník a ví, že k žalobě jsou zapotřebí důkazy. Čím míň jich je, tím pro obžalovanýho líp. Může mi hrozit jediný: že se při vyšetřování někdo podřekne. Pak za mnou můžou přijít – ale já všechno popřu. „No dovolte, pánové, kde by vzal chudé j študent sto třicet tisíc?!“ Výpověď proti výpovědi. Žádný důkazy – a esenbáci by navíc museli dokázat, že jsem peníze získal nepoctivým způsobem!

Nemá cenu dělat si hlavu. Přes tenhle most se pustím, až k němu dojdu. Jenže já ho nepřejdu. Zůstanu stát.

Budu prostě mlčet. Když to vydržím, nikdo mi nic nedokáže. Leda… leda Renata nebo Lájoš.

Renata ví jen něco. A v tom je namočená taky. A víc. Zbytek pouze tuší. Lájoš ví všechno. Skoro všechno. Kdyby ho dostali, mluvil by.

Vyskočil jsem a zase se posadil. Lájoš… Jestliže mě v Deratu přitiskli ke zdi, museli mít jistotu, že jsem v tom JZD nebyl. Protože kdybych tam tenkrát byl, tak… tak bych věděl, že se s nutriema nic nestalo! Celá finta stála na tom, vyčíhnout si moment, kdy za mě půjde hákovat moje černá duše. A pak sklapnout past!

Složil jsem hlavu do dlaní a zavřel oči. Někdy má člověk pocit, že se na něj zřítila nebeská klenba. Cítil jsem se jako mravenec, kterýho přišlápnul slon. Bylo toho na mě prostě moc. Před očima mi defiloval celej život. Mateřská školka, kde jsme si s Láďou Kudlem hráli na námořníky a na kosmonauty a já chtěl být velitelem. Škola. Pionýr. Gympl. První lásky. Takový klidný, nevzrušující, průměrný život. Jako statisíce jiných. Ničím jsem se nelišil od ostatních. Proto jsem byl nespokojený. Asi jsem podvědomě cejtil, že jsem jenom průměr, že nemám schopnosti pro opravdu velkou kariéru. Snad bych i takový zůstal: snad bych i dostudoval a dál žil průměrným životem, kdybych nepotkal Danyho, kdybych nepoznal, jak snadno se dá přijít k penězům, kdybych nebydlel u babičky a kdyby babička neumřela, kdybych se neseznámil s Renatou… kdyby se nevytvořil celý ten řetěz příčinných souvislostí.

Otevřel jsem oči a zvednul hlavu.

Proti mně stály dvě holčičky se švihadlem a zvědavě mě pozorovaly. Zahihňaly se a utekly. A pořád se ohlížely.

Vstal jsem. Osud mě zahnal do kouta. Nezbývalo než si natáhnout boxerský rukavice a vyrazit, protože gong už zazněl.

Lájoš nebyl doma. Na dvoře štěkal nový pes, vypadal jako mladší bratr podvraťáka, kterýho sežrali na česneku. Po chvíli z okna vykoukla Deziderová, něco nesrozumitelně zařvala, snad na psa, a šla k brance.

„Pán inžinýr! To je návštěva!“

„Je Lájoš doma?“

„Není. On vás shání. Přej je to něco moc důležitýho. Máte na něj počkat.“

„Nemám čas.“

„Kávu bysem vám uvařila…“

Rozpačitě postávala a utírala si suchý ruce do zástěry. Pokoušela se mě dál přemlouvat, abych počkal. „Nejde to,“ řekl jsem znova. „Až se Lájoš vrátí, ať mi hned zavolá.“

V očích měla podezření. „Pán inžinýr…, nezavřou ho?“

„To já nevím. Už jsem vám vysvětloval, že to závisí výhradně na něm. A na vás.“

Neměl jsem to říkat. Přihrál jsem jí na smeč. „Hej,“ přikývla. „Chtěla sem se zeptat – říkal ste o těch kobercích… a o sporáku.“

Měl jsem chuť říct jí taky o sto třiceti tisících, co mi její manžel dluží, ale bylo by to moc složitý vysvětlování a pochybuju, že by mi věřila. Nikde není psáno, že i Lájoš tuší, o jakou sázku se v tyhle partii hrálo. Nejspíš věděli, že za mě načerno maká, skřípli ho, trochu mu pohrozili, snad mu strčili pár stovek, aby mi řekl, co říct měl…, nevím, možný je všechno. Na jejich místě bych ho jenom vystrašil. Cetníkama a kriminálem. A doporučil mu, aby se přede mnou o tý záležitosti nikdy nezmiňoval. Bylo to něco jako vzájemný krytí. Každýho z nás vydírali malérem toho druhýho – a my šli do kolen, protože jsme neměli čistý svědomí a báli se, že by mohly prasknout i jiný věci.

Plán dr. Lowa fungoval dál. Hra, kterou rozjeli, zro dila kombinace, o kterých nikdo z nich nemá ponětí, a nás dva spojila jako osudová volba. Jeden druhýho držíme v šachu. Je v mým zájmu vycházet s ním a s jeho ženou dobře. Sáhnul jsem do kapsy a odpočítal deset tisíc.

Je to něco jako pojistka, chlácholil jsem se cestou z Rokytky. Deset tisíc (vlastně dohromady už třicet) za osobní bezpečnost není tak závratná suma. Snad se s ní i Lájoš spokojí, je to naštěstí blbej cikánskej analfabet, takže nedokáže odhadnout, kolik jsme vlastně nakradli. Sám bych s tím měl problémy. Strčím mu ještě nějakou korunu a řeknu, že se o nás začali zajímat četníci a že bude nejlepší, když se načas přestaneme stýkat. Mezitím si dám inzerát a vyměním kvartýr. V tomhle městě mě už nikdy nenajde a budu mít pokoj.

Spokojeně jsem si v taxíku zapálil cigaretu a pozoroval ubíhající ulice. Byly plný odněkud a někam věčně spěchajících lidí. Kolik asi ve svých hlavách nosí tajemství? Na co v tom shonu myslí? Na lásku? Na děti? Na milenky? Na kariéru? Na práci? Na dovolenou? Ať je to cokoliv, za vším vykukujou peníze. V tom mám pravdu já, a ne Markéta. Taky to jednou pochopí. Ale budu se snažit, aby na ně myslet nemusela. Bude to nejdražší dar, jaký jí dám – jeho pravou hodnotu přitom nikdy nepozná. Dovolím jí žít ve světě iluzí a věřit, že je skutečný.

Vystoupil jsem kousek od domu, u křižovatky: zaběhnu si do samoobsluhy pro něco k jídlu. Roman sice tvrdil, že po benzedrinu člověk nepotřebuje nejmíň den jíst, ale mně v žaludku kručelo, jako když se probouzí sopka.

Otočím se a vtom zahlídnu, jak do žuku zaparkova-nýho před naším barákem nastupujou dva cikáni v montérkách. Jeden mladý, druhý starý, zavalitý, kudrnatý… Ferko a Lájoš. Motor s chrčením startéru naskočil a žuk se s poškubáváním rozjel.

Od nohou mi stoupal chlad. S vypětím všech sil jsem se pohnul. Připadalo mi, jako bych se prodíral hustou vatou, jako kdyby se mi nohy změnily ve dva hadrový pytle vycpaný drtinama. Srdce se zběsili rozbušilo, před očima se opět roztančily ohnivý kruhy, vystřelující do všech stran fialový a oslnivě bílý blesky. Musel jsem se zastavit a opřít se o zeď. Za chvíli se běsnění v hlavě uklidnilo a cítil jsem, že opět stojím na pevný zemi.

Třeba je to jenom náhoda, třeba mě jenom hledali, namlouval jsem si. Lájoška přece říkala, že mě shání. Chtěla, abych na něj počkal… Ne. Ne! Tak to není. Tak to nemůže být! Člověk je věčný optimista: i když všechno prohrál, dokáže věřit, že není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř, pořád si lže do kapsy, že možná je všechno úplně jinak. Opakoval jsem si to až do chvíle, kdy jsem odemknul: zámek byl na dva západy, jako vždycky, když odcházím z domova…

Stál jsem na prahu s rukama bezmocně svěšenýma. Po tvářích mi stékaly slzy. Všechno zmizelo. Věž, televize, video, kazety. V ledničce jen sáček mlíka. Bar v příborníku zíval prázdnotou. Zmizely všechny skleničky a porcelánový servis, který si Renata minulý týden přikoupila. Mrazničku ukradli i s obsahem. Zůstaly mi jen koberce a nábytek. Nahlíd jsem do šatníku. Prázdný ramínka, prázdný zásuvky a regály, kde bývalo prádlo, košile, svetry. Ani kapesníky nám nenechali. Sebrali všechno, bo se dalo odnýst a co se vešlo do žuka.

Všechno? %.

Nedokázal jsem se pohnout, mimovolně jsem se posadil, abych oddálil tu chvíli pravdy, okamžik, kdy se přesvědčím, jestli mě postihla skutečně nenapravitelná katastrofa. Protože tohle všechno se dá nahradit. Pokud budu mít peníze…

Ztěžka jsem se zvednul a šel do koupelny.

Zavřel jsem oči. Roztřás jsem se jako ratlík.

V podlaze se na mě jako úsměv smrtky šklebila prázdná, vyloupená skrýš.

Naletěl jsem. Myslel jsem si, kdoví jak nejsem chy-trej. Stačilo, aby Lájoš hrál analfabeta a já uvěřil, že je pitomec ve všem. Jenže Lájoš není naivní pitomec. A pochybuju, že vůbec někdy kradl slepice a prasata. Otvírat cizí zámky se samozřejmě nenaučil za dopoledne. Měl jsem pravdu, když mi to připadalo podezřelý. Tomu se člověk učí dlouho, možná celý léta. Nechal se šidit a trpělivě čekal. Zřejmě nějaký čas trvalo, než s Ferkem pochopili fintu, díky který jsme mohli některý lidi vykrádat zcela beztrestně: pokud ji neprokoukli, objevili ji sami, nezávisle na mně, a okamžitě ji využili. Jak přišli na skrýš v koupelně, nevím, v každým případě jsou valuty a zlato pryč a musím se s tím smířit. Nikdý není tak zle, aby nemohlo být hůř. Rozložil jsem na stole peníze a spočítal, kolik mi zbylo. Patnáct tisíc. A ve sklepě…

Vyskočil jsem, dveře nechal dokořán a hnal do sklepa. Mříž u vchodu byla neporušená, zámek u mý kóje taky. Ani vševědoucí Ferko nemůže vědět, kde mám sklep. Videa a televizor spočívaly netknuté v krabicích, zavalených hromadou starých krámů. Nechal jsem je odpočívat a vrátil se do bytu. Takže to máme: patnáct tisíc na hotovosti, dvě videa bratru po pětadvaceti (na jedno mám zákazníka, Luboše, za dvacet sedm a půl), televize taky pětadvacet. Držel jsem se při zdi. Je to jistější. I takhle to dělá devadesát kolíků. Žádnej zázrak, ale znám lidi, co v životě tolik peněz najednou ani neviděli. Markéta sice nebude tak bohatá, jak bych si přál, ale na studentku to ujde. Devadesát tisíc je dobrá investice do začátku. Z Lubana k tomu vyrazím dalších padesát papírů a všechno pak vrhnu do vekslu. Udělám jeden velkej zátah, rozprodám valuty, ovšem už ne Dlas-kovi nebo Vachtlovi, musím najít jiný kořeny, vyberu je…

Zarazil jsem se jako auto při nárazu na kamennou zeď. Jak je vykradu? Když neumím otvírat zámky? Kdepak, tohle vyžaduje jinej trik. Na Luboše se vykašlu, videa i televizi prodám sám a potom těm lidem oznámím, že koupili kradený zboží, a že jestli nechtěj spadnout do maléru, musí navalit dvacet tisíc… Zavrtěl jsem hlavou. Dvacet tisíc mi nikdo nedá, radši mě práskne a nechá si mašinu zabavit. Nic horšího mu totiž nehrozí. Ne. Jinak. Musím…

Zazvonil telefon. Chvíli jsem se na něj bázlivě díval. Zvonil neodbytně, jako kdyby ten, kdo vytočil mý číslo, bezpečně věděl, že jsem doma. Ve všech kostech jsem cítil, že zpráva, kterou uslyším, nebude příjemná. Nakonec jsem sluchátko zvednul.

„Ano,“ řekl jsem opatrně, přesně jako Luban, když jsem mu volal poprvé.

„Bozkávám, šéfíku.“ Ferko. Pochopitelně. Ani se nemusel představovat. „Tak jakpak se nám dejchá, šéfíku?“

Neodpověděl jsem a zavěsil. Za třicet vteřin zvonil znovu. Nemělo smysl tvářit se, že neexistuju. Z vlastní praxe vím, že některý lidi – zvlášť když jim jde o hodně – dokážou být neodbytný. A pohromu můžete oddálit, ale nikdy jí neutečete.

„Co chceš, ty šmejde,“ zeptal jsem se unaveně.

„Hádej třikrát,“ zasmál se.

„Ukradli jste mi všecko, co se dalo, tak mi laskavě polib prdel a zapomeň, že existuju.“

„To by se ti hodilo, co, šéfíku? Jenomže máš smůlu.“

„To je taky jediný, co mi zbylo. Přede dvěma hodina-ma jsem dal Láj osově starý posledních deset tisíc.“

Rozchechtal se. „Ty kokote, já myslel“že mě raní! Tetka je fakt bezvadná… ta tě dostala, co? Boha, to fakt nemá chybu!“

„Koukej, já morgoše nesnáším vůbec a tebe bych nesnes, ani kdyby ses omylem umyl. Tak to vysyp, ať tě mám z krku.“

„Máš kliku, že nejsem urážlivej,“ zasyčel a znělo to hodně uraženě. „Ale za takovýhle řeči se ti může stát, že tě najdou někde s kudlou v krku.“

„Dej si bacha, aby něco takovýho nepotkalo spíš tebe!“

Opět se zasmál. „Na to seš moc velkej posera, šéfíku. Ty leda tak někoho voholit. Seš prostě jenom zloděj, šéfíku, víš?“

Mlčel jsem. Na některý věci se nedalo odpovídat: ostatně, podobná debata mezi náma dvěma mi připadala absurdní.

„Seš zloděj a teďka padla kosa na kámen, nebo jak to vy Čechúni říkáte. Teď budeš cvakat. Vím bezpečně, že ti zůstaly ještě dvě videa a jedna barevka. Sony Třinitron. Vodhaduju ji minimálně na dvacet papírů. A ty dvě videa dokupy na padesát.“

Mlčel jsem. Po zádech mi stékal pot.

„Tipnul sem to správně, ne? Aby ses neplet: měl sem přehled o každý kazetě, o každým magici, kterej sis vod-nes a ulil. Myslels, že Lájošoj strčíš ruskou barevku a pár tisícovek? Jo, chujíčku, takovýhohle betla můžeš hrát s várna bílejma, ale s náma ne!“

„Co po mně chceš? zachraptěl jsem.

„Sedumdesát papírů. Pozejtří. Sežeň si je kde chceš.“

„Zešílel jsi,“ řekl jsem ztěžka. „Kašlu na tebe, šmejde. Sebrali jste mi všecko, co jsem měl. Nezůstala mi ani vindra. Ty videa jsem už dávno střelil a…“

„Hele, šéfíčku, já se s tebou nebudu hádat. Pozejtří sedumdesát papírů, nebo…!“

„Práskneš mě poldům? Moc se těším, jak se na pen-drekárně sejdeme.“

„Ne. Já nebomzuju. Já tě prásknu těm pánům, cos je vybral. Dlask, Vachtl, Luban. Voni si to s tebou vyříděj sami. Aspoň jeden tě sejme… myslím, že víš kterej!“

Věděl jsem to. A taky jsem věděl, že tohle je konec. Definitivní, úplný konec. I když… Něco mě napadlo.

„Zkus to,“ povídám, „a můžeš svýmu báčovi rovnou objednat funus. Jestli myslíš, že ho budu krejt, tak ses musel zbláznit.“

„Chujíčku,“ řekl téměř něžně, „ty seš fakticky hlou-pej Cehún. Rómové cjrzej spolu, víš? Zkus se Lájoše dotknout… A máš na krku všechny cikány v Praze. Jsou lidi, který si to na rozdíl vod tebe uvědomujou. Tak se měj, chujíčku. Pozejtří sedumdesát papírů. Pak se dohodneme na dalším. Lájoš říkal, že by rád důchod… Bozkávám, pánko inžinýr!“

Zavěsil, ale jeho výhružný smích mi dál zněl v uších. Seděl jsem na židli a tupě se díval do zdi. Před očima mi zase jako na plátně běžel život: léta, měsíce, týdny a dny. Sny a touhy. Zmařený naděje. Falešný bohové, kierým jsem se klaněl. A nad tím vším se jako duha klenula moje naivita. Myslel jsem, že všechny převezu. Že jsem chytřejší. Že se peníze válej na ulici a stačí je sbírat… Proti opravdovejm grázlům jsem amatér. A amatéři nemají v tomhle oboru naději. Jsou něco jako kav-ky. Měl jsem zůstat tam, kam patřím: mezi průměrnýma, obyčejnýma lidičkama, kterým nezbejvá nežli bejt poctivý.

Ve dveřích zarachotil klíč. Mechanicky, bez vůle jsem se otočil. Na prahu stála Renata, bledá jako křída, otvírala ústa, snad něco říkala, ale já nic neslyšel, znovu jsem se propadl do vaty, ohluchl jsem, celý tělo mi změklo, jenom mozek se točil v šílených otáčkách, všechno se v něm mlelo, ze všech stran na mě útočily a v dunivých salvách explodovaly slova, výzvy, vzpomínky nedávající žádný smysl, a přece naléhavé, tak neodbytné, že jsem z posledních sil zvedl ruce a přitiskl si je k hlavě. Za vyl jsem. Vatový moře, na jehož dně jsem spočíval, začalo klesat, svět kolem mě se vracel do původní podoby, chaos v hlavě se uklidňoval. Opěl jsem začínal vnímat.

„…aspoň něco řekni!“

Stála nade mnou, třásla se, po tvářích jí tekly slzy. Na podlaze se válela její kabelka. Unavené sem se na ni podíval.

„Co chceš slyšet?“

„Kams dal moje věci?“

„Vykradli nás.“

„Už zase?!“

Pokrčil jsem rameny. „Už zase. Já za to nemůžu. Přišel jsem domů asi před hodinou a… všecko bylo pryč.“

„Volal jsi esenbáky?“

„Šílíš? Co bych jim asi řek?“

„To je fakt,“ zamumlala.

„Mělas taky něco skovanýho?“

„Schovanýho! Měla jsem tu všechno!“

Usmál jsem se. Byl to spíš jenom takový pokus o úsměv. „Tak jsme na tom jednou fifty-fjíty. I když to je náhoda – šli po mně…“

„Ty víš, kdo to udělal?“

„I kdybych věděl – co nám to je platný?“

„Oni na tebe něco…“

„Jo. Něco na mě vědí.“

Opět jsme mlčeli a dívali se na sebe. Nevyslovená myšlenka visela ve vzduchu: Já ti to říkala…

„Škoda že jsi mě neposlech,“ řekla Renata. „Prosila jsem tě, ať toho necháš.“

„To by mi nepomohlo. Jednak už bylo pozdě, a jednak… netušíš prostě některý souvislosti. Ty svině mě vmanévrovaly do takový situace, že… Já blbec myslel, že držím trumfy, a zatím se ukázalo, že celá hra je falešná a že jsem plonkovej!“

Nervózně jsem začal pochodovat po pokoji. Jsem na dně, ale nikde není řečeno, že se nemůžu zase vzchopit.

„Co chceš dělat?“

„Začít znova.“ Tahle myšlenka mě začala pronásledovat od prvního okamžiku, kdy jsem se částečně vzpamatoval. Kdy jsem začal být schopný uvažovat. Ne myslet, uvažovat.

„Jak?“ Podíval jsem se na ni. A přiznal jsem si, co jsem v sobě tak dlouho potlačoval. Nemohu bez Renaty být. Ivanka, Markéta… to byly jen úniky, sny a touhy, hry na lásku. Luxusní hračky: protože láska je hra, a v mý situaci sakramentsky drahá. Člověk si ji může dopřát jen občas. Jen jako takovoa libovost. Zpestření chuti. Renata je žena, se kterou jsem spojený, svázaný mocněji nežli zápisem v občance. Neříkám jí, že jimilu-ju, ale potřebuju ji.

Renata je totiž moje záchrana. Protože i když jsem přišel o všechno, nepřišel jsem o ni, o její výrobní nástroj. Pánové se budou muset obejít nějaký čas bez videa a bez muziky: ačkoliv na magneťák mi pár korun zbylo.

Nahlas jsem to samozřejmě neřekl. Jen jsem pokrčil rameny a uhnul pohledem. „Stejně jako doteď-jenomže už nesmíme jet každej po svý lajně, ale budeme se muset dát dokupy.“ To znamená, domýšlel jsem v duchu, mařeny od ní a od její kamarádky okamžitě začít točit, neschovávat nic doma, najmout si v bance bezpečnostní schránku, video a televizi, až na ně zase vyděláme, schovávat do sklepa, a…

Renata si povzdechla a přerušila moje vnitřní úvahy. „Chceš tím říct, že já bych… že by to pokračovalo a ty si z toho uděláš živnost? A co kdyby tě ti tví kamarádíčkové zase za měsíc vykradli?“

„Nevykradou. Mám to promyšlený.“ Vysvětlil jsem jí svou ideu. „Vyměníme byt. Přestěhujeme se a nikdy nás nenajdou. Praha je obrovská.“

„Ani Praha není tak velká, abys nenašel, koho potřebuješ – stačí se zeptat na správným místě.“

Mlčel jsem. Měla pravdu. Jenže proč na všechno říkala „ne“?! Copak nechápe, že nemůžeme jen takhle sedět a naříkat?

„Nějak to provedeme. Věř mi!“ řekl jsem naléhavě.

„Prováděj si co chceš. Mně to je jedno.“

„Tohle ti přece nemůže bejt jedno. Jedeme v tom spolu.“

„Ne. Jedeš v tom sám. Já končím.“

Nechápavě jsem na ni vytřeštil oči. „Renato! Tohle mi přece nemůžeš udělat! Já tě potřebuju. Chápeš? Potřebuju tě!“

„Potřebuješ moje peníze. Nelži aspoň sám sobě, když jsi lhal celou dobu mně.“

Ona mi dává kopačky… splnilo se, po čem jsem celou dobu toužil: jenomže jako vždycky, přišlo to v nepravou chvíli. Celou dobu jsem ji měl na krku, vlítnul jsem kvůli ní do průserů, přišel o všechno – a ona mi teď, právě y tomhle okamžiku, docela klidně řekne, že na mě kašle! Přišlo mi to k smíchu. Řekla, že jsem blázen a že se chovám jako blázen. Bylo mi to ještě směšnější. Svíjel jsem se v křeči a nemohl zarazit ten hysterický smích.

„Přestaň!“ vykřikla.

Uklidnil jsem se. Najednou bylo v tom poloprázdným pokoji ticho. Dívali jsme se na sebe a oba jsme nejspíš měli stejný pocit: co to s náma provedli? Tohle přece nejsme my!

„Já tě fakticky kdysi měla ráda,“ řekla tiše. „Kdybys mě nepodved…“

„Kdo tě podved,“ namítl jsem chabě. „To říkáš ty mně?“

„Miloval jsi jinou. Mě jsi měl jenom do postele.“

„Tohle jsme si už jednou vysvětlili. Nic jsem s ní neměl.“

„To nemůžeš pochopit. Protože jsi mužský.“

„Dokážu pochopit jiný vě.ci. Takový, který zase nedokážeš pochopit ty. A dokážu zapomínat. Na všechno.“

Ano. Dokážu zapomínat. Rychle a na všechno. I na sen jménem Markéta. Dnes večer na mě bude čekat: na svýho prvního kluka.

„Má to aspoň jednu výhodu,“ řekla Renata trpce. „Nepotřebuju se balit a tahat s kufrem.“

„Kam chceš jít? Říkala jsi přece, že nemáš kam jít –vzpomeň si.“

„Nebuď sentimentální. Co bylo, bylo.“

„Říkalas, že se začas vezmeme…“

„Situace se změnila.“

„Protože už nemám peníze? Ale ty přece můžeme zase mít!“

„Na tobě je krásný, že všemu věříš. Jenomže někdy to je taky dost nebezpečný.“

„Nemůžeš přece teďka odejít! Já uznávám, že jsem momentálně ve srabu, a když mi nepomůžeš, nevím, co uďělám, abych se zase postavil na nohy…, můžu do něčeho vlítnout a pojedeš v tom taky!“

Zasmála se. „Chceš vydírat? Ty chudáčku…“

„Drž hubu! Nezačínej s tím zase.“ Dnes jsem neměl video a ani náladu na nějaký orgie. „Pamatuj si, že vím dost.“

„Nevíš nic. Nevíš vůbec nic – protože jsi vždycky věřil všemu, co ti kdo nakecal. Koukej – myslím, že jsme si kvit. Svoje jsi ode mě dostal, nemáme si co vyčítat.“

Vstala, pověsila si na rameno kabelku.

„Všemu jsem nevěřil.“

„Ne?“

„Ne. Třeba jak jsi tvrdila, že jseš v jináči.“

Rozesmála se. „Ale věřils! Věřil…, jinak bys mě vyhodil. Měl jsi strach z maléru, to bylo celý.“

„Takže jsi nebyla…“

„Hádej. Můžeš třikrát.“ A když jsem otvíral ústa, dodala: „Koneckonců, spal jsi se mnou. Takže jsem mohla bejt. A mohlo to bejt tvoje.“

„Jenomže to taky mohlo bejt nějakýho skopčáka.“

„Hodně tě to žere?“

„Proč ses ke mně nastěhovala?“

„Tys to nepochopil?“

„Pochopil… Jenomže právě proto teď nechápu, proč chceš zdrhnout? Proč mě necháváš ve štychu? Nějakou korunu ještě mám – ten magič a možná i video seženu. Za pár dnů zase bude všecko jako předtím. Roztočím to a za rok s tím oba můžeme skončit. Navždycky!“

„Opakuji ti, že já už skončila.“

„Renato, proboha! Uvažuj realisticky. Budu fakticky děsně opatrnej. Posichruju se, aby ty ďva hajzlové na mě nemohli. Buďeme zase v balíku. I pro tebe to buďe výhoďný. Já ty tvoje prachy dvakrát otočím a vyděláme oba!“

„Už to nepotřebuju.“

Zamrkal jsem. „Peníze jsou zapotřebí pořád. Teď si myslíš, že máš dost, ale počkej za pár měsíců…“

„Za pár měsíců se už budu jmenovat Frau Konnig, a když budeš moc hodnej a nebudeš zavřenej, tak ti semtam pošlu balíček se žvejkačkama a s tričkem.“ Vítězně se na mě usmála. Zapálila si cigaretu. Ani mi nenabídla.

„Chceš říct,“ zeptal jsem se nevěřícně, ‚že si tě jeden z těch tvejch zákazníků veme? A nepřibere si k tomu náhodou i tu tvou kámošku? Je přece na skupináč zvyklej…“

„Ty umíš bejt hnusnej!“ Tyhle slova jsem už párkrát slyšel. „Júrgen nikdy můj zákazník nebyl.“

„On s tebou nikdy nepíchal? Kolik mu je?“

„Prase!“ zvedla ruku, chytil jsem ji v poslední chvíli, facka už letěla vzduchem. „S ním jsem se milovala zadarmo! Z lásky! Na rozdíl od tebe!“

„Mně jsi něco takovýho taky říkala. A taky sis mě chtěla vzít. A zadarmo jsi mi předváděla takový čísla, že by se tomu tvýmu Jurgenovi protáčely panenky.“

Ucítil jsem, jak jí ruka povolila. Pustil jsem ji. Ustoupila. Ohrnula ret a řekla pohrdavě: „Něco jsem ti naslibovat musela. Aby ses měl na co těšit. Přišlo to lacinějc než do tebe strkat prachy. A jestli si fakt myslíš, že jsem s tebou spala zadarmo… Vypláznul jsi za to nejvíc.“

Pochopil jsem. Chvíli jsem na ni sice koukal s otevřenou pusou, ale pochopil jsem.

„Ta garsonka… těch třicet tisíc… inženýr Rotter… to byla bouda?“

„Byls úplně božskej.“ Vyprskla. „Ty opravdu věříš všemu.“

„Ale proč?“

„Protože jsi takovej malej českej hajzlík. Potřebovala jsem tě tenkrát. S Jiirgenem jsem teprve začala chodit, a vůbec mě nenapadlo, že od něj dneska dostanu dopis s nabídkou k sňatku a pozvání do Německa, víš? A tobě se nedalo věřit, ty bys byl schopnej vyhodit mě kdykoliv na ulici. Tak jsem si prostě pořídila fond pro všechny případy. Je ti už všechno jasný, anebo bys rád ještě nějaký podrobnosti?“

Netoužil jsem po podrobnostech. Jsou záležitosti, který je lepší znát bez podrobností. Aspoň tolik nebolí. Renata stála, pohupovala kabelkou a vítězné se usmívala.

„Rozloučíme se, miláčku. Bylo to překrásný, ale bylo toho víc než dost.“

„Kdy se vdáváš?“

„Proč?“ Najednou měla opět studený, ostražitý hlas. „Bude svatba tady, nebo tam?“

„Tam.“

„Tak kdy odjíždíš? To mi snad prozradit můžeš, ne?“

„Asi za… no.prostě, beru si dovolenou a potom odjedu.“

„Takže u mně ještě pár dnů můžeš zůstat, ne?“

„No dovol!“

„Jen žádnou komedii, bobečku. Stačí, když tu zůstaneš tři čtyři dny. Pardon – večery. Dokonce ti půjčím kvartýr pokaždý na celou noc. A jednou mi seženeš auťák. A přihraješ mi všechny ty marky…“

Měnila barvy v obličeji, sípěla, vypadalo to, že ze sebe nemůže vydat ani hlásku.

„Nevzrušuj se. Čeká tě krásná budoucnost. Za předpokladu, že se ten tvůj Jurgen nedoví, cos vyváděla, když jste spolu chodili. To víš, žádnej chlap netouží zjistit, že si vzal za ženu profesionální kurvu. Tak co říkáš –čtyři dny, a jsme spolu vyrovnaný.“

Plivla mi do obličeje. Plivla mi do obličeje! Vyskočil jsem z gauče, pokusila se utýct, ale v předsíni jsem ji chytil. Za vlasy jsem ji přivlek do pokoje. Po první ráně odlítla na gauč, prudkým škubnutím za vlasy jsem ji opět zvednul a opět udeřil. Měla otevřený ústa, snad křičela, snad mě prosila, snad ji strach ochromil: nevím Neslyšel jsem. Propadl jsem se opět do moře vaty, i u.i Iv kruhy před očima, oslňující fialový a bílý blesky, ječící vrtačka v mozku… a Renatina ústa, vlhký jazyk, slina-ma pokrytý zuby a rty… Ne. Dost. Dost! Pustil jsem ji, skoro unaveně jsem se rozpřáhl a ještě jednou, naposledy, jsem ji udeřil do tváře.

Zavřel jsem oči a posadil se. Hučení v uších sláblo. „Vypadni,“ řekl jsem. „Zapomeň na všechno a vypadni.“ Zmiz z mýho života, zkusím na tebe a na všechno, cos mi do něj vnesla, zapomenout. Zkusím žít jinak.

V pokoji bylo ticho. Nikdo mi neodpovídal, neslyšel jsem kroky, klapnutí dveří.

„Na co čekáš?“ řekl jsem, zvedl hlavu a otevřel oči.

Ležela u protější stěny, pod opuštěným televizním stolečkem.

„Nehraj komedii, nebo ti pomůžu.“ Vstal jsem a do-vlekl se k ní. Měla široce rozevřený oči, ve kterých se třpytily slzy. Ty oči se strnule dívaly ke stropu. Bílý koberec pod její hlavou do sebe vsakoval rudou skvrnku i krve, stékající ze skráně.

Kdo říká, že jsem vrah?

Rozhlížím se po pokoji, nikdo tady není, nikdo ke mně nemůže promlouvat.

Takže to říkám já. Moje svědomí. Nesmysl. Prázdná fráze. Svědomí nemluví. Svědomí nanejvýš svírá srdce I ledovými prsty. A ani to není svědomí. Je to strach.

Neodvažuju se podívat do koupelny. Leží tam Rena-v ta. Její mrtvola. Hlavu jsem jí zakryl ručníkem, abych neviděl ty vyděšený, žalující oči. Slzy snad už oschly.

Nechtěl jsem ji zabít. Nevím, co se to se mnou stalo. Byla to prostě náhoda. Nešťastná náhoda. Vyprovoko-a vála mě. Urazila mě. Zničila mě a myslela si, že uteče s do ráje. Do ráje, jehož bránu přede mnou chtěla přibouchnout.

Já přece měl taky právo bejt šťastnej. Kdyby to pochopila, kdyby mi pomohla z nejhoršího, tak byla naživu a odjela by v mercedesu do svýho vysněnýho světa. A já bych si zase mohl dovolit milovat Markétu. Něžnou, naivní holku, na kterou asi nikdy nezapomenu: snad proto, že už ji nikdy neuvidím. Před chvílí totiž zazvonil telefon: člověk, který volal, se nepředstavil. Řekl jenom: „Máš smůlu, kamaráde. Ty doláče byly falešný. Karel tě položil.“

Nic víc. Nikdy jsem ten hlas neslyšel, netuším, o ja-kýho Karla šlo. Koneckonců je to jedno. Věřím, že ke mně promluvil osud. Každý člověk ho v sobě nosí. A pozná ho, až když dojde na konec cesty. Před koncem je marný prchat. Ani to nejde. Na ulici zastavila volha VB. Vyšli z ní dva muži. Kroky na schodech jsem neslyšel, ale slyším zvonek, bušení na dveře a hlas: „Jménem zákona! Otevřete!“

Za pár minut vyrazí dveře a najdou mě zde s mrtvou Renatou. Možná uznají, že to byla nešťastná náhoda. Je mi to jedno. Tak jako tak jsem v pasti, ze který není úniku. V pasti, kterou jsem si sám vykopal.

Kde jsem udělal chybu? Nevím. Vím jen, že jsem nechtěl nic špatnýho. Chtěl jsem si dobře žít. Okolnosti byly proti mně.

KONEC

Obálku /s použitím koláže Milana Albicha/ navrhl a graficky upravil Miloslav Fulín

Vydala Mladá fronta jako svou 4985. publikaci

Odpovědná redaktorka Jana Hamanová

Výtvarný redaktor Josef Velčovský

Technická redaktorka Hana Hubálková

Vytiskl Mír, n.p“ závod 3, Opletalova 3, Praha 1

14.86 AA. 15,35 VA.

Náklad 100000 výtisků

280 stran

1. vydání

Praha 1988

601/22/82.5

23-038-88

13/33

Cena brož. výtisku 23 Kčs

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai