Malý český bordel

Pavel Frýbort

Šulc a spol. (1995)

Hodnocení:

***

Štítky:

Detektivky, Literatura česká

Malý český bordel je nejznámější příběh veksláka Michala Najmana, kterému Pavel Frýbort věnoval celkem čtyři knihy. V tomto románu je Michal, odsouzený za neúmyslné zabití, propuštěn na amnestii a přichází do zcela změněných společenských poměrů po listopadu 89. Všude na ulici leží peníze, stačí být jen šikovný a budeš za vodou jako my, říkají Michalovi jeho známí a on se opravdu zařídí podle jejich rad. Provozuje riskantní živnost „azyl pro milence", ale hlavně se chystá vybrat si své peníze od lidí, kteří ho kdysi dostali do kriminálu a sami se beztrestně nahrabali miliony. Připraví na ně velkolepý podraz, kterým dokáže, že jejich peníze jsou hodně špinavé, ale i Michalovi jeho tvrdě získané miliony sebere slepá spravedlnost.

Tento příběh je fikce,

veškeré případné podobnosti se skutečností

jsou proto čistě náhodné

a autor za ně nenese odpovědnost.

Pavel Frýbort

Vekslák aneb Malý český bordel

NAKLADATELSTVÍ ŠULC A SPOL.

Pavel Frýbort 1993

ISBN 80-85636-28-X

„Chceš si zapíchat?“

Luboš seděl na gauči a s gustem pozoroval, jak se rozbreptanými prsty pokouším navléknout nit do jehly. To mírné rozechvění rukou si vysvětloval mou tříapůlletou sexuální abstinencí, takže jeho nabídka se dala považovat za akt milosrdenství. Pomoc těm nejubožejším, jako Armáda spásy. I když pochybuju, že ta takovéhle služby poskytuje. Luboš samozřejmě viděl, že nejsem ve svý kůži, a reagoval jako velkorysý pastýř tříčlenného stádečka, které se přede mnou vábně producírovalo po bytě.

Tina, Boby a Džudy. Určitě měly i poctivá česká jména, která odložily se studem a zbytkem něčeho, čemu se prý kdysi říkávalo slušné vychování. Pokud jim ho měl kdo vštípit. Třeba máma. Jestli ovšem byla kurva, tak jsem se ani nemohl divit, že tyhle tři Lubošovy ovečky byly doroty. Tina hrála blondýnku a měla fialové nehty, Bobina si pořídila přeliv do zrzava a drápy krvavé a dlouhé jak upír a háro Džudy hrálo všemi barvami, nejvíc do růžová. Lak měla temně zelený. Rtěnku používaly zásadně v co nejkontrastnějším odstínu. S učitelkami z církevní školy si je rozhodně nikdo splést nemohl.

„Tak co? Vyber si. Doporučuju Džudy. S ní se ti bude zdát o andělíčkách. Svlíkni se!“ poručil jí.

Džudy se uculila. „Di do pytle, ty vole, co si vo nás pán bude myslet.“

„Nepyskuj a ukaž mu kozy!“ zařval Luboš.

Poslušně, i když s povzdechem si rozepnula blůzku. Ňadra na mne zamrkala širokými terči bradavek. Když usoudila, že jsem se dost vynadíval, opět si blůzku zapnula. Druhé dvě šlápoty lhostejně žvýkaly pravou americkou kvalitu. Zřejmě byly zvyklé na jinší výstupy.

„Jesli už seš spokojenej,“ řekla Džudy, „tak bys moh naznačit, jak to dneska zpytlíkujem. Já mám s Tinou večer ryto.“

Baže, jak to dneska zpytlíkujem? A zítra?

A pozítří…? Obtočil jsem nit kolem knoflíku, jak mě to kdysi dávno, když jsem byl ještě naivní zajíc, který přišel s hlavou plnou ideálů do Prahy študovat, babička naučila. Babička za dva roky umřela a já zdědil její garsonku pět minut od Václaváku. Ryto. Jsem si myslel. Jenže tenhle útulný, perfektně situovaný byteček mě přivedl k malérům a do kriminálu. Protože se mi v něm usadila vzdálená sestřenice Renata. Tvrdila, že je se mnou v jináči, a já – milující mocně a marně krásnou spolužačku Ivanku – jsem podnikl jisté nezákonné kroky (nejdřív veksl, potom vykrádačky svých klientů), abych jí sehnal peníze na jiné bydlení. Každý díl se skládá z článků a jeden zapadá do druhého Tím posledním byla Renata, ležící mrtvá v mé koupelně. Pak přišli policajti, soud a sedm let kriminálu.

Ve vazbě jsem se potkal s Lubošem. Kdysi jsme spolu měli pár šmé. Jel v cigaretách a pašovaném chlastu Jeho parťák, který si k tomu přibral obrázky s Washingtonem a možná i nechtěně pustil mezi obecenstvo pár míň vyvedených reprodukcí, ho položil. Lubošovi naštěstí prokázali jenom cíga s šnaps. Od soudu vylezl s podmínkou. Byli jsme spolu ve dne tři týdny, a tři týdny, když vidíte jenom dvůr a chacharský ksichty, bohatě stačí, aby člověku změkla kolena i duše. Tak jsme si vylejvali srdce, já mu řekl ledacos z toho, o čem šerlokové naštěstí neměli tušáka, jinak bych ještě teď soukal nudli někde ve Valdicích, a Luboš mi nakonec vycinkal, že s těma levejma bakama si taky sem tam zahauzíroval, ale málo a hlavně se při tom nikde nespálil. Ještě předtím, než ho pustili, mě po změknutí srdce potkalo i totální zatmění mozku. Luboš naříkal, kam hlavu složí: dělal kuchaře v jednom interhotelu, tam v podkroví taky bydlel, nic moc, ale zadarmo, a teď ho vylili jak z háku, tak z cimry.

A tak, protože bylo jasné, že za katrem pár let zůstanu, povídám: „Přiveď si advokáta a nějak se dohodnem. Jako kámoši.“ S advokátem jsme pak sepsali smlouvu, že po dobu výkonu mého trestu odnětí svobody u mě Luboš může bydlet. Bude řádně platit nájem a inkaso, hlídat, aby mi nikdo garsonku nevykradl – což byl spíš jenom fór, neboť mi ji můj bývalý parťák Lájoš se svým synovcem Ferkem vybílili tak důkladně, že kromě gauče a jedné skříně stejně nebylo už co odnést –, a jako úplatu mi každý měsíc na spořitelní knížku uloží tři stovky. Jakmile se z dovolené v krimu vrátím, do týdne garsonku uvolní.

O tom, že si z ní udělá veřejný dům, přesněji řečeno takový malý český bordel, se smlouva nezmiňovala.

Z krimu jsem se vrátil dnes, mnohem dříve, nežli zněl rozsudek. Hodný pan prezident, na kterého nikdo z muklů, hlavně recidivistů, nedá dopustit, mi první aminou zkrátil trest, a protože jsem jako správná myš seděl v díře potichu, byl jsem za vzorné chování z plzeňských Borů podmínečně propuštěn. Podmínka znamenala, že se nesmím dopustit žádný levoty, jinak si zbytek odkroutím natvrdo. Podmínka ovšem taky způsobila, že jsem jako hrom z jasného nebe vpadl do kvartýru a poněkud narušil plány, které s ním Luboš ještě na nějaký rok měl.

Musím říct, že jeho důry se asi otáčely a on taky, protože garsonka byla zařízená na úrovni: sametová rozkládací souprava, kožené fotely, starožitný anebo spíš dobře napodobený stylový nábytek, video JVC hi-fi stereo, televizor Sharp 63 cm stereo, mini věžička 2 x 60 W s přehrávačem CD zn. Philips, huňatý koberec rudé barvy pouze s jednou dírou od cigarety, sametové závěsy na okně. Několik abstraktně vypadajících obrázků, zřejmě reprodukce. Bar. Pochopitelně. S větším počtem flašek, než bylo šminek a voňavek v koupelně. Automatická pračka Phikoford se sušičkou. V kuchyni mikrovlnka Toshiba s grilem.

Než jsem došel z Wilsoňáku do svého bytu na Novém Městě, stačil jsem se porozhlédnout po obchodech, co se za ty roky změnilo. Hodně. Ten, komu se výlohy mění před očima postupně, za půl roku už vlastně moc nového neregistruje. Ale když přeskočíte z reálného socialismu s jednotným sortimentem do výprodejového kapitalismu, teprve oceníte změnu. Aspoň pro oko, protože s tím, čím mě do života z basy vybavili, jsem si mohl dát akorát grilovanýho buřta a třetinku plzně na Václaváku. Když si za to řekli rovných 50 Kčs, v první chvíli jsem chtěl toho šmudlu ze stánku vytáhnout jako hlemejždě a dát mu na budku. Pak jsem pochopil, že už fakticky máme po socialismu a že každý může rejžovat zcela legálně a ještě si na to namalovat firmu. A přidat cenovky. Soudě podle těch, co jsem stačil zhlídnout ve výlohách, přišlo zařízení mé garsonky na slušný peníz.

„Ještě jednoho?“ Luboš nečekal na odpověď a nalil mi další koňskou dávku Jacka Danielse. Prý je to módní pití mezi rockery, četl jsem v novinách. Noviny se v lochu taky dostanou. Když máte prachy. Když máte prachy, můžete si pořídit do cely i video anebo se zfetovat do bezvědomí. Prachy prostě platí i v base: někdy dokonce víc než na svobodě.

Jack Daniels mi chutnal, ale nelíbilo se mi, jak ho do mě nalejvá.

Taky se mi nelíbilo, že Lubošovy šlápoty sice byly ochotné hodit si se mnou hrbem třeba všechny najednou, ale aby mi přišily utržený knoflík, k tomu se neměla ani jedna. Nejspíš se tohle píchání nikdy nenaučily.

A vůbec nejvíc se mi nelíbilo, že se tu chovají jako doma. Jasně, tady je jejich pracoviště, takže k rozkládacímu gauči, na kterém trávily v různých polohách všechen čas mezi pauzami v baru a u kadeřníka, mají logicky majetnický vztah, jenomže, jak říkám, na tom jsme se nedomluvili. Na holkách je vidět, že jsou na práci jak draci, ale já tu přece bydlím! Kam se poděju, až se večer vrhnou do díla s chutí usilovnou? Něco takového jsem prožil už s Renatou, zoufale otravné večery v hospodě, a netoužil jsem po opakování. Jestli si Luboš myslí, že půjdu pod most, tak se proklatě mýlí.

„Budete tady stát pořád jako solný sloupy?!“ zařval najednou.

Tina pokrčila rameny a z kabelky vylovila zrcátko a rtěnku. Našpulila pysky, přemázla si je temně fialovým nánosem, oblízla se a optala se zrcátka: „Řeks nám snad už, co večír? Džudy se tě na něco ptala, ne?“

Mě ignorovala, kámošky jakbysmet. Prostě jsem v tom kvartýru překážel. Jako zatoulaná kočka. Mlíčko jsem už dostal a teď se čeká, až zase sbalím kufry a potáhnu somrovat o číslo dál. Někde mě snad přespat nechají. Rád bych věděl, co by to stálo, kdybych fakt využil Lubošovy nabídky. Vyklidily by ty ostatní bejvák, anebo by ostaly na kukačku, jestli mukl ještě nezapomněl, jak se naráží pípa? A zkasírovaly by mě hned, jen co by doloupaly banán – s nostalgií jsem si vzpomněl, že banány byla Renatina specialita –, nebo by si to Luboš započítal do režie a strhnul z nájemného? Ale, stejně je to jedno – je zbytečné týrat se otázkami, když jsem si neřekl.

Daleko zajímavější otázkou bylo, co řekne Luboš.

Kouknu na něj, uhnul očima. A zařval: „Jako normálně. My si to tady s Michalem nějak vyřešíme. A teď palte!“

„Nány,“ zavrčel, když zabouchly dveře. „A vůbec, tos nemoh dát vědět, že seš venku? Dohodli jsme se, že dostanu tejden fóra. Co mám teďko dělat?“

„Co děláš, když mají zákazníky?“

Pokrčil rameny. „Jdu do herny. Jedna je kousek –skoro za rohem.“

Všiml jsem si. Dřív tam býval mléčný bar. A tam, co stávala čistírna, je taky herna. Luboš je na tom úplně jako já, když Renata vedla „obchodní jednání“. Já tenkrát chodil na pivo do hospody. Je to lacinější než herna. Jenže asi ne dost nóbl pro zavedenýho pasáka. A kdoví jestli v okolí ještě nějaká normální hospoda zbyla. Z té naší je dneska nejspíš čínská restaurace nebo sex-shop.

„Prakticky do poslední chvíle jsem nevěděl, jestli mě pustí. A když ti ohlásí výstup, máš jiný starosti, než jestli si kámoš neudělal z tvýho kvartýru bordel.“

Zavrtěl se a chtěl mi nalít. Položil jsem na skleničku ruku. „Dost. Pár let jsem abstinoval a za chvíli bych se ti tu složil nebo poblil.“

Mechanicky jsem řekl – „ti tu“ – a až potom jsem se nad tím zamyslel. Ne, nepřeřekl jsem se. Jsou to jenom zdi a dekret na byťáku, které z něj můj byt činí. Existuje vůbec ještě byťák? A existuje můj dekret? Krucinál, člověk se vrátí z lapáku a čekají ho jenom samý maléry. V sing-singu je život jednodušší. Žrádlo donesou člověku až pod hubu, když se mu dneska nechce makat, tak natáhne nohy na stůl a může šlengrovat, havaj, starosti žádný.

„Já vím, že to je blbý, Majku,“ povídá Luboš. Aha, dřív se mi říkalo Míso, teď Majku. Nutno jít s dobou. „Ale co jinýho mi zbejvalo? Džob jsem žádnej neměl, a tyhle holky šlapaly ulici. Bylo mi jich líto. Každej večer pro pár stovek riskovat kudlu… neumíš si představit, jak to dneska chodí.“

„Umím. Výslech jsem toho dost. Mimo jiný taky, kolik si zavedený šlápoty dneska řeknou za štrych.“

Pochopil, že mě nedojme. S povzdechem vstal, otevřel zásuvku sekretáře a hodil mi spořitelní knížku. Čas od času, přibližně čtyřikrát do roka, byl připsán vklad. Celkem osm tisíc.

Hodil jsem mu ji nazpátek.

„Dvanáct,“ povídám.

„Jakých dvanáct?“ dělal nechápavého.

„Domluvili jsme se na třech stovkách měsíčně. Za jednoho člověka. Za čtyřicet měsíců to dělá dvanáct litrů. Nikdy jsem nebyl detailista, ale taky jsem nikdy neměl v kapse jenom dvě stě osmdesát korun sedmdesát halířů jako dneska. Je mi trapný, když to musím připomínat člověku, kterýmu jsem poskyt střechu nad hlavou a který byl v tý chvíli schopný slibovat hory doly. A který notabene musí bejt v těžkým balíku.“

Pokrčil rameny, přikývl, jako kdyby mi dával za pravdu a styděl se za své chování, sáhl do kalhot a předvedl mi tlustý smotek smetanu. Jen jsem si povzdechl. Bývaly doby, kdy jsem podobně tlustý štůsek takhle v levé postranní kapse nosíval. Odpočítal osm papouchů, zamyslel se a dva přidal. Přijal jsem je beze slova a bez kvitance. Deset litrů kdysi bývalo dost peněz. Dneska pro mladýho potřebnýho kluka, který se vrátil z lapáku a má na sobě jen to, v čem mu kdysi nasadili klepeta, je to jak pro vola malina.

Všechno chce svůj čas. Huba se má otvírat ve správné chvíli. I na Borech se vnímavý člověk pár věcí vhodných pro život naučí.

Všiml jsem si, že se Luboš nervózně dívá po hodinkách.

Vstal jsprn.jJHpmp V herně jsem nebyl, ani nepamatuji

Velkoplošná zrcadlová okna zabraňovala zvědavým pohledům z ulice. Stěny měly jasně červené obložení, bar také, sesle černé polstrování, hrací automaty samý chrom a sklo. Nejsem hrávej a nikdy jsem nebyl, tenhle svět byl pro mě úplně nový a cizí. Luboš mě usadil na štokrle, poručil nějaké německé pivo, čepované za patnáct korun do třídecových číší přímo z pětadvacetilitrových ocelových soudků pod pípou, sám si dal vizoura, usrkl, zapálil marlborku a zmizel v davu před blikajícími, vrčícími, cinkajícími, vyhrávajícími a kovově cvakajícími přístroji na odírání obecenstva. Barmanka ho sledovala nyvým pohledem.

„Pěknej kluk, co?“ povídám.

Zasmála se a hodila do sklenice pár kostek ledu. Všiml jsem si, jak s ním šetří: norma na panáka tři malé krychličky. Správně – počítat se musí, halíře dělaj talíře.

„Vy jste s Lubošem kámoši? Že jsem vás tu ještě neviděla.“

„Byl jsem z Prahy. Ale teď, jak to vypadá, mě tu budete nějaký čas vídat.“

Mohlo jí být asi pětadvacet – u některých ženských se věk těžko odhaduje –, ale rozhodně už nepatřila k připitomělým uřehtaným jezulatům, co věří, že jim patří svět. Tahle už začínala tušit, že v něm můžou mít slovo i jiní. Měla krátké vlasy s ocelově šedým přelivem, decentní make-up, bílou blůzičku a černou sukni. Prstýnky jsem zahlédl pouze dva: buď byla chudá holka, odíraná majitelem téhle cídírny peněz, nebo měla na své povolání vzácný vkus. Možná si však zlato nechávala doma, aby jí nevadilo při shrabování dýška. Není to pochopitelně můj problém, jen nesnáším ženský olepený šmukama. Většinou se totiž jedná buď o kurvy, nebo o ksindl, co si takhle hraje na dámy, protože tatík si nahrabal.

Ozvalo se kovové řinčení, jaké si nelze splést s žádným jiným zvukem na světě: takhle zní, když se sypou peníze. Z hloučku kolem hracího automatu se ozvaly radostné a závistivé výkřiky. Vzpomněl jsem si na reklamy v časopisech, které nám do basy chodily: Chcete bez námahy zhubnout? Chcete se bez námahy naučit cizím jazykům?

Chcete bez námahy zbohatnout?

Tihle důvěřivci vyvíjejí minimální fyzické i duševní úsilí, aby svůj sen naplnili – jako roboti cpou do blikajících a vyhrávajích strojů kovové mince v pevné víře, že se investice jednou zúročí. Někomu ano. Občas. Hospodský, který na Borech tři roky přemýšlel, proč právě jemu za krácení tržby dali odstrašující paletu, když šlo jen o pár desítek tisíc, zatímco jeho bývalý podnikový ředitel si teď v aukcích koupil tři restaurace a nikdo se ho ani nezeptal, kde na to vzal, mi tvrdil, že hrací automat je na rozdíl od pojištění jediná jistota na tomhle všivým světě. Pokud není špatně seřízený, dává den co den osmdesát procent zisku. Těch dvacet si po stokorunách odnášejí optimisté, věřící na bohatství bez námahy.

„Chcete ještě nalít?“ zeptala se servírka.

Zavrtěl jsem hlavou. „Jedině kafe.“ Nikdy jsem na kávu moc nebyl, ale když pár let něco nemůžete, tak na to dostanete chuť. Ne že by se v lochu kafe nedalo dostat. Když máte peníze. Já peníze neměl.

„Luboš je bezva, že jo?“ řekla. Na to se dalo pouze pokrčit rameny.

„No, bezva,“ odpověděl jsem. Stěžovat jsem si neměl komu. Když mě Lájoš vopískoval, taky jsem si nestěžoval. Člověk nerad vykládá, že to, co mu roste na hlavě, jsou rohy a to cinkavý na nich jsou rolničky. „Chodí sem asi dost často…“

„Dost. V podstatě každý večer.“

„Jo, to jsou osudy svobodných mužů. Chybí teplo rodinnýho krbu. Kdyby měl doma laskavou maminu a dvě dětičky, držel by se doma, po večerech by honil melouchy, aby v létě mohli na Kanáry, a nevyhazoval by prachy v herně. To by mu mamina zatrhla.“

Zasmála se. „Vy to nějak znáte! Vás mamina pouští?“

„Já, jak vidíte, nehraju, protože když už mám chuť přijít o peníze, znám způsoby, při kterých si užiju víc. A pokud jste se chtěla zeptat, jestli jsem ženatý, tak nejsem.“

„Kdo tady mluví o ženění? Tohle téma nerad slyším!“ Luboš mě plácl do zad a přisedl si. Hodil do sebe svůj zvětralý drink, cvrnkl do sklenky, že chce ještě jednou, a zapálil si. S požitkem vyfoukl navoněný kouř a potom z kapsy začal plnými hrstmi lovit pětikoruny. Sypal je na hromádku.

„Tři kila,“ pochlubil se.

Dva spoluobčané snědé pleti ve fialových hedvábných sáčcích ho pohrdavě pozorovali. Předpokládám, že jim by ty drobné nestály za to, aby si jimi trhali kapsy.

„Kolik jsi tam nechal?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Hele, ber to jako zábavu. Je ti snad jasný, že mi o prachy nejde.“

„Jsem rád, že to takhle bereš.“ Za okny už byla tma. Nevěděl jsem, do kolika hodin je v mém bytě obvykle provoz a v kolik tedy mám naději dostat se do postele. Maličko jsem se otřásl. Nejsem nijak zvlášť přecitlivělý a fajnovost z vás kriminál vytluče za týden, ale představa, že si lehnu do postele, ve které se před hodinou pelešil nějaký Arab nebo negr, prostě cizí chlap, co může mít docela klidně syfla nebo kaplana nebo svrab anebo já nevím co, tak tohle mi prostě nedělá dobře.

„To jsem fakt moc rád,“ pokračoval jsem, když se servírka vzdálila z doslechu. „Protože jednak nebudeš mít problémy se sháněním bejváku, jednak bys mě mohl založit. Deset kolíků dneska člověku moc dlouho nevydrží.“

„Hm. Čekal jsem, kdy s tím vylezeš. Mimochodem, jak se ti líbí Zdenička?“

„Drž se lajny. Jaká Zdenička?“

Pokývnutím brady ukázal na servírku.

„Maličko po záruce, ale slušně zajetá. Bydlí kousek odsud. A pokud vím, je momentálně volná.“

Potřásl jsem hlavou. „To se mi snad zdá! Ty si snad myslíš, že mě vykvartýruješ z mýho bytu k nějaký cizí ženský, já nadšeně zavrtím oháňkou a převalím se z vděčnosti na záda…“

„Vrátil ses z lapáku, pár let jsi ženskou viděl jenom na fotkách. Žes nechtěl ty mý důry, se nedivím. Já bych je taky nehobloval. Sice tvrděj, že bez gumy ani ránu, ale kdo jim má věřit. Mně jde jenom o to, aby sis pěkně zašoustal, protože už musíš mít tenisovej loket. Nebo jsi tam přesedlal na hošany? V tom případě sorry, kámo, žádnýho řiťopicha dodat nemůžu.“

„Nepotřebuju. Je to dojemný, jak se staráš o můj sexuální život, ale abych ho moh dostatečně rozvinout, potřebuju k tomu soukromí. Byt. Svůj kvartýr.“ Řekl jsem mu to dost jasně? Mračil se a markýroval, že přemýšlí.

„Je to moc kách, Majku. Dej mi tejden fóra. Něco seženu. Jenom drž hubu před těma holkama.“

„Přešly by ke konkurenci?“

Pokrčil rameny. Jak se můžu takhle hloupě ptát? Kdo jim zajistí, aby nemusely šlapat Perlovku, tomu budou odvádět desátek. Zkusil jsem spočítat, kolik může činit – vycházel jsem z kšeftů, které mívala před lety Renata. Od té doby ceny nepochybně stouply. Takže jestli berou jen dvě stě mařen za číslo a každá obslouží jenom dva zákazníky denně, dělá to dvanáct set nezdaněných DM každý boží den… pochopitelně kromě období, kdy jsou mimo provoz. Chápu, že něco padne na režii – kadeřnice, manikúra, poplatek vrchnímu v baru, že jim rezervuje stolek a přihraje klienta, možná i něco policajtům, taxikářovi… pořád toho ale Lubošovi za pronájem mého bytu zůstane za nehty dost.

„Tejden,“ řekl jsem.

„Jo.“ Znechuceně si zapálil další cigaretu. „To se vyřídí. A pokud jde o prachy, nejsem skot. Ale taky bych za to něco chtěl – já si bejvák najdu. S těma třema to bude horší. Když je tam necháš, pojedeme napůl. Stejně se někdo musí starat o praní, uklízení a tak… Já to všechno sám nezvládám.“

„Kdybys nevysedával v herně, stihnul bys to. A mít doma veřejnej dům si nemůžu dovolit. Jsem venku na podmínku.“

Rozesmál se nad tím. Asi jsem v kriminále zblbnul. Měkne mi mozek. Vůbec nemám tušáka, jak to v demokracii chodí. Zavřou tě, jedině když někoho podřízneš. Můžeš klidně zmlátit policajta a musí tě vyšetřovat na svobodě. Pokud budeš mít náladu se k výslechu dostavit. A k soudu se to dostane tak za pět let a v té době už je to promlčené. Tak ať teda laskavě neblbnu. Mám snad lepší šmé? Nebo jsem zešílel a chci hákovat? Položil mi ruku kolem ramen, stiskl mě v mužném objetí, jako když utěšujeme bláznivého, v oblacích třeštícího kloučka a dodáváme mu duševní vzpruhu.

V něčem měl nepochybně pravdu. Co vlastně míním dělat? Ve světě za mřížemi se žije dnem, přítomností, maximálně zítřkem. Budoucnost představuje doširoka otevřený katr. Co bude za ním, v první chvíli nikoho nezajímá. Důležité je, že tam na člověka čeká svoboda. Jedno jsem však věděl – za nic na světě už nechci zpátky do lapáku. Za dráty mě přivedl tlak okolností, které se postavily proti mně. Okolnosti ovšem existují vždycky, a některým – když je to možné – je lepší se vyhnout včas.

„Já s tvým kšeftem nechci nic mít, Luboši,“ řekl jsem po pravdě. „Potřebuju prachy, abych si moh odfrknout, a potom se do něčeho pustím. Ale chápeš snad, že nejvíc ze všeho chci mít soukromí. Domov.“

Pokýval hlavou, jako že mi rozumí. Znovu mě poplácal po zádech. Nějak se dohodneme.

„Jsme přece kámoši, ne, Majku?“

„Jasný. Kámoši.“ Čím dřív ti uvidím paty, tím tě budu mít radši, ty „kámoši“!

„A dneska to roztočíme. Svoboda se musí oslavit. Zděni, dej chladit šampáňo, bude tóčo!“

Bolela mě hlava a v ústech jsem měl poušť. Něco nebylo v pořádku: postel, ve které jsem ležel, se měkce prohýbala a netlačila jako úzký vězeňský kavalec. Zkusmo jsem pootevřel jedno oko: i v přítmí jsem rozeznal křišťálový lustr a nějaký obraz.

Ne, nebyla to vězeňská cela pro šest. Vždyť mě přece včera z basy pustili! Nebo se mi všechno zdálo a tohle jsou pouze bolesti hlavy, vyvolávající pokračování onoho snu?

Široká postel se zhoupla, někdo vedle mne se pohnul. Opatrně, abych permoníčky v hlavě nepoplašil, jsem pootočil hlavu.

Krátké, ocelově šedé vlasy.

Západka klapla a byl jsem v obraze.

Baterie sovětského šampaňského, které se už nejmenuje sovětské, protože žádný SSSR neexistuje, ale pořád je to pro skopčáky sekt numero ein, a tudíž je number one i pro naše hochy, kteří napodobují ten veliký bohatý Svět, do něhož na plný plyn vjíždějí v kradených autech a s ruksaky plnými heroinu, ve společnosti nejdražších a nejordinemějších kurev v Evropě.

Další záběr: nějací lidé v kožených bundách, košilích z těžkého hedvábí a širokých barevných kalhotách, chřestící zlatými řetězy na krku i zápěstích. Plácali mě po ramenou, Luboš blábolil něco o jakémsi gangu, kterému jsem údajně šéfoval.

Zdenička si se mnou povídala přes barpult, opřená tak, abych viděl ňadra s ostrými bradavkami. Stěžovala si na hosty, „každej vidlák si myslí, že když holka dělá za barem, musí bejt automaticky štětka, já ty vulgárnosti nesnáším…“, o nějaký čas později mi už sedí na kolenou, tváře rozpálené, kouše mě do ucha a šeptá: „Fakticky jsi neměl čtyři roky ženskou?!“

„Tř… tři a půl,“ vyrážím ze sebe.

„Ježiši, chudáčku, to je strašný, to tě musí úplně bolet…,“ malá dlaň mi hladí stehno a já cítím, že mám rozkrok přímo opuchlý, a jestli mě nepřestane rajcovat, nastříkám si do kalhot.

Pak totální okno, časově a prostorově nedefinovatelný střih jako ve filmu, náhle kdesi svítí křišťálový lustr a Zdenička jen v kalhotkách mi stahuje džíny a šeptá, tváře rozhicované jak plotna: „Já sama, nehýbej se, sama si tě svlíknu a udělám.“ Kleká si, nahýbá se ke mně a sotva mě má, vykřiknu a celé tělo mi ztěžkne, jako by se mi kosti naplnily olovem. Finito, povídám, ale Zdenička vrtí hlavou, kvílivě vzdychá, prsty mě tře, cítím to až v palcích u nohou – hlavou se mi mihne vzpomínka na musulmana Božu, kterýho kingové donutili, aby po řadě přeblafnul všechny mukly na cimře.

Chtěla mě líbat, ale odvrátil jsem hlavu.

Zachichotala se. „Nemáš chuť? Mně jsi chutnal.“ Dýchla mi do úst, jazykem zašimrala v uchu a potichounku mi nehledanými slovy vysvětlila, co mám udělat.

„Ještě nejsem moc pevnej v kramflekách,“ zamumlal jsem. Hmatem se přesvědčila, že se nevymlouvám.

Opět se mi rty přitiskla k uchu a šeptem poručila, co mám dělat. Převalila se a otočila, jedním stehnem se mi otřela o tvář. Tohle mazlení ji vzrušovalo nepochybně víc než mě.

„Nekousej!“ vykřikla. Znovu se přetočila, nadzvedla se do polodřepu a dosedla na mne. Zmítala se, sklonila se a přitiskla ke mně. Třásla se, pak jsem najednou v půli pohybu přestal, měl jsem dojem, že se mě zmocňuje cosi jako mořská nemoc. Zdenička povolila sevření a zeptala se, co se stalo, ale já jen ztěžka potřásl hlavou, abych odehnal mžitky před očima, položil jsem se jí na ňadra jako na nadýchaný polštář, maličko jsem se zachrul, abych si našel nejlepší polohu, a pak už si nic nepamatuju.

Hlava mě bolela. Cítil jsem únavu, cítil jsem se úplně vyprázdněný, ale byla to krásná únava a rozkošná vyprázdněnost. Nemyslel jsem na nic, byl jsem svobodný, a co bude zítra, mi bylo jedno.

„Majku…,“ ozvalo se.

Koukala na mne jedním pootevřeným okem. Vypadala poněkud opuchle, převálcované, zvadle.

„Otoč se,“ řekla. „Musím vstát a dát se do kupy. Kdybys potřeboval, záchod je v předsíni. Ale až za chvilku. Já půjdu taky.“

Roztáhl jsem narudlé závěsy na okně. Pode mnou byl starý dvůr, obklopený ze všech stran ohyzdnými krabicemi činžáků. Kousek zeleně okupovaly čtyři lavičky. Vedle malé pískoviště. Všechno šedivé. Jako na Borech. Jenže okno, kterým jsem se díval, nemělo mříže a dveře s klikou se daly otevřít zevnitř. A postel byla pohodlná a nebyl v ní se mnou žádný neoholený mukl, ale – až se vysprchuje a udělá si make-up – hezká mladá ženská.Pro člověka právě vypuštěnýho z lapáku dokonce krásná. Uvidíme ještě, jestli jí nešlo jenom o to, slíznout smetanu našetřenou čtyřletým půstem.

Snídani mi přinesla na tácu. Tomatovou šťávu s troškou vodky a pepřem – tím nešetřila – a párky. Sama si dala nějaké ovoce a jogurt. Měla hedvábný župan a rozhodně vypadala stejně dobře jako v noci. Jedli jsme mlčky. Podle hodinek bylo půl jedenácté. Dostal jsem strach, jestli nemusí do práce. „Nemusíš do práce?“

„Musím,“ řekla. Když viděla, jak se tvářím, dodala: „Ale až ve dvě odpoledne.“ Koukali jsme na sebe. Klasická situace. Ona čekala, co já, a já čekal, co ona.

„Nerada bych,“ řekla po chvíli, „aby sis o mně udělal špatnou představu. Vypila jsem víc, než jsem zvyklá, a maličko jsem se odvázala. Luboš mi povídal, že ses vrátil… no, prostě odtamtud. Nepřipadal jsi mi jako lump. Prý ses do toho dostal jako študent v podstatě nevinně. Já vím, že každý tam bývá nevinně, ale ty…“ Usmála se. Měla hezké zuby a úsměv poněkud melancholický, vyvolávající potřebu tomuhle děvčátku neubližovat a vzít je do mužné, ochraňující náruče.

„Prostě ses mi líbil.“

Jistě. Tři a půl roku půstu…

„Taky ses mi líbila. A můžu ti říct,“ dodal jsem rychle, „že jsem moc vybíravej. Luboš by ti to potvrdil.“

„Ano,“ řekla lhostejně. „Něco naznačil. Žes nechtěl skotačit s jeho holkama.“ Nezdálo se, že by to na ni učinilo dojem. Měla pravdu – stavěl jsem ji tím na roven nějakým kurvám.

„Ty víš, co Luboš… ty je znáš?“

Ušklíbla se. „Nijak se s tím netají. Taky mi nabízel, jestli si nechci přivydělat… když jsem na tom byla špatně.“

„Chodila jsi s ním?“ Ne snad že bych byl žárlivý, ale nemám rád pocit, že jsem za dojížděče, ohlodávače kostí.

„Žárlíš?“ Nejspíš by jí dělalo dobře, kdybych přikývl, čímž bych dal najevo, že jsem k ní po té noční zběsilé jízdě nalezl hlubší vztah. Že mi už nejde jenom o škvírku, ale i o duši.

Neurčitě jsem zavrtěl hlavou. Mohlo to znamenat zrovna tak „ne“ jako povznesení se nad tak primitivní pud.

„To jsem ráda. Žárlivce totiž nesnáším. S jedním takovým jsem si prožila peklo.“

Po snídani jsem se cítil příjemně vláčný. Objal jsem ji, stulila se mi do náruče, župan stále ještě na sobě, zatímco já byl nahý. „Povídej mi o tom.“

„Byla jsem tři roky vdaná. Nejdřív mi to dělalo docela dobře, myslela jsem si, že to je láska.“

„Co?“ zeptal jsem se hloupě, protože na mne šly maličko dřímoty.

„Žárlivost. Má mě rád a dává to najevo, říkala jsem si. Jenomže pak mě hlídal, kontroloval, do kolika jsem v práci – dělala jsem v kanclu – jak dlouho trvá cesta domů, a když jsem přišla o pět minut později, dělal příšerný scény, přepadával mě v kanceláři, vyptával se, s kým se v podniku bavím… když jsem šla k zubařovi, musela jsem potom na něj dýchnout a díval se mi do pusy, jestli mám opravdu plombu…“

„Panebože, to musel bejt vůl,“ řekl jsem upřímně. „Doufám, že jsi ho trestala a fakt mu zahejba-la!“

Chvíli mlčela. Potom přikývla. „Kdyby nebyl tak chorobně žárlivý, vůbec by mě to nenapadlo, protože jsem ho původně skutečně milovala. Jenže…,“ povzdechla si. „Sám mě k tomu dohnal.“

Mám rád, když ženy zdůvodňují nějaký svůj čin. Vždycky mají pravdu, vždycky jednají zcela oprávněně.

„Stál aspoň za něco jako manžel?“

Zasmála se. „To bych ti ani neměla říkat.“

Otevřel jsem oči, maličko jsem se nadzvedl a podíval se na ni. „Myslíš, že bych z toho měl komplex? Trpěl snad elefantismem?“

„Co to je?“

„Že ho měl jako slon chobot.“

Rozchichotala se. Nesnáším, když se ženské chichotají, tuším za tím nějakou habaďůru. V každém případě to pro někoho nevěští nic příjemného. „To by bylo nějaký trpasličí slůňátko,“ řekla. „Ale nemysli si, to mi nevadilo. To je, pánové, jenom váš komplex.“

„Chceš říct, že byl impotent?“

„Já… stydím se to povídat.“

„Nikomu jsi to nikdy nevyprávěla, ani kamarádce?“ Ženské si mezi sebou dokážou o těchhle věcech povídat s takovými podrobnostmi, že by i otrlý sexuolog zčervenal.

„To je něco jinýho.“

„Mysli si, že jsem kamarádka.“

Rukou mi sjela po břiše. „To teda těžko…,“ zachichotala se. „Tak aspoň zavři oči, až ti to budu povídat.“

Zavřel jsem oči. „On se se mnou chtěl milovat skoro každý den, ale… prostě, já z toho nic neměla.“

„Dělal to moc rychle?“

„Taky.“

„Jak dlouho mu to trvalo?“

„Tak minutu, někdy ani ne. Pak se jen otočil a usnul.“

Pootevřel jsem oko a podíval se na ni. Také měla oči zavřené, ale ústa pootevřená a rychle dýchala.

„Tak ti předtím mohl pomoct… hrát si s tebou… ne?“

Mlčela. „To on… nikdy,“ zašeptala potom.

„Neřekla sis mu?“

„Nemohla jsem. Takový věci podle něj dělají jenom děvky.“

„On sám od tebe nic nechtěl?“

„Chtěl, abych si lehla a roztáhla nohy.“

„To ti řekl?“

„Ne! Jenom zhasnul a pak mi vyhrnul noční košili.“

„On s tebou souložil potmě?“ vyděsil jsem se upřímně.

Zhluboka jsem si povzdechl. Zkušenosti s Renatou i Ivankou mě poučily, že s některými ženskými se dá zacházet jako s děvkami a dělá jim to docela dobře, ale zacházet s nimi jako s chovankami klášterní školy a ignorovat, že milování považují za jeden z vrcholů bytí a chtějí je vychutnávat všemi smysly, je zločin, který se nevyplácí.

„Musela to být šílená nuda. Upřímně tě lituju a nedivím se, žes mu dala kopačky. Mimochodem, když jsi pak ležela vedle něj, co sis představovala?“

„Co asi tak myslíš?“

„Pošeptej mi to. Pošeptej mi všechno, nač jsi myslívala, a já ti to pak splním.“

Rozepnul jsem jí župánek. Vysmekla z něj ruce a objala mě.

Přitiskla mi rty k uchu, jazykem mě polechtala uvnitř a zašeptala: „Nejdřív mě hlaď na bříšku a líbej a potom…“

Toulám se po ulicích, nohy mám jako z vaty a v kapse mě hřejí peníze. S Lubošem jsem po návratu od Zdeničky provedl vyúčtování. Uznal, že osmnáct tisíc je k smíchu, a přidal mi ještě patnáct. Ve Vodičkově ulici jsem si založil sporožiro. Se zájmem jsem si prohlédl černé šerify před vchodem, pohupující se na patách, s rukama za zády. Na první pohled vypadají impozantně a hrozivě. V krimu jsem poznal pár hochů, kteří z nich za pár minut nadělají náplň do konzerv.

S šekovou knížkou v kapse si opět připadám jako plnohodnotný občan. Mám konto, hezkou a vášnivou milenku, kterou obcování s poloimpotentním bigotem dovedlo k samým vrcholům sexuální fantazie. Podle jejích přání soudím, že by klidně dokázala dělat režisérku pornofilmů. Chybí mi už jenom dostat nazpět vlastní byt a sehnat si nějaký dolík. Ne snad, že bych musel začít hákovat hned zítra, ale z flinkání po ulicích žádná perspektiva nekyne a od Luboše už další provizi nedostanu. To mi řekl jasně. Zdenička se taky nenápadně zeptala, co míním dělat. Nechtěl bych pomáhat u nich za barem? Jeden kolega si už nahrabal dost a chce se trhnout. Stavěl jsem se k tomu skepticky: číšníka ani barmana jsem v životě nedělal a majitel jistě bude chtít vědět, proč jsem bez práce a co jsem dělal doposud. Chvíli se na mne dívala.

„Za cos vlastně seděl?“

„Luboš ti to neřekl?“

„Povídal, že jestli jsem zvědavá, mám se tě zeptat sama.“ Odmlčela se a pak dodala: „Jsem zvědavá, s kým jsem se milovala.“

„Zabil jsem… zabil jsem holku, se kterou jsem žil.“

„V autě? Byl jsi opilý?“ vylétlo z ní. Určitě si přála, aby to bylo takhle. Protože to je snesitelné. Není to nic hezkého, ale v prostředí, ve kterém se pohybuje, se to chápe a odpouští.

„Ne. Pohádali jsme se. Udělala mi… prostě udělala mi strašný svinstvo. Podtrh. Dal jsem jí facku, nevěděl jsem v tý chvíli, co dělám. Upadla a udeřila se do spánku.“

Mlčela. Teď už to věděla.

„Říkali, že jsem vrah. Pak z toho bylo zabití.“

Mlčela, ještě když jsem odcházel. Možná si pořád ještě nedokázala představit, že tytéž ruce, které ji hladily, mohly zabíjet.

Taky jsem si to kdysi nedokázal představit. Hodně věcí jsem si nedokázal představit. Třeba sebe sama jako veksláka, šmelku, bytového lupiče, vyděrače a nakonec společníka dolarové kurvy. Nedovedl jsem si představit kriminál a sebe v něm.

Prostě smůla, a je pozdě plakat nad rozlitým mlíkem, když svět kolem mě se baví, veksluje, pašuje, prodává drogy i holky, uzavírá desetimilionové kšefty levější než turecká šavle. A směje se, protože tentokrát na ně opravdu nikdo nemůže! Jako vždycky leží prachy na ulici: stačí mít jen trochu fištrónu a umět se pro ně sehnout. Hlavní ovšem je zbavit se mindráku z basy. Aby to na mně nebylo tak znát, říkal Luboš. Poradil mi, ať se nejdřív ze všeho pořádně oháknu. A doporučil mi Bosse.

Nevím. Nejspíš to od něj byl nevyvedeny pokus o sarkasmus, protože za třiatřicet tisíc, které jsem od něho dostal, bych si pořídil pouze sako, kalhoty, jednu košili, jednu kravatu, pulovr a boty v těchto, lehce zaokrouhlených cenových relacích: 11 000 Kčs, 7 000 Kčs, 4 000 Kčs, 2 000 Kčs, 3 000 Kčs, 5 000 Kčs.

Chci být oblečen slušně, ale nenápadně, říkal jsem, když jsem z prodejny couval do méně exkluzivních oblékáren a myslel přitom na přísloví o kyselých hroznech. Ale teď už jsem zase vypadal k světu za pouhých devět tisíc a poznat se to stejně nedalo. Když jsem si mezi pokřikujícími šejky v bistru Paříž – Praha v Jindřišské dával presso a malý calvados, měl jsem přesně ten vyrovnaný a sebejistý pocit, jaký člověku peníze a slušný ohození dávají.

Líbil bych se Zdeničce? Když jsem se oblékal a odcházel z jejího bytu, prohlížela si mě trochu s despektem. Velkou parádu nedělám, to mi bylo jasný, ale možná jí začalo docházet, s kým se vlastně vyspala.

„Tak ahoj. A díky za azyl,“ řekl jsem.

„Ahoj,“ odpověděla hluše. Ahoj – ani slůvko navíc. Nezeptala se, jestli se odpoledne nebo večer stavím v herně. Neřekla: vrátíš se? Prostě – ahoj. Jestli nezměkne, nevím, co si v noci počnu. Vždyť nemám ani klíče od svého bytu! A i kdyby mě Luboš na nocleh přijal, budu do noci vysedávat po putykách a potom se vracet jako kdysi do pokoje nasáklého kouřem z doutníků a zvířecím pižmem sexu, budu štítivě překračovat vlhké ručníky, poházené v koupelně, budu prostě přesně tam, kde jsem už jednou byl. Pokud proti tomu něco včas neudělám. Svůj osud máme všichni ve vlastních rukou.

Naproti Bílé labuti, v pasáži, kde bývalo divadlo EFB, vřel hlouček solidních občanů i sandálů, o jejichž způsobu obživy nemohlo být pochybnosti. Skořápkáři. Několik kompliců dvou chlapců s obratnými prsty sem tam vyhrálo pět stovek. Byli průhlední jako sklo, ale za dobu, co jsem tam stál, ruce pevně v kapsách, na penězích, se jim pár křapíků podařilo oškubat. Nikdy jsem nepochopil psychologii podvodníků a jejich obětí. Když je nějaký trik známý pár tisíc let, mělo by to být i pro řepáka varováním a ten, kdo se tím živí, by měl umřít hlady, a ne nahrabat majlant.

Někdo se mě zezadu dotkl. Rychle jsem se otočil. Chlapík asi o tři roky mladší než já. Knír a černé brýle.

„Majk, ne? Ty mě nepoznáváš?“

Hlas ho prozradil. Rok jsme spolu prožili na cimře. Láďa. Specialita: loupežná přepadení, násilná trestná činnost. Jinak bezva kluk, srandista a kuriózně sečtělý. Nejvíc miloval historické romány.

„Na vopušťáku?“ zeptal se. „Měls ještě asi dva pytle, ne?“

„Po amině jsem šel dolů a teď jsem dostal podmínku. Včera ráno jsem vylez,“ povídám rychle, aby ho náhodou nenapadlo něco po mně chtít. Teď naopak měl on podle nepsaných musulmanských zákonů povinnost nabídnout drobné pohoštění v nejbližším lokále. Láďa pravidla slušného chování znal.

„Pospícháš?“ zeptal se. „Kdybys půlhodinku počkal, skočili bysme do Axy na panáka. Já teď nemůžu.“

Podíval jsem se na hodinky. Kontakt s Láďou se může člověku v mé situaci hodit.

„Fajn. Já si zatím něco vyřídím a kouknu se po krámech a tak. Od tý doby, co jsem byl v Praze naposled, se všecko změnilo.“

„To jo,“ zařehtal se. „Ani si neumíš představit jak.“

Annonce zabírala prosklenné přízemí v budově, na které kdysi stálo Rudé právo. Taky ironie dějin.

Muklové o Annonci bájili, že tam jsou inzeráty pod zn. Volné chvíle… prostě sex ve dvou, ve třech, celá rota, teplouši, lesby. Jo, v díře bylo tohle čtení moc oblíbený. Já měl požadavek skromnější. Žádný orchideje. „Výměna bytu,“ povídám příjemné tmavovlasé ženě středního věku, když jsem našel správnou přepážku. Podala mi formulář: „Dva za jeden nebo…“

„Ne, jeden za jeden. Ale menší za větší.“ Rozpačitě jsem si prohlížel formulář. Usmála se. „Ukažte, pomohu vám. Tak nejdřív rozměry a adresu…“

Nadiktoval jsem jí lokalizaci, metry a upozornění, že sídliště nepřichází v úvahu.

„Kam chcete posílat nabídky?“ zeptala se mne. „K nám, anebo si dáte číslo telefonu?“

„Raději písemně. K vám. Kdy to vyjde?“

„Pozítří.“

„Takže tak za dva tři dny by mohly začít chodit nabídky.“

Překvapeně se na mne podívala. „Za dva tři dny?! Už ráno budete mít první. Kdybyste byl ochoten vzít i sídliště, hned bych se s vámi dohodla.“

Lítostivě jsem se usmál. „Bohužel. Paneláky nesnáším.“

„Já taky,“ řekla a s tím jsme se rozloučili.

Zůstala mi Annonce za pětku, ze které jsem si vystřihl kupón. Takže zadarmo ta inzerce není, ale pětka zase dnes nepředstavuje tak moc peněz za desítky stran inzerátů, říkal jsem si v Axe. Láďa zatím nepřišel. Mechanicky jsem listoval. Televize, videa… dost! Tuhle kapitolu mám dočtenou. Měl bych se spíš zajímat o rubriku Zaměstnání, volná místa. Místo toho jsem se zastavil u Hezkých chvílí: „Pro svoji manželku hledám dobře vybaveného mladého muže do 28 let pro milování ve třech. Pošlete foto a telefon.“ Hm. Osmadvacet by mi bylo. Jsem ale dobře vybavený? Co onou výbavou tenhle starostlivý tatík myslí? Svaly? Auto? Šatník? Nebo že by…? Ano, nejspíš tohle. Renata sice tvrdívala, že jsem největší na světě, ale jen když ze mě potřebovala něco vymámit. Jinak se o mých tělesných kvalitách vyjadřovala dost pohrdavě. Zdenička dokonce řekla, že jí stačím, protože nemá ráda bolest. Takže bych asi ve fotografickém konkursu neprošel.

Jakási atraktivní blondýna, třicet let, s velkou chutí, hledala kluka pro sex ve třech. Manžel souhlasí a bude pomáhat. Ovšem – ta už nechce jenom dobře vybaveného kluka, ale rovnou „mimořádně obdařeného“. Smutně jsem pátral v dalších inzerátech, jestli by se nějaká dáma nebo manželský pár nespokojily s normálním údem. Žel, marně. Jeden inzerát mě donutil k zamyšlení: Jistý urostlý podnikatel nabízel natočit videokamerou naše intimní chvíle. „Skupiny a páry, neváhejte! Při natáčení se můžete vidět v televizi. V případě zájmu se mohu připojit.“

V jaké televizi se mohou vidět? Na F 1 nebo OK 3?

Ale vážně. Tohle podnikání by se mi líbilo. Ani bych se připojovat nemusel. Jenomže nejsem podnikatel a nemám videokameru…

Zaměstnání se nabízelo zedníkům, fasádníkům, lešenářům, pokrývačům, topičům, sekretářkám, programátorům, účetním, právníkům, kuchařům, prodavačkám, uklízečkám a příslušníkům blíže neurčených povolání, kteří jsou podnikaví a chtějí si hodně vydělat. Podnikavý jsem, peníze potřebuju, ale kvalifikaci mám jenom na uklízečku. Nebo hlídače. Poslední podnikavý hlídač, kterého jsem poznal, dostal šest let.

„Co to louskáš?“ Láďa se vyšplhal na stoličku a podíval se do Annonce. „Snad nechceš začít hákovat?“

„Někde musím sehnat chechtáky. Už jsem narazil na hlínu, a to jsem venku od včerejška,“ řekl jsem s povzdechem.

„Možná bych o nějakým dolíku věděl. Ne že by to byl klondajk, to si zase nesmíš myslet, dobrý koryta už jsou obsazený, ale žít se z toho dá.“

„Hele, Láďo, do žádný velký levoty si nemůžu dovolit vlítnout.“

„Pohoda, i kdyby byl průlom, tobě nemůžou nic přišít.“

Aj vaj! Optimistů, co byli přesvědčeni, že jim nikdo nemůže nic přišít, bylo v našem šestilůžkovém apartmá šest a na celých Borech hezkých pár stovek.

Ale kývl jsem. Couvnout můžu vždycky. A je od něj hezký, že nenechá kámoše ve štychu.

„Já to dělám taky,“ pokračoval. „Skořápkáři, chápeš? Jsou to Rusáci. Anebo nějaký Čečeni. Slyšels někdy vo tom, že existujou Čečeni? Já teda v životě ne!“

Povídám, že já taky ne. Jenže to nic neznamená. Rusko je obrovská země. V takové rozloze, někde v tajgách, můžou žít třeba Marťani a my víme i s Bleskem kulový.

„Dělám jim něco jako ochranku.“

„Já na rvačky nikdy nebyl.“

„Taky nikdo nechce, aby ses rval. Koukáš hlavně, jestli se někde nemotaj fízlové.“

„A když se motaj? Sebrali tě už někdy?“

„Záleží na tom, který to jsou,“ odpověděl tiše. „Policajti maj furt žebrácký platy, chápeš? Sem tam vyhlásí nějakej bafuňář, že se skořápkářema zatočí, a udělaj razii. Normál kouřová clona. Pár maníků sbalej, řvou na ně, potom jim napařej pokutu a zase je pustěj. Dneska je za prachy všecko. Zlatý časy. Jenže musíš solit víc než za bolševika.“

„Takže jste v podstatě zbytečný.“

„Kamaráde… Dobrej flek se musí hlídat. Konkurence je vostrá. A sem tam se najde potížista, kterýmu se nelíbí, že si šel pro vlnu a vrátil se ostříhanej.“

„Jak moc hlídat?“

„Slzák… kudla… Ale to fakt jenom někdy.“

Mlčel jsem, Láďa si dal nové bavorské pivo a po chvilce řekl: „Ber to jako nabídku kámošovi. Prachy to sype. Není to nafurt, ale aspoň bys poznal lidi.“ Neříkal jaké, některé věci není nutné šoupat po lopatě.

„Musím si ještě nechat všecko projít hlavou. Takhle kách… to víš, zašili mě ještě za reálnýho socialismu, tak na všecko kolem čumím jako vydra.“

Přikývl, že mě chápe. Hodil na pult sto padesát, o drobné nazpět neměl zájem, aby dal najevo, že mu na nějaký monetce nezáleží, nejspíš opravdu nezáleželo, a když jsme se brali k východu, prohodil: „Ty jsi prej taky dělal do vobrázků.“

„Dělal,“ připustil jsem.

„Něco bych měl.“ Rozhlédl se a vytáhl z kapsy tři desetidolarovky. „Za čtyřiadvacet.“

Promnul jsem je v prstech. Upřímně řečeno, škváru jsem neměl v ruce proklatě dlouho, a ani za nejlepších časů bych napoprvé levý baky nepoznal, ale tady nebylo o čem příliš dumat. Kursovní lístek je v novinách každé ráno. Déčko dnes stálo dvacet devět sedmdesát. Vrátil jsem bankovky Láďovi.

„Já sice nevím, jak to tady dneska chodí, ale za tohle je za každejch poměrů krimouš na tuty.“

„Hejl nemusí vědět, kdo mu to střelil.“ Moc nadšeně to neříkal, nejspíš sám za toho hejla byl a teď potřeboval najít jinýho křapíka, aby se horkého zboží zbavil. „Pět vočí vejvar na každým ďžordžovi.“

Zavrtěl jsem hlavou a tak zase ty falešný lupeny schoval. „No nic, ale kdyby sis to rozmyslel… rozumíš, je toho naštosovanýho víc a udělat to jako velkou dardu… tebe tu zatím nikdo nezná. Chápeš, jak to myslím?“

Chápal jsem. Kdyby se mi ta velká darda podařila, měl bych v kapse pár tisíc a za zadkem poldy z půlky světa. A kdyby někdo z těchhle hošíků do něčeho spadnul, vůbec by se nerozpakoval udělat výhodný handl – vy mě necháte dejchat a já vám prozradím, kdo dal do oběhu ty falešný doláče.

„Vím, jak to myslíš. Právě proto nemám zájem.“

„Dobrý. Zapomeň na to. Pohoda, klídek, jasný?“

„Jasný.“

Večer herna. Trochu nejistě. Jestli se Zdeně všechno nerozleželo v hlavě. A vůbec, co mi poví?

Jen jsem ji zahlédl a hned u prvního automatu mě odchytil Luboš. „Už sem myslel, že ses vypařil.“

Myslel: doufal jsem, že ses vypařil…

„Měl jsem nějaký jednání ve městě.“

„Koukám.“ Zvizitýroval můj nový ohoz. „Takhle se ale rychle vydrolíš na šotolinu, Majku.“

„Mám snad chodit jako nějakej drn?“ zeptal jsem se podrážděně při vzpomínce na všechna kvádra, co už nemám.

„Ne, jasný, že ne. Hadry jsi potřeboval, já jenom že když se mnou nechceš do holportu… to víš, zadarmo se žrát nedá. A ty jsi byl z vy klej na vysokej standard.“

Moje babička říkávala, že okolky horší než špinavý podolky. Od Luboše se ovšem nic než špína čekat nedalo.

Zavalitý chlapík v kožené bundě s buclatou růžovou tváří, s blonďatě nazrzlými vlasy, sčesanými dozadu, masitým nosem a jednou zlatou náušničkou, postávající zdánlivě bez zájmu vedle nás, si odkašlal. I bez té oringle v uchu bych ho tipnul na majitele kolotoče.

„Von Luboš chce naznačit, že bych pro tebe měl džob. Pokud máš zájem.“

Udiveně jsem se na něj podíval. Tolik zájmu o své dobro v jediném dni bych neočekával. Teď jde jenom o to, jestli mám u základních škol nabízet marihuanu, pašovat bílé maso anebo dělat vyhazovače v peep-show. Po Láďově nabídce jsem byl připravený na všechno. Moje minulost mě postavila na roveň jistým typům a ti se mnou příslušně jednají.

„Co by to mělo bejt?“ Aspoň ho ze slušnosti vyslechnu.

„Žádná levota to není,“ řekl Luboš. Takže levota na tuty. „Jo, a tohle je Míra, jinak Paša.“ Přezdívka mu seděla.

Paša mi potřásl rukou. Málem mi rozmačkal kosti. Nemám rád lidi, co vám podsunou dlaň jako leklou rybu, ještě navíc upocenou, ale taky není nutný po každém setkání vyhledat chirurgii a nechat si pazouru zadlahovat.

„Mám nějaký stánky a dva kšefty v tržnici,“ řekl na vysvětlenou Pasa. „Potřebuju lidi. Zbožího jsou plný kamióny, ale chyběj mi solidní lidi, co by to prodávali. Byznys se musí točit. Když to hodím na trh na deseti místech, prodám toho desetkrát víc, než když to nabízím v jediným stánku, že jo.“

Zaposlouchal se do zvuků automatu, pohledem přelétl rotující znaky, zmáčkl tlačítko, kotouče se zastavily, ozvala se jásavá fanfára a s řinčením se do žlábku začala valit řeka pětikorun. Lhostejně si je cpal do kapes.

„Myslel jsem, že na takovouhle práci je lidí dost.“ Dělat kramáře? Moc se mi nezamlouvala představa, že deset hodin denně postávám ve větru, dešti i v úpalu a hádám se s babama o cenu, hlídám chmatáky, doplácím maňasy, vykládám, nakládám, překládám. Prostě hákuju jak barevnej.

„Lidí by bylo dost,“ řekl Pasa. „Lidí jo, ale samej šmejd. Uteče i s tržbou a kde ho mám honit?“

„A jak můžeš vědět, že já bych kramle nezahnul?“

„Luboš mi tě doporučil.“

Tím bylo řečeno vše. Luboš věděl, že nemám kam zdrhnout, že by mě měl pod dohledem a hlavně – že bych byl celičký boží den uvázaný u stánku a bejvák by byl volný. Není nad to, když má člověk opravdovýho kámoše!

„Dáme si paňáka?“

„Abys chápal: já to dělám tak,“ povídá Paša, „že lidem zboží dodám za režijní cenu plus moje obchodní přirážka. A oni si to pak už prodávaj na vlastní triko – kolik si řeknou, je jejich vejvar.“

„Takhle ale přece o žádný prachy nemůžeš přijít,“ podivil jsem se.

Povzdechl si. „To se ti zdá. Příkladně ty – máš dost voběživa, aby sis moh koupit třeba třicet kartónů bastosek, třicet peter a třicet spart? A video kazety? A dvě bedny rumu nebo vodky? A tohle jsou zásoby tak na den. Nemluvě o kafi a dalším… měl bys na to prachy keš předem?“

„Ne. Pár korun mám, ale na živobytí, ne na investování.“

„Tak vidíš.“ Zatvářil se spokojeně a vyfoukl dým z tenkého černého cigára. Zdenička kouř nenápadně rozehnala rukou a potom natočila ventilátor tak, aby jí nešel do nosu.

„Tak vidíš,“ opakoval Paša. „Pro tyhle případy mám právě metodu. Když na zboží nemáš, tak ti pučim.“

Úrok zajisté minimálně dvacet procent. Skvělé!

„Jenže jsou grázlové, co jim nestačí vejvar, oni si pučej na zboží a pak zdrhnou i s ním.“ Zatvářil se tragicky.

„Tys je neznal?“

„Jo, našel jsem si je. Vyraz z nich ale prachy…“ Mávl znechuceně rukou. „Myslel jsem, že když nebudu brát do kšeftu cikorky, je to tutovka. Hovno. Mezi bílejma jsou kolikrát eště větší šmejdi. Tak co?“ Nadějně se na mne podíval. Na zdi naproti jsem se viděl v zrcadle. Taky jsem v něm viděl Zdeničku, stojící zády k nám. Nemohla nás neslyšet, protože Paša rozhodně nešeptal. Tvářila se napjatě.

„Seš děsně fajn, Mirku,“ řekl jsem podobně jako Láďovi. „Já si ale potřebuju aspoň pár dní odfrknout a rozkoukat se.“

„To je jasný! Jasný, kámo! Já tam byl dvakrát, tak vím, co to obnáší. Hele, lidi potřebuju furt. Ozvi se a moc neváhej. Já jsem jako farář – dvakrát nekážu.“ Na kousek účtenky načmáral telefonní číslo. „Tady stačí nechat vzkaz, já se s tebou spojím.“

Rozrazil dav puberťáků, obléhajících bar, a valil se zpátky k automatům, k Lubošovi. V zrcadle jsem viděl, že si něco povídají.

Jakási sotva patnáctiletá, silně nalíčená dívenka v kožené minisukničce, krátké tak, že když se posadila, bylo jí bez obtíží vidět až na makču-pikču, se okamžitě vyšplhala na sesli, prohlédla si mě, usoudila, že ještě nejsem stařec nad hrobem, vytáhla kentku a podívala se na můj zapalovač.

„Můžu?“

Přikývl jsem, ale nenamáhala se, čekala, až jí připálím sám. Lehce mě přitom pohladila prstem.

„Ještě jsem tě tu nezahlídla.“

„Ano. Tedy ne,“ řekl jsem.

„Já sem chodím dost často. Já jsem Dita. Co si dáš? Já si dám bavoráka,“ vychrlila ze sebe. Z denička, která se k nám mezitím přiblížila, se na ni nenávistně podívala.

„Ty si dáš tak akorát zpátečku a pomažeš domů,“ zasyčela. „Už jsme kvůli tobě měli jeden malér s policajtama. Tak alou!“

„Aby ses neposrala,“ ucedila dívenka. Chytil jsem ji za ruku, až vyjekla.

„Omluv se,“ poručil jsem, „nebo dostaneš přesně těch pár facek, co potřebuješ už dlouho!“

Měřila si nás vzteklým pohledem, potom zrakem zabloudila ke dvěma vytáhlým klukům přibližně jejího věku.

Ušklíbl jsem se. „Na ty stačím sám, a kdyby náhodou ne, mám tu kámoše.“

Uvědomila si nejspíš, že jsem seděl s Pašou, a spočítala si, jak by dopadli. Popotáhla nosem, šminky měla určitě od Diora, ale kapesník se používat nenaučila, a zahuhňala: „Vomlouvám se.“ Dívala se při tom do země.

„A teď mazej, ať nezmeškáš Večerníčka.“

„Já tyhle dvanáctiletý kurvy nenávidím jako mor,“ řekla Zdenka. „A co ty? Myslela jsem už, že se neukážeš.“

„Nevěděl jsem…“

„Od kolika dělám?“

„Ne. Rozumíš mi dobře. Nevěděl jsem, jestli ještě budeš chtít… když už víš…“ Vedli jsme řeč plnou náznaků, lehce se vzájemně oťukávali a čekali, kdo se první pokusí o otevřenou hru. Mně se nechtělo. Cítil jsem se už maličko vláčný ze všech drinků během dne, toužil jsem po klidném, přívětivém světle noční lampy a podušce s levandulí. Po ženském těle, které nevoní drahými parfémy, přehlušujícími pot, ale svěžestí, vodou a mýdlem. Do toho nezapadaly drásavé, sebeobviňující, „upřímné“ vzpomínky na něco, co jsem se mnoho let pokoušel zapomenout. Jestli o tom cítí potřebu mluvit a nechápe, že minulost se nemá prohrabávat, ať začne sama.

Naklonila se ke mně, za výstřihem jsem opět spatřil narůžovělé hroty pohupujících se ňader, jejichž kubaturu i stupeň tvrdosti jsem už měl v hrsti.

„Luboš mi dneska všechno řekl,“ zašeptala.

Málem jsem se vyděsil, protože pokud by řekl skutečně všechno, mohla by se mnou nadále komunikovat jen otrlá příslušnice racketýrského gangu.

Najednou měla vlahé oči. „Nesmíš se na mě zlobit, že jsem dneska… víš, když se člověk něco takového dozví a neví, jaké okolnosti za vším stály…“

Něco jsem zamumlal, jako že se mi o tom ani nechce mluvit, což byla koneckonců pravda, a Zdenička špitla: „Na tvým místě, přistihnout ve svým kvartýru svou holku s nějakým negrem, asi bych se taky neovládla!“

Jen jsem zalapal po dechu. Luboš má buď fantazii, anebo se dokonale vyzná v prosté ženské duši. Co může být horšího – u český holky – než nevěra s negrem, morgošem nebo vůbec barevným. Jo, hodit si hrbem s domorodcem, to teda prr!, hned brát do ruky kudlu nebo zvedat trestající ruku k smrtelnému úderu. Pár facek je jistě důkazem žárlivosti, tudíž lásky, ale zabíjet kvůli nějakým směšným pohybům? Žádná škoda nenastala, ale stykem s negrem se pošpiní! V očích Zdeničky jsem tedy nebyl vrah, ale oběť. Zatvářil jsem se tragicky a poprosil ji, abychom o tom už nikdy nehovořili. Dostalo se mi slibu a ujištění.

„Ale o jiným s tebou, Míšo, mluvit musím. Jestli můžeš, vyhni se Pašovi. Je to lump. Víš, proč chce platit předem a proč s ním nikdo nechce dělat?“

„Prodává pašovaný zboží?“

Povzdechla si. „Na tom bych osobně nic špatnýho neviděla. Aspoň to je lacinější a… já se v ekonomice nevyznám…“ Neoponoval jsem jí, protože pokud jde o takové maličkosti, jako je pašování a neplacení daní, jsem zásadně pro. Vždycky jsem tvrdil, že stát mě okrádá neustále a takovou měrou, že bych se musel sakra hejbat, abych to srovnal. A hlavně – peníze se mají otáčet.

„V čem je teda ta flígna?“ zeptal jsem se.

„Dává do oběhu i jiný věci.“

„Jiný?“

„Jak bych ti to… přišel k nim jinak než tím prvním způsobem.“

„Jako kradený?“

Opatrně se rozhlédla. Všichni byli zaujati hrou, pitím, nabídkou a prodejem tělesných chtíčů, kšefty. Nikdo neposlouchal, co si povídáme.

„Jednou jsem ho slyšela, jak se bavil s jedním… to je fuk. Ale fakticky gauner, co se neštítí ničeho. Sliboval Pašovi kamión amerik. Paša se ho ptal, jak to udělá s řidičem, a ten chlap mu říkal, ať se nestará. Paša se tenkrát vyděsil a varoval ho, že už nechce žádnou mokrou práci…“

Zamyslel jsem se. V krimu mě brali za tvrdýho hocha, co sejmul důru, když mu začala házet za voj a odstřeďovala smetanu pro nějaký bokovky, takže přede mnou mluvili otevřeně. Vím tedy něco o čachrech s kamióny a s amerikami. Nákup v Hamburku, zboží odněkud z Filipín, krabičky potištěný originál Made in USA, cena za jednu v přepočtu na koruny búra, na konci řetězu pak někde na burze anebo u stánkaře sedmadvacet, třicet. Čistý vejvar nejmíň 300 %. Ovšem tenhle řetěz se skládá z článků a co článek, to výdaj: doprava, mejto celníkům (sice to dělá až statisíce, jenomže cena jednoho kamiónu jde do miliónů, takže se to pořád vyplácí), provize distributorům, něco na běžnou režii jako všimné pro kontrolory, aby nezacláněli. Pár šikulů si zřejmě řeklo, že výnosnější je největší náklady anulovat. Prostě ukrást celý kamión i se zbožím. Někdy to jde s farou dojednat podle hesla zn. Dohoda možná, a finguje se přepadení, který se ovšem příliš nikde neohlašuje, protože kdyby do toho poldové začali příliš šťourat, možná by zjistili, že náklad deklarovaný na celnici vůbec neodpovídá tomu, co bylo ve skutečnosti naloženo. Na tom nikdo nemá zájem. No a v poslední řadě se stává, že ranaři udělají kamión – obyčejně jde o nějakého cizího tiráka –, který je papírově čistý, veze zboží legálně a řidič není ochoten spolupracovat, dokonce se brání. Pak ho sejmou. Oběť se obyčejně nikdy nenajde, vůz jakbysmet. Cigarety z takových šmé jsou nejlacinější. Pochopitelně.

Takhle teda Paša kšeftuje,“ řekl jsem zamyšleně. „To je ovšem takříkajíc o ústa. I když – co by se mi mohlo stát? Já přece nemusím a ani nemůžu vědět, odkud zboží bere!“

„Ti tři kluci, co sem chodívali a prodávali pro něj, to tvrdili taky.“

Aha! Dívali jsme se na sebe.

„Paša zapřel, že by je kdy viděl. Jeden začal na fízlárně mluvit až moc a za hodinu potom, co ho pustili, ho někdo přepad a zmlátil do bezvědomí. Pak všechno popřel, že prý zboží načerno nakoupili od nějakejch rákosníků.“ Pohladila mi ruku. „Říkám ti to proto, aby sis dal pozor. Byla bych ráda, kdyby sis našel něco solidního a radši měl míň než… než nový maléry.“

Mechanicky jsem přikývl. Z toho, co mi řekla, mě zaujaly dvě věci: jednak rychlost, s níž mě kooptovala do svého života, jednak metody a charakter Paši. Jeho nabídka zapojit mě do své prodejní sítě se dala vykládat různě. Velmi různě. Mohl to být opravdu jen dobročinný skutek, snaha helfnout klukovi, co neví kudy kam.

Stejně tak může jít o jednu velkou past. Past, kterou mi chtějí nastražit společně s Lubošem. Kde mám jistotu, že nedostanu nějaký obzvlášť horký zboží a vejšky hlášku, odkud je a kdo ho má momentálně v prodeji? Komu pak budu vysvětlovat, že jsem nevěděl, že jsem nevinnej? Půjdu si odsedět zbytek trestu a dostanu ještě něco navrch. A Luboš bude mít po starostech.

„Neboj se,“ řekl jsem Zdeničce. „Tohohle hada jim nespolknu.“

Noc byla vlahá a tichá, jen někde zpovzdáli nějaký opilec vyřvával zoufalou píseň tesknící duše a kousek dál kdosi dávivě blil na kovovou roletu samoobsluhy. Občas kolem projel taxík nebo policejní favorit. Objímal jsem majetnicky Zdeničku kolem útlých ramen. Něco mi vyprávěla. Přistihl jsem se, že ji nejenom neposlouchám, ale už nemyslím ani na Luboše, na Pašu, na celý všivý svět. Celého se mě zmocnila nezvládnutelná touha po jejím těle. Dlaní jsem jí sevřel ňadro. Vzhlédla ke mně. „Počkej, už budeme doma…,“ zašeptala.

Nemohla najít klíč od bytu. Podala mi svazek: „Odemkni, nemůžu se strefit.“

Já se trefím, slíbil jsem jí v duchu. Otevřel jsem dveře, ani jsme nerozsvěceli, viděl jsem jenom, jak se její silueta sehnula, aby se zula. Přitiskl jsem se k ní, vyhrnul jí sukni a napůl stáhl kalhotky. Něco šeptala, rukama se zahákla o věšák na zdi a vykřikla, hned když jsem do ní pronikl.

„Ty zvíře! Aúú… ne tak prudce, ty zvíře!“

Potom jsem začal křičet i já, a když se konečně svezla na podlahu a mně přestalo hučet v uších a dunící příboj krve ve spáncích se uklidňoval, uslyšel jsem nějaké zvonění. Potřásl jsem hlavou, ale zvonění neustávalo. Dokonce se k němu přidaly hlasy. Zašmátral jsem rukou po zdi a nalezl vypínač.

Zdenka ke mně zvedla hlavu. Měla rozkousány, opuchlé rty. Na podlaze, pokryté temně rudým běhounem, se válel stržený věšák a rozházené šatstvo.

„Co se děje?“ zašeptala.

„Jste v pořádku, paní Hanušova?“ ozvalo se z chodby. Starý ženský hlas. A k tomu druhý, mužský, polohlasem: „Neměl bych radši zavolat policajty?“

„Ježišmarjá!“ zasténala Zdenička. „Ta ostuda!“

„Já se ztratím, jo?“ navrhl jsem. Jenže kudy? Vyskočit oknem?! Po římsách? Světlíkem? Najednou mi došlo, že i tohle mohla být dokonalá past. Jestli je Zdenka domluvená a prohlásí, že jsem ji znásilnil, nepomůže mi ani svatý Václav!

„Ne, nikam nechoď.“ Vstala a stáhla si sukni.

„Nic se neděje, paní Sýkorová,“ zvolala jasným hlasem.

„Jste v pořádku, Zdeničko?“

„V pořádku.“ Rukama si pročísla vlasy a pootevřela dveře. „Úplně v pořádku.“

„Slyšeli jsme křik a hrozný rámus, jako když někdo převrací nábytek, tady pan Holoubek za mnou přišel, že vás určitě někdo přepadnul…,“ baba mlela a pokoušela se nahlédnout dovnitř, ale Zdenička držela dveře jen pootevřené, opírala se o ně celým tělem, aby baba viděla, že potlučená není, a současně aby nemohla strčit zvědavý čenich dovnitř.

Odkašlal jsem si. Přestala drmolit, jako když utne.

„Jo, takhle to je!“ vyštěkla. „Já žencká hloupá, ještě vo ni mám strach a vona… že mě to taky hned nenapadlo!“

„Vona tam má chlapa?“ ozval se mně neznámý a neviditelný Holoubek.

„A co ste myslel? Trpajzlíka?“

„Tak dobrou noc,“ řekla Zdenička přívětivě.

„Jo, dobrou, dobrou, vy ji určitě mít dobrou budete, ale já už teď do rána neusnu,“ vyštěkla baba. Zavřené dveře hlasy na chodbě ztlumily, ale i tak jsme uslyšeli, jak Holoubek omlouvavě říká: „Kde by mě to napadlo, kdybyste ji slyšela, jak řvala, paní Sýkorová, já fakt myslel, že ji mordujou, kde by mě mohlo napadnout, že šlo o tohleto…“

„To máte pravdu, pane Holoubek, to vás dovopravdy napadnout nemohlo. S váma žencký jenom vzdychaly, ale zklamáním!“

„Jak něco takovýho můžete říct?“ zaječel Holoubek. „Já jsem slušný člověk, já jsem…“

„Si jenom vodil domů slečinky, když paní byla s ischiasem v lázních. To ví celej barák. A teď už taky vím, proč od vás vždycky za chvíli letěly jak s keserem!“

„Paní! Tohle je pomluva, to si nenechám líbit, ještě o mně uslyšíte…“ Hlasy se vzdalovaly, potom někdo za dveřmi jiného bytu vykřikl: „Bude tady už konečně klid?“ a hlasy utichly definitivně. Celou tu dobu jsme se Zdeničkou stáli v předsíni a dusili v sobě smích. Viděl jsem, že už to nevydrží, přitiskl jsem ji k sobě a umlčel polibkem.

Až v ložnici jsme se rozesmáli bez zábran. Svalila se na postel, máchala ve vzduchu nohama a pištivě ze sebe vyrážela: „Haló, mladá paní, nepřepad vás někdo? Neublížil vám, Zdeničko?“

„A neublížil ti?“ zeptal jsem se jí.

„Spíš jsem mu ublížila já. Myslela jsem, že vydrží víc.“

„Jakmile si odpočine, tak zase vydrží.“

„Ale mě odpočívání nebaví. Jdu se vysprchnout. Zatím si vymysli, co uděláš, abych se nenudila.“

Sehnat dnes chechtáky není kumšt. Udržet si přitom to, čemu se říká čistý štít, je složitější. Já bych chtěl oboje. Postavení. To je ono! Když máte postavení, nikdo vám nezávidí prachy a dveře se před vámi otvírají samy, obchodní partneři se předhánějí v nabídkách. Nejsem měšťák, ale rád bych už svůj život stabilizoval. Samozřejmě že ve vyšších společenských vrstvách. Šmelina není životní program. I tady jednou skončí.

Ideální by bylo pokračovat ve studiu. Jistý chartista, se kterým jsem až do revoluce půl roku seděl na Borech, mi pořád domlouval, abych – až jednou vylezu – nezatrpkl, začal znovu a dostudoval. Když pak po 17. listopadu z basy odcházel jako vítěz, řekl mi, že kdybych potřeboval pomoc, ať se na něj obrátím, protože v jeho očích nejsem žádný zločinec, ale oběť totalitního bolševickýho režimu. Totéž mi tvrdil jeden právník, kterého bez ohledu na demokracii strčili do díry, protože ožralý někoho zabil autem a nestačil ty správné lidi podplatit.

„Koukej, Michale, dneska je báječná možnost pro šikovný lidi. Kolik jsi měl hotovo? Tři ročníky? V tom případě není o čem mluvit. Já, než jsem spadnul do maléru, jsem zastupoval několik takových borců, žádost se musí napsat šikovně, a když máš kliku… Chápeš?“

Chápal jsem, znělo to báječně, sice jsem naznačil, že tady nejsem z politických důvodů, ale pan doktor nad tím mávl rukou a prohlásil, že vlastně každý je svým způsobem obětí poměrů, dřív komunisti vydávali všelijaký sígry a šlápoty za oběť kapitalistického vydírání a odcizení, tak proč by to pro jednou nemohlo být opačně.

Jediná potíž je v tom, že pan doktor, Honák se jmenuje, ještě bručí. Ale kdo nic nezkusil, nic nemá. V nejhorším případě je tu můj chartista. Krmil jsem ho cigaretami a chránil před zlem světa, protože to byla duše čistá, naivní a zcela nepraktická. Klasický bojovník za ideály. Šlo mu hlavně o člověka. A já si slíbil, když se přede mnou otevřel katr, že budu slušný člověk. Jenže i slušný člověk potřebuje ke slušnosti podmínky. Tohle by snad můj chartista měl pochopit. A pomoct: protože z něj je náměstek ministra.

Začít jsem však chtěl sám. V bibli se praví: pomoz si a Bůh ti pomůže.

Cestu na fakultu a na děkanát jsem si ještě pamatoval. Na studijním seděla stejná postarší dáma, co tam sedávala za mých časů. Další dvě mladé jsem neznal. Stará struktura mě nepoznala, ale kupodivu si vzpomněla na jméno.

„Najman, Michal Najman, ano, vy jste u nás…“ Najednou jí to došlo a ohryzek jí poskočil.

„Potřebujete od nás něco?“ zeptala se studeně. „Myslím, že veškeré vaše materiály jsme předali příslušným úřadům.“ Mohla dodat „činným v trestním řízení“, neboť o ně šlo, ale asi nechtěla vyvolat skandál.

„Já vím,“ řekl jsem potichu a pokorně. „Jde mi jen o to, jestli bych nemohl… no prostě, tři ročníky jsem měl uzavřené, snad by šly uznat…“

„Byl jste ze studií vyloučen,“ konstatovala odměřeně. „Snad víte, co to znamená.“

Polkl jsem. „Jistě. Vyloučen jsem byl.“ Ty dvě už zaslechly slovo „vyloučen“, létající sem a tam jako pingpongový míček, přestaly tlachat a zcela bezostyšně si mě prohlížely. „Chci jenom říct, že vyloučeno bylo za komunistů víc lidí a dostali možnost… dostalo se jim rehabilitace.“

„Rehabilitace?! Vy žádáte o rehabilitaci?“ vyrazila ze sebe ta kdysi milá paní. „Jak se vůbec odvažujete vypustit to slovo z úst? Ano, dostalo se rehabilitace těm, kdo za své přesvědčení trpěli, pane, trpěli a úpěli v žalářích!“

„Já taky úpěl v žaláři. Na Borech…,“ žvanil jsem, protože jsem pochopil, že mi pšenka nepokvete, a protože mě ta postarší dáma, která kdysi před 1. májem vlastnoručně zdobívala okna kanceláře rudými praporky, docela pobavila. Fakt: vždyť když se to vezme kolem a kolem, oni kolaborovali, poctivě pracovali, budovali šťastné zítřky, socialismy už nereálné, zatímco já a tisíce mně podobných jsme ten šťastný zítřek už měli a komplikovanou socialistickou přítomnost jsme jim nabourali vekslem a šmelinou, oni měli BSP a svazácké festivaly a my mercedesy a zboží z Tuzexu. To snad nebyla ekonomická i ideologická diverze? A já za to žádnou trafiku, žádné ministerské, poradcovské ani velvyslanecké křeslo nežádám. Jenom právo dostudovat. Tak jsem se jí to snažil vysvětlit, ale neuspěl jsem.

„Ven!“ Vztyčila se. „Neodvažujte se srovnávat se slušnými lidmi, vy jeden veksláku!“

Obě mladé dámy mě proklály opovržením. Svítilo jim z očí jako chtíč deviantovi. Vycouval jsem raději dřív, než na mne pozvou nějaký nový starý struktury a vyřídí mě jako třídu.

Významné ministerstvo stálo v centru Prahy a působilo kamenně a důležitě. Nahoru mě pochopitelně nepustili. Ale dovolili mi z místnosti vedle vrátnice, hlídané ozbrojenci s kolty proklatě nízko, zatelefonovat si do sekretariátu.

„Teď pan náměstek odešel,“ pravil dívčí hlas. „Mohu mu něco vyřídit?“

„Že volal Michal Najman, že bych s ním nutně potřeboval hovořit.“

„Vyřídím. Zkuste zavolat… no, raději příští týden, pan náměstek zítra letí na konferenci do Ria.“

Oj oj oj! Do Ria… to bude určitě Rio de Janeiro, pro velký svět pochopitelně pouze Rio. Co tam asi bude dělat? A vůbec, co dělá na tomhle důležitém ministerstvu celostátního významu s odborným zaměřením? Pokud vím, je bývalý knihovník. Knihovníci pochopitelně bývají vzdělaní a sečtělí. Prostě se rekvalifikoval.

Ale měl jsem štěstí. Zrovna vylezl z páternosteru. A s ním nějaký vychrtlík s kufříkem v ruce. Nejspíš tajemník.

Nebýt toho, že sekretářka povídala, že zrovna odešel, a nebýt toho, že jsem do téhle budovy přišel s úmyslem vyhledat ho a byl na něj připravený, nepoznal bych ho ani omylem. Znal jsem ho pouze jako poměrně štíhlého človíčka ve vězeňském mantlu, s brejličkami na pokladnu, které mu pořád sklouzávaly z nosu. Teď proti mně kráčel zavalitý muž v dokonale střiženém dvouřadovém, šedě proužkovaném obleku, se dvěma bradami a brýlemi v elegantním zlatém rámečku, s kouřovými skly.

„Milane,“ hlesl jsem, když procházel kolem mne.

Podíval se na mne, ale měl jsem dojem, že pohled mnou prochází jako rentgenové paprsky.

„To jsem já, Míša Najman,“ povídám.

„Najman?“ zastavil se a tvářil, že pátrá v paměti.

„Byli jsme spolu na…“ Najednou jsem se zastyděl říct, že na Borech, v base. Tajemník i strážci si mě zvědavě prohlíželi. Můj chartista si nejspíš uvědomil totéž a rychle si vzpomněl, kdo jsem.

„Ano, jistě. Najman. Teď nemám bohužel čas, ozvěte se někdy. Přes sekretariát.“ Mířil dál ke dveřím vedoucím na ulici, kde na něj čekala černá nebo bílá limuzína, pochopitelně už ne značky T 613, protože nová garnitura se rozešla se starým režimem včetně jeho charakteristických symbolů a raději jezdí v mercedesech. Srovnal jsem s ním krok a tiše povídám: „Já vím, že máte málo času,“ v base jsme si tykali, ale teď byl jednou náměstek a já nechtěl snižovat vážnost jeho úřadu, „mně jde jenom o maličkost. Víte, jak jste říkal, abych dostudoval a tak vůbec… byl jsem teď na fakultě a vyhodili mě, že jsem byl vyloučený.“

Ironicky se na mne podíval. „Vy jste byl potrestán za násilnou trestnou činnost, ne?“

Mlčel jsem.

„Nečekáte ode mne snad nějakou protekci? Doufám! Protože s tím, pane Najmane, s tím jsme definitivně skoncovali! Obávám se, že není v mých silách vám pomoct. Sbohem.“

Dvířka vozu se otevřela a pak zabouchla. Neměl mercedesa. Měl ocelově šedého Renaulta 25. A odpor k protekci. Pro kriminálníka. Co kdyby se to někdo dozvěděl? Lidi by si pak ještě mohli myslet, že se vlastně nic moc nezměnilo…

Já mezi vyvolené nepatřím. Musím se o sebe postarat sám.

Pracovní úřad sídlil na náměstí. Na budově místo ONV stálo Obvodní úřad. Uvnitř si přestali říkat soudruhu nebo občane a na nástěnkách už nevisely graficky znázorněné úspěchy budování socialismu, ale že Láska a pravda zvítězí nad lží a nenávistí. Duch svatý dobře vedl mé kročeje: nic jiného než lásku nepotřebuju. Bez pravdy se obejdu, já o druhých taky nechci vědět všechno nejhorší, ale láska…!

Na zdi visel dlouhý seznam volných míst: topenář, uklízečka, účetní, právník, ekonom, závozník, frézař, zahradník, řidič multikáry…

Kruci, už toho mám dost! Něco bez kvalifikace by se fakt nenašlo?!

„Nemáš žváro?“

Muž v kožené bundě aspoň za šest litrů a v džínách, jaký jsem viděl v butiku za 1 600 Kčs, natáhl ruku. Vyklepal jsem z krabičky jednu spartu.

„Já tu sem už snad podesátý,“ prozradil. „Tyhle seznamy ani nečti. To je jenom propaganda. Taková finta, kdyby přišli novináři, tak aby ukázali, co je prej volnejch míst… Jenže fleky nejsou, leda tak zametat ulice. Doma mám tři děti, stará je bez práce už rok, takže ani tu jejich žebráckou podporu nedostane… jo, kamaráde, za tohle jsme na Václaváku klíčema necinkali!“

Upřeně se na mne zadíval v očekávání souhlasu. Zbývalo jen, aby mi podal přihlášku do nějaké pra-vověrné strany, kde dostanu uniformu a celodenní stravu při ochraně manifestací zadarmo. Místo toho přes pivorumovou clonu vydechl: „Přitom dobrý fleky sou. Jenže ty tady napsaný nemaj, rozumíš? Za pětikilo ti dám adresu tý firmy. Sháněj cesťáky.

Deset tisíc čistá ruka a ještě zaplacenej benzín…“ Zoufale na mne zamrkal.

Vytáhl jsem z kapsy zrcátko, abych se podíval, jestli opravdu začínám vypadat slabomyslně. Muž v bundě na mne vytřeštěně hleděl. Pak si symbolicky odplivl a odebral se najít jinýho kořena.

Úřednice na pracáku byla ustaraná a uštvaná.

„Jménodatumnarozeníbydlištějakoumátekvalifikaci?“

„Možná bude nejlepší, když vám nejdřív řeknu, že mě před několika dny propustili z vězení.“

„To si vyřiďte s případným zaměstnavatelem. Nejste jediný. Po amnestii jsme takových měli stovky.“

„Jak dopadli?“

„Nevím. Já černou kroniku nečtu.“

Sdělil jsem jí všechna svá data.

„Takže o ekonomii něco víte,“ konstatovala.

„No…,“ protáhl jsem slibně.

„Víte.“ Podala mi papírek s adresou, kterou si vyjela z počítače. „Tahle firma hledá lidi z vašeho oboru.“ Zamyslela se a dala mi dva další. „Pro jistotu… kdyby vám to napoprvé nevyšlo. Na shledanou a pošlete mi dalšího.“

Na podporu v nezaměstnanosti jsem se zapomněl zeptat.

Firma č. 1 sídlila u Karláku. Na průčelí domu se skvěla vyleštěná mosazná tabulka Mac & Fant, s.r.o. Do firmy se muselo dvorem, plným prázdných beden a harampádí. U schodiště visela další cedulka, tentokrát už jenom papírová a poněkud umouněná. Byla na ní šipka směrem vzhůru s dodatkem: 2. patro.

V druhém patře se nacházely dvě místnosti se starým kancelářským zařízením, jeden telefon, fax. Kancelářská síla ve věku asi pětačtyřiceti jar usrkávala kafe u psacího stolu a četla si noviny.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem, jak mě doma naučili, a řekl jsem, proč přicházím.

„Pane Macák!“ zaječela administrativní síla, aniž by zvedla oči od novin.

Z vedlejší místnosti se vyvalil malý, neuvěřitelně tlustý mužík s mrožím knírem a holou lebkou. Potřásl mi rukou a pravil, že půjdeme „do ředitelny“.

Usedl, přehodil nohu přes nohu a zapálil si. Chvíli jsme se na sebe dívali. Potom znovu nohy přehodil a vyštěkl: „Čekám!“

„E… co, prosím?“

„Čekám, kdy mi předložíte reference,“ oznámil.

„Jaké reference?“ podivil jsem se. „Poslali mě sem z pracáku, že hledáte člověka…“

„Hledám obchodního manažera,“ pravil důležitě a vyfoukl kouř ke stropu. Zřejmě si přečetl údiv na mé tváři. „Tím zařízením se nedejte zmást. Právě začínáme a ještě mi z Finska nedodali nábytek. Vaše jazykové schopnosti?“

„Rusky se domluvím, anglicky a německy umím dobře.“

„To by šlo.“ Přitáhl si diář a udělal si do něj nějakou poznámku. Pak zařval: „Paní Málková, připomeňte mi, že ve dvě mám volat ten Johannesburg!“

Netvářil jsem se, že by to na mne udělalo mimořádný dojem, tak otráveně pokračoval. „Kde jsme přestali. Jo. Ty jazyky, to by bylo oukej. Musel byste ovšem dokázat vést v nich korespondenci.“ Přikývl jsem. „Teď mi ještě řekněte, co jste dělal doposud.“

Cestou na druhou adresu jsem si říkal, že můžu být docela rád, že mě pan Macák vyhodil. Kecy o sígrech si sice mohl odpustit, ale tohle byla přesně ta firma, o kterou se brzy začne zajímat berňák, potom hospodářská kriminálka a nakonec pravděpodobně i něco horšího. V tom jediném telefonátu, který měl těsně předtím, než jsem mu prozradil, co jsem doposud dělal, se mluvilo rusky, pan Macák kupodivu velmi plynně a s nefalšovaným přízvukem, a tomu na druhém konci drátu říkal Zeňo. Zboží prý přišlo a už je zase na cestě a stupeň kvality byl odpovídající, ale zákazník by vítal o jeden stupeň vyšší – s příslušným příplatkem. Z toho se dalo usuzovat cokoliv –mohlo jít o uran stejně jako o heroin či vodku. Možná že to bylo něco nevinného. To jsem nezjistil. V každém případě pan Macák rozumně usoudil, že by mu neprospělo, kdyby byl do těchto obchodů zasvěcen trestaný člověk, ještě k tomu v podmínce. Ten je snadno zranitelný – a při lámání chleba bývá náchylný ke spolupráci s vyšetřovacími orgány.

Na adrese č. 2 proběhlo všechno neuvěřitelně rychle. Byla tam prodejna bot, právě otvírali, firma, kam jsem byl poslán, už před časem zkrachovala a oni sami nikoho nepotřebují, ale kdybych chtěl, můžu se stavit tak za týden deset dnů, lidi jsou líný jako prasata, fluktuace obrovská. Počítají, že první jim odejde skladník, takže mi můžou flek rezervovat…

Začínaly mě bolet nohy, měl jsem hlad, žízeň a depresi. Nezaměstnaný jak z učebnice. Zastavil jsem se před pipi-grilem, vůně, až se mi sliny sbíhaly, kuřátka se otáčela a hnědla dozlatova, k tomu vychlazené, orosené plzeňské, křupavý rohlíček… užuž jsem vcházel dovnitř, ale silou vůle jsem se zastavil. S mastnou hubou a pivem otupělou výmluvností se nemá chodit žebrat o dolík. Nezaměstnaný má vypadat zdrchaně a hladově. Až na třetí adrese, před domem v živé ulici poblíž centra, jsem si uvědomil, že chybuji, že tohle je následek starých myšlenkových struktur v nás a že se optimistické psychologii kapitalismu teprve učíme. Já mám přijít s mastnou hubou, rozežraný a spokojený, protože já nesmím jít žebrat o práci, ale nabídnout své služby!

Firma to byla veliká, dvě patra v administrativní budově, Export-Import, a.s., podle neutrálně znějícího názvu se nedalo určit, komu vlastně patří, v přízemí a v mezipatře sídlila bankovní filiálka zahraniční banky, v přízemí černí šerifové s obuchy a kolťáky v pohotovostních pouzdrech – tohle nebyl upachtěný podvodníček Mac&Fant, nýbrž podnik na úrovni, kde v klimatizovaných kancelářích vrní počítače a pánové v bílých košilích s vázankami z Paříže skutečně telefonují nebo faxují s Johannesburgem.

Tady bych opravdu rád pracoval, aspoň nějaký čas, pokud se mi podaří zatajit, že jsem byl trestaný. Potřebuju si dodat sebedůvěru jako Američané, co se také díky okolnostem dostali do maléru, ale protože se chtěli změnit a protože dostali šanci, stali se z nich velcí byznysmáni…

Nadechl jsem se a chtěl už pravou nohou vykročit k mramorově-chromocelově-skleněnému vchodu, když se jeho křídla, ovládaná fotobuňkou, sama rozevřela a proplula jimi žena, kterou jsem znal.

Kterou jsem kdysi miloval.

S níž jsem si kdysi maloval krásné sny o společném životě, o společné kariéře pod vlídnou ochranou jejího tatínka, náměstka generálního ředitele jednoho podniku zahraničního obchodu.

Dívka, která mi zasadila ránu, jež ze mne udělala v očích spolužáků pitomce a ze které jsem se pak už nemohl a ani nechtěl vzpamatovat.

Dvěma křídly skleněných dveří proplula ta děvka Ivanka.

Jeden ze šerifů se div nepřerazil, jak se hnal, aby jí otevřel dvířka stříbrného BMW 325i.

Vyhodila směrovku, otočila se uprostřed ulice a odfrčela. Stál jsem na chodníku s otevřenou hubou, v očích smutek, hluboký v srdci žal ještě dávno poté, co se poslední model řady 3 značky BMW ztratil v pražských ulicích jako luxusní jachta, mizející za obzorem ubohému, opuštěnému a hladovému trosečníkovi, jenž kdysi věřil, že mu bude patřit.

„Pěkný fáro…,“ prohodil nudící se šerif.

Vzpamatoval jsem se. „Fáro není špatný, ale ta kočka, co k němu patří, mi připadá ještě lepší.“

„Jo, paní inženýrka, to je kus!“ pravil procítěně.

Inženýrka! Paní! A co sis, ty ubohej veksláckej vole, co sis myslel? Že zůstane na ocet, tahle krásná, ambiciózní a ve zlatém hnízdečku povitá dívenka?

„Ona tady dělá?“ zeptal jsem se přiškrceně.

„Jasně. Patří to jejímu otci,“ odpověděl. Až potom se podezíravě zeptal, proč mě to zajímá, jestli ji snad znám.

„Já? V životě jsem ji neviděl.“

Zmačkal jsem v dlani třetí papírek s adresou a upustil ho na zem.

Ocelově skleněný vchod se dál roztahoval a stahoval a vpouštěl a vypouštěl pány v oblecích, vystupující nebo nastupující do naleštěných západních limuzín s cizími i českými SPZ. Velký svět byznysu. Takhle vypadá skutečný kapitalismus –a ne Pašovy stánky s kradeným zbožím v tržnici.

Nejpikantnější je, že vrchním kapitalistou v tomhle vrcholně kapitalistickém podniku je Ivančin otec, ještě před pár lety kovaný a na nejvyšších místech dobře zapsaný komunista. Já vždycky na politiku kašlal, ale aspoň jsem věřil, že komunisti jsou u komunistů proto, že jsou proti kapitalismu. Asi jsem se mýlil. Asi všichni bolševici dnes podniky nemají a takoví komunisti jako Ivančin fotr asi u komunistů jenom byli, protože to neslo, stejně jako by byli u Turka anebo u Marťanů, kdyby to neslo. Anebo je všechno jinak.

Musím se prostě smířit s tím, že někteří lidé se mají dobře za všech okolností a jiní to většinou dostávají bobanem navrch. To kvůli rovnováze.

V Annonci jsem si převzal hromádku dopisů. Ačkoliv jsem jasně inzeroval, že panelák nepadá v úvahu, nejvíc bylo nabídek ze sídlišť tak vzdálených, že jsem tam nikdy nebyl a ani to nemám v úmyslu, natož abych se tam stěhoval. Další nabízely cosi jako druh podnájmu. Dva lidé chtěli tučný úplatek buď za výměnu, nebo za zprostředkování. Zaujala mě jediná nabídka: Petřiny. Dva plus jedna v patře činžovní vilky. Telefon. Kdy že bych se chtěl stěhovat? S pozdravem manželé Cinkovi.

Na jasnou otázku se má jasně odpovědět.

Po pátém zazvonění se ozval ženský hlas.

„To je paní Cinková?“

„Kdo volá?“

„Michal Najman. Já jsem ten člověk, kterému jste odepisovali na inzerát výměny bytu.“

Chvíle mlčení, potom: „My jsme odepisovali na víc.“

Odrecitoval jsem podrobnosti. Nějak se mi to nezdálo. Člověk by čekal přinejmenším víc zájmu.

„Už vím,“ odpověděla. „Nejlepší by bylo, kdybyste si promluvil s manželem. Dám vám číslo do práce.“

Pan Cink byl poněkud sdílnější. Vysvětlil mi manželčinu strohost.

„Pane Najmane, jsem slušný člověk, a proto vám to povím na rovinu: ten barák patří babě, která z nás udělala psychické trosky. Jsme tam momentálně jediní nájemníci – a ona se zaměřila na manželku, protože ta je doma, má totiž nemocné nervy… No, nemusím vám to snad dál rozvádět. Byt je to hezký, nedivím se, že chce celý ten barák na lepší kšefty.“

Ocenil jsem jeho upřímnost a zeptal se ho, proč si myslí, že baba – jak ji nazýval – přistoupí na směnu bytu a tím i nového nájemníka. Prohlásil, že si všechno zjistil na byťáku, jedna prostora je sice vedená jako nebytová, ale jinak tam jsou nějaký právní zádrhele s vlastnictvím, ono to v podstatě ani její úplně není – prostě s tímhle bytem nemůže nic dělat, ledaže by se nájemník dobrovolně vystěhoval a žádný jiný zájemce nebyl.

Pak mlčel, těžce oddychoval a zřejmě čekal, co já na to. Bylo mi jasné, jak mu je. Zřejmě už litoval, že mi všechno vysypal na rovinu, ale nepochybně měl své zkušenosti a věděl, že s majitelkou stejně přinejmenším při prohlídce bytu přijdu do styku.

„Řekněte mi, jak je ten byt umístěn, jestli má zvláštní vchod a jaké má uspořádání,“ požádal jsem ho, protože plán, který mi bleskl při čtení Annonce a který se mi už začal rýsovat v hlavě, nabíral jasnější kontury. Vysvětlil mi všechno, co jsem potřeboval, a mně to vyhovovalo.

„Zařiďte si na byťáku všechny náležitosti a zablokujte si stěhovák na příští týden. Jestli to klapne, uděláme čenž. Zavolám vám, kdy se můžete přijít podívat na můj kvartýr.“

Zavěsil jsem. Baba? Na Míšu jsou baby krátký, docela mě těší představa, jak se jí pomstím za všechny nešťastníky, které předtím dusila. Baba je maličkost v porovnání s přítelem Lubošem.

„Tak už jsi dostal rozum?“ Luboš se rozvaloval v křesle v mé garsonce, opět před ním stála láhev whisky a všiml jsem si, že před domem parkuje nová Mazda 323.

„Jo. Podle toho. To je tvoje, ta mazda?“

„Bobiny,“ řekl lhostejně.

„Ona je doma?“ podivil jsem se.

„Jo. V koupelně. Nebo na hajzlíku, já nevím. Tak to vyval a nezdržuj, nebo mě rozzlobíš. A to víš, my když se rozzlobíme, tak jsme zlí!“

„Hele, Luboši, nemůžeš mě přece vytěsnit jen tak zničehonic z mýho vlastního kvartýru!“

„Já tu sem řádně přihlášenej skoro čtyry roky jako tvůj spolubydlící, já klidně budu tvrdit, že jsme buzeranti, takže to je druh společný domácnosti.“

„Ale dekret je na mě!“

„Zatím. Jestli myslíš, že to stojí moc peněz, nechat ho přepsat anebo úplně ztratit a dát vystavit novej na mě, tak se mejlíš. Pro mě je to pár drobnejch.“ Vytáhl prkenici a rozevřel ji. Přejel prstem po tlustém svazku bankovek.

„Ty mažeš doláčema?“ podivil jsem se.

„Ty mám na fáro. Pozejtří si jedu do Mnichova pro bavora. Rychlej dolar, kámo. Kluci arabský…“ řekl lhostejně. Jenom jsem polkl. Kruci! Další, kdo si bude vozit zadek v mým vysněným bavoráku, a já nemám ani na velorex!

„Mám pocit, že jsem pro tebe udělal maximum,“ pokračoval. „Nabalil jsem ti buchtu, která má bejvák, sehnal sem ti u Paši dobrej džob a vytlačil jsem ti nějaký mergle do začátku. Víc, než jsem musel, víc, než jsme se domluvili, to si laskavě uvědom!“

„My jsme se nedomluvili na tom, že mi z kvartýru uděláš bordel! Říkals tejden – už z něj uběh první den, Luboši!“

„Takže ty zlobit nepřestaneš,“ pohrozil studeně a zlověstně. „Oukej. Vzpomínáš si, cos mi povídal o tom podrazu na nějakýho Lubana?“

Po zádech mi přejel mráz. Ježiši, on si to pamatuje!

„Tomu Lubanovi dneska patří pár hotelů, barů, diskoték, heren a já nevím co všecko. A počítám, že by byl docela vděčnej za informaci, kde najde toho parchanta, kerej ho vosolil…“

Zavřel jsem oči. Když jsem je zase otevřel, Luboš dál seděl proti mně a vítězně se usmíval. Měl mě na háčku.

Definitivně.

„Oukej. Vyhráls.“

Vyskočil a poplácal mě po ramenech.

„Konečně máš rozum. Hned jak se vrátím z Mnichova, zaskočíme na byťák a vyřídíme všecky záležitosti. A abys věděl, že nejsem skot, jak to bude v cajku, máš za to u mě zelený. Teď si nalej, ať to zapijem, a pustíme si trochu srandy.“

Dálkovým ovládačem spustil video. Na obrazovce se objevilo několik propletených těl a pohlavní orgány v detailu. Zazíval jsem. „Někdy mám dojem, že to jsou ty samý hejbáky, co jsme si pouštěli před pěti rokama.“

„Máš recht, je to nuda.“ Otočil hlavu a zařval: „Bobino!“

Z koupelny se ozvala nesrozumitelná odpověď.

„Vypadni tam vocaď a poď sem!“ poručil Luboš.

V rudých kalhotkách a bez podprsenky Bobina líně vplula do pokoje. Podívala se na mne a udiveně zvedla jedno obočí.

„Sem netušila, že máš návštěvu,“ řekla.

„Buď klidná, už jsi ho jednou viděla a on taky ví, jak vypadaj kozy. Uděláš nám představení.“

„Ty ses zbláznil! Mám zákazníka… to se mám potom zase znova mejt?“

„Nekecej!“

„Už mi lezeš s tímhle tyátrem krkem!“ zaječela, ale Luboš najednou v ruce držel důtky, a jen zasvištěly vzduchem, Bobina zkrotla. Začala se při pohledu na obrazovku svíjet, stahovala si přitom kalhotky, potom se rozvalila v křesle, přivřela oči, pootevřela rty, vlhkým jazykem si je oblizovala a přitom nám dělala představení.

Luboš vstal, otevřel spodní dvířka v nábytku, který se jinde nazývá knihovnou a který byl nacpán kazetami, a vyndal videokameru. Bobina na chvíli přestala hekat a čekala na další instrukce. Luboš se pokoušel zapojit videokameru do televizoru. Chvíli mu to trvalo, protože nemohl najít a potom správně zapojit kabel. Bobina po tu dobu znuděně odpočívala, jen mě požádala, abych po ní hodil žváro. Zapálila si. Nohy nechala pohodlně natažené.

„Už to máš?“ zeptala se otráveně mezi šluky.

„Jo, hned.“

„Je to děsnej pařez,“ sdělila Bobina komusi nad našimi hlavami, „posledně kunčaft chtěl, aby ho se mnou při tom natočil. Nic nenatočil, něco tam nezapnul a šlo to jenom do televize. Pak to chtěl zopakovat, ale ten dědek už nemoh a já přišla o sto mařen navíc.“

„Neštvi boha a makej,“ zařval Luboš.

Dlouze, hlasitě a unuděně vyfoukla kouř, típla cigaretu, pootevřela ústa, olízla si vlhkým jazykem rty. „Ááááá…,“ zakňučela.

Ale já se už nedíval a neposlouchal. Hlavou jako by mi projel blesk. Teď už jsem přesně věděl, co chci a jak to provedu.

Výsměšný cynismus některých lidí nezná meze. Na dnešní večer mě Luboš pozval na mejdlo. Abych se naposledy podíval na svůj bejvák. Ráno si jede do Německa pro nový fáro. A až se vrátí, tak…

Láďa na původním fleku nebyl. Operovala tam nová skořápkářská parta, hovořící spíš s jugoslávským než ruským přízvukem. Jednoho bubíka, co podpíral roh a dělal, že naslouchá zpěvu ptáků, a měl oči ostrý jako žiletky, jsem se optal, jestli o něm neví. Chvíli přemílal a potom mi žvejku vyplivl pod nohy s odpovědí, že žádnýho Láďu v životě neviděl, o žádným v životě neslyšel, a jestli se tady nepřestanu vocasit, může se stát, že budu mít v prdeli dvě díry.

„Kroutili jsme spolu flastr na Borech,“ povídám. „Byl tam se mnou taky Číra a Žorž.“

„V kerým roce?“

„Láďa měl výstup loni v září. Já přišel před tejdnem.“

Nechal si to projít hlavou. „Může bejt. Hákuje na Florenci, na autobusáku. Hned u vchodu na nástupiště, tam co stojej dročky. Eesli je za tím ňáká levota, tak si tě vyhmátnem.“

Bylo to v pohodě. Láďa měl službu.

„Tak co? Rozmyslel sis to?“ Pošeptal něco druhému ranaři, a když viděl, s jakým zájmem pozoruju hru, usmál se: „Nechceš si vsadit? Pětikilo… já dám druhý.“

Podíval jsem se na něho. „Kojit mě přestali před rokama. A z tý rány do hlavy, co jsem v dětství dostal, jsem se taky už vylízal.“

Vyprskl, vzal pětistovku, a drže ji v natažený ruce, zeptal se ve chvíli, kdy skořápkář přestal přehazovat krabičky: „Kde myslíš, že je?“

„Uprostřed,“ řekl jsem potichu. Zahlédl jsem totiž, jak skořápkář v jednom závěrečném přemísťování rukávem zachytil o krabičku a kuličku jsem pod ní jasně viděl. Mužík vedle mne to zaslechl.

„Seš slepej, vole?“ zaječel. „Tady je,“ přišlápl botou levou krabičku a vnutil bankéři smetanu. Láďa mi sáhl do kapsičky košile, vytáhl pětistovku, která se tam přes tenkou látku načervenale styděla za svoji klesající hodnotu, přišlápl prostřední krabičku a podal oba naše půllitry skořápkáři. Ten dal gestem najevo, že sázky přijal, a krabičky obrátil. Kulička byla pod tou prostřední.

V bistru mi vrátil jenom mou pětistovku.

„Moment, myslel jsem, že jedeme na holport!“ zaprotestoval jsem.

Útrpně se na mne podíval. „Kdybych si tu výhru nechal, tak jsem vodvařenej. Ten litr musím zase vrátit.“

„Jestli tomu dobře rozumím, kdybych já o vlastní vůli vsadil na prostřední krabičku, tak by kulička nakonec byla pod tou pravou… Je to tak?“

„Učíš se.“

„Proč jsi ale sázel a tahal do toho i mě?“

„Protože občas někdo musí vyhrát. Kdyby furt vyhrával jenom skořápkář, lidi to přestane bavit. Musíš jim dát iluzi šance. Ale taky musíš koukat, aby ty vyhraný prachy přišly do správnejch rukou a někdo si je nevodnes domů. Občas někoho necháme jednou dvakrát vyhrát a pak ho v dalších kolech vopískujem dohola.“

„Takže nikdo vlastně nemá šanci?“

Zamyslel se.

„Teoreticky má. Třeba někdo z branže, kdo se vyzná. Ale ujišťuju tě, že by s těma prachama stejně daleko nedošel. Voni to všichni vědí, tak nikdo žádnej tunel radši nezkouší.“ Napil se a podíval na mne: „Vo co kráčí? Rozmyslel sis to, anebo jsi měl jen tak cestu kolem?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Máš ještě ty laciný zelený?“

„To záleží… Abys zase neměl velký voči. Nezapomeň, že neznáš poměry, seš venku moc krátce.“

„Nemusíš mít strach. I kdybych spad do průseru, je to můj průser. Nikdy jsem nikoho nepotopil.“

Skepticky škubl koutkem úst, asi moc dobře věděl, co tohle ujišťování v jeho branži platí. I když v mafiích, které tady začaly operovat, už začíná fungovat zákon omerty. Kdekoliv – za hranicemi i v kriminále. Dlouhý prachy mají taky dlouhý ruce.

„Fakticky tady nic nehrozí,“ opakoval jsem a v duchu dodal: jenom malér, když se to nepovede. Měl jsem sto chutí říct mu, k čemu je potřebuju, ale radši jsem včas zatáh hubě opratě. Láďa je drbán z povolání a má asi tolik morálky jako kočka, a kdyby na to přišlo, dokázal by dehťákovi střelit vlastní sestru, takže by si začal myslet, že z toho kšeftu má nárok na provizi. Například.

„Kolik si představuješ, že bys bral?“

„Pět set?“ řekl jsem zkusmo. Sám jsem si nebyl jistý. Kdyby mi to nevyšlo, zůstanou mi na kontě ztrát, protože nemám odvahu s nimi někde na Václaváku hauzírovat.

„Víš, srovnáme to takhle – ty koupíš všecky a já ti udělám cenu.“

„Všecky? Was ist das všecky?“

„Tisíc.“

„Ježiši, neblbni, Láďo, kde vezmu tolik škvarků?! Zapomínáš, že jsem sotva vylez z ďoury!“

„Buď všechno, anebo nic!“ řekl definitivně. „A že to seš ty, máš je za třiadvacet.“

„Dvacet,“ řekl jsem.

„Dvaadvacet!“

Dohodli jsme se na jednadvaceti. Představovalo to prakticky všechnu moji hotovost. Zpocenou rukou jsem sáhl do bundy a povytáhl svazek smetanů. Jednadvacet jich nebylo, ale musel jsem před Láďou ukázat, že to myslím vážně a že peníze mám.

„Kde a kdy?“ zeptal jsem se. „Nejpozdějc v šest je musím mít.“

Řekl mi, kde se v šest sejdeme.

„Fajn,“ kývl jsem. „Potřeboval bych od tebe ještě něco. Ale je to maličkost.“

Pozorně vyslechl moji prosbu. „To můžu. Jak dlouho jsi říkal, že to má trvat?“

Zamyslel jsem se. „Moment.“ Na hodinkách jsem zapnul stopky. Ukázalo se, že šedesát vteřin je proklatě dlouhá doba. „Tři minuty.“ Ano, tři minuty by měly bohatě stačit.

S Pašou jsem se na schůzce domluvil už předtím. Pokud jde o něho, neměla by se vyskytnout žádná překážka, protože lidi jako on s sebou nosí balík škváry už kvůli sebevědomí: rádi šokují sociály nabitou prkenicí. Pokud by to s ním nevyšlo, nezbylo by mi nic jiného než si ze spořitelny vybrat hotovost do posledního halíře. A být zase na dně.

Čekal v hospodě ve Skořepce. Lil do sebe černé pivo z tupláku a polykal obrovské kusy grilovaného vepřového kolena, které se před ním tyčilo nabodnuté na prkýnku. Dva chlápci, co byli s ním, se spokojili s kolenem jedním.

Paša mi trhnutím poněkud umaštěnou bradou velel usednout.

„Rád tě vidím,“ zahuhňal plnou hubou. Zabručel jsem, že potěšení je na mé straně. Koleno mi nikdo nenabídl, tak jsem jen seděl a koukal, jak se cpou, dokud mi pingl nedonesl pivo. Ovšem světlé a v pouhém půllitru.

„Měl sis dát černý.“ Paša si lehce krknul, odhodil nůž a papírovým ubrouskem si utřel pysky a bradu. Potom se zhluboka napil, znovu odříhl, teď o poznání mohutněji, a opřel se o lenoch židle. Očekával jsem, že řekne, že ta kostička už je volná a budu ji muset dojet, ale zřejmě si zbytek šetřil na potom, až mu trochu slehne. „Černý tu maj lepší.“

„Já pivo stejně nerad.“

„No jo, tak teda jo. Takže co mi povíš?“

„Já bych ten džob bral, Pašo.“

Pokýval hlavou. „To bysem řek. Nejsi přece blázen, abys takovou nabídku hodil do bláta. Můžem to teda rozjet a dohodnout detaily. Kdy chceš začít? Zboží pro tebe už je nachystaný, stánek a flek v tržnici taky.“

„Kdyby to šlo, třeba hned zejtra.“

„Jak to – kdyby to šlo… Proč by to nemohlo jít?“

„Má to jeden háček, Pašo.“

„Hele, jestli ti někdo řek, že dávám malej profit a že ze mě vyrazíš víc, tak na to honem zapomeň. Tady se na procenta nejede. Jasně jsem ti vysvětlil –zboží mi zacáluješ na prkno a za kolik si ho potom prodáš, je tvoje věc. Já hraju na rovinu.“

„Já vím,“ povídám smutně. „A v tom je ten háček. Ty mi dáš zboží, ale z čeho ti ho mám zaplatit?“

„Luboš ti snad vypláznul nějaký prachy za ten bejvák, ne?“ Určitě věděl kolik a zboží měl přichystaný přesně v té hodnotě.

„Dal,“ přiznal jsem tedy. „Ale taky jsem si musel koupit aspoň něco na sebe a tak vůbec… vždyť jsem měl úplně holou prdel.“

„Chceš snad říct, žes všecko rozfofroval za hadry?“ Kriticky si mě změřil.

„Všecko ne. Zbylo mi…“

„Dám ti zboží za dvacet kolíků. Tolik snad máš, ne?!“

„Dvacet mám. Doma, teda u Luboše.“

„Žádnej háček nevidím. V šest ráno…“

„Pašo,“ přerušil jsem ho. „V šest ráno nikde nebudu, aspoň zejtra ne, jestli mě nenecháš domluvit a nepomůžeš mi!“

A pak jsem mu vykreslil tu historku, co jsem si pracně sesumíroval, proklepal a ze všech stran utěsnil, aby byla fest. Před chvílí jsem potkal člověka, kterému jsem kdysi, těsně předtím, než mě zavřeli, slíbil obstarat mařeny. Dal mi na ně dvanáct kolíků. Já mu je dodat nestačil, protože klec spadla moc rychle. Teď chce, abych mu ty peníze vrátil. Ihned, i když jsem se vymlouval, že jsem momentálně švorc. Čekal prý pár let a už nebude čekat ani den. Započítal mi do toho i úroky a inflaci. Tudíž už ne dvanáct, ale patnáct litrů!

Paša mě vyslechl s pohrdavým úsměškem. „Z toho máš hlavu?“ Kývl na oba žrouty. „Pudete s ním a trochu si s tím potížistou popovídáte. Von dostane rozum.“

Křapíci kývli. „Jasný, šéfe.“

„To je moje ochranka,“ řekl Paša na vysvětlenou. „Nevypadaj nic moc, ale mně zatím stačili. Počítám, že budou stačit i tobě. A pak už žádný vejmluvy nechci slyšet. Ušetřím ti patnáct tisíc, takže mi vyplázneš patnáct stovek. Deset procent, rozumíš? Já nemlaskám. Heslo – velkej obrat, nízkej zisk. Kde máš s tím sandálem spicha?“

„Kousek odsud.“ Jmenoval jsem hospodu. Paša se rozesmál.

„No to je dobrý, přímo proti fízlárně!“

„Přímo… on říkal, že má málo času.“

Ještě se smál, když mu začal docházet smysl mých slov.

„Co… jak… málo času…?“

„On tam dělá. Federální bezpečnostní a informační služba. Prej je major. Proto jsem ti říkal, že to má menší háček. Já bych s sebou tvý hochy nebral… a lepší by bylo tě do toho vůbec netahat.“

„Ty kokote…,“ dal si hlavu do dlaní.

„Já vím, je to blbý,“ přiznal jsem. „Jenže tehdy u policajtů nebyl. A dneska je. No. Takže bych potřeboval půjčit. Ty prachy mám ulitý u Luboše, jenže ten není momentálně doma, já od kvartýru nový klíče nemám, a i kdyby, tak už tam ty jeho holky stejně mají zákazníky a do noci to je tudíž zapikolovaný a… Do prdele, pochop, já chci mít tuhle záležitost z krku, s normálníma policajtama si člověk může poradit a dohodnout se, ale od těchhle radši dál, co já vím, u čeho tam dělá, oni mají na starosti organizovanej zločin, drogy, pašování, prostituci… kdyby mě přimáčknul a nechal sledovat, můžem se do potíží dostat všichni. Potřebuju půjčit těch patnáct klacků, zejtra ti je vrátím… jenomže pak nebudu mít na zboží. A jsem namydlenej. Ledaže bys mi to dal do začátku na úvěr.“

Bodyguards mě zamračeně pozorovali jako zlobivé a trucovité děti, když jim sebereme oblíbenou kočku a sundáme jí z tlapek skořápky.

Paša přemýšlel, až se potil. Nejspíš litoval, že se přežral a teď mu mozkovna odmítá fungovat. Ještě víc ho začínalo mrzet, že Lubošovi něco slíbil, protože s tímhle nepočítali. Kdybych se nechal poslušně zmanipulovat podle plánu, neprodělal by ani vorla. Takovou pomoc samozřejmě kámošovi, se kterým ho pojily nějaké velmi temné vazby, jistě slíbit mohl. Luboš se mě potřeboval zbavit a za to byl ochotný zaplatit. Takže jsem dostal přibližně tolik, kolik jsem měl Pašovi zaplatit za zboží, se kterým by mě potom na jejich udání chlupatý odvedli v klepetech. Fajn. Jenže teď najednou přicházím s něčím, co v plánu nebylo a co by měl Pasa dotovat z vlastní kešeně.

Zhluboka si povzdechl, sáhl do kapsy a vylovil svazek tisícikorun. Patnáct jich odpočítal a hodil přede mne.

„Zejtra je chci vidět zpátky.“

„Nemusíš se bát. Ještě jsem nikoho nepodtrh.“ Zajímalo by mě, jestli patří k rituálu, že se nejvíc ujišťují svojí ctí ti největší podrazníci ve chvíli, kdy chystají jeden na druhého nějakou festovní chatrč, anebo zda se jedná o jakousi úlitbu bohům, slovní obětinu, za kterou by nad námi měli držet ochrannou ruku.

„Ale jak ti zejtra zaplatím za zboží…?“

Chlupatou rukou si začal mnout stejně chlupatý ušní lalůček. „Kdy že Luboš jede?“

„Zejtra. Po desátý,“ zalhal jsem. Pokud vím, měl jet už v sedm ráno. Pochybuju, že Paša patří k ranním ptáčatům.

„Tak se u něj ráno v devět stav, poví ti co a jak. Nebo mi po devátý cinkni.“

S tím mě propustil. Ve dveřích jsem se ohlédl. Jeden z jeho poskoků mě sledoval krhavým pohledem psa, kterému sebrali masitou kost, druhý si zaujatě s Pašou něco šeptal.

„Máš?“

Vyložil jsem na stůl jednadvacet papouchů. Seděli jsme v poněkud temnější vinárničce, v posledním z boxů, oddělených od sebe vysokým dřevěným ostěním. Dával jsem si dobrý pozor, jestli mě náhodou Pašovi zbrojnoši nezkoušejí klihovat, ale žádný podezřelý ksicht se mi cestou za zády neobjevil a dovnitř po mně nikdo nevešel.

Láďa přepočítal smetany a pak mi hodil deset stodolarovek. Promnul jsem je v prstech.

„Buď klidnej,“ ujistil mě šeptem, „jsou to pravý falešný dolary. Německo. Čistá práce.“ Na omak ani na první pohled se opravdu nedalo nic poznat. „Ovšem upozorňuju tě, že to je fakticky moc horký zboží. Amíci i skopčáci jdou prej speciálně po tyhle várce jako divý.“

„Proč zrovna po týhle? Já myslel, že po tom jdou tak nějak vůbec.“

Chvíli mlčel, jako by se rozhodoval, jestli si má začít cintat pentli, anebo radši nabrat plnou hubu vody. Ale našinci jsou děsně ukecaný. Tajemství udrží, ne že by neudrželi, ale potřebujou k tomu moc lidí.

„Jsou v tom drogy.“

„Arabové?“

„Ne. Rusáci. Teda – nějaká Střední Asie a gang z Oděsy. Nechali si je v Německu vymandlovat a jednak s tím platili u nich doma za zboží a jednak to měnili, aby trochu proprali prachy.“

Vážně se na mne podíval. Peníze jsme už mezitím schovali. „Ale, Majku, je ti doufám jasný, že tohle je fakt jen mezi náma?! Ty hoši jsou vostřejší, než si myslíš. Půlka z nich má za sebou Afghánistán a nějaká krev je vůbec neděsí. Znám člověka, co na ně chtěl udělat boudu a myslel, že nezaplatí. Stačilo, aby mu ufikli pro výstrahu jedno ucho a slíbili, co udělaj s jeho ženou… Naši kluci na ně nestáčej –ani ty, co mysleli, že sou kingové.“

Ujistil jsem ho, že s jeho chlebodárci opravdu nechci přijít do konfliktu.

Když jsem se vracel, stavil jsem se ještě na hlavní poště a opsal si nějaká telefonní čísla. Mají tam totiž bohatý výběr seznamů.

Cestou k domovu jsem si pohvizdoval.

„Kurvy špinavý, prasácký!“

Luboš uklízel bordel, který zůstal po hostech jeho oveček. Válenda byla zválená, jako by se na ní odehrával wrestlingový zápas, prostěradlo shrnuté a vlhké, plné snadno identifikovatelných skvrn. Na podlaze se válely mokré ručníky. Na stolku ležely dva vibrátory. V popelníku – kromě vajglů a oharků doutníků, jejichž těžký kouř se nedal zahnat ani průvanem – se zplihle krčily použité prezervativy. Vyprázdněné láhve, nedopité láhve, špinavé sklenky se stopami rtěnky. Udělalo se mi zle.

„A v tomhle mám bydlet, do piči!“ řval Luboš. Byl brunátný a podnapilý. „V týhle posteli, ve který prcaly kdoví jaký prasata ve čtyřech, mám spát. Ty děvky po sobě ani nedokážou uklidit! Stokrát sem těm sviním jasně řek, že si přeju, aby po sobě udělaly pořádek! Ale kdepak, ty si tak akorát vypláchnou díru, sbalej prachy a táhnou.“

Slovo prachy ho zelektrizovalo. „Prachy, kurva, kam zas daly prachy! Jesli myslej, že něco ulejou…“ Zmateně se rozhlížel jako člověk, kterému činí problémy koordinace pohybů i myšlenek.

Bylo mi zle a současně mi činilo potěšení dívat se na ten binec. Taková dvojsečná radost, asi jako když se díváte, jak demolují auto, o které vás někdo trikem připravil. Sám jsem tenhle pocit hnusu, který se člověka zmocní nad pachem cizí soulože, hormonů a žláz, před lety zažil s Renatou. Přál jsem to Lubošovi – ale nemohl jsem přitom zapomínat, že se vlastně jedná o můj domov! Můj byt, jediné místo, kde mám právo říkat – tady žiju, tady jsou ukryty mé vzpomínky, ty zlé i ty krásné, sny i prohry.

Luboš zmateně prohlížel dózičky, třískal s dvířky od sekretáře a baru. Nakonec s trhnutím vyškubl zásuvku, až se vysypala na podlahu. Klekl si na kolena a horečně shraboval bankovky, které se rozlétly po koberci. Narovnal se a se spokojeným ušklíbnutím do nich cvrnkl prstem.

„Maj kliku, krávy. Je to vo sto mařen víc. Jinak by musely přijet ještě teď a udělat tu pořádek.“

Z bundy vytáhl bachratou šrajtofli, kterou mi už předváděl, a nacpal do ní honorář za vykonané dílo. Teď šlo o to, kam peněženku uloží. Málem ji strčil nazpátek – pak bych ho musel opít do němoty a šoupnout mu do kořalky prášek a on by se ráno včas nevzbudil, pokud by se vůbec probudil! – ale rozmyslel se. Šel k sekretáři a klíčkem zavěšeným na krku otevřel jednu skříňku, kde měl připravený atašé kufřík. Peněženku přidal k pasu a nějakým dokladům. Kufřík položil na stůl, ze kterého smetl všechno, co překáželo. Popelník hodil i s vajgly a prezervativy do odpadkového koše. Nejspíš kupuje pokaždé nový.

„Tak to vybal,“ zívl. „Ráno musím brzo vstávat.“

„Nemáš panáka?“ zeptal jsem se. Zbývalo ještě asi deset minut.

„Jestli najdeš čistou skleničku…“

V barové skříňce stály poslední tři. Do dvou jsem před jeho očima nalil trošku napoleona.

„Já nechci,“ bránil se, ale když jsem před něj sklenku postavil, mávl rukou a podlehl.

„Vysyp to,“ opakoval. „A pamatuj – žádný fóry. Nemám na to náladu.“

„Měl bych návrh, kterej by byl výhodnej pro nás oba.“

„Sem zvědav… co by mohlo bejt výhodný pro tebe – a pro mě taky.“

„Tenhle kvartýr není moc velkej.“

„Nekecej, to sem doteďka nevěděl!“

Nenápadně jsem mrknul na hodinky. Ještě pár minut.

„Jde totiž o to, Luboši, že tady je určitá možnost. Přesněji řečeno – já mám tu možnost.“

„Ty máš jedinou možnost – a tu jsem ti už jasně naznačil.“

„Mám nabídku,“ pokračoval jsem, jako bych neslyšel, „tenhle kvartýr vyměnit. Za větší.“

„Ale,“ zatvářil se překvapeně, „tak ty máš možnost tenhle kvartýr vyměnit… To je mi věc! Ani jsem netušil, co ty máš možností.“

„Kdybys do toho šel, dostaneme dva plus jedna.“

„Kde?“ přerušil mě.

„No…“ Proč ještě nevolá?! „Na Václaváku to samozřejmě není, ale…“

„Kde je? Ten dva plus jedna!“ opakoval důrazně.

V tu chvíli zazvonil telefon. Zvedl sluchátko s očima pořád ještě upřenýma na mne.

„Slyším.“ Někteří lidé se neradi do telefonu představují jménem. Asi mají důvod. Mužský hlas cosi pronesl. „Jo, jsem to já,“ řekl Luboš. „A kdo volá?“

Opět nezřetelné zvuky. Luboš zpozorněl.

„Řekněte mi to ještě jednou!“

Tvářil jsem se, že natahuju uši. Všiml si toho a zamračil se. „Moment, vemu si telefon vedle.“ Vytáhl šňůru ze zástrčky ve zdi a odkráčel do předsíně – jak jsem předpokládal. Za několik vteřin se ozvalo: „Cože? Kurva!“ A potom dveře do pokoje kopnutím zabouchl.

Vrhl jsem se ke kufříku. Jen žádnou paniku. Dolary jsem měl srovnané, všechny rubem k líci, ani jeden vzhůru nohama. Otevřel jsem jeho peněženku. I Luboš je měl srovnané podobně. První dvě stodolarovky jsem nechal, z dalších jsem pak odpočítal deset kousků a nahradil je svými. Štůsek jsem zarovnal do stejných hran jako původně, vrátil peněženku na místo, potichu kufřík zaklapl a posadil se. A honem jsem si nalil frťana, abych uklidnil třesoucí se ruce a srdce bušící až někde v krku.

Z předsíně se ozýval dveřmi tlumený řev. Pokud Láďa postupoval podle mých instrukcí, právě Lubošovi jménem jakéhosi anonymního racketýrskýho gangu vysvětloval, kolik bude měsíčně solit výpalného, aby mu nepodřízli všechny tři zlatonosné slípky a jeho nechali pobíhat po světě v celku.

Poslední nadávka, potom se rozletěly dveře, Luboš vpadl do pokoje bílej jak tlustý od šunky, čelo orosené potem. Asi měl strach. Asi věděl líp než já, který jsem si to všechno ve své fantazii vybájil, že takovéhle věci se tady už dějí a že se vlci, mezi něž patřil, dokážou kvůli kořisti porvat. Praštil sebou do křesla a natáhl se po koňaku. Vybryndal málem půl flašky, než si nalil plnou skleničku. Hodil ji do sebe a potom se na mne podíval.

„Co tady čumíš? Koukej vypadnout a na nějaký boudy s výměnou zapomeň! Kvartýr je můj, a jestli se o něco pokusíš, skončíš ve škarpě a potkani tě budou mít k večeři.“

V noci jsme se milovali po manželsku. To znamená, že jsem zhasl, přitáhl si Zdeničku k sobě, zašeptal jí, že ji mám rád, a provedl soulož prostnou. Netrvala dlouho, funěl jsem jí do ucha, vyrazil ze sebe několik dráždivých slovíček, a když se začala svírat, což zase vzrušuje mne a vede k ejakulaci, zvedl jsem jí nohy co nejvýš. Netrvalo to dlouho.

Pak jsem zahekal a převalil se na záda. Počkal jsem, až se vysprchuje a namočeným ručníkem mě utře. Nakonec jsem zažíval: „To jsem dneska utahanej,“ otočil se k ní zády a začal chrápat.

Vzbudil jsem se kolem půl osmé. Touhle dobou už Luboš vyjíždí z Florence. V Rozvadově, jak mě ujistil jízdní řád, jsou asi za dvě a půl hodiny. Dost času, ale zase ne tak moc. Přitulil jsem se ke Zdeničce a stáhl z ní pokrývku. Zamumlala, ať ji nechám být a taky ještě spím. Nenechal jsem ji být a nakonec byla čerstvější než já.

Uvolněně jsme leželi vedle sebe. Přehoupla se osmá. V břiše mi hlasitě zaškrundalo. Zasmála se.

„Vysprchuju se a něco ti udělám, než mi umřeš hlady.“

Zatoužil jsem po teplých, chřupavoučkých rohlíčcích. Přesně takových, jaké mají v té nové soukromé pekárně přes ulici. A po vejcích se šunkou. A po francouzské kávě. Prostě po té iluzi šťastného domova.

„Proč iluzi?“ zeptala se Zdenička. „Není ti u mě hezky?“

„Je. Jenže po tobě nemůžu chtít, abys mi běžela pro rohlíky.“

Naklonila se ke mně a políbila mě. „Já ti pro ně doběhnu.“

Hodné děvče. Sotva za ní zaklaply dveře, vyndal jsem z bundy ten papírek, na který jsem si včera na hlavní poště opsal jisté telefonní číslo, a vytočil jsem je.

Jenom třikrát se ozval vyzváněcí tón a telefon na druhé straně zvedli.

„To je pohraniční policie?“ zeptal jsem se německy. Ženský hlas připustil, že ano.

„Tak si vemte tužku a papír,“ pokračoval jsem, „a napište si, co vám řeknu.“

„Hovořte,“ řekla.

„Autobusem pravidelné linky Praha-Mnichov, který do Rozvadova přijíždí podle jízdního řádu v deset hodin patnáct minut, cestuje jistý Luboš Voříšek.“ Speloval jsem písmena. „Když ho prohlédnete, naleznete u něj tisíc dolarů ve stodolarovkách. Bankovky mají tuto sérii a tato čísla…“ Nadiktoval jsem údaje.

„To je všechno?“ zeptala se.

„Ani ne, miláčku,“ řekl jsem. Zkusil jsem si představit ženu na druhém konci linky: je plavovlasá, nebo bruneta? Má dlouhé, či krátké vlasy? Anebo cop? Kdyby měla cop, určitě po službě, kdy je pochopitelně ve slušivé uniformě spolkové Grenzepolizei, nosí dirndl. Jenže to není důležité. Stejně ji, doufám, nikdy neuvidím.

„To není všechno. Ty bankovky jsou totiž falešné a ten pán, co je veze, je spojka ruské narkomafie, která si je u vás nechala vytisknout. Tak – šťastný lov a někdy na viděnou.“

Zavěsil jsem a pohodlně jsem se opět natáhl v posteli v očekávání vajec, chřupavých, ještě teplých rohlíčků s máslem a francouzské kávy. Pokud budu hodně spokojený, vytvořím iluzi šťastného domova Zdeničce pro změnu já a budu při jejím sténání vzpomínat na Luboše, jak se cestovní rychlostí autobusu ČSAD blíží k tomu největšímu průseru, do jakého kdy ve svým svinsky prašivým životě spadnul.

Paša.

Pašu do ničeho namočit nemůžu. Paša je král a má mě zatím na háčku. S Pašou se musím dohodnout. Aspoň telefonem.

„Ty žiješ?“ zeptal se. „Sem myslel, že ses měl vozvat v devět.“

„Měl jsi obsazeno.“

„Hm, možný,“ připustil lhostejně. „Teď už vobsazeno nemám. V jedenáct, jasný? Prachy s sebou.“

Opět herna. U Tyláku. Zřejmě se pohybuje výhradně po hernách anebo po výkrmnách. Holt Pašík.

Účet ve spořitelně se mi proklatě smrskl. Prachy jsou od toho, aby se točily, utěšoval jsem se cestou. Mám tisíc poctivých amerických dolárků po devětadvaceti Kčs podle kursu. Dal jsem za ně jednadvacet od kusu. Zisk – osm tisíc. Nic moc. Jenom slušný měsíční plat vydělaný za hodinu.

„Díky,“ vrátil jsem Pašovi peníze. „A nezlob se. Já si půjčuju nerad, jenže jinak to nešlo.“ Což byla skoro pravda.

Mávl rukou a bez přepočítávání je strčil do kapsy. Vsadil bych se, že až půjde čurat, na hajzlíku si je přepočítá.

„Tady Ruda tě veme do tržnice. Má venku káru se zbožím. Pět videopřehrávačů po čtyřech tácech a pět radiomagneťáků po patnácti stovkách. Deset paklů s kazetama. Komplet – čtyřicet klacků. Musel bys bejt absolutně neschopnej, kdybys to za dnešek nevotočil s bujónem nějakejch patnáct klacků. Víš, co je to patnáct klacků za den?! Tolik si ten jejich zasranej poslanec vydělá za celej měsíc žvanění v parlamentu!“

„Čtyřicet tisíc…?“ podivil jsem se. „Včera jsi říkal, že mi dáš zboží za patnáct.“

„Jo, to bysem ti dal, kdybys platil keš. Jenomže já ti to dávám na úvěr a tím pádem potřebuju větší vobrat, abych z toho taky něco měl. Ty prachy jsou pro mě celej den mrtvý, chápeš?“

Přikývl jsem, třebaže to byl největší nesmysl, jaký jsem kdy slyšel. Na to člověk nemusel dostudovat VŠE, na to nikdy nemusel nic studovat, aby tušil, že Paša lže jak červenej pes. Tolik zboží mi dává z prostého důvodu – abych toho měl na triku co nejvíc, až mě tam chlupatý dopadnou. Ze stejné příčiny mě nezásobil cigaretami a šňábou, ale elektronikou, která má výrobní čísla, a dá se tudíž identifikovat. Nepochybuju ani vteřinu, že pochází z nějakého obchodu, který dnes v noci neznámí pachatelé vybílili.

„Večer mi sem přineseš prachy.“

Ruda mě cestou instruoval. Stánek je prý stabilně pronajatý, nemusím se o nic starat, povolení k prodeji pro mne mají připravené. Byl to kus papíru s nečitelným razítkem a nečitelným podpisem. Jenom moje jméno bylo čitelné. Musím si tam ještě dopsat číslo občanky, adresu a rodné číslo. Víc nechtěli. Pokud to neklapne, budu mít na triku navíc i falšování úřední listiny, protože tahle byla ještě falešnější než Pašův úsměv – proti tomu byly Lubošovy doláče pravost sama.

Zajeli jsme až ke stánku, pomohl mi první krabice odnést a potom hlídal, dokud jsem tam nepřenesl zbytek. Znalecky se rozhlédl kolem, podíval se na nebe a konstatoval, že dneska bude hezky a že je tu lidí jako much. „Odpoledne to máš komplet ve světě. Tak se měj. Večír to roztočíme. Pá.“

„Pá.“

Vedle mě se křenil nějaký rákosník.

„Ty novy,“ zakvákal.

„Jo. Fungl novej.“ Pořád se na mě křenil. Prodával směs, co hočiminové obyčejně vedou: hodinky, kazety, džíny, drobnou elektroniku. Taky nějaký magneťáky.

„Ja tady kazdy den sem. Ty taky?“

„Tak tak. Taky každej den,“ řekl jsem přívětivě, protože tenhle přívětivý, vyčuraný klouček byl přesně to, co jsem potřeboval. „Jinak – jmenuju se Tonda.“

Podal jsem mu ruku. Potřásl jí a taky se představil. Znělo to jako Hehe nebo Hoho. Viděl mé zmatení a připustil, že česky se mu říká Chonsa.

„Hele, Honzo,“ pravil jsem a podíval se na hodinky, abych slovům dodal naléhavosti, „mám problém. Nemoh bys mi píchnout?“

Projevil ochotu vlastní jeho rase.

„Potřebuju teď odejít. Ale to zboží nemůžu nechat bez dozoru.“

„Být pravda,“ souhlasil. „Moc kratou.“

„Já bych ti to tady nechal – dal bys mi za něj zálohu, protože se koneckonců neznáme, že jo. A kdybys měl kupce, tak bys holt prodával, aby se kšefty točily. Pak bysme se dohodli na vejdělku.“

Zamyslel se. Prý jak bych si to se zálohou představoval. Předvedl jsem mu, že krabice nejsou plné makulatury, ale skrývají solidní japonské přístroje tchajwanské nebo thajské provenience. Dvě videa a tři magiče vybalil a důkladně prohlédl. Co si při tom o mně myslel, radši nevím a vědět nechci.

„Já dát zálocha za to šecko dvacet tysic,“ řekl.

„Nebuď labuť. Houpat mě můžeš, ale mlátit se mnou o zem ne.“

„Co chopat?“

„Hoď na to loď,“ povídám, abychom nezabředli do problémů nespisovné češtiny a hovorových obratů pro cizince nesrozumitelných. „Chci říct, že tohle sakumprásk, teda dohromady, má cenu padesát tisíc. Minimálně. Možná pětapadesát. Za čtyřicet to je…,“ zarazil jsem se, protože jak jsem se do něj pustil jako podomní obchodník, málem jsem řekl: to je tvoje. Zpět. „Za čtyřicet ti to tady v úschově nechám, protože co kdybys musel odejít dřív, než se vrátím, že jo?“

Chonsa nebyl dnešní. „To krateny?“ zašeptal.

„No dovol!“ málem jsem se urazil. „Čistý jak lilie. Kdyby to bylo kradený, tak ti to dám za těch dvacet a utíkám pryč.“

„To fakt. Trycet.“

„Čtyřicet, kurva, vždyť mi to stejně dáváš jen jako záruku. Já se vrátím, vezmu zboží, vrátím ti many a všecko bude v olrajtu.“

„A co když je sečko prodat?“

„No tak právě proto chci těch čtyřicet.“

Usoudil, že slovně se nedohodneme, a proto se uchýlil k nejpřesvědčivějšímu triku všech křesťanských, muslimských, pravoslavných, židovských, buddhistických i nevěřících zlodějů. Vytáhl prkenici a vysázel přede mne třicet papírů.

„Přidej ještě pět a je to tvoje,“ řekl jsem.

Přidal čtyři.

Sebral jsem peníze a prohodil: „Kdyby mě někdo hledal, odpoledne jsem zpátky.“ A pustil jsem se směrem k východu. Za jedním stánkem poblíž jsem se schoval, abych viděl, co se děje s mým zbožím.

Několik Vietcongů odnášelo jak pilní mravenečkové mé krabice pryč od Chonsova stánku. Mířili s nimi každý jiným směrem do hloubi tržnice. Chonsa tam během několika minut zůstal jen se svým jistě řádně deklarovaným a fakturami a dodáky opatřeným zbožím – trochu mě v té souvislosti zamrzelo, že Paša mě podcenil tak hluboce, že se ani nenamáhal vytvořit zdání legality právě těmi doklady. Když už vyrobili falešné povolení k živnosti prodejce, nebyl by přece problém vyrobit falešné dodáky nebo něco podobného. Ale snad si myslel, že jsem v báni buď úplně zpitoměl, nebo jsem blbeček od přírody a vůbec netuším, že ke zboží patří potvrzení o jeho původu a nabytí.

Rákosníci zmizeli, nedivil bych se, kdyby svými přičinlivými tlapičkami v mžiku rozebrali i stánek, ale ten byl pevný, tak ho nechali stát.

Přibližně za dvacet minut k němu z několika stran přikvačilo pár mužů s policistou v uniformě. Překvapeně se zastavili, když nenašli, co hledali. Potom se obrátili na Chonsu a něco se ho ptali. Nejprve se tvářil nechápavě, potom rozhodně zavrtěl hlavou a něco brebentil. Zřejmě se mezi nimi odehrával následující dialog:

„Kde je ten člověk, co tady prodával?“

„Jaká clovek? Ja nykocho neviděla. Tady nykto nebýt. Ja prodávala, nykocho si nevšímala, aby zloději česka nyc neukradli.“

„Tady musel někdo být!“

„Jo, včera tady byt. Dnes nykocho neviděla.“

„Ukažte nám své doklady!“ To jsem si nevymyslel, to bylo zřejmé z gesta jednoho fízla a z toho, že se rákosník sehnul a z tašky vytáhl nějaké papíry, které policajtům podal. Kolem se začali shlukovat Chonsovi kamarádi. Usoudil jsem, že má další přítomnost na tržišti je zcela zbytečná. Jedním z postranních východů, kde byl největší nával, jsem se vytratil a tramvají odcestoval.

Před vchodem do zaplivané putyky kousek od Vysočan jsem se na chviličku zastavil. Na druhé straně ulice byl vchod do podniku, který se dřív jmenoval Derato. Tady začal můj absurdní příběh, končící za mřížemi. Teď tam visela jiná cedule: LOPS a.s. Název mi nedával smysl, a i kdyby, nic mi už po nich nebylo. Jedině bych rád potkal toho vypráskaného podnikového právníka Lówa a soudruha ředitele. Ale ti snad ještě sedí. Podvodů měli na triku habaděj.

Nadechl jsem se a pravou nohou překročil práh. Kdysi jsme tu s Lájošem mívali hlavní stan. Pokud ho nenajdu, je všecko ztracené a budu muset Pašovi a jeho gorilám čelit sám.

Uvnitř bylo téměř prázdno. Výčepní trochu zestárl a jako vždycky se nudil. Mouchy bzučely, dva muži v montérkách se zaujetím četli denní tisk. Nic se tu nezměnilo. Jen holešovická desítka stoupla ze tří na šest korun.

U stolu pod oknem se rozvalovala mohutná postava s prošedivělými vlasy. Zezadu jsem k ní přistoupil: „Servus, Lájoš. Co dělaj děti?“

Nadskočil, otočil se a vyvalil na mne oči.

„Boha, šéfko, čo vy tuna robíte?!“

Ještě nikdy mi Lájošova českoslovenština nezněla tak sladce. Dívali jsme se na sebe jako dva bratři po tíživém odloučení. Lájoš, ten Kain, se trochu nejistě usmíval.

„To je prekvapenie, pán inžiněr, no to je věru prekvapenie!“

„Už jsi myslel, že mě nikdy neuvidíš, co?“

„A prečo bysom neviděl! Zavrieť možu, pustiť musia,“ pravil zkušeně.

„Já nemyslel na basu.“

„Ááá…,“ mávl rukou, „čo bolo, to bolo. Ale dobré bolo, věru dobré!“ Netvářil se, že by si připouštěl nějaké výčitky za to, že mě se synovcem Ferkem vykradli stylem, jakým jsme my dva předtím vykrádali řadu zazobanců, kteří o tom museli se skřípěním zubů držet hubu.

„Máš pravdu. Co bylo, to bylo, a co jsme si, odpusťme si.“ Napřáhl jsem k němu ruku. Chvíli váhal, potom mi ji stiskl.

Posadil jsem se k němu. Měl před sebou malé pivo. „Pán vrchni,“ zařval, „dajtě nám dva piva a rum!“

Nápoje jsme dostali oba, účtenku pouze já. „Vás už jsem tady někdy viděl,“ řekl hostinský.

„Kdysi,“ připustil jsem, „kdysi jsem občas zašel. Dělal jsem tam naproti.“

„Jo, to byla vypráskaná firma,“ pravil zasněně. „Čtyři šéfy jsem tam zažil a všecky zavřeli. Kradli, víme?“

Věděl jsem. Až moc dobře jsem věděl.

„Všecky je zašili,“ pokračoval zasněně, „ale ty dva poslední, hlavně ten doktůrek, to byli, panečku, šíbři!“

„Myslíte doktora Lowa?“

„Já na ména nikdá neměl paměť a tam se to střídalo jak na jevišti, ale tohodle si náhodou pamatuju. Takovej vypráskanej židáček to byl. A co myslíte, že se s ním stalo?“

„Zavřeli ho,“ řekl jsem, neboť na to jsem se pamatoval.

„Houby zavřeli,“ řekl hostinský znechuceně, „byl ve vazbě, ale nic mu nedokázali a pustili ho. A dnes mu firma patří,“ odplivl si. „Dělaj tam něco k auťákům pro Prušáky. Vozí si prdel v mercedesu. Jo, pane, kdo se měl dobře za komoušů, ten se umí zařídit i dneska. A kdo měl hovno tenkrát, ten ho má dneska tuplem.“ Opět si odplivl – chápal jsem už, proč tu má pořád prázdno – a odšoural se k pípě. Opřel se o výčep a něco si pro sebe mumlal.

Lájoš opět ožil. „A cože stě si vzpomněli na stará cigán, šéfko? Že by bola robota?“ přimhouřil jedno oko.

„A kdyby byla?“

„Aj, zobral bysom, zobral, všetko je teraz drahé… dzeci sú…,“ zřejmě chtěl říct jako kdysi „hladné“, ale uvědomil si, že na trik s jedenácti hladovějícími usmrkanci už podruhé nenaletím. „No čo, aj stará cigán potřebuje jesť.“

„Co dělá Ferko?“ zeptal jsem se.

Vyplašil se. „Pán šéf, pozritě sa, Ferko je terazky velký pán, já bysom mu na vašom miestě nevzpomínal vtedy tu…“ Mávl rukou. „Však vietě čo.“

„Velký pán… a na tebe se vykašlal?“

„Som už starý, on má takých mladých.“

„Ostrý hochy?“

Podíval se na mne. „Šéfko, o čo vám idze?“ zeptal se potichu. „Vietě, na někeré věci ně je dobré sa velmi vypytovať. Vietě, čo tým myslím?“

„Vím. Ale právě o to mi jde. Já bych měl nějakou práci pro tebe, ale taky bych potřeboval Ferka… nebo spíš pár jeho hochů.“

Nelíbilo se mu to. Vůbec se mu to nelíbilo, dokud jsem mu neobjednal ještě dva rumy a neslíbil zálohu – samozřejmě až si plácneme.

Zítra v jedenáct mám přijít do denního baru v Ambassadoru.

Aj vaj, Ferko asi skutečně vyrostl. Ambassador…!

Telefon.

Zdenička prý je na baru. Požádal jsem, aby ji zavolali. V mezičase jsem si pročítal nápisy zdobící budku. Soudě podle toho, kdo všechno je vůl, kurva a hajzl, se zde scházeli sympatizanti a odpůrci všech stran politického spektra. S jistým dojetím jsem si vzpomněl na dobu, kdy vůl byl jen jeden a všichni věděli, o koho kráčí.

„Kdo volá?“ ozvala se Zdenička.

„To jsem já.“

„Kde jsi?“

„Ve městě.“

„A… proč voláš? Myslela jsem, že…“

„Ale jo, přijdu, jenom jsem potřeboval vědět, jestli mě tam někdo nehledal.“

„Ne,“ řekla po chvíli. „Kdo?“

„Paša nebo tak…“

„Vůbec jsem ho neviděla,“ odpověděla rychle. Až moc rychle. „Kdy přijdeš?“

„Počítám, že tak za dvě hodiny. Potřebuju si ještě něco vyřídit.“

Paša že mě nehledal…? Kdyby nic jiného, tohle smrdělo, protože Paša po mně musel vyhlásit celostátní pátrání. Takže právě proto jsem slíbil přijít až za dvě hodiny. Pomalu jsem se coural ulicí hlučící životem, prohlížel si výklady plné zahraničního zboží a říkal si, že to je opravdu fajn život, tahle svoboda – pokud má člověk dost peněz. Osmnáctiletí kluci s napomádovanými vlasy, ověšení zlatem, bezstarostní frajírci v bavorácích, porsche, hondách a mercedesech, nalíčené, vyfintěné dámičky s nakadeřenými pudlíky i penzistky vlastnící opět celé bloky činžáků, hotely a fabriky nepochybně dost peněz měli a nadechovali se demokracie z plných plic. Matka obtížená nákupními taškami, vlekoucí plačící holčičku od výkladu cukrářství se slovy „dej pokoj, prosím tě, copak kradu?“, nejspíš nekradla. Takže moc neměla. Ale aspoň se mohla koukat, co všechno si nemůže dovolit: což je taky velká přednost reálného kapitalismu.

Já osobně byl až na takové detaily, jako je hrozba zvaná Paša, docela spokojený. Včera večer jsem měl tisíc zcela falešných dolarů – a dneska mám na hotovosti skoro pětašedesát kolíků. Ta paní s holčičkou na takovou sumu maká víc než rok. Je to pouze její vina. Proč třeba nepodniká jako ostatní: dneska leží prachy na ulici, jen se ve vhodnou chvíli sehnout. Pravda, může taky zkrachovat, ale kdo by si s tím dělal hlavu? To se přece stává jen těm druhým! A když si dost navypůjčuje a bude insolventní a založí si předtím s dvacetitisicovým vkladem společnost s ručením omezeným, má budoucnost zajištěnu. Pokud netrpí takovou neodstranitelnou vadou, jakou jsou výčitky svědomí.

Jo, žít se musí umět…

Ze zadumání jsem se probral až těsně u herny.

Rozhlédl jsem se po ulici. Nic, jen náhodní chodci a zaparkované vozy, do kterých nebylo vidět.

Pootevřel jsem dveře a nakoukl do herny. Zdenička na druhém konci místnosti zvedla hlavu a uviděla mě. Zbledla, rty měla najednou jako bez krve.

Muž sedící u baru si toho všiml. Otočil se.

Ruda! Pašův člověk, který mě vezl do tržnice se zbožím.

Víc jsem nečekal a hodil zpátečku.

Ve stejné chvíli vycházeli z herny tři další muži mého věku, jeden z nich mi byl dokonce – přinejmenším zdálky – trochu podobný. Přidal jsem se k nim a po pár metrech zahnul do vedlejší prodejny zeleniny. Schoval jsem se za dveře.

Ruda se vyřítil z herny a na chodníku se zmateně zastavil. Potom na někoho zamával. Poblíž stojící escort nastartoval a zapnul reflektory. Řidič vystoupil a nechal motor běžet. Připojil se k Rudovi, o něčem se několik vteřin vzrušeně dohadovali, potom Ruda zahlédl jednoho z těch tří, toho, co se mi zezadu podobal, vykřikl: „To je von!“ Rozběhl se za ním. Řidič zlomek vteřiny váhal a pak se k němu přidal.

Automobil byl prázdný, přímo proti němu zářil výklad hodinářství, a kdyby uvnitř někdo seděl, viděl bych jeho siluetu.

Vyběhl jsem z obchodu a dvěma skoky byl u auta. Málem jsem dvířka vyrval z pantů, zapadl do sedadla, sešlápl spojku a narval tam jedničku. Prudce jsem strhl volant doleva a se zakňučením pneumatik jsem vylít doprostřed ulice.

Escort byl poněkud živější, než jsem očekával, a ten vůz v protisměru měl docela slušné brzdy, takže situace vypadala a hlavně zněla poněkud dramatičtěji, než ve skutečnosti byla. Poslední, co jsem zahlédl, byli ti dva klauni: Ruda právě dohnal onoho nevinného občana, trhnutím za rameno ho otočil, ale jeho kamarád zřejmě cosi zpozoroval a byl připravený, takže Rudovi ve stejné chvíli vyšil pěknou pecku do ciferníku. Druhý Pašův poskok zaslechl řev motoru svého miláčka, ale už zahlédl jen jeho koncová světla a stál s rukou napřaženou jako Lotova žena. Všechno se to odehrálo ve zlomku vteřiny. Celek připomínal výjev z muzea voskových figurín.

Znal jsem tuhle čtvrť, věděl jsem, že tady je složitý systém jednosměrek, takže i kdyby měli k dispozici druhý vůz, dokážu se jim ztratit. Po sto metrech jsem zahnul doleva, hned potom doprava, znovu na hlavní třídu, přes křižovatku do dalších postranních uliček a nahoru směrem ke stanici metra.

Zaparkoval jsem na Karláku a potom důkladně otřel kapesníkem všechna místa, kterých jsem se dotkl, to znamená volant, řadicí páku, madlo dveří a zvenčí pak kliku. Zamkl jsem a klíčky dal do kapsy. Zítra je Pašovi buď pošlu, anebo – nebo si je ještě nechám, podle situace.

V metru jsem se ztratil v davu. V kapse jsem měl pětatřicet tisíc korun a tisíc dolarů, s takovou sumou se nemůžu toulat po ulicích. Podíval jsem se na hodinky. Na spořitelnu i banku už bylo pozdě. No, čeká mě veselá noc.

Jedno už vím: Paša po mně vyhlásil pátrání a Zdenička je s ním buď spojená a celou dobu dělala jakousi volavku, nebo je logicky napadlo, že nemám kam jít, počkali si tam, a když jsem volal, donutili ji výhrůžkami, aby řekla, že mě nikdo nehledá. Pro dnešek je prostě odepsaná a ať si svoji situaci probírám z které chci strany, pořád mi to vychází podělaným navrch.

A pak jsem si vzpomněl na Luboše a hned mi bylo líp. Jakpak mu asi chutná německá mináž?! Ježiši, jak se ten hajzl musel vyjevit, když ho táhli z autobusu, jak musel vejrat, když zjistil, že s sebou veze pakl těch nejžhavějších cinknutých doláčů, jak asi musel proklínat ty arabský střihouny, které podezřívá, že mu tímhle lógrem za jeho doroty zaplatili! Rád bych věděl, jestli je položil, protože mu hrozí od pěti do deseti let německého kriminálu. Jestli už ví, že nad ním visí takovýhle flastr, tak tyhle cikorky sanovat nebude. Luboš by ostatně nikdy nešanoval nikoho.

Z krtkáče jsem vylezl u koně. Stál tam hlouček vášnivě diskutujících, na soklu vylepené plakáty s deklaracemi proti a za něco, kdosi mi do ruky strkal podpisový arch, jestli jsem vlastenec, ať se podškrábnu. Nepodškrábl jsem se. Starám se o sebe a toužím jedině po tom, aby se i ostatní starali o sebe a nechali mě na pokoji. Moc jsem toho v životě ještě nezažil, ale jedno už vím: i kdybych se upodepisoval, politici si stejně budou dělat, co chtějí.

Reklamy zářily jako ohnivá znamení na nebi. Také jako politici, faráři a ostatní cesťáci s iluzemi slibovaly ráj, který byl na rozdíl od toho biblického na dosah ruky, stačilo si ho jenom koupit. Všechno je na prodej. Iluze, sny i láska. Každých deset metrů od Václava dolů až ke Koruně. Za pět set i za tisíc.

Jenom volné pokoje nejsou. Je jaro a v Německu zrovna slaví nějaké svátky, takže se zamindrákovaní osťáci nahrnuli do Prahy, dokud je pro ně ještě laciná, dokud si můžou připadat jako páni a smát se do hrsti, že pro ně druhá světová válka definitivně skončila teprve teď: a to tak, že ji vlastně vyhráli.

„Nemáš kde spát?“ tiše se mne zeptala syntetická blondýna s ultrafialovým nalíčením, když mě odháněli už od třetí hotelové recepce.

Přitakal jsem. Nemám. Jsem z venkova, v Praze se nevyznám, u nás na vsi mi starosta říkal, že na Václaváku je plno hotelů, jsou tam sice pokoje drahý, i sto padesát kaček si za vyspání řeknou, u nás v hospodě U Vovsů taky vedou pokoje, a pěkný, ale tam to stojí za noc jenom dvacetikorunu a přitom je tam čisto, peřiny mají duchnu z peří z husí, co chovají na dvoře…

Zírala na mne, recepční taky ustala v počítání, a když jsem se nadechoval, s povzneseným úsměvem mi řekla: „To vás ale pan starosta špatně informoval. U nás stojí pokoj na den tisíc pět set korun.“

„Šmankote! Za to bych moh koňský vejce žrát, s prominutím, dámy. To by mi pan farář při zpovědi ani neodpustil, vzít na sebe takový hříšný vyhazování peněz!“

Vrtě hlavou a zeširoka našlapuje jako venkovan za pluhem (nikdy jsem venkovana za pluhem neviděl, ale ty dvě slepice taky ne), jsem se bral k východu. Jenom jsem zaslechl:

„Že sem vůbec takový drny pouštěj!“ To se divila ta dobrosrdečná dívka, co si dělala starost, jestli mám kde spát.

A recepční: „Třeba by s ním byla psina.“

„Jo, a pak by mi za to nabídnul kopu vajec, že jo? Beztak má někde venku schovanou nůši…“

„Čau!“ zašveholil na mě venku dívčí hlas.

Ó – Bobina s Tinou, zavěšené do dvou džentlasů špagetového původu.

„Dobrý večer, dámy,“ gestem jsem s úklonou naznačil smeknutí pomyslného klobouku. Jeden z těch dvou makarónů však klobouk, široké černé borsalino, skutečně měl a nadzvedl jej. Jinak na mne hleděli s přibližně stejným zájmem, s jakým si v buši prohlížíme příslušníka nejrozšířenějšího druhu místní fauny.

„Di ty,“ zahihňala se Bobina. „Jaký dámy!“

Měla pravdu. Díky představení, které nám na Lubošův rozkaz uspořádala, jsme už byli takříkajíc face to face, neboli jak my Češi říkáme, tak trošku důvěrný. V každém případě mi dala nahlédnout do jistých partií svého těla tak zblízka a detailně, že výraz „dáma“ tady opravdu nebyl na místě.

„Kampak běžíte, dívky?“ zeptal jsem se, aby řeč po tu chvíli, než se rozloučíme, nestála či trapně neklopýtala (i když šlo pochopitelně také jen o čistě zdvořilostní frázi, neboť nejslušnější pravdivá odpověď by zněla: souložit, Vávro, souložit), jenomže Bobina nebyla na formálnosti naladěná.

„Hele, Majku, nevíš, co je s Lubošem?“

„S Lubošem?“ podivil jsem se. „Jel snad do Mnichova pro auto, ne?“

„Jo, to jel,“ řekla Tina, „jenže se měl do večera vrátit. Vzal s sebou klíče, blbeček cvičenej, a je v luftu. Teď jsme tam volaly a nikdo to furt nebere, má zapnutej jenom záznamník.“

„Třeba se zdržel. Koupit auto – to není jako koupit rohlík.“

„Se tam někde vožral…,“ pravila Bobina.

„A rozbil si dršku na autobánu,“ řekla Tina procítěně. Tak se mi zdá, že v jejich privátním žebříčku oblíbenosti Luboš nefiguruje na prvních místech. „A my teď nemáme bejvák a musíme na hotel.“

„To je mi líto.“ Ani jsem se při té lži nezačervenal. „To víte, kdyby mi Luboš nechal klíče…,“ tak vás i s těma Talošema srazím ze schodů.

Makarón v borsalinu zatahal Bobinu za paži a ochraptěle zaskřípěl: „Merdat, merdat, bejby!“

„No jo, vole, tak si přemáchni kladku,“ odvětila Bobina a usmála se na něj.

„Tak čau, nebo nás voptákujou na fleku, jak sou nadržený. To zas bude facha!“

Odpluly. V duchu jsem se tetelil. Tak Luboš se nám nevrátil…

Núúú – neměl vozit falešný peníze, holoubek. A to může být rád, že skončí jenom v ťurmě. Dřív by mu za padělatelství usekli nejdřív ruku a potom ho nějakým ohavným způsobem sprovodili ze světa. Škoda, podle mého i humanita má mít své meze.

U stánku proti obchodáku Družba, nyní Krone, jsem si dal český hamburger a jedno pivo v plechovce. Do baru se mi nechtělo. Ke Zdeničce jsem se bál.

Potom se vedle mne s klobásami na táckách postavili dva muži v tmavých uniformách. Podle chrochtání jsem je odhadl na Holanďany, podle uniforem jsem je považoval za piloty KLM, dokud jsem si nevšiml stříbrných emblémů S.

Jo! To je ono!

Anglicky hovořili a adresu Armády spásy mi ochotně poskytli.

Taxi jsem zastavil na rohu kousek od ubytovny. Přijet s prosbou o pomoc do Armády spásy drožkou mi připadalo přece jenom maličko kách.

Poněkud jsem zalitoval svého příliš novotou vonícího ohození, ale když jsem vstoupil do kanceláře, pustil jsem starosti z hlavy. Nacházelo se tam, kromě úřednice, nebo spíš důstojnice Armády, několik žen a mužů všeho věku a nejrůznějšího stupně úpadku. Od vybíračů popelnic a somráků, co od rána postávají před Masaryčkou a jen Bůh ví, odkud berou peníze na pivo, až po muže v solidních oblecích s kravatami. Jeden hovořil polsky. Každý druhý slovo bylo „pani wielkomožna“ a pokoušel se důstojnici líbat ruku. Na její rezolutní příkaz se pokorně odplazil kamsi dovnitř domu, nazvaného Centrum pro bezdomovce, v řeči obecné pak Azylák. Dva rozverní somráci byli vykázáni, aby se vrátili buď méně opilí, nebo více střízliví.

„A co vy?“ podezíravě si mě prohlédla.

„Nemám kde spát,“ řekl jsem. „Právě mě pustili z výkonu trestu…“ Ukázal jsem jí doklad o výstupu. Jestliže byl takovýhle papír překážkou v řadě jiných oblastí normálního života, zde byl naopak předností. Jenže tohle není normální život.

„Tady máte napsané bydliště v Praze,“ řekla.

„Myslíte, že kdybych se tam mohl vrátit, budu dnes večer tady?“

Cukla koutkem rtů, což mohlo znamenat jak souhlas, tak podiv nad mojí nebetyčnou drzostí, ale nic neřekla. Pouze si mne znovu prohlédla od hlavy až k patě, respektive po italské mokasíny, najednou mi hmátla po levém zápěstí a přitáhla si moji ruku k sobě. Zblízka se podívala na hodinky, jsou-li skutečně zn. Omega, a pak pokývala hlavou.

„Za cennosti, které si k nám nedáte do úschovy, vám neručíme. Uvědomte si, že si klienty nevybíráme.“

„Myslíte, že by mě mohli okrást?“

„Do duše nikomu nevidíme. Uchylují se k nám lidé potřební, bez domova, v těžké životní situaci, neptáme se jich, jak se do ní dostali, pomůžeme, nakolik můžeme. Ale jak říkám, do duše nikomu nevidíme. Jste křesťan?“

Horlivě jsem přitakal. Co kdyby to byla podmínka! Byl jsem ochoten dokonce se i vyzpovídat, jen když mě nebude čekat ulice. „Do vězení za náma pravidelně chodil pan farář. Tedy… kněz.“

„Tak byste měl vědět, že nemáte bližního svého uvádět v pokušení. Pro člověka, který nemá práci a žije z ruky do úst, jsou ty vaše hodinky… a ta bunda také, moc velkým pokušením.“ Ukázala na mohutný trezor za zády. „Tady máte jistotu.“

Kdyby se na Armádu spásy vykašlala, mohla jít od minuty dělat akvizitérku pojišťovny.

„Senzace,“ povídám. Tohle mi vyřešilo všechny dnešní problémy. „Nemáte nějakou větší obálku?“ Měla. Silnou, vyloženou fólií z umělé hmoty, nepochybně zahraniční provenience. Odklidil jsem se do ústraní a vložil do ní peníze, občanku a hodinky. Spása ji vzadu přelepila páskou, napsala na ni jméno a sama se podepsala. Potom ji uložila do trezoru, zkásla mě o tři pětky za lůžko a popřála mi dobrou noc. Budíček je v sedm, společná bohoslužba v půl osmé.

„Přídě, šéfko, přisámbohu že přídě, ale musíme chvíli počkať.“

Lájoš nervózně přešlapoval. Kolem proudil nikdy nekončící dav. Na zahrádce před Ambassadorem už seděli první hosté, líně pozorovali to hemžení a popíjeli dopolední kávu, cinzano-long nebo campari. Na to, že jsem strávil noc v noclehárně Armády spásy, jsem vypadal ještě docela k světu. Kožená bunda se nezmačká, džíny jsou na pěkném štíhlém mužském – a já jsem pěkný, štíhlý kluk – perfektní vždycky, i kdyby se v nich vychrápal ve škarpě. V Kotvě jsem si koupil nové ponožky, slipy a triko a na záchodě jsem se do toho převlékl. Nejdřív ze všeho jsem si ale pořídil atašé kufřík a uložil do něj postupně peníze, potom špinavé prádlo a nakonec i bateriový holicí strojek Sharp za 750 Kčs. Oholil jsem se na lavičce. Zubní kartáček – v nabídce byl elektrický Braun za 1 400 Kčs – a pastu jsem projednou nahradil žvýkačkou Wrigleýs Spearmint. Na hygienu si totiž potrpím.

Jak říkám, nevypadal jsem nejhůř. Teď už mi ke spokojenosti chyběl pouze Fero.

„Přídě, nebojte sa, přídě,“ opakoval Lájoš. Měl na tom osobní zájem, slíbil jsem mu přece peníze, když všechno klapne. „No, pozritě!“ zvolal vítězně.

Z krvavě rudého sportovního mercedesu 300 SL, který opatrně přirazil k chodníku přesně před stojan s cedulí Reservé, vyskočil opálený fešák v hedvábné fialové košili, lila kalhotech a žlutém saténovém sáčku. Kravata hrála všemi barvami, celek působil sice výrazně, nikoliv však lacině nebo vulgárně. Na to z něj až příliš čišely peníze a kvalita. Na očích měl černé brýle. Na ulici bych ho asi nepoznal. Spolu s ním vystoupil druhý, méně snědý, zato podstatně ramenatější hezoun. Ten byl v kůži.

„A hele, šéfík se nám vrátil. Čížka nám pustili z klece!“ smál se Ferko. Chvíli si mě prohlížel, potom se znovu zasmál a podal mi ruku. Měl na ní tři zlaté prsteny a tlustý zlatý náramek. Celkově jsem ho i bez auta (minimálně 100 000 DM) odhadoval na takových sto třicet, možná sto padesát tisíc korun. A bůhví jaké další klenoty skrýval pod košilí. „Tak si půjdeme sednout, ne?“

„Já asi pojďěm…,“ povídá Lájoš, který se v tomhle prostředí necítil ve své kůži. Jak vždycky tvrdil, starýho psa novým kouskům nenaučíš, a tohle nebyl svět pro něj.

Podal jsem mu pětistovku. Býval jsem vůči němu šetrnější, a to se mi jednak nevyplatilo, jednak jsem už věděl, že hodnota peněz doznala značných změn k horšímu.

„Můžeš na mě počkat někde poblíž v hospodě?“ Ferko se podíval na bankovku, kterou jeho strýc ještě držel v ruce, a pohrdavě prohodil: „Doufám, že budeme brzo hotový, za tydle drobný dneska v hospodě moc dlouho nevydrží. Koukám, že ses nezměnil, šéfíku.“

„To má jenom na gábl,“ odsekl jsem. „Nepotřebuju, aby se mi zhulil do němoty.“

„Pohoda. Bude střízlivěj jak panna. Jdi k Pinkasům, Lájoš báči, šéfík tam potom pro tebe přídě.“

Hotelový personál ho zdravil jako stálého a vítaného hosta. Mladičký číšník odstranil ze stolečku na terase cedulku Reservě, a když Ferko usedal, přidržel mu židli. Bez řečí nám všem donesli moka a francouzskou minerální vodu Perrier. Napili jsme se, Fero si zlatým zapalovačem zažehl camelku a ucedil:

„Tak to vysyp.“

Vysypal jsem to.

Ferko se na mne dlouze a zamyšleně díval. Jeho společník si nevšímavě hrál s mincí.

„Ty nás zřejmě považuješ za gangstery,“ řekl potom Češtinou bez přízvuku. „Ale to je hluboký nedorozumění. My jsme naprosto legální soukromí podnikatelé. Já mám pět heren, jedno kasino, čtyři restaurace a bary, tři stavební firmy a pár obchodů tady v Praze i venku. Platím daně. Takže, šéfíku, já vůbec nepotřebuju nějaký maléry. A to teda ani omylem. Jasný?“

„Vrátil jsem se teprve před týdnem z krimu, takže mi fůra věcí začíná bejt jasná teprve postupně. Svět se proti tamtý době poněkud změnil.“

„Změnil,“ přitakal potěšeně. „Tenkrát jsem byl živel, dneska jsem váženej podnikatel a občan a s nějakou lůzou naštěstí nemám nic společnýho.“ Přezíravě se podíval na své soukmenovce na Václaváku, pokřikující po sobě i turistech chraptivými hrdelními hlasy a nabízející čenž many, zlatý řetízky a lehký holky.

„To se máš co otáčet, abys to zvládnul.“

„Mám na to dva komerční inženýry a jednoho právníka,“ řekl povzneseně. „Maj diplomy, ale rozumy jim stejně dávám já. Hlídaj, aby mě nikdo neokrad a abych do něčeho nespad, a já zase hlídám, aby neokradli a do ničeho nenamočili oni mě. Vyšel jsem v sedmý třídě, ale vydělal sem už víc, než voni shrábnou za celej život. Inteligenti,“ dodal pohrdavě.

Ferko měl pravdu: on stál mimo soukmenovce na chodníku a nad nimi. Ale k tomu, aby se tam dostal, musel urazit cestu, jejíž milníky by nepotěšily ani ministra financí, ani ministry spravedlnosti nebo vnitra. Dnes už Ferko špinavé metody a kšefty používat nemusel. Ale vůbec nebylo vyloučené, že kromě oficiálních firem, z jejichž obratu nepochybně platil nějaké daně, tiše a tajně vlastnil i sítě těchto hochů a dámiček – ani o tom nemuseli vědět. „Já tě nepodezírám, že ty bys sám něco takovýho dělal, že patříš k jiný sortě, je vidět na první pohled,“ zalichotil jsem mu a Ferko potěšeně vypustil dlouhý dým.

„Chtěl sem za Roiku kandidovat do parlamentu,“ řekl nedbale, „ale to jsou mimoňové. Hádaj se jenom mezi sebou a nevědí, že Rómové na ně kašlou.“

Představil jsem si ho v parlamentu, ale pak jsem si řekl, že tady je jednak možné všechno, jednak by nebyl horší než někteří poslanci, které jsem viděl a slyšel v televizi. V lapáku se člověk kolikrát dozví víc než na svobodě, protože tam jsou lidi s pikantními informacemi nahuštění ve velké koncentraci. A bachaři taky někdy s chutí ledacos pustí do luftu. Slyšel jsem o několika lidech, že poznali soudní síně a okna s mřížemi zevnitř. A zdaleka, ba vůbec ne za politiku…

Ferko dál zasněně mlčel. Snad si v duchu maloval, jak mu patří síť hotelů, kasin a samoobsluh, jak je poslancem a jezdí v rollsu, jak se svými kamarády získal spolu s penězi i moc a zasraný gadžové vypadli ze hry, jenom na ně makají anebo v maringotkách harcují po Bohemii a žebrají a kradou slepice. Ale možná by nám dovolili nastěhovat se do nějakých ghett, kde bychom se živili chodským folklórem.

Každý má právo snít, ale nesmí to trvat moc dlouho.

„Jestli máš takhle velký obchodní zájmy, pak musíš mít lidi, co se ti staraj o bezpečnost… tvoji i tvejch kšeftů.“

Povzdechl si.

„Tak teda jo.“ Poprvé vzal na vědomí svého společníka.

„Známe nějakýho… jaks říkal, že se jmenuje?“

„Znám ho jenom jako Pašu. Nebo Mirka. Ale každej mu říká Paša.“

„Paša?“ zahučel buchar. Měl zastydlý hlas. Asi od kouření. Všiml jsem si, že si odpaloval cigarety jednu od druhé. „Do čeho dělá?“

„Vím já? Má nějaký stánky v tržnici a po ulicích. Co jsem slyšel, tak většinou pašovaný a kradený zboží.“

„Takovejch je plná Praha,“ řekl Ferko.

„Chodívá do herny Royal.“

„Rojál…,“ protáhl Ferko a podíval se na buchara. Ten přikývl.

„To je Samovo.“ Vstal. „Zkusím mu cinknout.“

Pak jsme asi deset minut seděli, mlčeli a dívali se na Václavák, na to věčné představení komedie, tragédie i frašky, na vlastence, iluzionisty i klauny, falešné hráče i falešné dámy, statisty tvářící se jako hvězdy i na režiséry postávající skromně někde stranou.

Buchar se vrátil se zprávou, že to je v cajku. Paša se jmenuje Novák, bydlí na rozhraní Žižkova a Karlína, dělá do všeho možnýho, ale je to spíš příštipkář, má stánky a šoupě tam paš i zboží z krádeží. Tvrdí se, že udělal aspoň tři kamióny. Taky hraje. A falešně. Párkrát už dostal nakládačku. Má dvě gorily.

„Ty znám,“ řekl jsem. „Jeden se jmenuje Ruda a… druhej nevím.“

„Standa,“ řekl buchar. „Prej to sou pěkný kokoti. Někdo jim včera přímo před nosem u Rojálu čórnul fáro.“

Skromně jsem si odkašlal.

Ferko se na mne překvapeně podíval.

„Nechali ve voze klíček a měli puštěnej motor. Bylo to docela jednoduchý.“

Ferko se rozesmál a poplácal mě po zádech. „Tak to teda beru, šéfíku. Je vidět, že ses na fakultě neflákal.“

Buchar počkal, až se šéf dosměje, a pak studeně, aniž by se na mne podíval, pokračoval: „Paša šíleně hledá nějakýho chlapa, kterej ho prej podtrh a dluží mu prachy. Jmenuje se Najman.“

„Hrál na mě bago. Chtěl mě ještě s jedním šmejdem dostat zpátky do krimu.“

Prozradil jsem jim trik s kradeným zbožím, který na mne Paša nachystal.

„Kdo je ten druhej?“

„Nějaký Voříšek. Luboš. Neznáš ho. A hlavně je ze hry. Slyšel jsem, že ho sebrali v Německu. Levý baky. A dost. Na těžkej průlom. Měl je od Arabů.“

„S takovejhlema šmé radši nemám nic společnýho,“ řekl Ferko tiše. „Je to bezpečnější. Ale ty kradený kamióny…“ zamyslel se. „No, uvidím, co se dovíme. A teď – co s tebou?“

„Já bych jeden návrh měl,“ řekl jsem tiše. Vztek se ve mně smísil se strachem a začal jsem vidět rudě. „Já ti povím úplně přesně, co byste s tou sviní měli províst…“

Asi v polovině mého líčení Ferko zvedl varovně ruku.

„Koukej, šéfíčku, některý věci já radši nechci slyšet. Podrobnosti si domluv tady s Imrem. A nezapomínej, že jde o byznys, jestli ti jde o nějakou osobní pomstu, sejmi ho sám. Já musím dbát o svou pověst.“ Vstal. „To víš, já dneska sem seriózní podnikatel a žádnej gangster. Jo, a aby bylo jasný –Imrovi dáš teď deset litrů zálohu a potom dalších třicet. Měj se, šéfíčku.“

Odkráčel k mercedesu, cestou číšníkovi strčil nějaké bankovky a mávl rukou, že drobné nepotřebuje. Úklony ho vyprovázely až na chodník.

Lájoš mi v taxíku funěl za krk pivní a cibulové výpary: dal si dvakrát tlačenku. „Také peniaze, boha,“ vzdychal. „Dvacať peť korun za pivo si povedali! Myslel som, že tomu čašnikovi zopár trepněm… Za ďvacaťpeť korun som býval za bolševika zožratý ako sviňa! A ten presbust… taký kúsok, ani dzecko by sa toho nenasytilo…“

V domě klid jako vždycky, tady, až na mne a potom na Luboše, bydleli vždycky solidní, usedlí nájemníci, co se zbytečně necourají po chodbách, takže nás nikdo nemůže rušit.

„Hej, ale čo keď někto právě terazky přídě?“ děsil se Lájoš.

Imro s ním souhlasil. „Do takhle blbýho průseru vlítnout nechci.“

„Když někdo přijde, tak buď nájemník, kterej mě zná, a tomu vysvětlím, že jsem ztratil klíče a pozval jsem proto instalatéra z pohotovostní služby. Když se sem natlačí někdo cizí, tak mu řeknu to samý a ještě mu ukážu občanku s trvalým bydlištěm.“

Imro pokročil blíž a podíval se na vizitku u zvonku. Byla prázdná. Luboš netoužil po přílišné popularitě.

„No dobrý,“ řekl. „Ukaž mi tu občanku.“

„Prečo,“ řekl Lájoš, „veď tuna fakt bývá. Bol som tuna velakrát.“

Sklonil se k zámku a posvítil si do něj baterkou.

„Fiha,“ pravil odbornicky, „sviňár má dobrý zámok. Věru dobrý!“

Vrtal se v něm asi deset minut, s Imrem, který projevil překvapující odborné znalosti, se dohadovali o různých metodách, jak se dostat dovnitř. Lájoš všechny návrhy odmítal, protože tyhle dveře vyháčkovat nejdou, rám mají solidně ocelový, takže majzlík nebo hasák na vypáčení nezaberou, jedině zámek odvrtat – pokud si nedá říct – anebo na něj jít zcela brutálně raznicí a kladivem.

Po deseti minutách se Lájošova tvář, zbrocená potem, křečovitě napjala… a zámek cvakl. Dveře se otevřely.

„Uf,“ řekl Lájoš v předsíni, „ale som z teho smedný.“ A hnal se do kuchyně, moc dobře věděl, kde je kuchyň, ve které vždycky stávala dobře zásobená lednička, a vrátil se se dvěma lahvovými plzněmi a kusem nějakého salámu z dovozu.

Podal jsem mu nový zámek, který jsem si ráno koupil.

„Vyměň to, prosím tě, ať nám sem nikdo nezvaný neleze. Najíš se potom.“

Z peněz v kufříku jsem pak odpočítal deset tisíc a položil je před Imra. Nedbale je zastrčil do kapsičky u košile.

„Jak si to technicky představuješ?“

„Především potřebuju, aby se to vyřídilo co nejdřív, pokud možno ještě dneska.“

„Proč ne,“ přikývl. „Pokud nám ho včas přistavíš na správný místo.“

„Říkals něco, že je hrávej. A že z toho už měl maléry.“

„To jo. To sem řikal.“

„Třeba taky víš, kam chodívá hrát.“

„Věděl bych. Je to soukromej kvartýr na Smíchově. Točí se tam poker. A gotes. Vlezný je deset táců na osobu.“

„Nemusíte dovnitř, počkáte si na něj venku…,“ navrhl jsem chabě.

„Aby se to dalo zorganizovat, muselo by v tom jet víc lidí a to je vždycky na levačku. Nechtěj po nás, abysme z toho za čtyřicet papouchů dělali detektivku. Přihraj nám ho, je to tvůj člověk, a my ho zřídíme tak, že ho nepoznaj ani po hlase!“

„Jo, a on pak vyleze ze špitálu a mě za pár dní najdou v pangejtě a kočky mi budou vejrat do ksichtu.“

„Tvůj problém. Ty po nás chceš práci – my ti ji vodvedem.“

„A čo? Přídě zo špitálu a necháte ho zbiť ešte raz,“ řekl optimisticky Lájoš, který už dokončil výměnu zámku, a pohodlně natažen v křesle, lil do sebe druhé pivo. „Keď to urobíte zo tři rázy…,“ mávl rukou. „Éééé… nikto něje zo železa.“

Vtom zazvonil telefon. Než jsem mu v tom mohl zabránit, Lájoš sedící vedle něj ho zvedl a úslužně mi ho podal.

„Telefon, šéfko,“ oznámil pro případ, že bych nevěděl, co se děje.

Zaváhal jsem, ale mlčení mohlo být ještě podezřelejší než se ozvat. Musel jsem to risknout a doufat, že nevolá Paša.

„Ano, u telefonu,“ řekl jsem.

Chviličku bylo ticho a pak se pomalu zlověstně ozvalo: „Vida, pan Najman je na světě!“

Byl to Paša.

Nejdřív jsme se s Imrem pohádali. Já toužil ihned vypadnout, zalézt pod zem, schovat se pod peřinu jako v dětství, když mi hrozil výprask, opít se do němoty, zapomenout na všivý svět. Ruce se mi třásly, košili jsem měl na zádech promočenou a cítil jsem, jak se mi svírají útroby. Imro mi nalil panáka, počkal, až se mi přestanou klepat ruce, a řekl, že tady naopak musím zůstat, protože Paša už určitě telefonicky zverboval nějaké maníky, aby se mi pověsili na paty. Nakonec jsem musel poslechnout, protože se naštval, sáhl do kapsy a hodil mi těch deset tisíc, ať si to tedy vyřídím sám.

Potom rozžhavil telefony a já vzpomínal, v které knize jsem četl, jak se v Indii chytá tygr. Ke stromu, na kterém se skrývají lovci, se přiváže kůzle, jehož hlasité mečení dravce přivábí před hlavně loveckých pušek… Můžu říct, že jsem se v roli kůzlete cítil velmi nepohodlně, ale měl jsem takový strach, že kdyby mi Imro poručil, začal bych skutečně mečet.

Lájoš nás pozoroval s nezúčastněným zájmem. „Čtyrycať tisíc,“ hučel si pro sebe, „tolko peňazí za pár za úch. Keby stě povedali, sám by som ho trep-nul za tisícku. Hej, to verím, za také peniaze si može Ferko kupovat mercedesy!“

Imro se s kýmsi domlouval a dirigoval ho s posilami k mému bytu. Jestli se sem sjede pár cikánských zabijáků a střetnou se s Pašou a jeho gorilami, za chvíli přicválá nejbližší komando skinheadských úderníků a vypukne taková bitka, že mě nájemníci v zájmu vlastní bezpečnosti z baráku vyženou.

„Lájoš báči,“ řekl Imro, když položil sluchátko a zapálil si další cigaretu, aby dal najevo, že ho pár rváčů nemůže vyvést z klidu. Aby ne – nakládačku jsem přece měl dostat já. „Lájoš báči, měl byste jet domů. Tohle není váš džob.“

„Nebojím sa zopár chalanů,“ řekl Lájoš důstojně. A rychle dodal: „Možem se někde skovať a pozerať.“

Imro pokrčil rameny. Šéfovu strýci poroučet nemůže.

„A co já?“ zeptal jsem se s roztřeseným úsměvem. „Taky se můžu někde skovať a pozerať?“

„Uvidíme.“

Zazvonil telefon. „Imro?“

Předal jsem mu sluchátko. Začal jsem si připadat jako v generálním štábu za války – s tím, že Imro tentokrát jen kýval, občas položil krátkou otázku. Nakonec mi uznale poklepal po rameni. „S těma kamiónama to byl dobrej tip.“

Přes záclonu se podíval na ulici, stejně tichou jako vždycky. V ní se žádné herny ani snacky nevyskytovaly: jen čistírna se změnila na koloniál.

„Poď sem. Je dole někdo podezřelej?“

„Nevím.“ O kandelábr se opíral nějaký člověk a četl si noviny. Mohl to být špeh, pochopitelně, ale taky docela spořádaný občan, čekající na svoji přítelkyni nebo manželku. „Myslíš, že sem přijdou? Museli by vykopnout dveře… chápal bych v noci, ale ve dne?“ Ježiši, v noci! Jestli ho nevyřídí za světla, tak… já nevím! Sám tady nezůstanu ani minutu!

Imro se ušklíbl. „Můžou ti dveře docela klidně vybourat v týhle chvíli sekyrou a ujišťuju tě, že nikdo si ničeho radši nevšimne.“

„Pěkná útěcha.“

„Ale myslím, že to neudělá.“

Před domem zastavil nenápadný bílý favorit.

Imro zpozorněl. „Maj telefon. Vidíš tu silnější anténu na střeše?“ Na pasažéry v kabině jsme z mého okna neviděli.

Znovu zazvonil telefon. „Tak poslouchej,“ ozval se Paša, „čekám na tebe v herně. Vem s sebou všechny prachy, co mi visíš, a když k tomu ještě něco přitlačíš, tak na tebe možná zapomenu. Za deset minut ať tam seš.“ Zavěsil. Ani nečekal na moji odpověď. Zřejmě ji nepovažoval za důležitou. Zřejmě zcela logicky předpokládal, že naklušu s prachama v zubech rovnou do pasti. Asi mě měl za úplnýho blba.

„Co chtěl?“ zeptal se Imro.

„Prý čeká v Royalu. Za deset minut tam mám bejt.“

„Hovno. V Rojálu není. Čeká na tebe, tomu věřím, ale doma nebo někde jinde.“

„Nebylo by lepší vypadnout, dokud je čas?“

„Nebuď labuť. V tom favouši na tebe číhaj. Dali mu hlášku, že už sou na místě. Proto trvalo tak dlouho, než cinknul podruhý.“

„Co teda uděláme?“

„Počkáme.“ Teď zase on zdvihl telefon: „Už sou tady. Bílej favorit s telefonem. Přímo proti jeho baráku. Parkuje v druhý řadě. Jasně. Počkám.“

Tohle už nepřipomínalo generální štáb, ale americký gangsterky. Doufám, že příběh neskončí přestřelkou z kalašnikovů a bazuk.

„Lájoš báči,“ řekl Imro. „Vemte si tašku a jděte jako na nákup. A vočíhněte je – kolik jich v auťáku sedí a tak.“

„Hej.“ Lájoš si do igelitky poskládal láhve po pivech, které už stačil vypít, a napřáhl ke mně ruku: „Peniaze.“

„Na co?“ podivil jsem se.

„Na čo, na čo! Od kedy možno nakupovať bez peňází?“

„Myslel jsem, že ti ještě něco z tý pětistovky zbylo.“

„Zo svojho vám mam robiť nákupy, šéfko?!“

S povzdechem jsem vytlačil další stokorunu. „A spočítej ty chlapy pořádně, ať to nepopleteš.“ Aspoň jsem si mstivě rýpnul.

S despektem se na mne podíval. „Čítať, písať něviem, ale kokot som nený. Rátať viem dobré!“ Což je neoddiskutovatelný fakt. Doufal jsem jen, že mi za moji stokorunu nakoupí něco užitečnějšího než lahváče.

Z okna jsme ho sledovali. Lehce potácivým krokem, tašku rozhoupanou, prošel kolem favouše a zamířil do koloniálu. Za chviličku se vracel. Opět bez povšimnutí minul favorita, zastavil se, vyhrabal cigaretu, poplácal se po kapsách, zavrtěl hlavou –byla to přímo herecká etuda, za kterou by ho přijali i na CAMU, Cikánskou akademii múzických umění – dva kroky se vrátil a sklonil se k přednímu okénku auta. Vypustil dým a něco povídal. Kamsi ukazoval rukou, hrozil někomu nepřítomnému… podívali jsme se s Imrem po sobě. „To má z toho chlastu,“ vyslovil Imro, co nás oba současně napadlo.

Konečně náš skaut dorazil domů.

„Sú dvaja,“ pravil a vykládal obsah tašky na stolek. Samozřejmě, lahvové pivo. Čtyři. Dvoje sparty. V kapse potřásl drobnými. „Zbytok som si nechal od cesty,“ vysvětlil mi.

„Co ste si s nima vykládal?“ zeptal se Imro podezíravě.

„Pýtal som sa, na čo tuna čakajú,“ pravil bezelstně.

„No těbuch! Co ti řekli?“

„Že vraj na kámoša. Povedal som im, že velmi nebezpečné čakať tuna takto.“

„Lájoš báči…,“ začal varovně Imro, ale Lájoš se nenechal vyvést z konceptu.

„Hovořil som, že tuna zoberajú auťáky, čo takto stoja, a odvážajú ich na náklaďáku.“

„Myslíš – odtahují.“

„Hej. Aj oni to tak hovořili. Ale vraveli, že tuna něbudú dlho, že vraj kámoško chytro přídě. Tak som im povedal – já bysom tuna neriskoval. Mal som pravdu, no nie? Neveda preca, Čo sa im može za chvilu stať – a na tých ulicách… ako je to dlho, čo sme s kámošom jedného takého gadža lenem kú-sok od tramvaje…,“ zarazil se. „Chcem povedať, že ulica teraz…“

„Nětárajtě, somár starý,“ okřikl ho Imro. Obrátil se ke mně. „Máš telefon na Pašu? Zkus mu brnknout… jestli je doma.“

Po třetím zazvonění ve sluchátku klaplo a ozvalo se Pašovým hlasem: „Haló… Kdo je tam?“

Zavěsil jsem. „Dobrý,“ řekl Imro „Je to v kusu. Teď vylezeš z baráku a pudeš směrem k herně,“ dodal klidně.

„Zbláznil ses?!“ zavyl jsem. „To můžu rovnou skočit z okna! Jako beran jsem se moh nechat podříznout i zadarmo, a ne za čtyřicet litrů!“

„Drž hubu a poslouchej! Až u tebe zastaví auťák, bez keců nastoupíš. Ostatní nech na nás. Kdyby tě sejmul, těch zbejvajících třicet litrů už nedostanem. Takže máme vlastní zájem na tom, abys z toho vylez celej.“

Rukama jsem křečovitě sevřel opěradlo křesla. Ven mě dostanou leda heverem!

Dva maníci ve favoritu si mě zdánlivě nevšímali.

Zakašlání motoru jsem uslyšel teprve po nějakých deseti metrech. Nenápadně jsem se rozhlížel, jestli někde v okolí neparkuje auťák plný cikánů. Neparkoval. Srdce mi kleslo do kalhot. Najednou jsem strašně potřeboval na záchod.

V okamžiku, kdy jsem na rohu přecházel kolem postaršího golfa, otevřely se zadní dveře: „Naskoč si. Fofrem!“

Už mi bylo všechno jedno. Naskočil jsem si.

Nestačil jsem ani pořádně zabouchnout dveře a golf se zakvílením pneumatik vyrazil. Otočil jsem se. Bílý favorit přešel trhnutím z procházkového tempa do vysokých obrátek a vyřítil se za námi.

„Fajn, chytli se,“ otočil se ke mně řidič, vysoký černovlasý chlápek kolem třicítky, se silnými lícními kostmi a trochu mongolskýma očima. Připomínal Ramba. Cikán to rozhodně nebyl.

Jeho parťák, podobně jako Imro, v žilách asi něco romské krve měl. K tomu světle hnědé vlasy, oči blízko u sebe a úzký obličej se špičatou bradou. Takový trojúhelník s několika jizvami. Nepůsobil tak robustně jako Rambo, ale napohled z něj vyzařovalo nebezpečí. Prostě Zjizvená tvář.

V hlavě jsem měl zmatek. Jsou to Ferkovi lidi? Pakliže ano, proč mě nenaložili normálně před domem? Proč takový dramo v ulicích, málem únos?

Golf se řítil spletí jednosměrek a pak vyrazil z křižovatky na hlavní třídu. Na poslední chvíli jsme stihli zelenou, spíš už oranžovou. Favoritu zkřížila cestu tramvaj, řidič musel na okamžik zastavit, ale hned potom bez ohledu na předpisy zapnul reflektory a houkačku a propletl se mezi ostatními auty.

„No, málem to nevyšlo,“ řekl Rambo. „Kdyby tam zůstal viset, nevím, co bysme dělali.“

„Počkali,“ povídá Zjizvená tvář.

„Takovou boudu by prohlíd i slepej.“

Otočil jsem se. Favorit nás sledoval v malým odstupu. Teď jsem rozeznal řidiče, buchara Rudu. Vedle něj seděl jeho kámoš, kterému jsem včera ukradl escorta. Zřejmě za to dostal zaracha a nesmí za volant, dokud mě nebude v zubech aportovat pánovi.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se.

Rambo neodpověděl. „To poznáš,“ prohodila Zjizvená tvář. „Buď klidnej, je to sichrovej flek.“

Rambo zablikal reflektory na ocelově šedý BMW starého typu, který parkoval u chodníku. Sotva ho favouš minul, rozjel se a zařadil se za něj.

Odbočili jsme na Žižkov, propletli se dalším komplexem jednosměrek a najednou jsme se ocitli ve slepé uličce, obklopené domy zírajícími do světa vytlučenými a zabedněnými okny.

Golf se skřípěním brzd smykem zastavil. Favorit, pokud nechtěl nabořit zeď nebo nás, musel na brzdy taky. Poslední, bokem naštorc, aby nikdo nemohl odjet, zarazil bavorák. Rambo a Zjizvená tvář si jedním hmatem přes obličeje natáhli černé kukly a vyskočili. V rukou najednou drželi pistole. Otevřeli zadní dvířka a vyštěkli: „Jdeme!“

„Já bych radši tady…,“ zablekotal jsem.

„Hubu drž!“ Zjizvená tvář mě neurvale vytáhla z vozu a hnala před sebou.

Z bavoráku rozvážně vystoupili další dva, také v kuklách, s kovovými tyčemi. Na vodítku měli dogu s ostnatým obojkem. Neštěkala, jen vrčela a cenila zuby, jako kdyby cítila kořist. Ze všech stran obklopili favorita.

Pašovi úderníci se krčili na sedadlech a Ruda zoufale třásl sluchátkem mobilního telefonu. Asi nemohl dostat spojení.

Exekuci jsem sice sponzoroval já, takže bych měl právo na první brázdu, ale já jsem od přírody skromný a nerad se deru do popředí. Radši bych představení pozoroval ze skrytu lóže.

Rambo trhnul dvířky. Zamčeno. Jeden z těch dvou s tyčemi bez výstrahy udeřil do bočního okénka. Druhý vytloukl přední sklo. Až mi přišlo Pašových bucharů líto. Byli v autíčku uvězněni jako sardinky v konzervě a neměli sebemenší šanci na jakoukoli obranu. Jako bych neměl já – kdyby mě dostali do pazourů…

Doga strčila do rozbitého okénka hlavu a s hrdelním chrčením Rudovi předvedla tesáky. Ten asi právě toužil být maličký, nejmenší na světě, aby se vešel pod sedadlo.

„Tak vylezte,“ vyštěkl Rambo, „nebo vám pomůžem a bude to horší. A pracky nechte nahoře.“

„Vo co de?“ vykoktal Ruda. Snažil se tvářit oprskle, ale oční víčko mu nervózně cukalo. Asi chápal, že v podobné situaci je otázka „o co jde?“ poněkud zpozdilá.

Vystoupili. Zjizvená tvář jim zkušeným hmatem přejela po těle. Ruda měl picačku v bundě, jeho parťák vzadu za kalhotami jako američtí detektivové.

Ferkovi muži mnou neurvale smýkli před sebe.

„Tyhle chlapi ti dodali to zboží?“ zeptal se Rambo.

Kristepane, do čeho jsem to zase vlítnul? Jaký zboží? Kdo vlastně jsou ti čtyři?!

„Jaký zboží?“

„Nedělej blbce!“ Rambo mě pistolí seknul do ramene. Bolelo to. V hlavě jsem měl naprostý chaos. „Zboží od Paši. To z vyloupenýho kamiónu!“

„Jo.“ Rozhodl jsem se neodporovat. Kývat a doufat, že to snad rychle skončí. Nejspíš se na mě vrhnou a ukopou mě společně. „Byli to tyhle dva.“

Rambo mě hodil do náruče jednoho s kovovými tyčemi. „Podrž ho. Von neuteče, je podělanej až za ušima. Vyřídíme to s ním potom.“ Podíval se na Pašovy muže. „Přišli jsme o dva plný kamióny. Tahače se našly, šoféři a zboží jsou fuč.“

„Seš magor,“ zasyčel Ruda. „Vůbec nevim, vo čem mluvíš. Vůbec tě neznám, kurva! Rozmlátili ste nám auťák, tenhle hajzl nám včera ukrad jiný fáro. Žádný zboží sme mu nikdy nedali, pučil si od šéfa šedesát tisíc a zdrhnul s nima! Chceme si to s ním srovnat!“

„O toho se nestarej, s tím si to srovnáme my sami. Nám dluží víc než tvýmu šéfovi…“

„Ale… pánové, co šílíte!“

Rambo se otočil a udeřil mě do tváře. „Drž hubu a modli se, ludro!“

Pokynul jednomu s tyčí. Ten bez výstrahy zaútočil proti Rudovi, bodl ho do žaludku, a když se sklopil jako kudla, rozbil mu tyčí čelist. Ruda se v bezvědomí, obličej zalitý krví, skácel k zemi.

Jeho parťák otvíral ústa k výkřiku, ale Zjizvená tvář mu přiložila ke spánku pistoli. „Zkus měknout…“

Muž s tyčí se otočil k Rambovi. „Co s ním?“

„Je to zloděj,“ řekl Rambo zamyšleně. „Potom mu zpřerážíme pracky v zápěstí. Ale nejdřív…“

Zjizvená tvář a ten s tyčí, co nedržel na vodítku psa, se vrhli na buchara, jediným obratným trhnutím z něj servali džíny, ze kterých zůstaly jen kusy potrhané látky, a srazili ho na zem. Od pasu nahý, zděšeně se choulil jak prehistorický skrčenec a rukama se pokoušel zakrýt si rozkrok. Pinďoura měl scvrklého a maličkého jako pětileté dítě. Nejspíš ze strachu. Anebo mu holt nenarosil. Zjizvená tvář si toho taky všimla.

„Takovýhleho bimbáska mu Lord ukousne i s půlkou prdele. Lorde!“

Doga se na krátkém vodítku vzepjala. Oči jí zahořely jako žhavé uhlíky. Dychtivě rozevřela tlamu, ze které kapaly sliny.

„Vemho!“

Obrovská doga se pokoušela urvat a drala se ke skrčenci s tlamou namířenou přímo mezi jeho nohy. Buchar zoufale zavyl a doga mu odpověděla. Znělo to jako zvukové efekty z filmu Pes baskervillský.

„Ne ne, proboha ne!“ řval skrčenec, zachvácený naprosto nezvladatelnou panikou. „Všecko vám povím, jen dejte toho psa pryč!“

„Kdo vykrádal kamióny?“

Vysypal jména členů Pašovy party, adresy a telefony.

„Kolik jste jich udělali?“

Opět počet, přibližné datum.

„Komu patřily?“

„Já, já už si nemůžu…“

„Lorde, ber!“

„Ne ne, hned si vzpomenu, jenom na mě takhle… já mám v hlavě zmatek… já si vzpomenu, pánové, vzpomenu, jen vemte toho psa pryč!“ zaštkal tiše zlomeným hlasem.

Vzpomněl si. Na všechno. Jeden z mužů okamžitě odešel k autu a někam telefonoval.

Stál jsem stranou, nikdo si mne už nevšímal, kdybych chtěl, snad bych mohl i utéct. Ale utíkejte, když můžete mít v minutě v patách psa, který vypadá na to, že se nažere, jen když si naloví, a že mu nic tak nešmakuje jako čerstvé syrové maso.

Rambo asi četl mé myšlenky. Uvědomil jsem si, že mě ze strany upřeně pozoruje. Když jsem se střetl s jeho pohledem, přimhouřil oko a lehce se pousmál.

Tak já nevím… Před pár minutami mě málem pistolí zbili a slibovali, že si to se mnou vyřídí.

Začichal jsem. Vzduchem se šířil nesnesitelný puch. Skrčenec se trochu zachrul a puch se stal ještě výraznější. Ustoupili jsme, i doga se stáhla a vyčítavě se na svého pána podívala.

„Posral se,“ řekla Zjizvená tvář.

„Vstaň,“ poručili skrčenci.

Pašův buchar se vyhrabal na nohy. Zezadu i zepředu, jak se v hrůze na zemi převaloval, z něj stékaly jeho vlastní výkaly. Vypadal odporně. Ani k politování už nebyl. Najednou se rozplakal.

Rambo sáhl do kapsy a vytáhl maličký fotoaparát s bleskem. Namířil objektiv na buchara a dvakrát zmáčkl spoušť.

„To je pro sichr,“ řekl spokojeně, „jestli po dnešku nepřestaneš zaclánět a něco si zkusíš, tak tuhle fotku dostane nějakej bulvární plátek i s hezkým povídáním o tobě. A až ji otiskne, radši se odstěhuješ na Aljašku.“

„Promiň,“ otočil se ke mně ve voze. „Museli jsme tě maličko vosolit. Nebolelo to?“

„Trochu. Jenom nechápu, proč to bylo nutný.“

„Aby tě nepodezírali, že sis nás na ně objednal,“ řekla Zjizvená tvář. „Takhle nebudou vědět, na čem jsou a o co vlastně kráčí.“

„Jenomže po mně nešli tihle dva, ale Paša.“

„Ten má svý vlastní starosti. V každým kamiónu bylo zboží za pár miliónů. Pan Lakatoš si s ním určitě bude chtít popovídat.“

„Pan Lakatoš – teda Fero… Jak jste vlastně zjistili, že kamióny vykradl Paša?“

„Od toho jsme, abysme zjišťovali. My jsme bezpečnostní agentura,“ řekl Rambo.

Ve voze se ozvalo pípání radiotelefonu. Zjizvená tvář ho zvedla.

„Trojka,“ řekl. Chviličku poslouchal, hluk motoru překrýval jakýkoliv zvuk ze sluchátka. Najednou se narovnal, i zezadu jsem viděl, jak strnul, doslova ztuhl.

„Do prdele!“ vyjekl. „Nezůstalo tam po vás nic? Dobře. A viděl vás tam někdo jít? Cože? Hele, já teď nemůžu moc mluvit… co kdyby nás měl někdo napíchnutý? Jo, dobře. Ještě se ti ozvu.“

Položil sluchátko. Rambo, který pozorně naslouchal, odvrátil pohled od vozovky. „Malér?“

„Jako mraky. Paša to má vodbytý. Možná kdybys zastavil, tady pán by už došel domů po svejch.“

„Na tom nic nevyděláme. Už toho ví moc. Ale on bude držet hubu. Že budeš držet hubu?“ Horlivě jsem kýval, div mi hlava neuletěla. Slíbil bych jim cokoliv. Takže Paša to má odbytý… A že to šlo rychle!

„Měli bysme se vrátit,“ řekla Zjizvená tvář. „Možná že tamty dva ještě nikdo nenašel…,“ protáhl nadějně.

Rambo zavrtěl hlavou. „Za prvý nejsem zabiják, a ty taky ne, a za druhý si představ situaci, že už je přece jenom někdo objevil a hemžej se tam policajti. Jo, abych nezapomněl, v garáži hned vyměňte čísla.“

„Jasná zpráva. Hele, brácho,“ řekla Zjizvená tvář. Platilo to nejspíš mně, tak jsem úslužně pravil, že slyším a naslouchám.

„Je průšvih, brácho. S tím jsme nepočítali. Je ti doufám jasný, že v tom lítáš taky?“

„Jak to – lítám? Já byl přece celou dobu s várna. A vy jste Pašu nesejmuli! Ze ne?!“

„Nejseš farář, abysme se ti zpovídali,“ řekl Rambo. „Ale můžeš bejt klidnej. Kdybysme Pašu zrušili, tak už nebyl zapotřebí tyátr s těma dvouma bulíkama.“

Mrtvěj Paša, dobrej Paša. Svět nad ním nezapláče, protože s čím kdo zachází, tím taky schází. Já mám čisté svědomí, byl to on, kdo mě chtěl úplně bezdůvodně dostat na lopatky. Nedělal jsem nic jiného, než že jsem se bránil jeho vlastními metodami. Pokud ho někdo zhasnul, můj problém to není. Takže – o co kráčí?

„Takže o co kráčí?“

„Jednak o to, že díra do včelína je něco jinýho než dát nakládačku dvěma sandálům, co maj na hlavě tolik másla, že jim teče až do zadku. Když jde někdo čuchat fialky odspoda, těžko se to dá zatušovat. To za prvé. A za další: kdyby těm dvěma cipískům poliši nechtěli dlabat večerníčka o tom, že maj zdrátovanou hubu, protože uklouzli ve vaně a praštili se do brady, začnou sypat. A nás neznali…,“ dodal zlověstně.

Nálada byla pod psa.

Imro – už jsem věděl, že je šéfem toho, čemu říkali bezpečnostní agentura – chodil po bytě a nadával. Rambo a Zjizvená tvář pili kafe a kolu. Lájoš si byl už podruhé pro lahváče a teď se chystal, že si skočí ještě jednou. Tak jsem na něho zařval, ať si sedne na zadek, protože začíná bejt v ulici profláklej jak fenďák.

Průběh událostí byl celkem prostý. Jakmile podělaný skrčenec vybalil podrobnosti a jakmile je Ferko po radiotelefonu obdržel, vlítl s jednou svou gorilou na Pašu. Lakatoš mu položil nůž na krk: prachy na dřevo. Paša se bránil, že kamióny byly pojištěný, a to tak, že fest, takže pan Lakatoš neprodělal. Fero mu řekl, že pokud nevysolí náhradu, oznámí ho policii a navíc bude mít na krku pojišťovnu. Paša odvětil, že pokud se pan Lakatoš zachová jako svině, což se ovšem dá od zasranýho morgoše čekat, tak on zase položí jeho a poví, že si Ferko celou loupež objednal, aby z pojišťovny vytáh přemrštěnou částku, a že se oba pak o zisk z lupu šábli. Jestli má jít sedět, bude ho blažit vědomí, že nesedí sám.

Došlo k hádce, při které Paša znenadání vytáhl pistoli a vystřelil po Ferkovi. Zasáhl ho, ale jedná se o pouhé škrábnutí. Ferkův strážce se vrhl na Pašu. Je bývalý paragán s protiteroristickým výcvikem a k tomu, aby někoho zpacifikoval, picačku nepotřebuje. Jenže Ferko byl rychlejší. Už měl v ruce tauruse a v další vteřině, ve stejném okamžiku, kdy paragánova noha zasáhla Pašu do hlavy a nadzvedla ho, zmáčkl kohoutek. Mířil prý na ruku, jenomže zasažený Paša změnil pozici a kulka ho trefila do hrudi. Na místě byl tuhej jako nikdo druhej.

„No, pane Najman,“ řekl Rambo, „vidím, že si za svý peníze přijdete opravdu na svoje.“

„Ferko vie dobré strielať,“ vmísil se do toho Lájoš pyšně. Všichni se na něho znechuceně podívali.

„Bože, to je kokot…,“ zamumlala Zjizvená tvář.

„Pánové, tady nic nevymyslíme,“ řekl Rambo. „Pokud jsem rozuměl, pan Lakatoš se odtamtud dostal bez problémů.“

„Doufejme. Pro jistotu nějaký čas čekali schovaný na konci ulice, ale fňukna se neozvala. Paša měl puštěný dost silně rádio a já bych řek, že je to typ, u kterýho jsou sousedi zvyklý na ledacos, takže do jeho záležitostí radši nikdo nestrká nos.“

„Nechali rádio řvát?“ zeptala se Zjizvená tvář.

Imro se mazaně usmál. „Lakatoš měl cukání vypadnout co nejdřív, ale stačili ho trochu ztlumit.“

Hlava mi šla ze všeho kolem, nechápal jsem, proč se baví o takových pitomostech. „Co s tím má co dělat rádio?“

„Kdyby jelo na plnej vejhul ještě v noci, někdo by mu přece jenom začal mlátit na dveře, a kdyby se neozýval…“ Rozhodil rukama. „Lepší je, když ho najdou, až začne smrdět.“

Paša je po smrti, to je nejdůležitější. Na jedné straně se mi ulevilo, na straně druhé jsem si uvědomil, že v tom lítám dál a ještě hůř. Kdyby nic jinýho, jsem nebezpečný svědek.

„Teď všechno závisí na těch dvou. A na tomhle,“ kývl ke mně Imro.

„Ti dva, až se dovědí, že Paša to má za sebou, budou držet zobák. Ve vlastním zájmu. Můžou se zmínit jedině tady o Najmanovi. Ten jedinej nás taky zná a ví o Lakatošovi.“

„Já nic neřeknu!“

„Doufejme…,“ Imro se zamyslel. „Dlužíš nám ještě třicet tisíc.“

„Nemám je u sebe, dám vám je zítra.“ Ta splátka na dluh byla moje jediná pojistka.

„Kde je máš?“

„Ve spořitelně.“

Podíval se na hodinky. „Půl čtvrtý. Dneska je čtvrtek, maj otevříno do šesti. Tak se zvedni, jede se pro prachy.“

Na peníze jsem čekal čtvrt hodiny. Zjizvená tvář postávala nenápadně v hale a doprovázela mě pak přes ulici k vozu, kde čekali ostatní, zřejmě aby mě nikdo nepřepadl nebo mě nesrazilo nějaké neopatrné auto.

Když Imro dopočítal a přikývl, že v pořádku, Zjizvená tvář vklouzla do vozu. Doufal jsem, že je vidím naposled.

V trafice jsem si koupil obálku s dopisními papíry, propisovačku a šel si sednout do kavárny. Trvalo mi hodinu, než jsem všechno sesmolil tak, aby to mělo hlavu a patu. Vložil jsem dopis do obálky a vydal se Žitnou. Ve starém domě jsem vystoupil do třetího patra. Dlouhou chodbu lemovaly dveře se jmenovkami: JUDr. Novák, JUDr. Nováček, JUDr. Novotný, JUDr. Jaksejenomjmenuje… Kde jsem zaklepal, měli buď už zavřeno, anebo mě odkázali na zítřek. V poslední kanceláři vzhlédl od hezkého starožitného psacího stolu postarší pán se zlatými brýlemi a bílou bradkou. Pokud jmenovka nelhala, jmenoval se JUDr. Šmíd.

„Mám už po úředních hodinách,“ podíval se na švarcvaldky s kukačkou. Celé zařízení jeho kanceláře vypadalo starožitně a i on vypadal jako přenesený z minulého století.

„Já bych vás moc dlouho nezdržel, pane doktore. Nepotřebuju poradu. Jde jen o drobnost.“

Povzdechl si. „Tak si tedy sedněte,“ pokynul k širokému koženému fotelu. „A spusťte.“

Vytáhl jsem obálku. „Potřeboval bych tenhle dopis u vás uschovat. Každý týden, dohodli bychom si den a hodinu, bych se vám ozval.“

„Já v těchto prostorách, mladý muži, příliš času netrávím. Ale mám sekretářku a koncipienta. Nejlépe, domluvíte-li se s nimi.“

„Na tom nezáleží. Prostě ohlásil bych se někomu od vás jménem a heslem. Pokud by se tak nestalo, kdybych neřekl to heslo, kdybych vůbec nezavolal, odevzdali byste dopis kriminálce.“

Chvíli se na mne díval. „Ano,“ řekl potom. „Doba se mění a lidé čtou příliš dobrodružných příběhů. Ale v jistých situacích může být takovéto opatření rozumné.“

Podával jsem mu obálku. Všiml si, že je nezalepená.

„Zalepte ji. A napište na ni své jméno a heslo.“

Uvažoval jsem o heslu, pan doktor se na mne díval a mírně, posměšně se usmíval. Kdyby věděl… asi by se moc neusmíval. Jenže on byl advokát a moc dobře věděl, proč je lepší, aby nic nevěděl a mohl se tudíž mírně, posměšně usmívat.

„Ivanka!“ vyhrkl jsem.

„Prosím. Když Ivanka, tak Ivanka.“ Napsal jsem jméno a heslo, advokát pod to otiskl razítko, asi měl tento úkon rád, protože na ně láskyplně dýchl a pečlivě, bez hlasitého úderu, zato důrazně je na obálku přitiskl. Potom zaznamenal, kdy a v kolik ode mne obálku převzal. Oba jsme se pod to podepsali.

„Měl byste také napsat své rodné číslo a číslo občanského průkazu. Pro všechny případy,“ navrhl.

„Dobře.“ Vytáhl jsem občanku a opsal číslo. Nenápadně mi jukl přes rameno, aby se přesvědčil, že já jsem skutečně já. Poté obálku zapečetil.

„Kolik jsem dlužen?“

„Zatím sto korun.“ Dal jsem mu stokorunu, napsal mi potvrzenku, kterou jsem na chodbě okamžitě roztrhal a zahodil.

Tak, a teď si na mne může někdo něco zkusit! Luboš je odklizený v německým lochu, Paša po smrti a Ferka držím na nudli dopisem u advokáta.

Zdenička plakala.

Seděla ve smetanově bílém župánku na kraji postele a slzy jí zvolna rozpouštěly make-up.

Stál jsem u okna a díval se na temný dvůr, kde vřískaly kočky. Znělo to, jako když někdo vraždí malé dítě. Nechával jsem ji, ať se vybrečí. Za dnešek jsem už měl vypjatých scén a krizových okamžiků plný zuby. Toužil jsem po klidu, po laskavém objetí a vyčerpávajícím vzájemném odevzdání se, ze kterého bych se propadl do bezedného a bezesného spánku, v němž by mě nepronásledovaly ani výčitky, ani strach. Jen proto jsem tuhle noc ještě nechtěl trávit ve vlastním bytě. No a taky proto, že když jsem kvečeru začal uklízet prázdné láhve, použité prezervativy, vibrátory, důtky, řetězy, policejní pouta a další zařízení pro sadomasochistické hrátky, zazvonil u dveří zvonek. Kukátkem jsem uviděl Bobinu s nějakým tělnatým pořízkem s krásně mrtvičnatou barvou v odulém ksichtě.

Dal jsem na dveře řetěz a pootevřel jsem. Vytřeštila oči.

„Kde je Luboš?“

„Nevím, někde v Německu,“ odpověděl jsem po pravdě.

„A co tady děláš ty?“

„Pokud to nevíš, tak tenhle byt je můj.“

„Pche!“ udělala. Věděla svoje. „A vůbec, já tady s tím mamlasem nebudu stepovat hodinu. Votevři!“

Na okamžik jsem zaváhal, ale pak jsem si řekl, že bude lepší, když záležitost vyřídíme v soukromí, a ne na chodbě, protože je schopná ztropit skandál. „Tak pojď,“ sundal jsem řetěz. Mamlasovi těkaly oči a potil se, zřejmě vycítil, že něco není, jak má být. Táhlo z něj pivo a čpavý pot, marně přehlušovaný deodorantem. Takovéhle zákazníky jsem jim nezáviděl. Jenže nikdo je nenutil, aby se živily nejstarším řemeslem na světě. Mohly pracovat a vdát se: hezké jsou, určitě by nějakého slušného chlapa našly. Ale to by znamenalo vařit, utírat dětem zadky a prát pokakaný plenky, maximálně jednou týdně vyrazit do bijáku a obracet každou korunu třikrát, žádný bublinky, žádný bary a vstávání v poledne… Nuda. Prostě nuda na celý život.

„Tak bacha, brouku!“ Bobina se rozkročila a založila ruce v bok jako trhovkyně. To byl postoj, který měla v sobě, takhle byla přirozenější, než když předváděla striptýz. „Tak bacha! Na tenhle kvartýr máme s Lubošem smlouvu, cálujeme mu za to těžký prachy, a jestli si myslíš, že si můžeš moc vyskakovat, tak teda nemůžeš. Já teda nevim, kde jsi sebral klíče…“

„Copak se děje, mein Schatz?“ zeptal se tlusťoch německy. „Nějaký zádrhel?“

„Silný zádrhel,“ odpověděl jsem mu jazykem jeho rodné matky. „Pokud vás erekce trápí tak mocně, že to nemůžete vydržet, dovolím vám – samozřejmě za předpokladu, že nenasviníte –, abyste si zašel na toaletu provést onanii. Ale pohlavně se stýkat s touto dámou v tomto bytě dnes večer nebudete!“

„Týýý… ty hajzle!“ Bobina se vyřítila proti mně. Dal jsem jí facku, až odlétla na gauč. Se štětkama jsem se už zacházet naučil. Němec zřejmě moje zkušenosti neměl.

„Mein Gott!“ zaječel. „Tahle slečna mi nabídla příjemný večer v soukromí. Já si takhle příjemný večer v soukromí nepředstavuju!“

Zasmál jsem se.

„Zřejmě vám, pane, neřekla, o co jde. Co jste právě viděl, totiž k tomu večeru patří. A další bude následovat. Podívejte…“

Vytáhl jsem důtky, řetěz a pouta. Důtkami jsem zapráskal ve vzduchu. Sasík zbledl a maličko poodstoupil.

„Co to… proč mi to ukazujete?“

„Sadistka,“ kývl jsem na Bobinu. Ležela na gauči, jednu tvář silně prokrvenou, a napůl nenávistně, napůl překvapeně na nás s očekáváním koukala.

„Svlékněte se, pane. Budeme vás týrat. Já vás připoutám támhle ke kruhu…,“ na zdi skutečně byl upevněn malý zlacený kroužek, nevím k čemu sloužil, snad jako ozdoba, ale v případě potřeby se jím dala pouta provléct, „a budeme vás týrat. Potom až upadnete napůl do bezvědomí, vás zezadu znásilním a Bobina vám provede felaci penisu.“

Otočil se na obrtlíku a hnal ke dveřím. S důtkami v ruce jsem ho dvěma kroky dohonil a napřáhl se.

„Zaplatil jsi, svinský pse?!“

„Warum?! Za co?“

Otočil jsem se k Bobině.

„Kolik ti slíbil?“

„Dvě stě babek.“

„Vrať se a dohodni se s ní.“

Poslušně šel nazpátek. Něco si mrmlal nářečím, nerozuměl jsem mu. Nejspíš, že u nich by se nic takového nemohlo stát. Tam by mu Brunhilda s úsměvem spustila padací most koženek, vyhrnula by si dirndl, rozpletla cop a pěkně radostně, bez komplexů a vymyšleností by si s ním za dvě stě finďárů udělala puci-puci.

Bobina se už posadila. Zdálo se, že ta jedna facka jí neublížila ani fyzicky, ani ji nenabourala vnitřně. Stáhla si sukénku a opovržlivě se na svého zákazníka podívala.

„Dohodli jsme se na dvou stovkách,“ opakovala.

„Ja, ale za něco!“ vyštěkl.

„Já vám v tom rozhodně překážet nebudu,“ povídám. „A jestli chcete památku, abyste měl co ukazovat vnoučatům, můžu vás i natočit. Kde je videokamera?“ zeptal jsem se Bobiny.

„Luboš si ji vzal do Německa.“

„To je škoda. Ale vás aspoň vyfotografuju s erektovaným údem. Za dva tři roky vám zůstane hezká vzpomínka, v pivnici dáte barevný snímek kolovat mezi kamarády a budete se chlubit: podívejte, mei-ne Herren, takhle mi v Praze ještě loni stával.“

Klient se už začínal blížit k mrtvici, znachověl a žíly na spánku a na krku mu naběhly. Bobina se zřejmě začala bavit: přitáhla ho k sobě a pokoušela se mu dostat do poklopce. Vzpínal se a odstrkoval ji rukama. Postavil jsem se s důtkami do dveří, aby nemohl utéct.

„Oznámím to na policii!“ řičel.

„I kuš, broučku,“ zavrněla Bobina, střelhbitě mu stáhla zip a zajela rukou do kalhot. „Má ho měkkýho,“ oznámila mi německy.

„Nechám vás zavřít,“ zakňučel cizák, vytrhl se jí a rozklepanými prsty si zip zase zatáhl.

„Zač nás oznámíte policii a necháte zavřít?“ zeptal jsem se ho. „V této zemi je větší demokracie než u vás – tady není prostituce trestná, tady není trestného skoro nic. Každý si může dělat, co chce. A hlavně – vy jste požádal slečnu Bobinu o poskytnutí erotických služeb za úplatu, na níž jste se dohodli. Odjeli jste společně do bytu, kde mělo dojít ke konzumaci. Pokoušela se objednané služby poskytnout, například teď vám chtěla pomoci s erekcí. Vy ovšem chcete od smlouvy odstoupit. A co horšího, bez náhrady. Ne ne, vážený pane: vy zaplatíte! Teprve potom si můžete zavolat policii, ale my oba potvrdíme, že služby byly poskytnuty. Ovšem pod pohrůžkou násilí z vaší strany, samozřejmě. Prostě znásilnění. Policajti uvěří nám – za to jim platíme…“ Zamrkal jsem na něj.

Zbledl, vyškubl peněženku, oddělil dvě stomarkovky a hodil je na stůl. Ustoupil jsem od dveří. Vyběhl jako s keserem, zabouchl dveře a potom jsme slyšeli jenom vzdalující se dupot.

„Tak to bysme měli,“ podal jsem mařeny Bobině.“Vyrazil jsem z něj ty lupeny jenom proto, že z ksichtů jako on je mi blivno. Příště už to neudělám. Od teďka máte šmytec. Jak se tu některá objevíte, srazím vás ze schodů i s kunčaftem.“

Zazívala, aby dala najevo, jak málo ji moje slova zajímají, natož pak vzrušují. „Však ti to Luboš vykreslí.“

„Myslím, že z něj strach mít nemusím.“

„Jak to?“

„Váš Luboš vzal dráhu.“

„Si se zbláznil!“ zasyčela. V očích měla najednou paniku. „Proč by to dělal? A co si tam chce počít? Dyť je levej jak turecká šavle a ručičky mu dou dozadu samy vod sebe! A vůbec – vodkaď to víš? Copak ti naznačil, že chce zahnout kramle?“

„To ráno, než odjel, mi volal. Prdel mu cvakala, že jsem to slyšel až v telefonu. Měl totiž šmé s nějakejma Arabama a zřejmě zkusil tunel. Teď mu jdou po krku.“

Zamyslela se. Pravděpodobně věděla, o jaké Araby se jedná, Luboš je těm uzenáčům přihrál, ovšem nic víc netušila. Natolik však ty chlapce znala, aby si nějakou zvědavost odpustila.

Rozloučili jsme se. Tu druhou stovku si pochopitelně vzala. U dveří se ohlédla. „Je ti jasný, že prakticky všechno, co tady je, patří nám třem…“

Podívala se na mne. „Tak ve svým vlastním zájmu naznač, kdy nám za to vysolíš prachy. Ledaže…“

„Ledaže…,“ usmál jsem se, protože její nabídku jsem očekával od okamžiku, kdy zjistila, že majitel stáje už nenapíše ani nezavolá.

„Ledaže bysme se domluvili. Že bys to převzal za Luboše. Komplet. My bysme ti řekly, co a jak.“

„Oukej. Ale potřebuju tak den dva pro sebe. Do tý doby se provoz přerušuje. Nebudeš věřit, ale rád bych se po těch letech jednou vyspal v klidu u sebe doma.“

„To se ti nedivím,“ prohodila uštěpačně. „Moc jsi toho asi nenaspal. Ale kdyby sis chtěl popřát něco, co by tě před spaním opravdu pobavilo, tak si pusť tu kazetu, co se jmenuje Spanilá jízda. Ty ji oceníš jako nikdo druhej. Tak pá, brouku.“

Našel jsem ji. Normální stodvacítka BASF Extra Grade, na štítku psáno rukou Spanilá jízda, 85 min. Zapnul jsem televizi, zasunul kazetu do videa, pohodlně jsem se usadil a v příští vteřině jsem vytřeštil oči. Rychloběhem přes hlavu jsem přejel ještě asi pět minut a to mi stačilo.

Je to ale kus svině, ta Bobina!

Zdenička v smetanovém župánku tedy nyní seděla na kraji postele a plakala.

V herně, kam jsem večer zašel, když jsem dostal z bytu Bobinu, nebrečela, jenom zbledla a div nepustila tác s chlebíčky. Přicházela právě z přípravny a ocitla se mi tváří v tvář poněkud nečekaně.

„Moc se na mě zlobíš?“ zašeptala.

„Jestli jo nebo ne se teprve ukáže. Zatím mám žízeň.“ Natočila mi pivo, a když se ke mně naklonila, špitla: „Neměls sem chodit. Jsi blázen!“

„Protože jsem ti předem nezavolal, aby o tom Pašovi hoši včas věděli?“

„Všechno ti vysvětlím, Míšo, jen mi, prosím tě, věř!“

Odcházeli jsme mlčky. Když jsme se blížili k jejímu domu, byla čím dál napjatější, ve střehu. Na chodbě mi dala klíče, abych odemkl. Nechala mě vstoupit prvního. Viditelně se jí ulevilo, když viděla, že byt je prázdný.

„Tak povídej,“ řekl jsem. „Jak to všechno bylo?“

Rozbrečela se a vrhla se mi hlavou na kolena. Za pár vteřin jsem měl promáčené džíny. Což nic neznamenalo: poznal jsem ženské, které dovedou cedit slzy na požádání. Jedna mi prozradila, že si vždycky představí, jak leží ve svatebních šatech v rakvi, obložená bílými liliemi, a už může řvát neomezeně dlouho.

Ze slov vyrážených mezi vzlyky a skytáním jsem pochopil aspoň základní.

Přišel Ruda s komplicem a řekli jí, že jsem je podrazil. Že dlužím prachy. Jestli přijdu do herny, vyhmátnou si mě sami, ale kdybych volal, musí říct, že je čistý vzduch. Telefonoval jsem, aparát je v přípravně, kolega jí přišel říct, že má hovor. Ruda, který ji u baru hlídal, šel s ní.

„To je celý?“ zeptal jsem se.

Přitakala uslzenou tváří a pokoušela se mě políbit. Odstrčil jsem ji, protože jednak nerad líbám ubrečený a usmrkaný ženský, jednak jsem měl věru mocného a odůvodněného tušáka, že to zdaleka všechno nebude.

„Zdeňko,“ řekl jsem vážně, „ptám se tě ještě jednou, jestli mi k tý záležitosti nemáš víc co říct? Pokud ne, seberu se a jdu, protože prolhaný ženský nesnáším!“

Vyděšeně se na mne podívala.

„Co všechno víš?“ zašeptala.

„Hodně. Například když jsem jim zmizel i s jejich autem, měli jedinou možnost, kde si na mě počkat. U tebe doma. Je to tak?“

„Je,“ hlesla vyhasle. „Bála jsem se, že přijdou zase. Ale dneska se vůbec neukázali.“

„Kolik ti slíbili za to, že mě přivedeš pod nůž?“

„Ne!“ vykřikla. „O nic takovýho nešlo! Slíbili, že když jim vrátíš peníze, bude všechno v pořádku. Já tě varovala, aby sis s Pašou nic nezačínal. Jsi blázen, jestli myslíš, že ho převezeš.“

„Koukni, já jim nic neukrad. Naopak! Paša s Lubošem ušili boudu na mě, aby mě dostali nazpátek do kriminálu. A po tobě chtěli, abys jim pomohla.“

Sklopila hlavu a znovu se rozbrečela. Už jsem jí měl plný zuby. Chytil jsem ji za vlasy, škubnutím zvedl hlavu a dlaní a hřbetem ruky ji dvakrát udeřil přes tvář.

„Co jste na mě tady upekli, ty děvko?!“

„Já nechtěla…,“ vrhla se mi kolem krku.“Míšánku, já tě miluju, já nechtěla, aby ti ublížili, ale musela jsem, to nikdy nepochopíš, ale já prostě musela!“

Vstal jsem. Svezla se mi ke kolenům. Objala mě. Znovu jsem se rozpřáhl, ale před očima mi prolétla podobná scéna s Renatou, scéna, která skončila její smrtí. Ruka mi poklesla. Ženský za to nemůžou, pomyslel jsem si trpce, svině a děvky si z nich děláme my sami.

„Prosím tě, Zdeno, nech už těch scén a řekni mi konečně, jak to všechno bylo.“

„Zabijou mě,“ zašeptala.

Ujistil jsem ji, že nezabijou, protože když mě pronásledovali, měli nehodu a jsou v nemocnici.

„Jak tě mohli pronásledovat, když od nás z herny telefonovali Pašovi, žes jim ujel jejich károu?!“ zeptala se nedůvěřivě.

„Přesto měli nehodu,“ řekl jsem, „a jsou v nemocnici. Dávám ti na to svý čestný slovo. Copak myslíš, že bych se jinak odvážil jít k tobě domů?“

„Paša má víc takovejch sígrů,“ řekla. „Být tebou, tak se s ním buď vyrovnám, anebo radši načas zmizím z Prahy.“ Políbila mě. „Už se na mě nezlobíš?“

„Jak bych mohl. Omlouvám se, že jsem tě udeřil, ale v jednom okamžiku jsem si myslel, že s nima hraješ jednu hru.“

Stáhla mě k sobě na postel a začala mě líbat a přitom svlékat. „Nikdy. Prostě mě přinutili…“

„Ale ty s nima nemáš nic společnýho, že ne? Nemají na tebe přece nic, čím by tě mohli tisknout ke zdi…“

Cítil jsem, jak mi v náručí ztuhla. „Ne,“ řekla potom. „Znám je jenom jako hosty. A jsem radši, když jim vidím paty. Ale ti dva Pašovi zabijáci… fakticky jsem se jich bála. Byli schopný mě třeba ztlouct.“

„Počkej,“ řekl jsem, když mě oloupala a chystala se zahájit milostný hrátky. „Mám s sebou kazetu, chtěl bych si to jednou zkusit při ní.“

Zahihňala se. „Copak k tomu potřebuješ pornáče? To jsem netušila!“

Nedbal jsem na její řeči. „To jsem sama zvědavá, co to bude za dílo,“ řekla Zdenička pohrdavě, když jsem zapínal video, a oblékla si župan. „Divím se, že tě tyhle prasárny baví.“

Objevily se první záběry. Interiér: můj byt. Potom Paša, potom nějaký jiný člověk a potom…

„Ne! Ne!“ zaječela Zdenka a vzepjala se jako zdivočelý kůň. „Ne, zastav to, kdes to vzal, dej to pryč!“ Zmítala se, sápala se mi po ruce s ovládačem, škrábala a kousala. Dlaní jsem jí zacpal ústa a znovu ji zfackoval, dokud se neprobrala z hysterie a nezvláčněla.

„Lež a koukej se, děvko,“ zasyčel jsem. „Až to skončí, tak si teprv promluvíme. Ale pak už na mě žádný pohádky zkoušet nebudeš!“

„Můžeš jít domů,“ řekla pak Zdena hluše. Seděla v župánku na kraji postele a už neplakala. „Viděls všechno a všechno teď o mně víš. Teda skoro všechno,“ opravila se. „Ale nemá smysl něco vysvětlovat. Dneska už na to prostě nemám chuť. Máš pravdu – jsem děvka.“

„Taky jsi pracovala pro Luboše?“

„Myslíš jako ty tři jeho šlápoty? No dovol!“

„Sama říkáš, že jsi děvka. Tak jakýpak dovol!“

Mlčela. Po dlouhé pauze řekla: „Chodila jsem s Lubošem. Rok. Věděla jsem, že pase nějaký holky. Říkala jsem si, že je lepší, když má vlastní prachy, než aby je tahal ze mě. Luboš mi jednou řek, že jsem nymfomanka. Někdy tomu věřím.“

Po tom, co jsem zhlédl, jsem jí neodporoval. Byla by to zbytečná slova. Zřejmě jí došlo, co si právě myslím.

„S touhle kazetou je všecko jinak. Já se nechci omlouvat, se dvěma chlapama jsem si to už předtím vyzkoušela, ale byli to kluci, kteří se mi líbili, dokázali být milí a něžní, sama jsem si je vybrala a navrhla jim to. Tady to bylo jinak. Tomu praseti Pašovi bych nohy neroztáhla ani za milión. Ale Luboš udělal mejdlo a dali mi do vína nějaký prášky…“

„To říkají všechny,“ zamumlal jsem.

Uraženě se ke mně otočila. „Jestli to bereš takhle, tak nemá cenu pokračovat. Můžeš se sebrat a vypadnout. Přežila jsem horší průšvihy, snad přežiju i to, že jsem se opět jednou sekla ve volbě mužskýho.“

„Tak promiň. Pokračuj.“

„Asi za půl hodiny na mě přišlo… to se nedá popsat. Celá jsem hořela. Pustili nějakej pornáč a já měla po dvou minutách orgasmus. A přišla na mě tak zvířecká touha po chlapovi, po dvou, po deseti, že jsem z toho mohla zešílet. Strhala jsem ze sebe šaty a… No a potom se dělo tohle. Vystřídalo se na mně nevím kolik chlapů a ženských… Kdyby ke mně přivedli hřebce, podržela bych mu taky, jen kdybych utišila ten…“ Znovu se rozbrečela. „Co když mi žádný prášky nedali a já prostě jsem nymfomanka! Normální nemocná kurva, co dá každýmu, kdo ji na chvíli podrbe!“ vyrážela ze sebe.

„Kdo tě tou nahrávkou vydíral? Paša nebo Luboš?“

„Oba.“

„Takže jsi mě sbalila na Lubošův rozkaz?“

„Byla bych tě sbalila i bez nich. Líbil ses mi.“

„Co na mne ti dva chystali?“

„Jaks k tý kazetě vůbec přišel?“ zeptala se najednou. „Luboš vždycky vyhrožoval, že z ní nechá nadělat kopie a bude je prodávat tam, kde zrovna dělám – kdybych začala zlobit.“

„Luboš se dostal do maléru a vzal roha do Německa.“

Prudce vydechla. „Děláš si srandu!“

„Nedělám. Myslíš snad, že by mi ji jen tak věnoval? A k tomu klíče od bytu?“

„Zůstává ještě Paša. Ten všechno řídí. Je nebezpečnější.“

„Znovu ti opakuju – zapomeň na Pašu. Od něj žádný nebezpečí nehrozí. Ale jestli nepřestaneš uhejbat, začne hrozit ode mne. Nezapomeň, že teď mám kazetu já.“

„Ty bys něčeho podobnýho nebyl schopný,“ řekla s jistotou, která mě téměř dojala. Z gruntu zlatá holka!

„Do jakýho maléru se Luboš dostal?“ nepřestávala vyzvídat.

„Nevím přesně, ale jsou v tom snad i drogy,“ zalhal jsem. „Jdou po něm.“

„Ano…,“ řekla. „Už chápu.“

Vstala, rozsvítila, otevřela šatník a z přihrádky zaplněné svetříky a podobnými zbytečnostmi, za které ženy utrácejí většinu příjmů svých těžce pracujících manželů, vylovila malou krabičku. Hodila mi ji.

Zvědavě jsem odšrouboval víčko. Uvnitř byl jakýsi bílý prášek. Jazykem jsem navlhčil malíček a maličko si ho nabral. Chtěl jsem prst olíznout, protože takhle ve filmech vždycky detektivové poznávají, o jakou drogu jde. Že by se jednalo o zažívací sodu, takový naivka jsem nebyl.

„Neblbni!“ vykřikla Zdena.

„Co je to?“

„Nevím přesně, ale nejspíš kokain. Možná i heroin.“

Mlčky jsem krabičku zašrouboval a položil na noční stolek. „Kde jsi k tomu přišla? A nepostávej tam jak boží muka a pojď si lehnout!“

„Dal mi to Luboš.“ Ležela vedle mne natažená jako vosková figurína. Konečně se dostáváme k podstatě.

„Ty fetuješ?!“

„Ne.“

„Tak pro koho?“

Tiskla zuby, čelisti na tvářích jí napětím vystouply.

„Pro koho ti to dal?“

„Pro tebe…“

„Cože?! Já bych takový svinstvo nevzal do pusy!“

„Měli to tady najít… Zavolali by policajtům, až by tě chytili v tržnici, že sis u mne ve svý kabele schoval drogy. Že s nima kšeftuješ.“

Mlčel jsem a jenom dýchal.

„Jenže všechno se zvrtlo, tys jim utek… tak jsem krabičku pro jistotu schovala, že ji vrátím… nebo vyhodím.“

„Proč jsi ji nevyhodila?“

„Ze strachu. To, co v ní je, stojí šílený peníze.“

Měli ji na háčku. Museli ji mít na háčku, když byla schopná takového podrazu. Ať mi netvrdí, že ji k poslušnosti donutila jedna kazeta s prasárnami. Kdyby ji Luboš vzal do presu, stačilo by zajít na policii, říct, že ji omámili drogou, a všichni by měli na krku znásilnění, omezování osobní svobody, protože jak jinak lze nazvat všechny možné obscénnosti s ženskou připoutanou k posteli a vystavenou jakékoliv libovůli – a vydírání. Na pár let basy by to stačilo. Ba ne, Luboš ani Paša takoví blázni nebyli.

„Koukej, děvče, mě už rohlíkem neopiješ. Ta kazeta je pikantní, ale tebe museli utočit na něčem jiným.“ Rozhodl jsem se vsadit všechno na jednu kartu. „Nemusíš mít strach. Paša je po smrti.“

„Paša je… jak se mu to stalo? Kdo ho…“

„Sejmul? Nevím, nebyl jsem u toho. Takže – mluv a přeháněj. Já ti taky prozradil, co bych vlastně neměl.“

A tak jsem se to s dlouhými prodlevami, pomlkami, zámlkami a odmlkami dozvěděl. Bylo to prosté jako dětská křížovka. Mělo mě hned bouchnout do očí, že má byt zařízený příliš luxusně i na barmanku v herně.

Luboš v době, kdy byla jeho milenkou, jí párkrát strčil malý balíček, aby ho v herně předala jí neznámému člověku. Po čase jí prozradil, že se jedná o tvrdé drogy a že napříště bude i kasírovat. Stala se za slušnou provizi dealerkou. Nefetovala, nepila, nikdo ji z ničeho nepodezíral, v nejhorším by mohla tvrdit, že neví, oč jde, že to považovala za nevinnou službu stálému zákazníkovi. Později se přidal Paša. Občas si k nim zašel na karty. Vždycky přivedl dva tři hosty. Kavky. Zdena dělala paní domu. Ne, žádný striptýz, žádné masáže a podobně. Starala se pouze o pohoštění a příjemnou atmosféru. A občas, na Pašův pokyn, některému z hostů přidala do kafe prášek, který jí dal. Neusnuli, jenom se jim během hry mírně zhoršila paměť a zpomalily reakce. I z toho měla provizi.

Drželi ji v hrsti a dokázali toho – například v mém případě – nemilosrdně využít.

„Ano,“ řekl jsem, když zmlkla. „Každého z nás dusili podle potřeby. I na mě Luboš něco věděl. Jenomže já se nedal… a teď jsou už oba mimo hru.“

„Radši se neptám, jak to můžeš tak jistě tvrdit a jak víš, že je Paša mrtvý, když ho dneska v herně asi pět lidí zoufale hledalo, protože pro něj měli papíry.“

„Papíry? O jakých papírech mluvíš?“

Znovu vstala a šla si pro kabelku. Podala mi dvě obálky. V jedné bylo tranzitní povolení pro pět kamiónů přes SRN a Belgii, v druhé technické průkazy k vozům Audi 100 2.3 E a Mercedes 190 E s razítky a podpisy dopravního inspektorátu. „Auta jsou kradený,“ řekla. Pochopitelně. „Ty doklady jsou ovšem pravý.“

„Jak – pravý?“

„Tranzitní povolení se tisknou v Praze v jedny tiskárně, a ty techničáky… já nevím. Jeden stojí i s razítkem pět tisíc za razítko a pět za zprostředkování. Tím jsou pravý a.na auto dostanou normálně espézetku.“

Zíral jsem na ni.

„Policajti mají malý platy. Jako za bolševiků. Celníci taky,“ řekla, jako by se to rozumělo samo sebou.

„A barmanky taky…“

„Jak do toho jednou, třeba úplně nevinně, vletíš, nemáš úniku. Teď o sobě víme, co jsme vědět neměli, bez čeho by nám bylo líp.“

Zhasl jsem a objal ji. Ano. Jsme spojeni těly i volbou: do začátků budu potřebovat někoho, jako je ona. Chtěl jsem se stát poctivým občanem. Naštěstí mi všichni včas otevřeli oči. Vpadl jsem do džungle a musím výt s vlky, jinak mě sežerou.

Escort stál kupodivu na místě, kde jsem ho zaparkoval. A pak že v Praze není bezpečno… klidně nechám dva dny auto stát na Karláku a nikdo ho nejenom neukradne, ale dokonce mi nechá všechny kola a nerozbije ani neurve zrcátko. Škoda, že mi také nikdo nenechal technický průkaz, říkal jsem si, když jsem se zasunul za volant. Zdenčiny dva techničáky mi jsou platné jako mrtvému kabát. Ledaže… Otevřel jsem odkládací skříňku, ve které, jak známo, nechávají doklady od vozu pouze blbci, což by mohlo sedět, protože ta dvojice klaunů, vydávající se za ostré hochy, projevila dost znaků snížené inteligence. Byl tam.

Zamilovaně jsem ho políbil. Zněl na Pašovo jméno. Skvělé: mrtvoly mají málokdy tendenci shánět se po svém voze. Nebyl ženatý, takže ani dědicové nehrozí. A i kdyby hrozili… pokud budu dost rychlý, nemají šanci.

Escort šlapal jako hodinky. Ulicí, která se kdysi jmenovala Pionýrů, a dneska se jmenuje jánevím-jak, jsem se Břevnovem hnal k Petřinám. Nevzpomínat na svoji Nedokončenou, na dávný záchvěv lásky a touhy stát se jiným, lepším, který přišel pozdě jak lítost, na opuštěnou a marně čekající Markétu.

Byl jsem opět lovcem, neboť takový je můj osud, sepsaný hvězdami.

Jiřincová ulice, v níž žili a trpěli pod knutou zlé domácí Cinkovi, se nacházela až na samém okraji čtvrti. Dům stál na začátku či konci křivolaké uličky – podle toho, z které strany přicházíte. Konec bývá začátkem a naopak.

U mne většinou naopak.

Stavení se nedalo nazvat vilou, nehodilo se pro ně však ani označení rodinný domek. Dvě patra, přízemí. Zahrada, a pokud jsem si mohl všimnout, nejméně dva vchody do domu.

Dům byl situován velmi výhodně. Alespoň pro můj zámysl. Na konci ulice, mezi ním a sousedem, se tyčila kamenná zeď porostlá břečťanem, za domem, kam nebylo z ulice a z ostatních domků vidět, byl maličký plácek, kde se dalo velice diskrétně zaparkovat. Ano, líbilo se mi tady.

Na sloupku branky jsem našel tři zvonky. Jeden bez jmenovky, na druhém stálo vytištěno ozdobným písmem Prof. Emilie Cebovská. Třetí vizitka, či spíše ušmudlanější škartka papíru, nesla rukou psané jméno Cinkovi. Zmáčkl jsem zvonek a čekal.

Paní Cinková vypadala, jak jsem si ji i po telefonu představoval. Hubená až vychrtlá, zplihlé vlasy, ostře řezané ptačí rysy obličeje, kdysi snad docela půvabného. V očích, věčně uhýbajících a poletujících jako kolibřík, jí seděla nervozita, pokud to nebyl přímo strach.

Vedla mě postranním schodištěm, šla první a stále se ohlížela: zdánlivě z obavy, abych na těch několika schodech nezabloudil, ale ve skutečnosti pohledem mířila kamsi za mne, ven, kde nepochybně číhal zlý nepřítel v podobě bradavicemi pokryté čarodějnice prof. Čebovské.

Před prahem asi čtvery boty. Zul jsem se tedy. Trepky mi nenabídla, zřejmě nevedli rušný společenský život.

„Manžel není doma,“ zašeptala. Hlasitěji promluvila, až když jsme se ocitli za dveřmi „Počítali jsme, že se stavíte kvečeru… tak kolem páté…“

„Proč tak pozdě?“ podivil jsem se. Ale nezdálo se, že vycítila ironii. Nejspíš se tady chodilo spát hned po večerníčku, koncem deníku ČTV se už pod duchnou třásli obavou, že hlasitou řečí či kroky popudí svou trýznitelku.

„Ona chodí tou dobou do kavárny a se psem…,“ špitla Cinková bezelstně. Ach jo!

„Teď není doma?“ zeptal jsem se a rozhlížel se. Čtvercová, nepříliš velká předsíň, ze které vedly troje dveře.

„Šla nakupovat.“

„Takže bysme se porozhlídli, paní Cinková?“

„Ano,“ řekla roztržitě, ale nehýbala se. Až když jsem pokročil k jedněm dveřím, rezolutně se mi postavila do cesty.

„Nezlobte se, ale manžel říkal…“

„Co? Rozmysleli jste se?“ vyštěkl jsem na ni. „Stačilo říct a nemusel jsem se tahat na Petřiny. Nejste jediný, co by rádi měnili.“

„Občanku,“ zaječela najednou. Zrudla a potom hned zbledla, až jsem dostal strach, jestli se mi tady nesesype s pěnou u pusy.

„Cože?“

„Občanku,“ opakovala už klidněji, ale se stejnou zarputilostí. „Manžel říkal, že mi máte ukázat občanku. Dneska je všude tolik takových… denně čtete v novinách, že si ženská někoho pustí do bytu a…,“ otřásla se a přiložila si ruku k ústům, aby zarazila slova, která se jí užuž drala na jazyk. Rád bych věděl, jestli v ní představa sexuálního násilí vyvolávala odpor a hrůzu, nebo naopak spíše tiché, nepřiznané, podvědomé vzrušení. Se mnou neměla naději.

„Paní Cinková,“ pravil jsem důstojně a podal jí občanský průkaz, „pokud byste ještě někdy v dohledné budoucnosti cosi podobného podnikala, tak ve vlastním zájmu požádejte o občanský průkaz hned u branky, a ne až v bytě. Kdybych vás chtěl vzít po hlavě anebo vám do očí nastříkat slzák a vykrást byt, bylo by dost pozdě, žádat teď po mně občanku.“

Dál střídavě nachověla a bledla, ale nedbala, co říkám, a občanku si pečlivě prohlédla a potom si z ní opsala základní údaje.

„Spokojená?“ zeptal jsem se jedovatě.

Přikývla a otevřela první dveře. Vedly do obýváku. Hrůzný nábytek s vysokým leskem z doby, kdy se dávaly novomanželské půjčky, předpotopní barevný televizor Tesla-horor, dvě kolorované reprodukce van Gogha a Jiřincové, jeden zřejmě ručně malovaný jelen v říji s hejnem laní v pozadí, sešlý kovral, sedací souprava pokrytá prostěradly, určená zřejmě k použití jen o velkých svátcích, aby se neošoupala. V knihovničce několik svazků detektivek ze Smaragdu, Napětí a odeonské edice 3x. Pár kousků lacinějšího porcelánu a něco skla. Váza s kytkami, nejspíš ze zahrady.

Pokoj na mne dýchl smutným příběhem o prostých, tísnivých dnech, marných touhách a zmařených iluzích, tak dávných, že si je jeho obyvatelé raději už ani nepamatují. Byl svědectvím toho, že žijí – a také toho, že pouze žijí. Kdysi dávno měli velké sny, z nichž zůstala pouze svatební fotografie s úsměvy a planoucíma očima, v nichž jsou všechny ty vily s bazénem a západní limuzíny vepsané. Sny se smrskly v nudné večery u stařičkého barevného televizoru. A na strach, co bude zítra.

Z obýváku se šlo do koupeny, kde byl i záchod. Vynikající.

Druhé dveře z předsíně mířily do malé ložnice, poslední do kuchyňky s jídelnou.

„Jsem spokojen, paní Cinková,“ řekl jsem. „Byli jste už na byťáku?“

Kývla. Chtěla něco říct, užuž otvírala ústa, ale pak je zase sevřela jako ocelovou past. Rty měla úzké a bezkrevné. Pana Cinka jsem neznal, ale přišlo mi ho líto. Život na světě je těžký sám o sobě, někdy ho člověku ztěžuje i zlá domácí anebo tchyně, ale když se k tomu přidá ještě manželka, která je zjevně hysterická a přímo si říká o to, aby ji kdekdo duševně týral, je to pomalu na mašli.

„A kdy se chcete podívat na můj kvartýr?“

Odkašlala si. „Manžel vám to neřekl? Chceme s vámi hrát na rovinu, pane Najmane. My jsme tři a ten váš byt by nám byl těsný.“

„To je fakt,“ souhlasil jsem. „Ale sám jsem vás přece upozornil, že jeho hlavní předností je vynikající poloha – takže se dá snadno směnit za větší.“

„To jsme právě udělali,“ řekla vítězně. Oči se jí rozzářily. „Manželův kolega bydlí na sídlišti, jemu se to nelíbí, rozvedl se, je sám, má dva plus jedna…, ale nechtěl do tohohle baráku,“ dodala tiše a bojácně. Vzrušení z ní opadlo a opět přede mnou stála hysterizující, utrápená, životem převálcovaná ženská, stará, utahaná a ošklivá jako opuštěný trabant. Uhnula očima.

„Tím líp,“ řekl jsem a myslel to upřímně. „Pokud vám sídliště nevadí…“

„Je tam blízko les a…“

„Není tam paní domácí,“ dokončil jsem za ni.

„Ano,“ řekla a poprvé se mi podívala přímo do očí. „Já z ní byla už dvakrát na léčení. A kdyby ten můj mužský byl pořádný chlap, tak ještě sedí v base, protože by ji musel zabít!“

Z přerývaného šepotu jsem pochopil, že paní Čebovská je svobodná nebo rozvedená, děti nemá, pouze psa, pekingského čoklíka, dřív prý učila někde na střední škole nebo na jazykovce, ale teď už nemusí, protože v restitucích přišla k nějaké menší fabričce a dvěma domům na venkově. S touhle vilou je to právně spletité, jsou na ni ještě další dva dědici, se kterými se Čebovská nesnáší, a to je důvod, proč má nájemníky. Barák je totiž veden jako činžovní a zatím se jí – právě díky hádkám s příbuznými, které prý nějak připravila o podíl na onom dědictví – tento úřední stav nepodařilo změnit a se skřípěním zubů musí jeden byt nechat k dispozici. Přízemí se jí ovšem podařilo prosadit jako nebytový prostor a chtěla je už dvakrát pronajmout nějakým západním firmám. Má ale tak enormní požadavky na nájemné, že se zatím s nikým nedohodla. Navíc je to poněkud z ruky a není tam telefon. A na spojích zatím nenašla nikoho, kdo by se nechal uplatit, ukradl linku nájemníkům a přeložil ji do přízemí. Na spojích jsou asi kontroloři.

A pak se Cinková nedala zadržet a já musel chtě nechtě vyslechnout všechno, co vytrpěli. Zakázala jim chodit na zahradu, což bylo to nejmenší, protože obora je za rohem, v zimě jim dvakrát odstavila ústřední topení a teplou vodu pod záminkou, že je porouchaný kotel, roztrušovala o ní, že když je manžel v práci a dítě ve školce, tahá si domů za prachy chlapy, když musela do nemocnice, vykládala v samoobsluze a po sousedech, že leží u Apolináře s kapavkou. Na jejího manžela několikrát napsala anonymní udání, že si žijí nad poměry a že v zaměstnání krade. Kriminálka ho pak vyšetřovala, byla z toho strašná ostuda, jednou dokonce musel změnit zaměstnání, protože se sice nic nedokázalo, ale lidé v podniku si po straně šeptali, že není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu.

„Co manžel dělá?“ zeptal jsem se, abych ji zarazil.

„Účetní…,“ řekla rozpačitě. Zřejmě jí takové povolání připadalo muže nedůstojné.

„To je dobrý byznys,“ řekl jsem zamyšleně.

„Děláte si legraci? Víte, kolik bere?!“

„A víte, kolik by bral, kdyby si otevřel soukromou firmu? Ve světě jsou dobří účetní, zvláště když ovládají podvojné účetnictví, vyvažováni málem zlatem. A u nás… paní, kolik podnikatelů se v účetnictví vyzná?! Jeden ze sta! Víte, co je to za zlatý důl?“

„Kdyby měl zakázky. Kdyby neměl, umřeme hlady,“ řekla hluše. „Tady sice nemá moc, ale má jistotu. Já jsem na podpoře… dělala jsem učitelku v mateřské školce, ale zrušili ji…“

Pokrčil jsem rameny. Nemělo cenu jí nic vykládat. Držela se jako klíště svých minimálních jistot a zoufale čekala, až jí někdo dá nové. Nic nepochopila: anebo se pochopit bála. Už jsem se nedivil těm vyhaslým očím ani vyhaslým snům, jejichž popel byl všudypřítomný. Byli k nim odsouzeni. Nepomůže jim nic. Pro ně nebude svítit slunce, ani kdyby se přestěhovali na Mallorku. Narodili se a vyrostli s přesvědčením, že to, co je, je na „věčné časy“, a teď se nemohou smířit s vědomím, že nikdy nic na světě na věčné časy nebylo a nebude. Kdo se s tím nedokáže vyrovnat a přizpůsobit se, je mrtvý už zaživa. Bude až do smrti jak ta panenka sedět v koutě, zatímco kolem něj bude vířit plesový rej.

Ne, nemělo cenu cokoliv říkat. Dohodli jsme podrobnosti, spojení na pána, který se jmenuje Vintr a se kterým jsem se od Cinků telefonicky domluvil – předem jsem položil na stůl korunu, abych je nepřivedl cugrunt, – na návštěvě u mne doma. Měl už všechno promyšlené. Prohlásil, že pokud si plácneme, do dvou dnů můžeme akci uskutečnit. Pan Vintr se mi zalíbil.

Na schodišti, když mě Cinková vyprovázela, jsme náhle zaslechli zaštěkání psa. Ztuhla.

„Aha,“ pochopil jsem. „Paní domácí se vrátila, viďte?“

Říkám-li, že se profesorka vyřítila, pak tím mám na mysli, že se vyřítila jako tajfun. Vysoká, statná, prsy před ní trčely jak dvě menší pyramidy a vypadaly stejně nezničitelné. Za obrovskými kulatými brýlemi v černé želvovinové obroučce vztekle poulila oči jako nějaká suchozemská krakatice. Vlasy měla načepýřené do umných kudrlin, barvy narůžovělé. Na krku zlatý řetěz, na prackách prsteny s kameny, podle rozměrů z období baroka. Mohlo jí být přes pětačtyřicet.

Vyřítila se tedy ze svého doupěte, kde nejspíš právě posvačila dě pečená nemluvňata, a nežli jsem stačil otevřít ústa k pozdavu, zaječela:

„Už jsem vám stokrát říkala, ať si ty svý amanty, kdž nemáte starýho doma, netaháte ke mně do baráku!“

Hlas měla rezavý jako cirkulárka, slovník a dikce odpovídaly spíše trhovkyni než ženě, u níž by se díky vysokoškolskému vzdělání dala předpokládat jistá obecná kultura. Rád bych poznal školu, na které údajně učila.

Cinková vedle mne vydala zvuk podobný zakvokání. Paní Cinková prostě byla slepice a profesorka to věděla. Věděla, koho a jak týrat – a týrala jako pravá ámosačka, s chutí a rozmyslem. Vůbec nebyla rozhořčená. Velice dobře se ovládala a přes markýrované běsnění zůstávala studená jako Demáňovská jaskyňa. Zato Cinková se ovládat přestala. Kvokání přešlo ve škytání. Po tvářích se jí řinuly slzy, celá napuchla, třásl se jí už nejenom spodní ret, ale celý obličej sebou škubal v rytmu škytavky, která z ní vyrážela jako pukání traktorového motoru.

„Vy… vy… vy…,“ víc říct nedokázala. Hodila si zástěru přes obličej, otočila se a utekla nahoru.

Profesorka se ušklíbla. Udělalo jí to dobře. Moc dobře! Cinkovou odstřelila, zbyl jsem ještě já.

„Já se vám divím,“ pronesla pohrdavě a prohlédla si mne. „Mladý mužský a začíná si s takovou cuchtou. Nedivila bych se, kdyby měla ten ajds.“ Blýskla po mně brýlemi a ďábelsky, hrdelním chrapotem, se zachechtala.

Roztomilá žínka. Takhle jsem si vždycky představoval pravou dámu. Miluju takovéhle dámy! A vůbec miluju pracháče, co ke svému bohatství přišli díky tomu, že dokážou krást a podvádět líp než ti druzí. A úplně nejvíc žeru ty, kterým se o milióny postarali předkové a náhodně zkombinované chromozómy. Někdo si kdysi zasouložil a jí spadne do klína činžák… Nemám rád ubožácké utrápence jako Cinková, kteří se o sebe nedokážou a nechtějí postarat. Ale nenávidím zasraný, zkurvený, nafoukaný pracháče. Ksindly, co bez nakradených anebo zděděných miliónů bývaly míň než špína na ulici a teď najednou vyrostly a myslí si, že svět existuje jenom kvůli nim a oni můžou všechno, a všichni, co milióny nemají, jsou podlidi.

Ach, jak jsem byl rád, že mi osud tuhle dámičku přihrál! Jak jsem se těšil na její nelíčené překvapení, až zjistí, že jsem se sem nastěhoval, že mě má na krku – a až pozná, koho jí sudičky na ten zlatem omotaný krk poslaly!

Ale všechno má svůj čas. Podíval jsem se na mopslíka schovaného paničce za nohama, cenícího zuby a plivajícího po mně nadávky. Byl to holt panský pes. Věděl, že na holotu si může dovolit. Usmál jsem se na něj i na paničku a zalitoval jsem, že nemám klobouk, abych mohl smeknout.

„Madame,“ pravil jsem i s tím „e“ na konci, „jsem vám velice povděčen za vaše upozornění. Pronesla jste je natolik zřetelně a hlasitě, abych si je zapamatoval, a pokud budu k soudu předvolán jako svědek žalující strany, nepochybně paní Cinkové potvrdím, co jste o ní prohlásila. Já osobně bych si to cenil na nějakých sto tisíc. Možná i půl miliónu… peněz prý máte dost, jak jsme se v naší agentuře dozvěděli, takže nepochybuju, že soud, jak bývá zvykem, přihlédne k vaším finančním možnostem a náhradu za poškození cti paní Cinkové určí dostatečně vysokou.“

Otočil jsem se a pokusil se odejít středem.

„Hej!“ zaječela profesorka. „Jaká agentura? Co to žvaníte o soudu? A vůbec, co tady děláte? Koukejte odsud vypadnout!“

„Byl jsem na návštěvě u Cinkových,“ pravil jsem důstojně. „Pokud je mi známo, mohou si k sobě pozvat, koho chtějí, a jako nájemníci smí používat přinejmenším přístupové cesty. Jak vidíte, nikam jinam má noha svoji stopu neotiskla.“

Něco za mnou dál vykřikovala, prý jaká agentura, cože je to za žvásty s tím soudem a tak.

„Já s nima zatočím!“ zaječela ještě naposledy, ale v hlase už měla víc pochybností a obav než rezolutnosti. Neodpověděl jsem jí. Ať přemýšlí a vaří se ve vlastní šťávě.

„Ještě se uvidíme,“ slíbil jsem jí v brance a sladce se na ni usmál.

Ano, tuhle dámu mi do cesty poslal sám Bůh. Měl jsem žízeň na celý ten její svět: a ona si to za celý svůj svět odskáče.

„Slušný. Opravdu slušný. Pokud vy souhlasíte, já se můžu stěhovat hned.“ Pan Vintr byl weltman od pohledu. Zlaté kovové brýle se zabarvenými skly, šedivé krátké vlasy, sportovní opálená postava, hedvábné sako, kravata aspoň za tisícovku. Připadal jsem si vedle něj jako vidlák. Ještě že s sebou měl svého kamaráda Cinka. Ten by dodal sebedůvěru každému. Obtloustlý, olysalý, nerozhodný, pomrkávající, ruce se mu potily. Nevím, kde se ti dva sešli – účetní a… vlastně ani nevím, co Vintr dělá. Příliš to nerozváděl. Prý nějakého zástupce v něčem. Přijel vectrou. Vintr s Cinkem zacházel s jistou protektorskou blahovůlí, jako s mladším, nesvéprávným bratrem, kterého sice občas máme plné zuby, ale svědomí nám nedá, abychom ho nechali napospas krutému světu.

Nabídl jsem jim skotskou, Vintr si nalil jen na malíček a doplnil sodovkou. „Čert nikdy nespí,“ pravil. Cink vyzunkl celou skleničku. Zpotil se z toho a oči mu začaly švidrat.

„Máte to tu docela hezký. A nový,“ opakoval Vintr. Neupozorňoval jsem ho, že úplně nové to není, že především gauč je silně jetý. Nevěděl jsem, kam míří.

„Já, abych se přiznal, mám kvartýr poněkud vybílený. Nebožka si odvezla, co se dalo. Zbyla mi tam válenda a jedna skříňka na hadry. Zařizovat jsem se nechtěl, protože jsem byl rozhodnutý kvartýr vyměnit stůj co stůj. Sídliště mě přivádí k šílenství… a hlavně, já dělám tady v centru, tady mám kšefty často až do noci a vracet se pak do tý noclehárny…,“ a vozit si tam dámičky, doplnil jsem v duchu, je jistě někdy o půlnoci na mrtvici.

„Co byste tomu říkal, kdybych to od vás koupil, jak to tady stojí a leží, a vy si za ty prachy zařídil nový bydlení takříkajíc na míru?“

Otočil se k Cinkovi, který zíral s ústy dokořán. „Ty si tam tu moji válendu a almaru můžeš nechat, Franto. Prachy za ně nechci. Tak co, pane Najman?“

„Kolik?“ zeptal jsem se.

Vstal a znovu si všechno důkladně prohlédl. Upozornil jsem ho, že video, televizi a věžičku bych si rád odvezl. Zasmál se.

„Co je v lednici a v baru, to si můžete vzít taky.“ Řekl cenu: 130 000 Kčs. A dodal: „Mám tyhle věci v merku. Za to pořídíte slušný zařízení. Něco jsem vám přihodil, protože vlastně ušetřím za stěhování a shánění a všechny ty hrůzy, kterým vy neuniknete. Měl bych jenom jednu podmínku…“

Zkoumavě se na mne podíval, a když jsem mlčel, řekl: „Všechny účtenky si pečlivě uschováte a pak mi je dáte. Platí?“

Cink se najednou probudil k životu a zahihňal se. „Standa je hlavička. Jo, ten nikdy neprodělal.“

Vintr se samolibě usmál. „Chápete, ne?“

Chápal jsem. Odepíše si to z daní formou výdajů jako základní vybavení. Nejspíš garsonku povede coby svoji kancelář. Takže opravdu nedělá účetního ve státním podniku jako jeho věrný kamarád. Ten si z daní neodepíše nic, ten zaplatí panu ministrovi financí každý halíř, který mu vyměří. Je totiž chudý, pracující blbeček, a proto musí platiti daně poctivě. Kdyby vydělával milióny, mohl by si za to nakoupit auťáky, videa Super VHS, televizor s metrovou obrazovkou za sto tisíc, najmout si nebo koupit vilu a pak by všechno sepsal a na berňáku dokázal, že v nejbližších letech nejenomže nebude platit vůbec žádné daně, ale vlastně mu stát ještě něco dluží na podpoře, protože měl investice vyšší než příjmy.

A byl by pak opora společnosti, naděje budoucího rozvinutého kapitalismu, kdežto takhle je jenom trapný relikt zkrachovalého socialismu. Přežívat ho – spolu s milióny dalších trapných reliktů, živících se prací – necháváme jen proto, že někdo daně platit musí. Reprezentační limuzíny BMW 750i, Audi V 8 a letouny Challenger nejsou zadarmo a pochybuju, že by na ně občané upořádali sbírku jako na gama nůž…

„Chápu,“ řekl jsem. Jenom vůl dnes nabourává kvartýry a tahá odtamtud plný kufry, se kterými ho můžou na ulici chytit, když se stačí zapojit do tržních mechanismů a docela legálně – no, řekněme to jinak: momentálně docela beztrestně – vydělávat desetimilióny.

Potřásli jsme si rukama. Pozítří!

I doktoři tvrdí, že stres v malých dávkách je pro organismus blahořečením. Zvyšuje hladinu epinefrinu v krvi, rozšiřuje cévy, povzbuzuje srdeční činnost, a mozek prý taky potom jede na vyšší otáčky. Já když jsem v pohodě, nic se mnou není. Leda tak se mazlit nebo popíjet a koukat na Hradčana. Zato když to bývá honička… Myslím, že každý, kdo si pár let poseděl v nápravně výchovném zařízení, má honičku docela rád.

Protože zatím nemám osobní počítač, musím používat papíru a tužky. Ale mně stejně stačí jen pár bodů.

1/ Nábytek.

2/ Zdenička – říct jí to, nebo ne?

3/ Auto – respektive papíry k němu!

4/ Spojit se s Ivanem Krásou.

5/ Sehnat materiál, anebo prachy.

Poslední dva body vyžadují menší vysvětlení. Ivan Krása se mnou tři měsíce seděl. Asi o dva roky starší než já. Vystudoval kameru a živil se v reklamě. Do báně spadnul jako vlastně všichni: víceméně náhodou a rozhodně nevinně. Na nějakým mejdle sbalil buchtu, která tam sice dělala spolu s dalšíma myšma štriptejz, ale když si ji dotáhl domů a obtáhnul ji, šla druhý den na policii a udala ho, že ji znásilnil. Ivan připouštěl, že v noci snad padlo pár facek, protože začala dělat fóry. Ale nohy jí rozhodně násilím neroztahoval, a jak pravil před soudem, „vzala ho do ručičky, dala si ho tam sama…“ Předsedkyní senátu však byla nějaká baba po přechodu bez smyslu pro fór a nadsázku a pojala to jako pohrdání soudem: k šesti měsícům mu přidala dvě korekce.

„Jo, pánové, píchat předchází pád,“ říkával Ivan, pokud se nebavil o videotechnice. A právě tyhle jeho řeči mě ten den, kdy jsem četl rozkošné sexuální nabídky v Annonci, přivedly na geniální nápad, který by mně mohl Ivan pomoct realizovat.

Našel jsem ho v telefonním seznamu. Byl doma. Smluvili jsme se, že si dáme spicha druhý den v krušovické pivnici v Jungmannce.

Otázka peněz, podmiňujících tuto operaci, zůstala zatím otevřená. V nejhorším, ale opravdu jen v nejhorším případě, bych si vypomohl prodejem auta. Jenomže pak bych zase potřeboval nové peníze na nové auto. Problém je v tom, že za auto s papíry na cizí jméno bych moc peněz nedostal. Pár tisíc. Za nový vůz bych musel zaplatit desetinásobek.

Ne. Peníze musím vydolovat jinde a jinak. A auto si nechám. V tom případě ovšem potřebuju dřív nebo později uvést všechny náležitosti s ním spojené do pořádku.

Zdenička se mnou souhlasila.

„Byl bys padlej na hlavu, kdybys jim to auto vracel. Chtěli tě odrovnat a dostat do kriminálu a… Tůdle! Nic jim nedávej!“ prohlásila rezolutně. Jeli jsme v obchoďáku po schodech do nejvyššího patra, kde – pokud jsem se dobře pamatoval – vždycky býval nábytek. Dav kolem nás byl hutnější než při derby Sparta v. Slavia. Jeden by myslel, že tu dávají něco zadarmo. To teda rozhodně ne! Z ciziny jsem si pamatoval, že v obchodních domech jsou zaručeně nejnižší ceny. Jenže kapitalistická cizina byla vždycky shnilá. Tady sice vedli běžný jednotkový sortiment podle západního standardu, ale ceny měli v relaci k příjmům jako u Cartiera. Venkovani se sem jezdí kouknout, povzdychat nad tou konfekční krásou a otřást bankovním kontem. A pak se doma pochlubit, že jsme naší Milušce koupili džíny, „originál Lewis, paní Vomáčková, za osmnáct stovek… hrůza, co?“ A tetelit se přitom blahem, že Vomáčková se při tom křižuje nad těmi nekřesťanskými penězi za kus hadru, protože ona by na to neměla!

Vyčouhlý strejda s opálenými a ošlehanými tvářemi, v silonové zelené bundě, silonovém zeleném tričku a tmavě modrých tesilových kalhotách, nejspíš erárních, se silonovou nákupní taškou vínové barvy, ve které se zřetelně rýsovala v pytlíku zabalená svačina a láhev se šťávou nebo čajem, stál uchvácen u vitríny s obuví, kterou zde označovali termínem luxusní. Třeštil na ty botky oči a vyrážel za sebe směrem k obtloustlé panince v šátku, která držela za ruku vzpouzející se vnučku:

„Andulo, poď sem. Hele, tydle šúty – ti-síc pět-set-de-va-de-sát kaček! Kdo si to může koupit, no řekni, kdo si todle může koupit?!“

Odhadoval jsem ho na čtyři tisíce pět set hrubého měsíčně. Typická sůl země. Měl jsem cukání poslat ho do takových exkluzivních obchodů, kde by se jeho prostá venkovská duše pokochala pohledem na občany, kteří si kupují italské nebo anglické střevíce za pět tisíc. Poslal bych tam pro legraci povinně všechny ty, co cinkali v Listopadu klíči na Václaváku a křičeli: „Už je to tady.“ Ano, už je to tady. Konečně nemusíme jezdit pro slušné sako nebo kravatu do Mnichova, konečně si je můžeme za deset patnáct tisíc koupit přímo v centru našeho hlavního města! Konečně si můžeme dát pravý hamburger, který spolkneme na dvojí kousnutí, za pouhých Kčs 19,00 v originálním MacDonaldovi. Konečně máme pivo za třicet, padesát i sedmdesát korun! A žádná vláda po tomhle zdražení nepadne, protože teď už ho nezdražuje vláda, ale majitel! A klíči si přitom budou moct cinkat dál: klíči od bytu, ze kterého je nový majitel vystěhoval, neboť zcela tržně usoudil, že pro něj je výhodnější, když z činžáku udělá hotel pro cizince… A zkuste mu něco říct: vždyť za tohle jeho právo jste v tom Listopadu demonstrovali!

Já ne. Já seděl v base. Já jsem typický parazit: opět se přiživím na něčem, oč jsem se nezasloužil. I když… už jsem povídal, že mám možná větší zásluhy než všichni chartisti dohromady: to my, veksláci a šmelkové, jsme pro vás tento ekonomicky svobodný svět připravovali. Je proto jen spravedlivé, když se nám za to odměnou dostává plných misek smetany. Oni blábolili cosi o občanské společnosti a parlamentní demokracii a občánkové s uchem u reproduktoru rádia naladěného na Svobodnou Evropu si okoralými, po svobodě žízníčími rty opakovali: demokracie, občanská společnost, svobodné volby… ale ti chytří, co už byli připraveni, věděli, že tohle je jenom vábnička pro blbce, protože znali Rotschildovo heslo: „Dejte mi kontrolu nad penězi a nebude důležité, kdo dělá zákony.“ Ale tak je to správné. Chátra musí být. Jinak by bohatí a úspěšní neměli ze svého úspěchu a bohatství to pravé potěšení. To je zákon kontrastu. Ti, co byli nositeli vedoucí role dělnické třídy ve společnosti, si také nevozili zadky v šestsettřináctkách a nenakupovali v extra obchodech zbůhdarma. Jaký smysl by mělo být avantgardou dělnické třídy, kdyby na tom byli stejně jako lopaty?! Chtěli, aby si všichni byli víceméně rovni, a tudíž si nezáviděli. To byl jejich odvěký sociální sen – ovšem až na ně! A jim nikdo neměl právo závidět, protože oni byli mimo běžný svět. Stáli nad námi. To je stejné, jako když se dneska hlásá, že si musíme utáhnout opasky: jistě, opasky se utáhnout musí, jde jen o to, kdo! Samozřejmě že holota, která už je i tak měla na předposlední dírce! Ti vyžraní totiž žádné opasky nenosí, oni mají šle, aby je řemen netísnil! A tak je to správné: kdo se neumí otáčet, ať zhyne. Život je boj – a slabší druhy nemají právo na přežití.

Zdenička už chvíli něco povídala, nechal jsem ji mlít pusou a pouze mechanicky přikyvoval. Stáli jsme před nějakou kopií čehosi klasického, samé sklo a zkroucené nožičky.

„Krása, že?“ vzdychala.

Pokrčil jsem rameny. Nábytek posuzuju podle jeho funkčnosti. Ve vile s obývákem o rozměrech pět krát osm metrů, s francouzským oknem na terasu můžete sem tam pohodit nějakou zbytečnost, aby v ní ty tři kousky čínského porcelánu z doby dynastie Tchang opravdu vynikly. Mně šlo o to, mít si kam dát šaty a podobné triviality.

„Je to hezký, ale nanic.“

„Já neříkám, že bych nám to chtěla koupit, já jenom říkám, že je to krásný,“ vysvětlila mi jako hloupému dítěti. Ani se neptala, proč jsem ji sem zavlekl. Jako každá ženská se domnívala, že mám také plezír z toho, když se můžu na věci v krámech koukat. Ale jinak je od ní docela laskavé, že zatím nechce, abych nám ten krám koupil…

„Koukej,“ vrátil jsem ji do skutečnosti, „když jim to fáro nevrátím, co s ním budu dělat? Přece nemůžu pořád jezdit na cizí papíry!“

„No bože,“ řekla lhostejně, „to snad není problém. Snad jsi to v noci viděl, ne?“

Maličko mi tím vyrazila dech. Její metamorfózy od týraného, zneužívaného děvčátka po chladnokrevně uvažující obchodnici s kradenými auty byly pro mne příliš rychlé.

„To je sice pěkný, ale já žádný kontakty na tyhle lidi nemám. A přece nemůžu jít na dopravku a říct: helejte, pánové, já bych potřeboval převíst tenhle ukradenej auťák na sebe.“

„Myslela jsem, že tam, cos byl, ses něco naučil.“ V hlase měla mírné pohrdání. Pravděpodobně začala mít první pochybnosti, jestli jsem člověk schopný se v tomhle světě dost obratně otáčet.

„Naučil jsem se dost věcí. Ale s autíčkářema jsem nikdy do styku nepřišel a s policajtama jen jednou v životě, a to tak, že příště už nechci.“

„Už jsem ti říkala, že s některejma policajtama se dá domluvit.“

„K tomu ale potřebuješ vědět, za kým máš jít a kolik do něj investovat.“

Souhlasila. Ale už mě nesledovala. Sedací souprava Ludvík za 98 980 Kčs ji absorbovala natolik, že neviděla, neslyšela – ani kdyby se ozval hlahol nebeských zvonů oznamujících konec světa.

Rozhodl jsem se.

„Koukej, Zděni, takhle to nemá smysl. Tady se o tom stejně ani nemůžeme bavit a ty mě neposloucháš.“

„Poslouchám,“ odsekla. „Jenom se koukám. Můžu se snad koukat, ne? Nebo to snad už kupujeme?“

Zas ten plurál! Co si ty ženské myslí?! Že když se s nimi člověk vyspí, vydává se jim automaticky všanc? Do osobního vlastnictví?

S Renatou bylo to samé: jakmile se mi uhnízdila v posteli, zabrala celý kvartýr i se mnou. Tady je jediný rozdíl – Zdence jsem se uhnízdil v posteli já, ale výsledek je stejný. Už jsem její. Už mě bude dirigovat. Už se jí nezbavím, už toho na mne ví trochu moc, a taky ji potřebuju.

„Neznám nikoho,“ řekl jsem tiše, ale důrazně, „kdo by mi mohl zprostředkovat ty papíry.“

„Já znám.“

„Je to policajt?“

„Bejvalej. Má je v žaludku. Jmenuje se Mareš. Vlastní něco jako detektivní agenturu a jinak kšeftuje… nevím s čím. Dvěma kámošům to už zařizoval. Nový techničák i s číslem.“

„Zejtra,“ řekl jsem. „Anebo kdyby to šlo ještě dnes večer.“

„Když se staví… Máš peníze?“ zeptala se prakticky

„Tohle dohromady dám,“ ujistil jsem ji. Lhal jsem: poté, co jsem zacáloval Ferkovým hochům, jsem se dostal na dno. Zbývá mi už kromě drobných jenom tisíc dolarů: takže vlastně mám nějakých sedmadvacet osmadvacet tisíc korun.

„Aby ses nevydal úplně…“

Zkusila jedno křeslo z kožené sedací soupravy temně fialové barvy za 85 700 Kčs. Zapadla do něj jako do nadýchané peřiny.

„Koukej, Zděni, na něco prachy mám. Na tuhle sedačku zatím ne, a ty máš kvartýr beztak jako z katalogu, tak se zbytečně nepředváděj.“

Chytil jsem ji za ruku a škubnutím ji postavil na nohy. Nemám rád scény s publikem. „Ty na to fakt nemáš?“ zeptala se tónem, který se označuje jako laškovný. „A proč se teda nesnažíš, abys na to měl?“

„Mám snad jít na Příkopy a střelit tam ten koks?“ zašeptal jsem. Krabička s drogou mi pořád ležela v hlavě. Stál jsem jim za to, dostat mě na kolena za takovouhle cenu?

„Ať tě ani nenapadne se do něčeho takovýho namočit!“ sykla výhružně. „Ty máš jinej zlatej důl a necháváš ho ležet ladem.“

„Já? Zlatý důl?“

„A co ten tvůj byt a ty tři holky?“

Vytřeštil jsem na ni oči. „To se mi snad jenom zdá. Nejdřív mě zaříkáváš, abych dal od Luboše a těch jeho šlápot ruce pryč, a teď najednou…“

„Luboš je mimo hru. A holky jsou zavedený. Je přece nesmysl nutit je vyhazovat prachy za hotel, když je můžeš inkasovat sám. Bydlet můžeš u mě.“

Byl to takzvaný přelomový okamžik. Hodina či spíše vteřina pravdy. Mohl jsem samozřejmě kývnout, že budu, že si bordel opět slavnostně otevřu, že se k ní nastěhuju, a potom pozítří tiše a nenápadně prásknout do bot. A zkusit si najít slušnou, seriózní, bohatstvím a podnikavostí oplývající…

Ale no tak! Vzpamatuj se, Míšo! Kde bys ji sehnal? K čemu by ti byla? Zdenka se k tomu, co chystáš, hodí jako nočník na zadek.

Tak jsem ji pozval nahoru do restaurace a u baru, při campari se sodou a ledem, jsem jí svoji ideu vybalil.

Nejdřív nechápavě vrtěla hlavou, prý proč takhle komplikovaně, že s tím bude moc starostí a tady mám sichrovku, ale nakonec se dala přesvědčit. Až na jedno: „Ale tolik to neposype.“

Usmál jsem se. „Když se to vezme dobře do ruky, budeme za půl rok jezdit v posledním modelu mercedesu. Nebo bavoráka…,“ připomněl jsem si svůj starý sen. „A teď mi pojď pomoct vybrat nábytek.“

Počítání vyžadovalo kalkulačku. Lednička s mrazákem značky Phiko stála 19 050 Kčs.

Kuchyňská linka – kombinace dřeva a kovu s dřevotřískou nebo čím, barvy světlé – 11 370 Kčs.

Malá jídelna – přírodní dřevo – přišla ve složení jeden příborníček, stůl kulatý a čtyři židle na 17 090 Kčs.

Sedací souprava s rozkládacím gaučem (žádná kůže, normální látkový potah) 16 800 Kčs.

Za obývací stěnu, která se dala rozložit na dvě části nebo zahnout do vinglu, jinak napodobenina přírodního dubu tmavě hnědého odstínu, si řekli 19 990 Kčs.

Koberec rovných 6 000 Kčs.

Kovral do ložnice 3 575 Kčs.

Skříňka na televizi a video 2 500 Kčs.

Stoleček do obýváku 1 620 Kčs.

Šatníková stěna a válenda o rozměrech jeden a půl normální postele dohromady 9 900 Kčs.

Vodní postel, cosi jako velikou nylonovou matračku naplněnou vodou, za 19 980 Kčs, jsem ani nevzal v potaz, protože bychom ji mohli propíchnout.

Prozatím jsem se musel vzdát i postele se zabudovaným radiomagnetofonem a stereoreproduktory a zrcadlovou stěnou za 75 000 Kčs. Někdy příště…

Sporák… kolem sporáku se rozpoutal lítý boj.

Zdenka vehementně prosazovala Gorenie se skleněnými plotnami, přišel na 19 200 Kčs, já tvrdil, že mým potřebám stačí nejlacinější Mora za 5 450 Kčs. Zvítězil jsem s podmínkou, že jakmile příjmy převýší investice, sporák vyměním za ten supermoderní výkřik kuchyňské techniky.

Hrnce, skleničky, talíře a příbory – úplně bych býval zapomněl, že i takové hlouposti si člověk musí pořizovat, když chce normálně vegetovat – přišly na neuvěřitelných pět tisíc a něco, a to jsem ještě šetřil a brutálně potlačil Zdenčiny pokusy propašovat mi do bytu polovinu produkce firem Moser a Železnobrodské sklo. Vázu jsem koupit odmítl, tak řekla, že mi věnuje jednu ze svých nadzásob.

Mikrovlnku jsem měl naštěstí vlastní, tedy Lubošovu, nebyla tak veliká, abych ji spolu s elektronikou nedokázal autem odvézt.

Čili, suma sumárum, 118 000 Kčs za nejnutnější vybavení.

Když jsme to všechno prošli a objednali, poklesla mi čelist.

Z odstupného za kompletní a kvalitnější vybavení bytu mi zůstane dvanáct tisíc: tak akorát na dovoz a skromné nejnutnější výdaje…

Inu, Vintr se opravdu vyzná.

Kvartýr bych tedy zařízený měl. K tomu, co v něm hodlám provozovat, je slušný nábytek a tak podobně podmínkou. Ovšem pouze podmínkou: nejdůležitější výrobní prostředek jsem neměl.

A co horšího, neměl jsem na něj peníze. Moc peněz! Ivan Krása mi to vyložil na rovinu.

„Koukej, brácho,“ upil černé krušovické desítky za 9,90, „já nechci vědět, k čemu si to míníš pořídit. Ale jestli nezařizuješ konspirační kvartýr pro federálku, jelikož v tom pádě by tě vybavili sami, tak počítej s tím, že to bude strašně mastný.“

„Kolik?“

„Moc. Vycházej z toho, že normální komerční přístroj stojí minimálně třicet, a když má trochu lepší rozlišovací schopnosti a všechny vymoženosti, který ty asi budeš potřebovat, i přes padesát tisíc. Takže pod sto kolíků to nepořídíš. Ledaže…“

„Ledaže…,“ chytil jsem se stébla naděje. Panebože! Sto tisíc! Co jsem si zase vymyslel za hovadinu? Neměla pravdu Zdenka, když mi radila, abych přebral Lubošovu zavedenou živnost? Z ní kapou denně jen stovky, ale DM, a halíře dělají talíře. Kdyby mi každá z těch tří šlápot odváděla denně sto mařen a kdyby makaly pouze dvacet dnů v měsíci, dělá to šest tisíc marek. To je… krát osmnáct… to je 108 000 Kčs měsíčně!

Čistýho!

Bez daní!

S nulovými investicemi! Boha!

Už je pozdě vzdychat. Na Petřiny mi ty holky kunčofty tahat nebudou. Musím tedy věřit, že finta, kterou jsem si vymyslel, ponese víc než sto litrů. Nadějí mi byly milióny, co se točí kolem. A přesvědčení, že devadesát procent z toho jsou špinavý peníze a že ti, co je vydělávají, si za jistých okolností dokážou spočítat, že podělit se o ně s mladým sympatickým mužem je výhodnější než riskovat malér.

Takže –ledaže…

„Ledaže by ti příliš nezáleželo na rozměrech, některý jsou už dost miniaturizovaný.“

„Na rozměrech mi nezáleží v podstatě vůbec,“ řekl jsem. „Jde mi jen o to, aby nebyla vidět.“

„Mno…,“ Ivan si v zamyšlení mnul nos a díval se ke stropu. „Musel bych omrknout kvartýr… abych kouknul, kam se to dá schovat. Ale to víš, minimálně těch pětadvacet, dvaadvacet krát deset centimetrů počítat musíš. A taková věc se blbě schovává tak, aby nebila do očí.“

„Jak velký jsou ty nejmenší?“

„Nejmenší jsou velký jako krabička od sirek, možná ani ne. Jenže to jsou speciální záležitosti, který normálně nekoupíš. Leckde ve světě, jako třeba v Americe, jsou dokonce zakázaný používat. Tedy komerčně… tajný služby pochopitelně můžou všechno. Já bych dokázal sehnat přístroj asi tak pět krát deset. S tím by se už dalo něco dělat.“

„Kdy bys ho mohl mít?“

Znovu si promnul nos a radil se se stropem.

„Nejdřív za tejden.“

„Za sto?“

„Plus minus. Něco taky bude stát instalace… a počítám, že tam budeš chtít i pár štěnic.“

„Dvě,“ povídám a potom jsem se opravil: „Radši tři.“

V koupelně se taky může hodit.

Dalších sto tisíc, běželo mi truchlivě hlavou. Oni si všichni myslí, že snad kradu.

Když všechno klapne, pošlu escorta do světa, má najeto přes sto tisíc a nejmíň čtyři roky života za sebou, dostanu za něj tak sto padesát. V nejlepším případě: už jsem se byl kouknout v bazaru u Wilsoňáku a na Štvanici. Escort je vyběhlý model a cenově si ani v Německu moc vysoko nestojí. Za to bych Ivanovi zaplatil, ale bez vozu se mi existovat nechce. Na Petřiny je daleko. Nejdřív ale potřebuju papíry na své jméno.

„Mareš ještě nepřišel.“ Zdenička se ke mně naklonila přes pult a oči měla vyděšené. „Ale hledali tě tu policajti. Nebyls doma?“

„Ještě ne,“ řekl jsem a zadek se mi sevřel jako nůžky. Policajti! Co se děje? Našli už Pašu? Dozvěděli se od svých konfidentů, že jsem s ním měl spor? Nebo si ti dva, buchar Ruda s komplicem, ve špitále pustili hubu na špacír? Poprvé jsem si uvědomil, jakou nakládačku dostali: s přeraženou čelistí člověk prostě doktory vyhledat musí. A ti v podobných případech volají kriminálku.

Nejděsivější ovšem bylo, že poldové si mě už za pár dnů po vypuštění z lochu v herně našli. Znamená to, že jsem obklopen fízly! Není vyloučeno, že mě mají jakožto nebezpečného kriminálníka propuštěného na podmínku v merku po celou dobu! A vědí o mně všechno.

No těbůch!

„Jak na mě přišli?“ zeptal jsem se tiše.

„Nevím. Ale sem chodí takovejch lidí, co…,“ očima zabloudila do rohu, k prvnímu automatu. Poskakoval kolem něj mužík potetovaný zřejmě i na zadnici, s krátkými štětinami na hlavě. Tu tečku u oka jako bych viděl.

„Bomzák,“ zašeptala Zdenka.

„V životě jsem ho neviděl,“ řekl jsem. „Nemůže mě znát.“

„On ne, ale ti další…,“ najednou ztuhla.

„Pan Najman?“ ozvalo se mi za zády. Zřejmě dostali hlášku že jsem přišel. Anebo seděli venku v autě a prostě čekali.

Nebyl starší než já, sportovní typ s pečlivě upravenými vlasy. Dal by se nazvat hezounem a člověk by nehádal, že je od nich, kdyby si nevšiml číhavého, ostražitého pohledu očí. Ten mají všichni. Protože nikdy nikomu nevěří a na každého si dávají bacha. Každý je pro ně potenciální drban. „Potřebujeme si s vámi promluvit.“

„Vrátím se z tý rozmluvy ještě? Abych případně vyrovnal účet,“ pokusil jsem se o žert.

„Možná že to zvládneme tady.“ Posadil se ke mně a poručil si kafe. „Kdy jste naposledy viděl pana Voříška?“

„Než odjel do Německa. Dva dny to je… stalo se mu něco?“

„Dá se to tak nazvat. On u vás bydlel?“

„Půjčil jsem mu kvartýr na tu dobu, co jsem byl… no, ve výkonu trestu.“

„Kdy se od vás odstěhoval?“

„V podstatě ten den, kdy odjížděl. Vrátil jsem se poněkud nečekaně, takže mu chvilku trvalo, než si sehnal něco jinýho.“

„Kam se přestěhoval?“

„To bohužel nevím. Řekl mi jenom, že vypadne. Na tom jsme se dohodli – dokonce přes mýho advokáta.“

„Věděl jste, že váš byt pronajímal prostitutkám?“ Chvíli jsem mlčel. Mohl bych to zatlouct, dělat ze sebe oslíka, naivku, tupce, ale tohle je hra, která se nedá s policajtama hrát dlouho. Ať jsou jakýkoliv, blbí nejsou.

„Jo. Podrobnosti neznám, protože se mi s tím nepochlubil. Nic takovýho jsme totiž ve smlouvě neměli. Ale nějaký boubelky jsem tam zahlíd.“

„Znáte ty dívky?“

„Osobně ne. Poznal bych je snad, ale jak se jmenujou, kde bydlí… nemůžu sloužit. Možná že tady byste se o nich dozvěděl víc.“

„Ony ovšem tvrdí, že se pan Voříšek od vás odstěhovat nechtěl.“

„Já taky neříkám, že chtěl. Musel! To je můj kvartýr, mám na něj dekret, chápete? Kdyby se nehejbal, tak jsem mohl zajít na policii a požádat o pomoc při vystěhování.“

Raději to nekomentoval.

„Můžete mi aspoň naznačit, o co kráčí?“

„Viděl jste u něj nějaké valuty? Dolary nebo tak?“ zeptal se místo odpovědi. Blahem jsem se zatetelil.

„Pane,“ pravil jsem důrazně, „já s ním hovořil ve svým bytě dvakrát, pokaždý asi hodinu. Možná ani ne. Poprvé, když jsem přijel z Plzně, podruhý za dva dny, před jeho odjezdem, když jsme domlouvali… prostě, když šlo o to, kdy vypadne. Dolary ani marky mi neukazoval, zaplatil jenom, co mi podle smlouvy náleželo v korunách. Nepochybuju, že valuty měl. Jako každej pasák. Jeho doroty nevypadaly, že chodí na štrych do Perlovky.“

„Vy jste tam nebydlel?“

Pousmál jsem se, polda kupodivu taky.

„Hele,“ povídám, „když o mně víte, co víte, a když jste si mě dokázali bez problémů a rychle najít, tak snad taky víte, kde jsem po tu dobu spal.“

Hodil okem po Zdeničce, která se otáčela na druhém konci baru. „Koneckonců je to hezká ženská,“ pravil.

Hodil na stůl pětikorunu – zřejmě zdejší ceník neznal, a tak to považoval za dostatečnou úplatu za jednu malou kávu – a zeptal se: „Necháte nás prohlédnout byt, nebo to máme provést úřední cestou, s povolením a s výslechem na oddělení?“

Vstal jsem. „Za chvíli se vrátím,“ zavolal jsem na Zdenku.

Byli dva. Druhý, asi padesátiletý, vypadal na policajta se vším všudy. Chyběl mu jenom kožeňák a tralaláček.

Nechal jsem je prohrabávat se skříní a zásuvkami a v duchu jsem se bavil, protože bych se moc divil, kdyby po mé prohlídce dokázali ještě něco najít. Všechny papíry, co po Lubošovi zbyly, včetně podnikatelské registrace, jsem už měl pečlivě ulité: spořitelní knížky mezi nimi nebyly.

Nenašli nic. Ani se příliš nesnažili. Až jsem měl dojem, že ani nic nehledají nebo přinejmenším nečekají, že by něco objevili. Ostatně – Luboš dojel na falešné dolary a oni nebyli tak naivní, aby očekávali nález barevné kopírky Canon, na které se prý dolary dají tisknout (pokud máte několik desítek tisíc dolarů na její koupi a poté k dispozici příslušný papír), jako když se pečou housky.

Nakonec svého marného a formálního počínání zanechali. Zeptal jsem se, co jim mohu nabídnout, a nalil jsem tedy sodovku, po níž zatoužili. Abych neprovokoval, dal jsem si s nimi sklenku bez whisky. Četníci jsou, jak známo, citlivky a chápu, že pohled na drbana, který týden po výstupu z báně nasává originál skotskou, jim musí hnout žlučí.

„Podívejte, pánové,“ řekl jsem rozvážně, „já jsem vám vyšel vstříc (ten starší se jenom ironicky a jedovatě pousmál), tak byste mi mohli aspoň naznačit, co se s Lubošem stalo.“

„Řeknu vám jediný: máte po starostech,“ povídá mladší. „Měl jste kliku jak od kolotoče. Možná vám slíbil vystěhovat se, ale zbavit se podnájemníka není tak snadné. Jak říkám, klika.“

Sáhl do kapsy a hodil přede mne zlatý zapalovač s monogramem L.V.

„Znáte tohle?“

„Ten jsem už někde viděl…,“ řekl jsem zvolna. „Počkejte… kde to jen bylo…“

A najednou jsem měl tu scénu před očima. Sedíme tady, čekáme na zprávy o bucharech, telefonuju Pašovi, Imro si zapaluje cigaretu zlatým zapalovačem ležícím na stolku. Dává si ho do kapsy…

Jenže to říct nesmím, že ano. Ostatně, neptali se mne, kdo zapalovač odnesl, pouze se otázali, jestli ho znám.

„Ten je Lubošův. Připaloval mi s ním – já kouřím dost vzácně, takže obyčejně u sebe nemám oheň.“

„Měl ho u sebe, když odjížděl?“

„Ježiši, pánové, jak to můžu vědět? Já ho neviděl, mluvil jsem s ním naposledy večer předtím, tohle na mne nezkoušejte.“

„Nic nezkoušíme,“ řekl přísně ten starší. „A vy odpovídejte na otázky, nebo vás vezmeme s sebou.“

„Nic jsem neudělal,“ bránil jsem se chabě.

„Jste důležitý svědek.“

„Čeho?!“ zařval jsem. „Víte co, tak mě teda seberte, odvezte na oddělení, sepíšeme protokol, tam napíšeme i to, že jste mi bez povolení prohledali byt, já vám na každou otázku odpovím, pokud budu odpověď znát, předtím si ale počkám na svýho advokáta, takže nečekejte z mý strany nějaký nadšení a mimořádnou spolupráci, protože já…“

„Moment,“ přerušil mě mladší. „Zbytečně se čílíte, žádnou boudu na vás nešijeme, chceme prostě jenom bez zbytečných úředních formalit slyšet odpovědi na jednoduché otázky.“

„Jednoduché?“ opáčil jsem ironicky. „Váš kolega se mě ptal, jestli Luboš měl tenhle zapalovač u sebe, když odjížděl do Mnichova. Jak to můžu, doprdele, vědět?!“

„Mírněte se ve výrazech,“ vyštěkl na mne starší. „Vy zrovna nejste v situaci, kdy byste si mohl vyskakovat a být drzý!“

Vstal jsem. Už jsem toho měl plný zuby.

„Už toho mám plný zuby,“ řekl jsem. „Já tu jsem na rozdíl od vás doma a můžu si mluvit, jak chci. Když si před váma budu chtít ubzdít, tak si ubzdím! A pokud jde o to, v jaký je kdo situaci, o tom dneska rozhoduje soud, a ne policajti! Jasný?“

„Myslíte? Radši si sedněte,“ řekl mladší. Měl jsem pocit, že se dobře bavil. Měl jsem velmi nepříjemný pocit, že scénku zinscenovali a zrežírovali oni, že sehráli klasickou hru na hodného a zlého policajta a že jsem naletěl, jako nalítne většina lidí – i těch, co už s nimi své zkušenosti mají. Je to prostě hra, která se dá hrát v tisících obměnách, a nikdy je nepřestane bavit.

„Pochopitelně že nevíte, jestli měl zapalovač u sebe – pokud jste se s ním skutečně ráno neviděl.“

„Zdenka vám to potvrdí.“

„Chrň.“ Jen se ušklíbl a tím tohle alibi sfouknul ze stolu. „Co vám říká jméno Miroslav Novák?“

„Novák? Kterýho Nováka myslíte, pánové? Já znal tři… a žádnýho není škoda,“ vyletělo ze mne.

„Jak to víte?“ vyštěkli oba najednou.

„Co?“

„Že ho není žádná škoda.“

Málem jsem se fackoval. Člověk by si měl ukousnout jazyk, když na něj přijde choutka vtipkovat před poldama. „To byl jenom fór, pánové,“ povídám zkroušeně. „Ze Švejka, chápete? Tak nám zabili Ferdinanda. Kterýho Ferdinanda, paní Müllerová? Já znal…“

„My se vás neptáme na žádného Ferdinanda, ale na Miroslava Nováka,“ řekl starší.

„V tom případě neznám.“

„Zvláštní,“ zavrtěl hlavou mladší, „slyšeli jsme, že se znáte. Paša… říká vám to něco?“

„Jo, Paša! To jste měli říct rovnou! Tak toho znám. Teda – jednou jsem ho viděl. V herně. S Lubošem. Představil nás. To je celý. Upřímně řečeno, pamatuju si ho jenom kvůli přezdívce, že mu tak sedla. Jak se jmenuje doopravdy, fakt nevím. Ani mě to tehdy nezajímalo.“

„A nikdy jste u něj nebyl.“

„Vůbec netuším, kde bydlí.“

„V životě jste s ním neměl žádné obchodní kontakty…“

„Pánové, jsem z basy venku teprve pár dnů. Všecko se naráz stihnout nedá. Možná příště… do tejdne, jestli vám to udělá radost.“

„Takže jste v holešovické tržnici sedmnáctého neprodával…“

Vytřeštil jsem na ně oči. Ani mi to nedalo moc námahy, protože zjištění, že jednoho mají tak perfektně zmapovaného, dokáže vyhnat oči z důlků otrlejší povaze.

„V tržnici? Já? A co jsem tam měl prodávat?“

Mlčeli. Tohle byla jediná vada krásy: nikdo mě tam tehdy nezastihl, nikdo mě neviděl, žádný důkaz neexistoval.

Vstali. Starší šel ke dveřím beze slova, mladší si mě ještě důkladně prohlédl, přátelsky se usmál a pak tiše řekl: „Tebe bych chtěl jednou dostat do ruky, frajírku. Však ty by sis vzpomněl…“

„Petře!“ okřikl ho starší.

Ještě jednou pokýval hlavou a šli. Zůstal po nich pach potu a děs z nevyslovené, ale tušené hrozby.

Nejhorší je strach a bezmocnost. Útroby se vám křečovitě svírají, hlavu máte jako včelín a nejste schopni zadržet jedinou myšlenku, uchopit ji do hrsti a prohlédnout ze všech stran. Ten ke skoku připravený skrčenec ve mně hystericky ječel, abych okamžitě zavolal Ferkovi. Ubohý zbyteček střízlivého rozumu mě nabádal dělat mrtvýho brouka, držet hubu, zavřít oči, nevidět, neslyšet, protože jediní svědci, kteří by mohli potvrdit mé kontakty s Pašou, by tím současně svědčili v trestním stíhání proti sobě.

Poslechl jsem rozum. Neznal jsem totiž Ferkovo telefonní číslo. Naštěstí, protože už mohl mít napíchnutý telefon.

Zdenka se mnou po mém návratu souhlasila. „Může to být past, Míšo.“

Ajvaj! Není nad to, když se ženská pustí do mudrování. Právě jsem ji chtěl urazit, abych si ulevil, když se objevil očekávaný Mareš.

Přišel v pravý čas jak legendární vojska z dávných časů. Pětatřicátník, ten mladší hezoun od poldů vedle něj vypadal na slabý odvar tvrdého chlapíka z filmů kategorie C.

Dlouho se bavili se Zdenkou sami dva, nakonec přišel za mnou. „Tak o co jde?“

„Záleží, v čem mi můžete píchnout,“ povídám opatrně.

„To zase závisí od toho, kde jste k tý káře přišel. Jestli jste ji otočil někde na ulici – tak se neznáme.“

Poctivec! Za deset litrů by mi dodal falešný papíry na kradené auto, ale nesmí být kradené na ulici v Praze. Nesmím ho ukrást já osobně, protože je bývalý polda a se sprostým zlodějem by se nebavil.

Ovšem pokud jsem poctivý český šmelka, který v Polsku, Německu nebo v Itálii ukradené fáro poctivě doma za pár tisíc koupil, pak je to jiný kafe! Pak mi pomůže. Tedy – ne on sám přímo, ale jeho záhadní kamarádíčci, se kterými se o těch deset papouchů čenžne napůl.

„Koupil jsem ho… bez papírů,“ povídám, abych se nedotkl jeho jemnocitu.

„Jestli je už na svodce odcizených vozů, je lepší přihlásit se na policii sám. Mohli by to vzít jako účinnou lítost.“

„Dám vám číslo. Určitě máte možnosti zjistit, jestli na tý svodce je.“

Na kousek papíru jsem napsal SPZ escorta. Schoval si ho do kapsy.

„Když to půjde, nechám vám všechny věci tady u mladé paní. Vy u ní nechte deset tisíc.“

„Kdy by to mohlo být vyřízený?“

Pokrčil rameny, že záleží na okolnostech. Zítra stejně jako za týden. „Do té doby s tím radši moc nejezděte.“

To mi nemusel radit. Po výslechu, který jsem právě absolvoval, bylo jasné, že nechat se chytit nějakým příliš horlivým policajtem v Pašově voze by bylo přiznání viny. Mareš jako by mi četl myšlenky.

„Mladá říkala, že jste měl teď večer návštěvu.“

Zvědavě se po mně podíval. Několika slovy jsem mu opatrně vysvětlil, co mě potkalo.

„Jak vypadali?“

Co nejpodrobněji jsem je popsal.

„Toho staršího neznám. Ale mladého ano. Petr Lom. Z městský kriminálky. Dělá mordy.“ Podívali jsme se na sebe. Vstal. „Jak jste říkal, že se jmenuje ten chlap, o kterého se zajímali?“

„Paša – tedy Novák. Mirek Novák.“

Přikývl a zmizel za barem. Vrátil se asi za deset minut a tvářil se zamyšleně. A najednou byl víc než opatrný. Zapálil si a dlouho mlčel. Nakonec se rozhodl.

„Říká se – jednou policajt, navždy policajt. Kdybych se tím řídil, tak vám nic říct nesmím. Ale já mám detektivní agenturu a musím se živit. Živím se hlavně získáváním a prodejem informací.“ O zfalšovaných techničácích taktně pomlčel.

„Kolik?“

„Pět stovek.“

Zdenka, která nás poslouchala, beze slova otevřela kasírtašku a vytáhla z ní pětistovku. Mareš ji přeložil na polovinu a zastrčil do kapsičky košile.

„Ten váš Novák vulgo Paša zmizel. Dnes za ním přišla jeho přítelkyně, která ho už dva dny shání, a zjistila, že doma nikdo není, že tam je nepořádek a na koberci nějaké skvrny. Zavolala policii. Kriminálka zjistila, že skvrny jsou od lidské krve. Sousedi nic neviděli, nic neslyšeli – v sousedním bytě totiž žije nahluchlá stará paní. Ostatní lidé jsou přes den v zaměstnání. Novák nebyl v domě příliš oblíben, takže se o něj nikdo radši nestaral, a nájemníci působí dojmem, že by jim nevadilo, ani kdyby byl po smrti.“

„To je všechno?“

Vida, Imrovi chlapci stačili Pašu uklidit! Nejspíš v noci… riskovali tím sice hodně, ale policajti mají tím pádem hlavu v kalupu.

„To je všechno, co jste si zaplatil,“ řekl studeně

Mareš. Najednou jsem měl pocit, že mě nenávidí… ne, to není to pravé slovo. Že mnou pohrdá. Pohrdá jako ksindlem, se kterým se musí díky okolnostem špinit, kdyby mohl, poslal by mě za mříže a se mnou celou tuhle hernu. Celý ten náš zkorumpovaný, shnilý, smradlavý svět. Jednou policajt, vždycky policajt. Maličko jsem se otřásl, ale pak jsem vytáhl pětistovku zase já. Mareš zavrtěl hlavou.

„Pokračování je dražší, protože se týká toho, proč vás vyslýchali… a možná ještě budou.“

Zdenka se na mne vyděšeně podívala. Polkl jsem a přitlačil. Spokojil se se smetanou.

„V místnosti, kde byly skvrny od krve, se našel zapalovač s iniciálami L.V. Ležel na podlaze pod stolkem. Zřejmě někomu vypadl z kapsy – Novákova přítelkyně potvrdila, že Pašův není. Jediný člověk, který se podle její výpovědi s Novákem znal a má odpovídající písmena jména a příjmení, je jistý Luboš Voříšek. Shodou okolností na něj kriminálka ve stejný době dostala dotaz od německé policie. Voříška totiž na anonymní udání z Československa na hranicích zadrželi s balíkem falešných dolarů. Je ve vazbě.“

Podíval se na mne. „Nevíte o tom nic?“

„No dovolte! Taková blbost… z toho mě nepodezírali ani policajti.“

„Myslíte?“

Opět se tak studeně a spokojeně usmál. Po zádech mi přeběhl mráz.

„Policajti málokdy při výslechu říkají, co vědí a co si o podezřelém myslí.“

„Já přece nejsem podezřelý! A co mám společnýho s Pašou? Byl to snad Lubošův zapalovač…“

„Nikde není řečeno, že si ho nezapomněl doma… prý u vás bydlel, ano?“

„Jo, bydlel,“ zabručel jsem. Najednou jsem měl pocit, že jsem si za patnáct stovek zaplatil perfektní výslech. A že pan Mareš možná bude mít co nabídnout za ještě vyšší sumu… komu? Poldům? Zdenka říkala, že je má v žaludku. Ale po telefonu dokázal za pár minut zjistit všechno, co já jenom tušil.

„Zapalovač tam tudíž mohl pohodit kdokoliv, kdo měl k Voříškovým věcem přístup.“

Mlčel jsem. Co na to říct? Jestli si to poldové myslí, může se se mnou stát cokoliv. Jenže: i kdybych měl motiv k odstranění Voříška (najednou jsem si uvědomil, že uvažuju zcela abstraktně, přesně jako ten policajt, protože já přece motiv k odstranění Luboše měl a taky jsem ho k ledu poslal!), proč bych vraždil Pašu? A jak bych ho dostal z bytu?

„Ano,“ pokračoval Mareš zamyšleně, „když Voříška někdo Němcům prásknul, mohla být důvodem i hádka kvůli bytu. Ale mohlo za tím stát i něco úplně jiného. Dělal pasáka, jel ve valutách a jiných lumpárnách… i s tím Novákem. O něm ví kriminálka svoje. Nestačili mu to prokázat, ale podezírají ho z distribuce a pašování drog. Jestli je po smrti, není to pro svět žádná ztráta. Tomu, kdo ho sejmul, ať za tím stálo cokoliv, bych dal medaili.“

Ponechal jsem morálku jeho soudů bez komentáře. Zajímala mě ještě jedna věc.

„A co Luboš, teda Voříšek? Už ho vyslýchali?“

„Předběžně prohlásil, že o Novákově zmizení nic neví. Zapalovač si prý zapomněl doma. S ním je to složité, protože v Německu mu hrozí vysoký trest a Němci by ho vydali jen tehdy, kdyby se prokázala souvislost mezi Novákovou smrtí a pokusem o pašování falešných dolarů. A kdyby naše strana předložila důkazy, které by umožnily podat na Voříška žalobu pro Novákovu vraždu. Jenže k tomu by se nejdřív musela najít mrtvola…“

Vstal. Ruku mi nepodal. Jen zabručel, že se zítra večer snad ozve. Když ne, tak pozítří.

Pokud mě do té doby nezavřou.

Zůstal za námi tichý a potemnělý podnik, ve kterém se už automaty uložily k odpočinku před zítřejší šichtou. Po ulici se mihl sem tam opožděný chodec, skupinka opilců, táhnoucích z hospody, projelo pár taxíků s rozsvícenými návěstími.

Hodina divadelních a filmových představení už skončila, hodina bohatých flamendrů, přemísťujících se z nočních vináren, diskoték, kasin a barů, ještě nenastala.

Šli jsme mlčky, přitisknuti jeden k druhému. Najednou nám nebylo do řeči. Zmínka o tom, že policajti měli v merku Pašovu narkotickou živnost, Zdenku vyděsila stejně, jako mne všechno ostatní. Štěstí, že Paša je po smrti. Jinak bychom měli hlavu v pejru ještě víc.

Dům byl odemčený. Někdo ucpal zámek zápalkou. A schodištním vypínačem jsem cvakal naprázdno.

„Pojistka. Zítra se na to podívám.“ Hlas mi zněl v té egyptské tmě přitlumeně. Ušli jsme několik kroků, když mě oslepilo světlo silné baterky.

Stačil jsem zvednout ruce k očím, hlavou mi blesklo: „Pitomče! Dostali tě…“ A potom jsem se zlomil v pase, v okolí bránice mi explodoval parní stroj nebo jsem se srazil s lokomotivou, něco mi dopadlo na bradu a svět se rozlétl a roztrhl jako rakety při ohňostroji. A pak už jsem se na nic nepamatoval…

Jako tiché vlny přílivu, dorážející na pláž a opět se stahující do hlubin, kde je věčný klid, ke mně doléhala a ztrácela se jakási smysl nedávající slova: „…našla jsi mne, moje milá…“, „…ďábel odnesl moji…“, „…mám otce vyloučenýho…“

Zasténal jsem. Záhadné hlasy se začaly vytrácet a potom zmlkly docela.

„Lež klidně. Jak ti je?“ zašeptal ženský hlas.

„Blbě,“ vydechl jsem a potom se mi udělalo špatně. Moc špatně. Ale když jsem se vyzvracel, ulevilo se mi. I hlava už tolik nebolela.

„Ten hadr…,“ zachraptěl jsem. „Sundejte mi ten hadr.“

„Opatrně,“ nabádá mě ten ženský hlas, „máš možná otřes mozku.“

Otřes mozku. To znamená úraz. Ale jaký? Kdy? Neporazilo mě auto? Spadl jsem ze schodů? Musel bych být opilý, ale já se přece neopíjím. Anebo ano?

Kde vlastně jsem? V nemocnici? Nebo doma? Co je to doma? Kde bydlím? A s kým?

Pak se konečně má ošetřovatelka přede mnou objevila.

Zdenička!

Úlevně jsem si vydechl. Nejenom proto, že byla se mnou, ale že jsem ji poznal, že jsem si vzpomněl, kde jsem: v jejím bytě, v ložnici. Přijít o paměť musí být něco strašlivého. Člověk nejenom prožívá zoufalství nad tím, že se ocitl ve věčně neznámém, a proto nebezpečném světě, ale největšími mukami asi musí trpět při marné snaze o návrat zpět do života, ve kterém předměty, události, místa a lidé mají svá jména a souvislosti, historii i důvod.

Zdenka si sedla vedle mne, rozbrečela se a pohladila mě po tváři. Škubl jsem sebou, protože to bolelo, pořád jsem měl pocit, že mám hlavu napuchlou, když jsem zvedl ruku, abych si ji ohmatal, ucítil jsem na bradě náplast. Jazykem jsem si přejel po zubech – zdálo se, že jsou všechny.

„Nebul,“ zahuhlal jsem. „Co se mi stalo?“

S přestávkami vyplněnými vzlyky jsem se to dozvěděl.

Někdo nás na chodbě oslnil baterkou, Zdeně zacpali ústa, na mne se vrhly dvě postavy a daly mi strašnou nakládačku. Vypadalo to, že mě chtějí zabít, naštěstí se v prvním patře otevřely dveře, začal štěkat pes a rozjel se výtah. Útočníci zpanikařili a utekli. Spolu se sousedem, který jel vyvenčit pudlíka, mě odtáhli do bytu. Soused chtěl volat záchranku a policii, ale Zdenka ho umluvila. Hlavu jsem rozbitou neměl, byl jsem sice v bezvědomí, ale tep a dýchání normální, nejvíc si to odnesla brada, otékající před očima.

Soused se tvářil pochybovačně, asi měl strach i o sebe, není dobré, když se dům, v němž člověk žije, stane rejdištěm kriminálních živlů, vyřizujících si účty.

Poslušně jsem spolkl nějakou tabletu proti bolestem, zapil ji teplým čajem a zavřel zase oči. Pomalu jsem se propadal do divokého spánku.

Kdo to byl? Jak věděli, že půjdu ke Zdence? Mají snad informátora nebo dokonce hlídku v herně? Byl to Ruda s komplici, kteří se přišli pomstít za nakládačku od Ferkových pistolníků a za ukradené auto?

Nesmysl! Jemu by šlo v první řadě o vůz – stačilo zvednout telefon a dát mi ultimátum: buď okamžitě vrátím fáro, nebo… Jestliže nevolal, znamená to, že je ve špitále a má zatím dost starostí sám se sebou. Jeho komplic zrovna tak.

Mohli to být samozřejmě i Pašovi klienti, kteří se nedočkali své drogy a zfalšovaných dokumentů. Jenže ti by přepadli Zdenku, a ne mne. A postup by byl stejný jako v případě Rudová escorta. Nejdřív telefon a termín na vyrovnání pohledávky. Protože když jde o zboží, rány pěstí přicházejí až v případě nedobytnosti.

Takže, prolétlo mi jako stín ptáka hlavou ve chvíli, kdy jsem se propadal do snů a zapomnění, jednalo se o práci Ferkova gangu. A Zdenka měla pravdu – chtěli mě oddělat.

Potřebují zlikvidovat svědka, protože jsem jediný člověk zvenčí, který ví, co se stalo s Pašou.

Ráno mi nebylo dvakrát dobře po těle, každý pohyb mě bolel tak, jako kdybych právě vypadl z míchačky na beton, ale nebylo mi už tak hrozně, abych nemohl vstát. V koupelně jsem se prohlédl v zrcadle.

Mohl jsem vypadat hůř. Pod okem se mi skvěl monokl, ale když nasadím protisluneční brýle, zamaskuju ho. Pouze brada zalepená leukoplastí naznačovala, že jsem měl nějakou nehodu. Dotkl jsem se jí a skoro jsem nadskočil, jak to zabolelo. Zkusil jsem pohnout čelistí. Nic moc, ale tekutou stravu bych do sebe dostal.

Telefon zazvonil, zrovna když mi Zdenka nesla bujón.

„Haló…,“ řekla opatrně do sluchátka, chviličku poslouchala a pak mi je předala. „To je pro tebe. Nechce se představit,“ dodala tiše.

Nemusel se představovat. Hlas jsem neznal, ale bylo jasné, kterému pánu jeho majitel slouží.

„Jak ti je, brouku, po těle?“ zeptal se. Zněl hluše, jako by hovořil přes nějakou látku.

„Výborně.“ Tohle byla jenom zdvořilostní formulka. Něco jako pozdrav anonymního zabijáka, trapný stereotyp nacvičený z detektivek. Měl navodit náladu k dalším řečem, složeným z výhrůžek. Docela jsem se těšil, protože jsem měl v rukávu trumf, o kterém neměli ponětí.

„Sem rád. Příště to dopadne hůř, pamatuj si to. Příště to vezmem z gruntu, i s tvou koroptvičkou. Pošli ji kouknout, jestli někdo nezvoní. Kdyby zvonil, tak to sme my: víš, udělali ste chybu. V tomhle kšefte si nesmíš jet jenom po vlastním prkně. A krást, co ti nepatří, tak to už vůbec ne, šmejde zasranej!“

„Nežvaň,“ ucedil jsem. Vola ze mne dělat nebude! Myslí si, že je budu považovat za nějaké Pašovy dědice. „Vyřiď šéfovi, že jestli se nám něco stane, policajti dostanou dopis, kde je všechno o tom, jak dopad Paša. Je ve vašem zájmu, abych zůstal naživu a zdravej. Zdenka taky.“

Položil jsem sluchátko. Bujón zatím vychladl. Když mi ho Zdena v šálku podávala, třásla se jí ruka. Já taky trochu vybryndal, ale mohl jsem se vymlouvat, že je to následek nakládačky. Usmál jsem se na ni a mrknul jedním okem, jako že všechno je oukej a že na nás ti mamlasové nemají. Ve skrytu duše jsem však měl strach. Strašný živočišný strach, protože mi šlo skutečně o život. Všechno teď bude odviset od toho, nakolik umí Ferko kalkulovat chladně, bez emocí, s dlouhodobou perspektivou, nakolik mu v jeho počítači vycházejí jednotlivá rizika rizikovější: já naživu, a tudíž jako hrozba, a já po smrti. Jestli není vražedným amokem posedlý šílenec, ale racionální obchodník, měl by vědět, že každá další vražda zvyšuje pravděpodobnost dopadení o sto procent. Pokaždé se nepodaří odtáhnout mrtvolu z místa činu a bezpečně ji ukrýt…

Taxikář, kterého jsme objednali telefonem, se dost divil, když jsem mu udal adresu v Holešovicích a po pěti minutách jsem se jakoby rozmyslel a velel vrátit se.

Nevrátili jsme se pochopitelně ke Zdeničce, ale dvě ulice za roh, ke mně. Pokud nás někdo hlídal, mohl vidět, že odjíždíme drožkou (dal jsem si pozor, žádné auto nás při té krasojízdě nesledovalo), ale nemohl tušit, že jsem opět zpátky, byť o nějakých tři sta metrů dál. Ve své garsonce jsem mohl přežít do zítřka, kdy nastane den D a vystřídá mě pan doktor Vintr. Hlavní je, že tady o mně nikdo neví… jsem si říkal, když se ozval zvonek.

Nejdřív jsme oba nadskočili a podívali se na telefon.

„Jsou rychlí!“ vyslovil jsem, nač jsme oba mysleli. Ani mi na mysl nepřišlo, že by mohl volat kdokoliv jiný. Zdena chvějící se rukou zvedla sluchátko, ale zvonek zazněl znovu.

Houby telefon! Někdo se ke mně dobývá. Rozhodl jsem se ve zlomku vteřiny.

„Zůstaň u telefonu, a kdyby něco, vytoč 158. Radši policajti než nůž do břicha. Koneckonců, já mám až na to auto svědomí čistý. A neoprávněný používání cizího vozidla je v porovnání s vraždou maličkost.“

V zorném poli dveřního kukátka jsem spatřil pouze mírně zakřivenou chodbu, prázdnou jako kluziště za oblevy. Potom znovu dlouze zazněl zvonek, zaslechl jsem zafunění a tlumenou nadávku a nakonec jsem spatřil Lájošovu širokou tvář. Pootevřel jsem dveře jištěné řetězem.

„Boha, šéfko, tak stě doma, lebo ně?“

„Jsi sám, Lájoš?“

„Hej, s kým by som mal byť?“

„Hele, jestli je někdo s tebou, tak ať si zapíše za uši: mám bouchačku a kamarád vedle ve vteřině vytočí číslo k policajtům…“

„Šéfko, do řiti, zošalel stě? Nebýval stě taký!“

Lájoš strčil do mezery mezi dveřmi a zárubní hlavu. Tvářil se tak upřímně a bezelstně, že jsem to risknul.

Byl sám.

Vevalil se podle svého zvyku rovnou do kuchyňky. Z ledničky si vzal poslední lahvovou plzeň, otevřel ji a zhluboka se napil. Potom nakoukl do pokoje, očima přejel Zdenu, přehlédl ji jako zbytečnou bytovou dekoraci a zeptal se, kde je.

„Kdo?“ opáčil jsem pitomě.

„No… kamarát. Stě hovořil, že tuna mátě kamaráta…“

„Vybodni se na něj, Lájoš. Už odešel.“

„Vy mátě eště iné dveře? Kdě?“

Násilím jsem ho vecpal do křesla. „Co mi neseš?“

Nerozuměl. Poplácal si kapsy a obrátil je přede mnou naruby. „Peňáze chýbajú, šéfko. Hovořil stě, že budě robota. A piču.“

„Robota bude. Hned zejtra,“ řekl jsem a v duchu jsem se bavil. Jestli Lájoš něco nenáviděl, pak fyzickou práci. Počítal jsem, že mi píchne při stěhování.

„Zajtra…,“ zabručel nespokojeně, ale nenechal jsem ho dlouho remcat.

„Má Fero telefon?“

„Samozřejmé že má telefon,“ odpověděl důstojně, jak se na strýce úspěšného podnikatele sluší a patří. „Tři.“

„Tak mu zavolej.“

S hekáním se zvedl a přistoupil k telefonu. Ani se neptal, co jeho synovci chci. Na druhý pokus se dovolal.

„Copak zase potřebuješ, šéfíčku? Myslel jsem, že už máme účet uzavřenej.“

„Já taky. Ale někdo z tvejch lidí ho zase včera v noci otevřel.“

„Jak to? Já ti nerozumím.“

„Koukej, tyhle kecy si nech od cesty. Někdo se mě pokusil sejmout.“

Chvíle mlčení, potom opatrné: „Ty, šéfíčku, nerobíš si ze mě prdel?“

„Na to mě ještě trochu moc bolí huba!“

„Já ti ale přísahám…“

„Koukni, Ferko,“ skočil jsem mu do řeči, „na tvoje přísahy kašlu. Já tě jenom chtěl upozornit, že jsem se pro podobný případy posichroval. A kdyby se mi cokoliv stalo, dostanou do dvou dnů policajti dopis, ve kterým jsem sepsal všechno, co jsme spolu měli. Chápeš?“

„Vždycky jsem věděl, že jsi pěknej všivák, s něčím podobným jsem počítal, takže chápeš, že bych byl idiot, kdybych tě chtěl dát slíznout.“

Nad tím jsem se musel zamyslet.

„Jsi doma?“ zeptal se Fero. „Zajedu za tebou. Za půl hodiny tam jsem.“

„Sám!“ řekl jsem.

„Bojíš se?“

„Říkej si tomu, jak chceš. Buď sám, anebo vůbec.“

„Pěkně vypadáš.“ Ferko si mě se zalíbením prohlédl. „Je mi tě líto, ale moji lidi to nebyli. Dělaj jenom to, co jim přikážu.“

„To s Pašou jsi jim taky přikázal?“ řekl jsem tiše. Vyplašeně zaletěl očima od Zdeny k Lájošovi.

„Drž hubu!“

„Lájoš, skoč pro pivo,“ podal jsem mu padesátku. „A ty nám uvař kafe, Zděni.“

„Zbláznil ses, žvanit před nima o těchhle věcech?“ vyjel na mne, sotva byl čistý vzduch.

„Lájoš byl tady tenkrát s námi a Zdenka neví, o čem jde řeč,“ zalhal jsem. Nechtěl jsem ji do toho tahat. Stačí jeden nepohodlný svědek.

„Stejně…,“ řekl nespokojeně. „Myslel jsem, že máš dost rozumu, abys věděl, že o některejch záležitostech se prostě drží huba.“

„No dobře. Už ji držím, ale předtím mi ještě odpověz: sejmul ho Imro na tvůj příkaz?“

„Ne! Jsem obchodník, a ne nějakej zdivočelej zabiják. Kdyby Paša nevytáhnul picačku, tak se to nestalo.“

„Kecáš. Ale budiž. Imro v tom teda jede sám. Takže si taky může sám, na vlastní triko, chránit svou kůži. Například tím, že odstraní nepohodlnýho svědka. Nebo ne přímo svědka, ale člověka, který ví, co se stalo a kdo to udělal.“

„Jak můžeš vědět, že v tom jede Imro?“ zeptal se Fero podezíravě. „Byl tam se mnou můj osobní strážce!“ Zřejmě si uvědomil, že stavím na hlavu legendu, kterou pro mne vybudovali a pověsili na nos.

„Prostě to, bohužel, vím. Udělal jednu chybu.“ Řekl jsem mu o zapalovači. „Pak se hned vrátil sem do bytu a tvářil se, že tady na mne celou dobu čekal.“

Kousl se do rtů, a když si zapaloval, ruka se mu trochu třásla. „Odkud ses o tom zapalovači dozvěděl?“

„Od policajtů. Včera mi tady prošmejdili kvartýr.“ Vstal jsem. „Takže by bylo, milý kamaráde, velice neprozřetelný, kdyby se mi právě teď mělo něco stát. Chápeš?“

Chápal. Ale nezvedal se. Zamyšleně oklepával popel z cigarety, která oklepat nepotřebovala. Pak se zeptal: „Co s tím chceš dělat?“

Pokrčil jsem rameny. „Já nic. Prát se s ním nebudu. Byl bych jenom rád, kdybys mu vysvětlil, jak se věci mají. Na Pašu zapomenu… pokud mi ho policajti nebudou příliš připomínat a pokud jim nevleze do hlavy, že jsem ho odrovnal já. V takovým pádě bych se musel začít bránit. A jak jsem tě upozornil, s něčím takovým jsem počítal a připravil se nato.“

„Pokud cliftoni Pašu nenajdou, jsou namydlený,“ řekl se zadostiučiněním.

„To je fakt. Na tvým místě bych Imra poslal na delší dovolenou někam hodně daleko.“

Přikývl, jako bych vyslovil, nač sám právě myslel. Taky vstal. A sáhl do kapsy. Z tlustého svazku odpočítal deset bankovek a hodil je na stolek. „To je bolestný. Nic o tom nevím, ale beru to na sebe. A pokud jde o celou záležitost s Pašou – myslím, že je i v tvým zájmu, abys s náma držel basu.“

Odešel středem.

Zdena nahlédla z kuchyňky. „Už můžu?“ špitla.

„Můžeš všecko. I jít do práce.“ Podal jsem jí těch deset tisíc pro Mareše.

U dveří se ozvalo divoké zvonění. A nějaký rámus, v němž Lájošovo řvavé bučení překrýval ženský ječák, domáhající se vstupu a doprovázející svoji žádost kopáním do dveří.

Po čtvrté ráně jsem otevřel.

Dovnitř vtrhla nazrzlá Bobina a krvavě upířími drápy se mi ještě mezi dveřmi pokusila vjet do obličeje. Lájoš za ní cpal do předsíně své bytelné břicho a rukou, ve které netřímal tašku s lahváči, se držel za tvář.

„Boha, ta bestla ma prefackala, šéfko!“ žaloval.

„Hajzle, sráči, impotente…,“ ječela Bobina a výstižnými slovy líčila, jak naloží s mými ústy, pohlavními orgány a konečníkem. Naproti se otevřely dveře sousedního bytu, jukla z nich vykulená paninka s natáčkami zakrytými šátkem a honem zase zajela. Ještě že se zítra stěhuju!

„Co to má znamenat?“ zařval jsem a zabouchl dveře.

„Němožem za to, šéfko,“ zavrtěl Lájoš vážně hlavou. „Tá bestia ma potkala tuna v baráku, a keď spatřila, ako zvoním na váš zvonček, vyfackala ma. Z ničeho nič. Kurva, čo som ti urobil?!“ zařval a zatvářil se hrozivě.

Pohrdavě si ho změřila a odsekla: „S tebou se nikdo nebaví, uzenáči. Tak se do toho nemontuj, nebo ti natáhnu ještě jednu.“ Lájoš zmlkl, o krok ustoupil, a když napřáhla ruku, uprchl do kuchyně.

„A ty naval, co mi patří, hajzle,“ poručila. „Sis myslel, že nás vykopneš na ulici, co? A voholíš nás vo všecko, co? Tak to teda ne, brouku. To si moc rozmysli, protože my se vo sebe taky dokážem postarat, chápeš? Jestli ti nestačila ta natíračka včera, tak to můžem zopakovat!“

To je gól!

Štěstí, že Lájoše vyhnala a nezaslechl ji. Ferko by nebyl nejšťastnější, kdyby se dozvěděl, že mi vypláznul deset papouchů za nic a že Imro, který bude zapírat, a to právem, a kterému nebude věřit, a to neprávem, je opravdu nevinný.

Hrnula se ke dveřím do pokoje, chytil jsem ji za loket a smýkl s ní o stěnu. Potom jsem jí vrazil pár facek. „Tohle je za Lájoše,“ nadechl jsem se, abych nabral sil, „a tyhle,“ přidal jsem jí další propleskávačku, „tyhle jsou za včerejšek. A teď vypadni, protože tenhle kvartýr ti neříká pane. A zdrhej hodně daleko, včera tu byli poldové, vaše a Lubošovy věci odvezli a moc se zajímali, jak se ty boubelky, co je Luboš pás, jmenujou a kde by je mohli sehnat.“

„Kecáš!“ vyjekla.

„Nekecám. Luboš je zašitej v Německu a tady je na něj vydanej zatykač pro vraždu, rozšiřování drog a kuplířství. A v těch drogách prý jedou i jeho šlápoty, tvrděj chlupatý. Pokud si myslíš, že za tohle bys nemohla jít na pár let sedět, tak si to nemysli.“

„Jestli nás práskneš…,“ zasyčela a v hlase jí vibroval nefalšovaný strach.

„Jestli ještě jednou zkusíte to, co včera, tak vás prásknu. S chutí. A vašim gorilám vyřiď, že omylem dostali do těžkýho maléru jednu velice drsnou partu, která takovýhle omyly vůbec, ale vůbec nesnáší. A teď se pakuj!“

Z obýváku nakoukla Zdena, zvědavá, koho tam mám. Oči se jí zúžily do kočičích štěrbinek, nahrbila se jako ke skoku, zahnula nalakovaný drápy a zasyčela: „Co tu hledáš, děvko?“

„Kdo je u tebe děvka, ty kurvo nedojená!?“ zaječela Bobina. „Teď si hraješ na dámu a předtím jsi roztáhla nohy každýmu…“

Nežli jsem stačil zareagovat, byly v sobě. Bobina rychle hrábla Zdeně po vlasech, ta jí zase zajela prsty do obličeje.

Odněkud odvedle se ozvalo bušení na zeď. To byla poslední kapka: sice bych se s chutí podíval, jak se perou, protože už ve starověku se panstvo nechávalo při hostinách obveselovat zrůdami, jenže já nejsem velmož a musím brát ohled na spolunájemníky.

„Lájoš!“ zařval jsem a můj poskok se zjevil jako pohádkový mužíček. Zase už žral.

„Hej?“ zeptal se plnými ústy. Ukázal jsem na ty dvě, cloumající sebou a plivající po sobě nadávky i sliny.

„Hej,“ opakoval. Položil krajíc na botník, plivl si do dlaní, a nežli jsem tomu stačil zabránit, plácnul nejdřív Zdeně takovou facku, že pozpátku vklopýtala do pokoje, a potom oplatil Bobině to proplesknutí na chodbě. Nato ji svými ploutvemi chytil za krk, já otevřel dveře, vynesl ji před práh a rozpřáhl se nohou. A pak byl slyšet už jen výkřik a posléze hluk, jak se tělo kutálelo po schodech.

Otřel si ruce o kalhoty, sebral krajíc, zakousl se do něj a zahuhlal: „Tak kedy budě ta robota, šéfko?“

Už babička mi říkávala, vždycky vykroč přes práh pravou nohou, abys měl ten den štěstí.

Takže – pravou nohou, protože dneska vykračuju nejenom do nového dne, ale do nového života. A Štěstěna stojí při mně. Brada mě už přestala bolet, v noci Zdena přinesla od Mareše nové doklady pro escorta, což znamená, že jako ukradený hlášen nebyl, dopoledne se dostavil dr. Vintr, během hodiny jsme na byťáku zařídili u úplatného úředníka všechny náležitosti s převodem kvartýru. Na Petřinách už to bylo vyřízené, nový dekret jsem měl v ruce.

Jediný, kdo se tvářil maličko popuzeně, byl Lájoš. Dostavil se s velkou taškou, zřejmě na očekávaný lup, a namísto toho jsem mu do ruky vrazil popruhy, aby si je tam schoval, že je bude dneska potřebovat.

„Celý kvartýr, boha?“ zeptal se udiveně. „Ako ho chcete odněsť? V rukách?“

Nechal jsem ho remcat, odnesli jsme do auta pár mých věcí a s trochou lítosti jsem se v té garsonce, která byla svědkem mých snů, vzestupu i krutého pádu, naposledy rozhlédl. „Tak sbohem, už se neuvidíme,“ zašeptal jsem. Zavřel jsem dveře a nechal za nimi všechno, co se v těch čtyřech zdech kdy odehrálo.

Lájoš chtěl pořád vědět, kam a proč jedeme. Když jsem mu to vysvětlil, jenom pravil: „Fíha! To stě mi něpovedali, šéfko, že sa chcete stahovať,“ a pak už mlčel, aby si zapamatoval podrobné instrukce, jimiž jsem ho vybavil, neboť jsem předpokládal poněkud bouřlivé uvítání.

Dům na Petřinách byl tichý a němý. Vypadal jako opuštěný, když jsem vzal za branku, zevnitř se ozvalo tlumené, ale slyšitelné zaštěkání ratlíka.

„Majů psa?“ zeptal se Lájoš s obavou.

„No… někdo tomu pes nadává. Je to takovej chcípáček, akorát mezi dva chleby na gáblík.“

Uklidnil se. Branka byla samozřejmě zamčená.

S tím jsem počítal. Opřel jsem se asi na dvě minuty do zvonku s vizitkou Prof. Čebovská. Přineslo to stejný efekt, jak kdybych zvonil na bránu nebeskou. Tam by mě totiž taky nepustili.

„Je doma!“ zavolal nějaký ženský hlas. Otočil jsem se. Z okna protějšího domku vyhlížela nějaká bábrle. „Ale jestli hledáte Cinkovy, tak ty se včera vodstěhovali. Teda ráno tady ještě byli, ale méblák naložili už včera. Moc toho neměli, chudáci…,“ dodala. Nevím, jestli posledním slovem chtěla vystihnout jejich sociální situaci, anebo krátce a výstižně okomentovala utrpení, které museli snášet.

„Vím, že Cinkovi jsou pryč. Zvoním na paní profesorku.“

„Tak ta doma je. Před slabou hodinkou se vracela z konzumu. Jenže vona…,“ ztlumila hlas a prstem mi naznačila, abych přikročil blíž. „Vona má někdy svoje mouchy, víte? Člověk se nemůže divit, celej den sama doma, jen s tím čoklem… no ale kdo by s ní chtěl taky vydržet, že jo?“ Zabouchla okno. Audience skončila, vše podstatné bylo řečeno.

Vrátil jsem s k Lájošovi, odevzdaně čekajícímu, až přijde jeho chvíle. Odvedl jsem ho na plácek, kde jsem zaparkoval a kam nedohlédla ani bábinka z protějšího baráčku. Za námi byla už jen luka. Branka v plotě sotva visela na pantech, k plotu ji přidržoval řetěz se zrezivělým visacím zámkem.

„Toto?!“ zhrozil se Lájoš. „Veď to možeme…,“ zacloumal brankou. Honem jsem ho zarazil.

„Ne. Nesmíš nic poškodit. Jenom odemknout.“

Pak jsem starý zámek zahodil co nejdál do louky a nahradil ho krásným novým ocelovým. Ale nezacvakl jsem ho, jenom tak narafičil, že na první pohled zacvaknutě vypadal.

Dům jsme obešli zadem, abychom se dostali ke schodišti vedoucímu k mému bytu a přitom zůstali mimo zorné pole prof. Čebovské. Zkusil jsem jeden z klíčů, které mi Cinkovi poslali po Vintrovi. Nepasoval. Ani druhý. Baba Čebovská asi hned, jak se dozvěděla o výměně bytu, letěla do nejbližšího železářství a koupila první zámek či zámky, které jí padly do ruky. Bezpečnostní buď neměli, anebo se zalekla ceny. Vzala naštěstí ty nejlacinější, takže Lájošovi trvalo přesně padesát sekund odemknutí a jen několik minut výměna fabky za zámek, který jsem si také přivezl s sebou.

Štěkání, které nás stále zuřivěji při práci provázelo, jsme si nevšímali. Pak na ulici před domem zabrzdilo auto. Otočil jsem se, bleskově jsem Lájoše vtáhl do chodby a zabouchl dveře. Přesto jsem nebyl tak rychlý, aby Lájoš nezahlédl uniformy.

„Boha, četníci!“ zařval. „Zavru nas. Prečo já som s vámi chodil, já somár starý! Ferko dycky hovořil, že stě…“

„Drž hubu, vole, proč by nás zavírali?“

„Lebo sme sa vlámali.“

„Jak se můžu vloupat do vlastního bytu? Nemoh bys mi vysvětlit, proč by mě za to měl někdo zavírat? Hlavně někde schovej tu planžetu, abys ji neměl u sebe, kdyby něco,“ poručil jsem mu s okem přitištěným ke kukátku, umožňujícímu výhled na cestičku a branku.

Mířila k ní paní profesorka, rozkládala přitom rukama a zřejmě nás udávala. Neslyšel jsem ji. Dva poldové trpělivě čekali u vrátek. Odemkla jim a dál cosi vysvětlovala. Policajti najednou zostražitěli, jeden přiložil k ústům vysílačku a něco do ní huhlal.

Profesorka začala gestikulovat, ukazovala kamsi dozadu. Jeden policajt mi zmizel z obzoru, zřejmě druhou stranou oběhl dům, aby hlídal. Teď nás měli obšancované ze všech stran. Kdybych byl autor senzačních románů, napsal bych, že jsme si připadali jako krysy v pasti. Teda já. Lájoš zatím naštěstí nic nevěděl, jen mi tiše funěl za krkem a nespokojeně pomlaskával.

„Keď tuna býváte, prečo neidětě ven a něpovietě to četníkum,“ zeptal se najednou tak logicky, až jsem ustrnul. Pravda. Bylo by to nejrozumnější. Já ale nechtěl dělat nic rozumného. Chtěl jsem babu Čebovskou jednak vytočit, jednak trochu podusit, aby změkla a dala se v dalších etapách pohodlněji formovat.

Policajt u vrátek najednou něco Čebovské řekl, ta nejdřív zavrtěla hlavou, otočila se a chtěla se vrátit domů, ale polda ji chytil za ruku a téměř násilím odvlekl do auta, které popojelo asi dva metry, nejspíš aby uvolnilo vchod. A sakra! Snad se mi ten žert podaří ukočírovat natolik, aby až spadne opona, neležely před barákem naše dvě tuhnoucí mrtvoly…

Podíval jsem se na hodinky. Od příjezdu policejní hlídky uplynulo deset minut. A z času, který si v obchoďáku vyhradili jako rozmezí, v němž mi dovezou objednaný nábytek, zbývala poslední půlhodina. Každým okamžikem by tu měli být.

Byli.

Avie se pomalu dokodrcala k plotu a u branky zastavila.

Řidič se závozníkem vystoupili, a nežli policajt v žigulíku mohl zasáhnout, otevřeli vzadu dveře, jeden vyskočil nahoru, druhý nahrbil záda a dal si na ně naložit obrovskou bednu, kterou přidržoval popruhy. V předklonu, který mi znemožňoval výhled dopředu i dozadu, se vydal otevřenou brankou k baráku.

Přesně v okamžiku, kdy byl necelé tři kroky od mých dveří, se přiřítily dva automobily: mercedes kombi a mazda. Vozy ještě vybíraly smyk, když z nich vyskákali maníci v kuklách, neprůstřelných vestách a s brokovnicemi – pumpami v rukou.

Pak všechno probíhalo jako ve zpomaleném filmu: fázovaně jsem viděl každý skok každého policajta ze zásahové jednotky, jako na fotkách mi v paměti utkvěly jejich napjaté obličeje, pot řinoucí se stěhovákovi po tváři. Dostihli ho, když vystoupil na schůdek přede dveřmi.

První policajt do něj vletěl (připadlo mi, že jsou jako slepí: dostali úkol a nic kolem sebe nevidí, neslyší), stěhovák zavrávoral, ztratil balanc, předklonil se ještě víc a těžiště ho nezadržitelně táhlo dopředu. Otevřel jsem dveře, protože to, co nesl, byl můj nábytek a já se chtěl pobavit, a ne mít škodu. Stěhovák vpadl po hlavě dovnitř, ale podařilo se mi ho vlastním tělem zastavit a vzepřít. V tom okamžiku na bednu, která zacpala celé dveře, vlítnul první polda. Zařval, protože jednak se nejspíš ošklivě praštil do brňavky a jednak ho zezadu nabral jeho bojový druh.

Ten třetí, co je překročil, protože se váleli na zemi, brokovnice ovšem stále pevně v ocelových pažích, nastrčil do chodby přes překážku zbraň, jejíž hlaveň mířila ke stropu, a zařval: „Tady policie! Ruce vzhůru! Odhoďte zbraně a vyjděte jednotlivě!“

Stále objímaje upoceného, vyděšeného stěhováka, který jen němě otvíral ústa a poulil na mne nechápající oči (Lájoš se vrhl na podlahu a přes své barokní břicho se kupodivu hbitě odplazil do kouta, přičemž vydával naříkavé zvuky, které by se daly přeložit asi jako: ajvaj, do čeho jsem se to, nešťastník, nechal navézt?!), jsem zařval: „Já žádnou zbraň nemám! Co teda mám odhodit?“

Nežli mi mohl vydat jiný povel, ze stěhovákových úst se vydral nářek podobný houkání hladové a opuštěné sovy pálené, ruce křečovitě svírající popruhy mu povolily a bedna s rachotem dopadla na zem. Zvenčí se ozvalo strašlivé, do morku kostí pronikající zavytí. Brokovnice zahřměla. Chodba byla najednou plná doznívající exploze, kouře, střelného prachu a rozprášené omítky. Pak se hlaveň vymrštila vzhůru a zmizela.

„To jste tomu dal, člověče,“ obořil jsem se na stěhováka. „Teď mám z šifonéru jen hromádku prkýnek.“

„Tam byl metrák dřevotřísky… Tý se nic nestane…,“ zablábolil stěhovák. Potom mě odstrčil, rozhlédl se a zdivočele zařval: „Na mě někdo střílel, doprdele!“

„To byla nejspíš protiteroristická jednotka naší policie,“ řekl jsem. Opatrně jsem vyhlédl přes bednu. Pár nabitých brokovnic a nejspíš i nějaká ta pistole tam zůstaly a měl jsem oprávněný pocit, že policajti budou dost podráždění způsobem, jakým jejich zásah začal, a mohly by se u nich projevit zkratové reakce, nebo dokonce přímo cílená agresivita.

Dva už byli na nohou a právě se pokoušeli nadzvednout a odtáhnout bednu, která ležela třetímu komandosovi na noze. Komandos sténal a nevybíravými slovy jim nadával. Jejich slovník se mi vůbec nelíbil. Nějaký redaktor by to měl vrazit do novin, protože tihle hoši koneckonců v očích veřejnosti reprezentují zákon.

„Můžete mi říct, co se tady děje, pánové?“ zeptal jsem se.

Podívali se na mne, pustili bednu a skočili po zbraních. Třetí policajt pronikavě zaječel a zmlkl. Nejspíš omdlel. „Ruce vzhůru!“

Už mě začali nudit. Pro jistotu jsem sice poslušně zvedl ruce, ale současně jsem řekl: „Já tu totiž bydlím, víte? A mám pocit, že jsem byl přepaden. Bojím se, že se to prokurátorovi nebude líbit.“ Poněkud znejistěli. Podívali se po sobě. „Vy tu bydlíte?“

„Když mě nezastřelíte, tak vám to dokážu.“ Nechali si mne na mušce, ale dovolili mi, abych sáhl do náprsní kapsy košile a podal jim čerstvý dekret z byťáku. A spolu s ním občanku.

„Tak proč…?“ ohlédli se k autu, kde seděla paní profesorka. Potom se podívali na bezvládného kamaráda. „Já se na tenhle kšeft už vyseru!“ odplivl si jeden. „Lidi z nás dělaj úplný blbce.“

„I to je demokracie,“ pravil jsem moudře, abych je vytočil.

„Demokracie? Bordel! A pomozte nám z něj sundat tu bednu.“

Nežli přijela pohotovost, jejíž lékařka konstatovala, že se jedná o tříštivou frakturu levé nohy, proběhlo dramatické jednání z Čebovskou. Osočila mě, že jsem se do domu vloupal, a já naopak obvinil ji, že se mi záměrně pokoušela zamezit ve vstupu do vlastního bytu. Dokázal jsem to vyměněným zámkem u domovních i u bytových dveří.

Tvrdila, že nevěděla, kdo jsem, že mě vidí prvně v životě, ale já prohlásil, že mě zná, protože jsme spolu před několika dny hovořili a já ji tehdy oznámil, že si s Cinkovými měníme byt.

„Lžete!“ zaječela. „Neřek jste o tom ani slovo!“ Čímž bylo všechno jasné.

„Když už jste tady, pánové, žádám vás, abyste mi pomohli uplatnit mé právo. Ať mi ta dáma dá klíče od bytu, abych nemusel vylamovat zámek.“

Chtěla něco říct, ale rozběsněný policista z hlídkového vozu – oslabené přepadové komando už odjelo dělat pořádek někam jinam – na ni zařval: „Tak bude to? Nebo se chcete svízt na oddělení?“

S proklínáním mi vydala klíče.

„Ještě se uvidíme,“ řekl jí četník. „Z toho bude pěknej malér. Jestli si ten pán bude stěžovat, tak se máte na co těšit!“ Vrhli na babu Čebovskou poslední výhružný pohled a odfrčeli.

Stěhováci zatím stačili přemístit svůj náklad z vozu do bytu a teď se věnovali rozbalování a sestavování nábytku. Lájoš se jim pletl pod nohama a tvářil se, že pomáhá. Několika úplatky jsem je donutil, aby si prázdné krabice, papíry, dřevěné podstavce a dřevitou vatu odvezli.

Rozhlédl jsem se po bytě. Hrubé dílo jsme měli za sebou. Finiš bude potřebovat citlivou ženskou ruku, nechám jej na Zdence. V každém případě se tu už bydlet dá. Teď zbývalo dohrát představení. Ujistil jsem se, že Lájoš má vše, čím jsem ho vybavil, a sešli jsme dolů.

U druhého vchodu jsem zazvonil.

Profesorka vykoukla ze dveří. Když zjistila, že to jsem já, vyjela ven jako fretka, rozkročila se, nabrala dechu a otvírala ústa. Já byl ale rychlejší.

„Tak my zatím jdeme, paní Cebovská. Já jenom abyste mezitím zase něco nepozamykala, na noc se vrátím.“

„Vy…!“ nenacházela slov. „Vy si myslíte, že si se mnou budete zahrávat, vy… Ale já vám říkám, že odsud pomažete tak rychle, až se vám bude za patama kouřit!“

„Za patami, když už,“ opravil jsem ji. „Jako bývalá učitelka byste měla ctít rodný jazyk. A dovolte, abych vám řekl, že se mi vaše jednání vůbec, ale vůbec nelíbí. Čekal jsem, že se hezky pozdravíme, představíme se…“

„Vy darebáku!“ Sotva lapala po dechu. „Ale to skončí! Tenhle dům je můj a já to nedovolím!“

„Není úplně váš,“ řekl jsem laskavě a mírně. „Informoval jsem se. A byt, ve kterém nyní bydlím, nebyl a nebude ještě dlouho vyjmut z bytového fondu obvodního úřadu. Takže se s mou existencí budete muset smířit stejně jako s tím, že já nejsem paní Cinková, abyste na mne pouštěla hrůzu.“

V tu chvíli se dveřmi konečně prosmýkl čokl a začal pouštět hrůzu. Jako herec čekající na svoji narážku se nyní zapojil i Lájoš. „Dobrý pes,“ pronesl znalecky. „Také mám rád. Na čosneku a majoránke…,“ gurmánsky zamlaskal. „Enomže je tak pre jedneho. Němátě eště iného, pani velkomožná?“

O paní velkomožnou se v tu chvíli pokoušela mrtvička. Zrudla, zbledla do barvy rybího břicha, pak zbrunátněla.

„Co… co ten… co tady chce toto individuum?“

„Myslíte tohoto občana romského původu?“

„Ten Cikán! Ten tu bude bydlet s vámi?!“

„A kdyby… je to taky člověk. Nemáte, doufám, rasové předsudky?“

„Ať – je – oka – mži – tě – ven – ku!“ slabikovala, aby rozkazu dodala důraznosti.

Lájoš se nahrbil a zaťal pěsti. „Čóó?!“ zachrčel hrdelně. „Čierná huba sa ti něpáčí?“

Najednou v ruce držel břitvu.

„Urobím ti taký mejkap (dalo to dost práce, než jsem ho tomu slovu naučil), že ťa něpoznajú ani v márnici!“

Zůstala stát jako Lotova žena. Ústa měla pootevřená, ale dralo se z nich jen jakési pokvikávání. Musím přiznat, že Lájoš vypadal skutečně malebně, od hodiny by mohl vystupovat v nějakém thrilleru jako černý násilník z Detroitu nebo z Chicaga. Náhle hrábl do druhé kapsy a vytáhl řetěz od bicyklu. Roztočil ho nad hlavou. Nevím, kde k němu přišel, já mu ho nedal. Podle toho, jak s ním zacházel, ho zabavil některému ze svých vnuků. Mrknul jsem na něho, že břitva stačí: měl jsem oprávněné obavy, že řetězem zmrzačí buď sebe, nebo mne, protože jsem stál nejblíž.

„Ona už bude hodná, že jo, dámičko? Vřele vám to doporučuju. Takových hochů, a daleko horších, mám k dispozici ještě pět.“

„Policie…,“ vyjekla.

„Nu, jestli věříte, že po tom, do čeho jste je navezla, vám poldové půjdou na ruku, tak to zkuste. Já osobně bych to neriskoval!“

Z očí jsem jí poznal, že si to uvědomuje. Že prohrála hned v prvním kole k. o.

Nostalgicky jsem se díval, jak je můj escortík opatřován tabulkou s cenou, najetými kilometry a datem výroby. O rok jsem ho v techničáku omladil. V garážích ho umyli a naleštili, na boky jsem mu nalepil ozdobné pásy a přidal protimlhové reflektory, které Lájoš v noci čórnul z nějaké toyoty. A na sedadla jsem koupil potahy. Stály prachy, ale auto hned vypadalo líp.

V bazaru se pokoušeli escorta odhadnout na 145 000 Kčs.

„Pane, tyhle šunky dneska nejdou na odbyt,“ pravil znalecky frajírek, který do té doby po telefonu někoho přesvědčoval, že má fantastickej kauf, rok starou audinu osmdesátku, s rozmašírovaným předkem, ale netknutým motorem. Za deset tisíc mařen! Náhradní díly by přišly na 2 000 DM. Nevezme to?

Nevzal. Takže měl mizernou náladu a pokoušel se ohnout aspoň mne.

„Jaká šunka?“ pravil jsem. „Koukněte,“ strkal jsem mu před ksicht techničák, „tři roky starej! A tři roky starýho escorta mám dávat za cenu favouše?“

„Tři roky… tes! Kdy ste to dovez?“

„Tohle je bazar, nebo fízlárna?“

„Nono,“ pokrčil rameny, „snad nemusí bejt hnedka tak zle. Se jenom ptám.“

Šli jsme na 160 000 Kčs. Předtím jsem projel čtyři jiné bazary a věděl jsem, že escorty deklarované jako stejný ročník se prodávají za sto osmdesát i víc. Mohl bych na takové ceně pochopitelně trvat, mohl bych trvat na jakékoliv ceně a oni by mě pochopitelně mohli poslat ke konkurenci, ale já se potřeboval vozu zbavit co nejrychleji.

„Kdy se mám ozvat?“ zeptal jsem se.

Poškrábal se za uchem a pravil, že kdykoliv, ale že mi moc velikou naději nedává, protože auta dneska nejdou moc na odbyt, a fordy už vůbec ne, nejradši by to tu zavřel a…

Venku sice svítilo slunce, ale měl jsem pocit, že je nějaké našedlé a že svítí z posledních sil, a zítra pravděpodobně začne blikat a do týdne tu máme polární noc. Ten hoch měl zřejmě pesimismus a katastrofické předpovědi v popisu práce. Jestli umí prodávat auta, jsem nepoznal, ale děsit klienty dokázal perfektně.

Ivan Krása, kterého jsem sháněl už od rána a nebral telefon, konečně dorazil domů. Mohl by tu věc pro mne mít, stojí kompletně 140 000 Kčs i s instalací, ale předtím by se rád podíval do bytu, aby věděl, co a jak.

Panebože! Sto čtyřicet tisíc!

Sto čtyřicet kolíků? Takový drobný? Jako bych slyšel hošíky, co kdysi dávali padíka dýška a dnes je štve, že ještě nejsou pětitisícovky, aby neměli tak vyboulený kapsy. V denních barech vysedávají kloučci, kterým je sotva dvacet a venku, rovnou na chodníku, aby to neměli daleko, na ně čekají mercedesy, jaguáry, bavoráci… Jsou chytří a vědí, že kdo si nenakrade teď, kdy možná ubíhají poslední hodiny nekontrolovatelné bonanzy, zůstane chudý nadosmrti. Teď se přerozdělují majetky a peníze, které tečou proudem, se zastavují jako vždycky v dějinách opět u někoho. U toho, kdo měl nápad a nebál se.

Nápad bych měl, strach nemám, jen kapitál mi chybí.

Ivan přijel za hodinu.

„Tak kam to chceš dát?“ Šel rovnou k věci. Má práce nad hlavu. Chytil se v jedné reklamní agentuře. Prachy se tam jenom točí. Všude se prachy jenom točí – pouze mne ten kolotoč zatím vynechává.

„Tady, do obýváku.“

„Gauč zůstane, kde je?“

„Jo.“

Rozuměli jsme si.

„Takže buď strop… třeba nějaký svítidlo…,“ rozhlédl se. Zamračeně strop studoval, svítidlo jsem tam neměl, jenom dráty pro lustr, který ještě musím koupit. Řekl jsem mu to, ale zavrtěl hlavou. Do lustru se to nevejde. Do stropu taky ne.

„Nejlepší by bylo udělat nad gaučem falešný sešikmený strop, zakrejt ho tapetou a… to by v tom musela bejt nějaká ďoura. Takže taky ne.“

Stáli jsme se svěšenýma rukama a koukali na sebe.

„To víš, kámo,“ řekl Ivan omluvně, „tohle jsem ještě nikdy nedělal. Kdyby ses obrátil na hochy z vnitra, pomohli by ti líp.“

„Taky by museli vymyslet, do čeho to strčit.“

„No jo, to jo, to je fakt.“

A potom na to Ivan přišel. Bylo to tak jednoduché a nenápadné, až jsem ho obdivoval.

„Neznáš někoho, kdo sbírá nebo prodává starý rádia?“ zeptal se. Zavrtěl jsem hlavou. „Nevadí, zajdi si do tohodle frcu…,“ dal mi adresy, jednu na Žižkově, druhou na Starém Městě, „a tam to zkus. Vem cokoliv, nejlepší by bylo, kdyby sis koupil tak dvě tři, jako že jsi sběratel. Ale pamatuj, že aspoň jedno musí mít pořádnou bednu a hlavně magický oko. Víš, jak vypadá?“

Nevěděl jsem, už za mého mládí existovaly jen tranzistoráky.

Popsal a posléze namaloval, co si představuje.

„Hrát nemusí, vlastně ani nesmí. V nejhorším můžeš tvrdit, že tam odešla nějaká elektronka, která není k sehnání. Hlavní je, že když od něj povede šňůra, bude to docela přirozený.“

Potom ještě prohlédl, proklepal a změřil zdi a šel se podívat vedle a do koupelny.

„Půjde to,“ řekl spokojeně. „Ale potom si tenhle pokoj vytapetuj. To je nejjistější. Dneska je středa, že, takže v sobotu odpoledne bych ti to moh nainstalovat.“

Zadarmo mě odvezl do Prahy.

Do soboty to nestihnu, ani kdybych se zbláznil.

Myslím prachy, protože rádia jsem koupil na Starém Městě. Přesně podle Ivanových požadavků. Dvě. Dvě stačí. Každé po 300 Kčs. To s tím magickým okem bylo velký jako kráva, takže jsem musel přikoupit ještě jeden stoleček. Stál 500 Kčs. Taxík, kterým jsem všechno odstěhoval, mě přišel na dvě stokoruny.

„Co s těma krámama budete dělat, šéfe? Grilovat v nich na trafouši buřty?“ zeptal se taxikář.

Prozradil jsem mu, že si k nim přidělám číselný zámek a budu v nich štosovat doláče. Že to je teďka šílená móda, nejvíc to funí v Ňujorku a kolem Děčína. On to ještě nemá? Něco zabručel a až na Petřiny držel pysk.

Další cestu dolů do města jsem už podnikl tramvají. Míval jsem dost míst, kde jsem mohl kdykoliv potkat známého. Původně hospůdky kolem fakulty a kolejí, potom jiné hostince, denní bary, vinárny… podle toho, jak se měnil můj sociální statut a s ním i okruh známých. Dnes se mohu pochlubit pochybným privilegiem, že se můj operační prostor rozšířil o Wilsoňák. A parčík kolem, kde se sdružují pochybné existence, bezdomovci a hlavně kriminální živly. Prvního známého jsem zahlédl v hale nad pokladnami: Zítek zvaný Džony. Bývalý zloděj. Přesněji kapsář. Kapsáře jsem potřeboval.

„Hele, Vekslák…,“ zaržál radostně. To byla má vězeňská přezdívka.

„Neřvi, vole,“ sykl jsem na něho. „Vodval se někam, kde můžeme hodit řeč bez vopásanejch.“

Pochopil. Šli jsme si sednout na lavičku do parku. „Hoď mi bago.“

Nabídl jsem mu spartu.

„Lepší nemáš?“

„Mně chutnaj. Jestli sis tady návyk na malbóra, musíš si vzít vlastní.“

„Nono,“ zavrčel. „Vypadáš tak fajnově, že bys moh mít pro kámoše američku.“

Poněkud páchl. Nedalo se nic dělat, chvíli jsem to musel vydržet. Aspoň po ten čas, než mu vysvětlím, co od něho potřebuju.

„Maličkost,“ řekl potom. „Třeba na fleku. Tři.“

„Tak na to se musíme napít.“ Z tašky jsem vyndal placatku korzára. Na jeden zátah vyluxoval snad polovinu, pak mi nabídl. Symbolicky jsem si lokl a doufal přitom, že alkohol v takhle vysoké koncentraci dostatečně sterilizuje.

Džony pak sáhl do kapsy a vytáhl tři občanské průkazy.

„Nemávej s nima takhle, ty magore!“ zasyčel jsem. Vytrhl jsem mu je z ruky, položil je do napůl složeného Blesku a jeden po druhém prohlédl.

První dvě byly nepoužitelné. V jedné byla fotografie jakéhosi rachiticky vypadajícího staříka z Rychnova, ročník 1922, druhá občanka patřila nějaké dívence. Vypadala docela přitažlivě, ale vydávat se za ni bych se neodvážil.

Vrátil jsem je Džonymu bez poznámky, abych ho nepodráždil, a podíval jsem se do poslední. Zněla na jméno Jindřich Chlupáč, bytem na Jižním Městě, razítko zaměstnavatele chybělo. Ročník přibližně můj: byl o dva roky mladší, ale to se nepozná. I podoba by jakžtakž seděla, pokud ovšem nevadí, že nenosím brýle.

„Hm,“ řekl jsem váhavě. „Ten ciferník je trošku jinej,ne?“

Džony se mi přes rameno podíval do občanky, potom zvedl zrak a zase se kouknul na fotografii.

„Kup si brejle, vole, vobroučky s vobyčejnejma sklama, a každej pozná hovno.“

„Máš pravdu. Kdys mu ji…,“ rukou jsem naznačil mezinárodně srozumitelné gesto, označující krádež.

„Eště musí bejt teplá. Před hodinkou. Jel někam na Slovensko… vsadím se, že to zjistí nejdřív večer. Pokud vůbec.“

„Zkusím to, ale to víš, radši bych…“

„Hele, žádný fóry!“ Džony hmátl po občance, v poslední chvíli jsem mu ji vytrhl.

„Neblbni, Džony, já to beru. Jasný. Je to jako noha. Kolik za ni chceš?“

„Nó, ranec to bude. Podle toho, jesli chceš jenom občanku, anebo i tohle.“

Dorazil zbytek korzára a gestem kouzelníka přede mne položil Chlupáčův řidičský průkaz. Fíha, jak říkává Lájoš. Řidičák se hodí velmi převelice. S řidičákem se dá podniknout moc a moc věcí. Například si půjčit auťák z rent-caru…

„Beru.“ Schoval jsem doklady do kapsy a podíval se na Džonyho. „Tak si řekni kolik.“

Prázdnou placatici jsem hodil za sebe do trávy a z tašky vylovil další. Doufal jsem pouze, že nevyvoláme pozornost policajtů: perlustrovat nás, jel bych v pěkném průšvihu. Ale jak jsem se tak rozhlížel, nebyli jsme jediní, co na lavičce nasávali. Zdálo se, že celý park je vlastně jedna velká putyka. Někteří už byli zmožení, tak se natáhli, ruku, svírající v posledním křečovitém záchvěvu prázdnou flašku, svěšenou k zemi. Někde hráli karty, jinde chybělo jen málo, aby se zpitá dvojice začala veřejně pohlavně stýkat. Bylo tady k vidění kdeco, jen policajti naštěstí ne.

Džony už byl vláčný. Druhá placatka ho dorazila. Oči měl skleněné a rozjížděly se mu, z koutku úst mu vytékal pramínek slin.

„Dobrej chlast,“ zachrčel. „Kurva, fakticky dobrej. Seš bezva kámoš. Nesereš na člověka jako někerý svině…“

Vyndal jsem poslední, třetí lahvičku. A čtyři krabičky spart.

„Kurva…“ Skoro mu už nebylo rozumět. Předpokládal jsem, že lidi jako on skoro nejedí, když tak sem tam polívku od Armády spásy, a jsou zvyklí na pivo. Tvrdý alkohol nalačno a zřejmě i na pivní základ ho musel bezpodmínečně zlomit.

„Kurva…“ Tohle slovo používal jako zdvořilostní formuli, interpunkci, jako projev nadšení i neakceptace, sloužilo mu prostě za univerzální výraz, jímž pouze jemnou nuancí a vhodným zařazením dokázal vyjádřit téměř vše. Ostatně, moc toho nebylo. „Fakt bezva kámoš. Já ti něco dám… hele, vysol mi dva kolíky…“

To „něco“ byl německý pas na jméno Franz Joachim Krüge. Pas jsem sice nepotřeboval, ale člověk nikdy neví, kdy se mu bude hodit. Tak jsem si ho vzal. Kdyby nic, na černým trhu se za něj dá dostat slušný peníz. A teď placení…

Dva tisíce byla suma, jakou Džony už dávno v celku neviděl. Dát mu dva smetany, buď by mu je kamarádi ukradli, nebo by je ihned utratil za děvky a chlast. A hlavně: pro holoprdelníky jako on je bohatství spojené s kvantitou. Hromádka papírků jiné barvy mu udělá větší radost.

Vysázel jsem mu asi deset stokorun takovým tempem, že mu očička jen poletovala, a počítal jsem při tom „jeden, dva, čtyři, pět, sedm, devět, dvanáct… dvacet!“ Zmuchlal je do hrsti a strčil si je do kapsy.

„Neztrať to,“ přikázal jsem mu. Zamžoural na mě, kanil teď z obou koutků, jeden pramínek slin se pokusil vysrknout, aby se mu líp mluvilo, ale pak jen něco zamumlal a hlava mu klesla na rameno.

Měl jsem cukání mu ty prachy zase sebrat, ale všiml jsem si, že mě z protější lavičky pozoruje nějaký dědek. Měl hůl a nenávistný pohled. Určitě sem chodil jen proto, aby pak večer, na ilegální schůzce uličního výboru, mohl třaslavě vykřikovat: „Tohle za nás nebylo! Pracovní tábory na ně!“

Ale možná jsem se mýlil. Možná to byl jenom fízl na odpočinku.

„Ale já chci vidět, jak to tam vypadá! Nový kvartýr, to se přece musí oslavit! Měl bys udělat mejdan.“

Zdenička se tvářila žádostivě a současně navrčeně. Jasně, ženská! Nový kvartýr, touha hnízdit. A pochopitelně hýřit. Veselit se do úmoru.

„Mejdlo můžeme udělat u tebe,“ navrhl jsem.

„To není ono,“ řekla rezolutně. „Když máš novej bejvák.“

„Dobře, tak mejdlo uděláme, pozvi si nějaký kámoše, ale pár dní ještě musíte počkat. Budu pro tebe mít překvapení.“

Promenovala se kolem mne v noční černé sexy košilce něco málo pod zadeček, takovém kousku textilie, co všechno podstatné zakrývá, ale současně tím rajcovněji vše naznačuje. Zavrtěla se, dělala, že se pro něco na nočním stolku shýbá, aby na mě mohla šikovně vyšpulit prdelku.

„Hra,“ pravil jsem při tom pohledu a obrátil list exkluzivního, na křídovém papíře tištěného pornomagazínu. „Poslouchej, tady nějaká… éé… slečna píše, že se dřív laskala jenom prsty anebo používala svíčku, ale, cituji: Problém je v tom, že svíčky hrozně měknou…“

Tázavě jsem se na Zdenku podíval.

„Je to vůbec možný, že se dneska dělaj svíčky z tak mizernýho materiálu?“

„Nemusíš snad být tak vulgární!“ vyjela na mne a stáhla si – alespoň symbolickým náznakem – košilku.

„Nejsem vulgární,“ bránil jsem se. „Já ti jenom četl roztomilou zkušenost z časopisu, který máš doma. Sám podobné časopisy doma nemám, protože jsem lakomý a je mi líto vyhazovat šest pětek za něco, co je jenom na fotkách.“

„To bych ti taky dala!“ zavrněla. Nevysvětlila, co by mi dala, ale z toho, jak si přisedla na pelest, bylo jasné, co mi dát hodlá.

Magazín se rozevřel na prostřední dvoustraně, předvádějící dvojici v mimořádně akrobatické poloze. Oba pohlavní orgány byly v kontaktu spíše jen náznakovém, protože k úplné realizaci by alespoň jeden z partnerů musel mít gumové kosti a klouby vůbec žádné. Zřejmě šlo o to, ukázat rozměry: ten pán rozhodně mohl tvrdit, že nabízí jistotu desetinásobku. Zdenka na to jukla – zastyděl jsem se, že jí nic podobného nabídnout nemohu – a štítivě list odhodila na podlahu a přitiskla se ke mně.

„Tobě se to snad líbí?“ zavrněla.

Zavrtěl jsem hlavou a zeptal se, jestli jí ano.

„Hrozný…!“ otřásla se. „Víš, jak s tím může ženský ublížit?“ zmáčkla mě, až jsem vyjekl.

„Mně stačíš, jak seš,“ překulila se na mne. A potom, než začala křičet, se ještě zeptala: „Jaký to bude překvapení…?“

Neodpověděl jsem, jen přitlačil, aby měla ke křiku důvod, protože to překvapení dokázalo vzrušit i mne.

„Děláte si srandu, člověče?“ Pán z autobazaru byl evidentně otrávený. „Máte to tu dva dny a už byste chtěl prachy…“

„Tak promiňte, že dejchám,“ zamrmlal jsem a položil sluchátko. Pochopitelně že jsem nevěřil v náhodu, ve šťastnou náladu bohů: tohle byla spíše úlitba jim, abych se nepokoušel o něco, co by mi mohlo přinést zmar, a přitom stačilo tak málo – zvednout telefon a dojít si pro chechtáky… Takže vzít s sebou všechno, co jsem si připravil, a do práce!

O tom skladu jsem se dozvěděl čistě náhodou v hospodě. Dva šíbři sedící vedle mne a tvářící se jako velkopodnikatelé naříkali nad bordelem v zemi panujícím. Nemají kde deponovat zboží tak, aby bylo po ruce, v centru, a přitom je ve vedlejší ulici krásný prostor, nějakých sto padesát metrů čtverečních. Uvedli i adresu. V suterénu – vjezd do dvora. Jedna báseň: jenže barák nemá majitele, Potraviny, kterým sklad patřil, jsou v likvidaci a s prostorem se zatím nedá nic dělat. Mezi řečí z nich vypadlo ještě několik důležitých informací, které mě přivedly na geniální nápad, jak rychle a snad i bezpečně přijít k penězům.

Dnes jsem se šel na tu adresu podívat. Do maličkého dvora skutečně vedl průjezd a v zadním traktu se dalo sestoupit do suterénu, kde na kovových dveřích visela cedulka Potraviny – sklad. Dveře měly dva zámky. Jeden dózický, pro malé dítě, druhý jako dělaný pro Lájoše.

Ve starém telefonním seznamu jsem našel pod heslem Potraviny adresu a číslo skladu. V papírnictví jsem si koupil blok s příjmovými doklady a v obchoďáku mi na počkání vyrobili razítko firmy Globus, s.r.o. Přikoupil jsem si druhý razítkovací přístroj s nastavitelnými čísly. V železářství jsem pořídil novou fabku. Teď už zbývala jen maličkost.

S Lájošem jsme měli schůzku v hospodě. Oči se mu při mém příchodu rozsvítily a výmluvným gestem nastavil dlaň. Zavrtěl jsem hlavou.

„Lájoši,“ povídám smutně, „peniaze nie sú.“

Chápavě pokýval hlavou.

„Hej. Aj moja baba hovořila, peniaze nie sú, Lájoš, třeba zarobiť.“ Dychtivě se na mne zadíval. Povzdychl jsem si. Porozumět si s jeho černou duší a myslí bývá složité.

„Já nemám peníze, Lájoši. Chápeš? A když nemám já, tak nemáš ani ty, protože ti nemůžu nic zaplatit.“

„Veď hovořím, že moja baba povedala – třeba zarobiť, Lájoš!“ A nenápadně mi pod stolem ukázal planžetu. Všiml jsem si, že s sebou má i svoji oblíbenou instalatérskou brašnu, kterou jsme při vykrádání kvartýrů před případnými nájemníky kamuflovali své pravé záměry.

„Ses kongeniální, Lájoš,“ zasmál jsem se. „Tak dopij a jdeme na to!“

Cestou chtěl vědět:

1/ jestli kongeniální je nadávka,

2/ jestli v tom kvartýrů budou nějaký prachy na hotovosti.

Mlčel jsem.

„Konzervy… saláma…,“ vydechl, když přeslabikoval cedulku na dveřích skladiště.

„Hej, saláma je dobrá, ale peniaze sú peniaze…,“ žbrblal, když se vrtal v zámcích. Dával jsem pozor, jestli někdo nejde, nějaký mimořádně pozorný a podezíravý občan, naštěstí v domě zřejmě bydleli jen samí slušní občané nové doby, kterým je všechno jedno a starají se jen o sebe. Navíc jsme vypadali na instalatéry a místní jistě věděli, že sklad je zlikvidovaný.

Měl jsem obavy, aby skladiště nebylo odpojené od proudu, takže se mi ulevilo, když jsem nahmatal vypínač a rozzářily se dvě zaprášené žárovky.

„Do řiti!“ zaklel Lájoš. „Do frasa, šéfko, somára zo mna robíte?!“ Tvářil se vztekle, až bojovně. Aby ne – tam, kde očekával hory konzerv, trvanlivých salámů a baňatých lahví, byly jen prázdné, špinavé regály. Jeden stůl bez židle. Telefon nikde. Ale ve zdi vedle stolu byla přípojka.

„Boha, čo tuna robíme?“ Lájošův hlas náhle zazněl téměř plačtivě, připomínal dítě, které namísto fíků a jiných pamlsků najde v punčoše od Mikuláše jen uhlí. „Kdě sú salámy, kdě peniaze?“

„Tady, Lájoši…,“ opsal jsem rukou všezahrnující kruh. „Tady, kamaráde. Stačí se jenom sehnout…“

Zprostředkovatelská a realitní kancelář Inn-Mob-Dick sídlila nedaleko Gorkáče. Druhé patro bez výtahu. Pánovi v nažehlených kalhotách, bílé košili a strakaté hedvábné vázance jsem objasnil, oč mi kráčí. Zdědil jsem činžák, ve kterém jsou rozsáhlé nebytové prostory. Už jsem je pronajímal, protože pro moji firmu se nehodí, ale s tím byly potíže. V těchto záležitostech se dvakrát neorientuji, dovážím lékařské přístroje. Raději se nyní obracím na realitní firmu, aby mi poradila.

Trpělivě mě vyslechl a potom mi podal formulář.

„Jméno, adresu, metráž, firmu, nájem,“ řekl.

První čtyři rubriky jsem vyplnil bez problému, byl jsem tady za pana Chlupáče (na nose mě tlačily brýle s půldioptriovými skly, oči mě z nich bolely a těšil jsem se, až si je sundám), nenápadně nápadně jsem vyndal jeho občanku a opisoval z ní tak, aby do ní agent viděl, při poslední rubrice jsem zaváhal.

„Kde to máte?“ nahlédl mi realitní agent přes rameno. Hvízdl. „Nové Město? Slušný místo. Kolik chcete za metr?“

„Řekněme to jinak – na kolik podle vašich zkušeností můžu jít?“

„Pět… i šest stovek.“

„Tak plichtu.“ Napsal jsem pět set padesát.

„Projektovou dokumentaci s sebou nemáte?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A výpis z evidence nemovitostí…?“

Podobnou otázku jsem očekával. Každý, i sebedokonalejší trik má svoji Achillovu patu. Rozhodl jsem se vsadit všechno na jednu kartu: hop nebo trop.

Zatvářil jsem se důstojně, lehce nadul tváře a pravil: „Pane, ten dům jsem zdědil. Je můj. S nebytovými prostorami v něm si mohu dělat, co chci, a všechny doklady s sebou pořád netahám. Jestli mi nevěříte, realitních firem je jak máku.“ Zvedl jsem se, jako že chci odejít.

Agent, se kterým mé uražené prohlášení hnulo asi jako jarní větřík s dubem, mě zarazil.

„Fajn. Uděláme to jinak. Máte tam telefon?“

Ještě nemám, teprve si ho v bazaru koupím, abych nevyhazoval zbytečně peníze a aby i ošuntělý přístroj staromódního typu odpovídal prostředí. To jsem mu pochopitelně neprozradil. Prozradil jsem mu pouze číslo.

„Ale mám tam člověka na hlídání a drobnou údržbu pouze tak hodinu denně. Od deseti do jedenácti dopoledne.“

„Nemohl byste tam být dneska…,“ podíval se na hodinky. „Ve tři odpoledne? Možná že bysme pro vás měli horkýho zájemce. Můj kolega by to zkouknul, abysme, jak se říká, neprodávali zajíce v pytli…,“ zasmál se.

Taky jsem se zasmál, zkontroloval čas, prolistoval diář, ve kterém jsem měl napsané samé nesmysly, zatvářil se obchodnicky uštvaně a s povzdechem jsem přikývl.

„Tak dobře. Snad všechno stihnu… Ale tomu zákazníkovi vyřiďte, že chci peníze na ruku. Žádný faktury… dvakrát už jsem na podvodníky naletěl. Dostane se do platební neschopnosti a…“ Mávl jsem rukou.

Agent chápavě přikývl. Pochopitelně. I oni dávají přednost hotovosti.

V nejbližší půjčovně jsem si na Chlupáčovy doklady pronajal novoučký temně červený Opel Astra. 1350 Kčs na den plus 0,70 Kčs za kilometr. Paušál jsem zaplatil dopředu, protože zítra auto vrátím. Nerad, ale rozhodl jsem se, že vulgárním krádežím se vyhnu, protože v tomhle systému se dá přijít k velkým penězům elegantněji a s menším rizikem.

Vůz jsem potřeboval k vytvoření image úspěšného podnikatele. A kdyby si člověk z realitní kanceláře zapamatoval číslo, nebude mu to nic platné.

Půl hodiny před sjednanou schůzkou jsem zaparkoval u domu. Ve skladu jsem ze dveří odšrouboval tabulku Potraviny a nalepil na její místo papír s vábně vyvedeným nápisem GLOBUS, s.r.o. Sotva jsem byl hotov, zazvonil telefon.

„Globus,“ ohlásil jsem se.

„Tady je Stašek, realitní kancelář Mob-Dick. Domlouval jste se dnes u nás s kolegou…“

„Aha, to jste vy. Chcete se tedy přijet podívat? Musel byste rychle, já jsem v časovým presu.“

„Za deset minut jsem u vás. Jak to najdu?“

Nadiktoval jsem mu itinerář. Pak jsem si sedl na stůl a čekal.

Pan Stašek byl čtyřicetiletý, dynamický a hubený jako fretka. Potřásl mi rukou a pak prošmejdil skladiště jako to zvířátko, kterému se podobal.

„Fajn, úplně ideální,“ řekl spokojeně. Zřejmě patřil mezi muže činu, nadané mimořádným odhadem a rozhodující se na základě bleskového úsudku ve vteřině, dřív než konkurentovi začne docházet, o co vůbec jde. Anebo mu stačilo vědomí, že objekt, který prodávají, skutečně fyzicky existuje. „Na jak dlouho to chcete pronajmout?“

„Zatím na pět let… s možností prodloužení smlouvy a s opcí pro stávajícího nájemce.“

„Bude to chtít úpravy…,“ rozhlédl se kolem.

„Bude. Nový topení, novou elektroinstalaci, podlahy… Mám to odhadnutý na nějakých dvě stě tisíc. Vyřiďte zákazníkovi, že když mi vyplatí na tyhle úpravy zálohu, pojedu s ním v tom napůl.“

„To zní seriózně,“ pravil pan Stašek. „Stavte se zítra ráno. V devět…?“ podíval se na mne váhavě. Znovu jsem důstojně zalistoval v diáři a přikývl.

„Mimochodem,“ pravil cestou ven, „za zprostředkování bereme od vás i od zákazníka provizi ve výši jednoměsíčního nájmu. Buď na fakturu, do pěti dnů, nebo…“

„Keš,“ pravil jsem rezolutně. „Já chci taky prachy na dřevo, jak jsem už vašemu kolegovi řekl.“ Zatvářil se spokojeně.

Před opiem jsem si s ním potřásl rukou, vklouzl jsem do vozu a počkal, až sám nasedne do una a odfrčí. Pak jsem se vrátil a pečlivě utřel všechno, čeho se moje nebo Lájošova ruka dotkla. Zamkl jsem a klíček, když jsem ho promnul v kapesníku, jsem uložil do koženého pouzdérka.

Ranní jednání bylo stručné a výživné. Zákazník se jmenoval Mlejnek. Necelých padesát let, ruměné tváře, postava zápasníka. Obchody s textilem a obuví.

„Říkali vám, že potřebuju nějaký úpravy?“ zeptal se.

„Jsem s tím srozuměn, ale chci, aby se do smlouvy o pronájmu dala nějaká pasáž, že musím vidět projekt a tak vůbec.“

Agent sepisující smlouvu přikývl a přečetl mi: „Majitel souhlasí se stavebními úpravami s výhradou účastnictví ve stavebním řízení.“ Podíval se na mne. „V pořádku?“

„Souhlas.“

„Prý se tam bude muset navíc dávat do pořádku topení a elektrika a…,“ řekl Mlejnek nervózně. „Ten nájem není zrovna nejnižší.“

„Už jsem říkal panu Staškovi, že na tyhle věci je rozpočet dvě stě tisíc. Vy mi na to dáte sto tisíc zálohu, já se na nich budu padesáti procenty finančně podílet a těch sto tisíc vám postupně srazím z nájmu, protože tím se mi prostory vlastně zhodnotí.“

Mlejnek se podíval na agenta, ten našpulil uznale rty a lehce přivřel oko.

„Fajn,“ natáhl ke mně Mlejnek ruku. „Myslím, že tohle je kulantní jednání.“

Nájem jsme dohodli na první tři měsíce dopředu. 247 500 Kčs plus 100 000 Kčs záloha. Byl těch bankovek plný Mlejnkův kufřík, který – jak jsem si teprve teď všiml – měl k držadlu připevněný ocelový řetízek, jímž si zřejmě přenosnou pokladnici při-poutával k zápěstí.

Požádal jsem agenta, aby odpočítal jejich provizi: 82 500 Kčs. Přišlo mi jich líto, jako mi je vždycky líto peněz, jež nenávratně ztrácím, ale utěšoval jsem se, že díky této ztrátě jsem možná bez problémů získal pořád ještě velkou hromadu peněz. Větší, než jsem kdy viděl a vlastnil.

Ze svého kufříku jsem si vzal příjmový doklad a razítko. Vypsal jsem kvitanci na příjem peněz. IČO v příslušné rubrice bylo téměř pravé: oproti Lubošovu jsem změnil jenom jedno číslo.

Pak jsem láskyplně dýchl na razítko, otiskl je a načmáral přes ně svoji signaturu. Všechno jsem schoval nazpátek do kufříku, shrnul do něj peníze a z kapsy vytáhl kožené pouzdérko.

Položil jsem je na stůl.

„Klíč. Bylo mi potěšením, pánové.“

Ruce se mi rozklepaly až na schodech. Najednou jsem měl v krku úplně sucho. Pořád se mi nechtělo věřit, že se to podařilo, že vydělat 265 000 Kčs je tak strašlivě snadné!

Až ve snacku, kam jsem si šel dát na uklidnění jednoho panáka, jsem otevřel noviny a přečetl si o podvodníkovi, který za čtvrt roku z lidí vylákal padesát miliónů, a pochopil jsem, že se mi nic mimořádného nepodařilo.

Že jsem vždycky byl a pořád zůstávám v podstatě naivním, hodným, slušným a hlavně chudým klukem.

Hoden jest dělník mzdy své, jakož i po každé práci odpočinku.

Byla sobota jako každá jiná a přece něčím výjimečná: dnes jsem začal uskutečňovat svůj sen. Tak jsem odpočíval, popíjel soft drink z jamajského rumu a lemonu bitter s ledem, těšil se z pohody, kterou člověku dávají peníze, a pozoroval Ivana, jak v obýváku instaluje vysněné zařízení za 140 000 Kčs.

Zůstalo mi sto třicet litrů. 7 000 Kčs shrábnul jako věčnou zálohu za své služby Lájoš. Nakoupil jsem pár drobností na sebe, prsten za 4 980 Kčs pro Zdenku, nějaký chlast, videopřehrávač Aiwa za 7 150 Kčs a přenosný televizor Goldstar za 9 500 Kčs. Čistý zbytek kolem devadesáti tisíc. Nic moc, ale jako provozní kapitál na dva tři měsíce, než se kšefty rozjedou, to musí stačit. A v rezervě je pořád ještě 1 000 US, tedy nějakých osmadvacet papouchů, a hlavně escort! Po neděli bych se měl zeptat, už tam nějaký kupec obcházel.

Nevadí, vydržím. Hlavní je, že se začíná blýskat na lepší časy.

„Tohle by bylo,“ řekl Ivan a umístil rádio na stoleček. Stolek jsme zakryli ubrusem sahajícím až k zemi a obklopili několika květináči. Vypadal apartně, ale nevtíravě. Stál přímo naproti rozkládacímu gauči. Za ním byla zeď a za zdí ložnice.

„Kam dáš štěnice?“

„To už je maličkost.“ Nad gauč jsme do zdi upevnili noční lampičku, mohutně tvarovanou, s kostrou ze dřeva. Ivan ji přinesl s sebou, byla v ceně.

„Aspoň nemusíš tapetovat, protože do zdi nic nedávám.“ Vedla od ní nutná elektrická šňůra, elegantně obtočená silnou nakadeřenou fólií. Pod gaučem, ke kterému přiléhal koberec, nebylo vidět, že se u zásuvky rozdvojovala a druhý, tenčí kabel pokračoval na druhou stranu, až pod stoleček, kde se připojil k vývodu ze stařičkého radiopřijímače zn. Telefunken. Druhé rádio jsem postavil na knihovnu.

Koupelna už byla vybavená. Štěnici umístil do skříňky se zrcadlem.

„Můžeme to vyzkoušet.“

Přešli jsme do ložnice.

K přenosnému televizoru byl připojen videomagnetofon JVC Hi-Fi Stereo, který jsem odvezl ze své garsonky. Videopřehrávač Aiwa s větší televizí zn. Sharp jsem nechal pro hosty v obýváku.

„Tímhle to zapínáš a tímhle ovládáš.,“ položil Ivan ruce na malou krabičku s tlačítky a táhly. „Podívej se… jo, bezva, funguje to. Vidíš, co se s tím dá všecko dělat? Vidíš tu kvalitu? Za ty prachy to máš vlastně zadarmo.“

Dopil kafe, protože měl venku auto, přepočítal peníze, potřásl mi rukou, a že kdybych měl ještě nějaké požadavky, je mi vždycky k službám.

No, za dvě hodiny práce sto čtyřicet smetanů… to už je skoro tak dobrý jako já. I když – není vyloučené, že to zařízení skutečně koupil za peníze. Lidé jsou různé.

Nevadí. Hlavně že můžu začít.

Do několika časopisů jsem podal slibně znějící reklamy. Příští týden začnou postupně vycházet. Maličko mě vyděsila jejich cena: je to nepříjemné, ale budu muset inzerovat každý týden minimálně jednou. Poleze to do peněz. A já jsem šetrný, nerad vydávám za něco, co by šlo sehnat bez investic. Potíž je v tom, že se bez těchto investic neobejdu.

Baba Čebovská zůstává tiše zalezlá ve svém doupěti. Dnes večer udělám první test, co vydrží. Pokud projeví sebemenší zpupnost, narukuje Lájoš se dvěma kamarády. Vypadají prý velice malebně, něco mezi zdopovaným negrem a nájemním vrahem. Prostě zhmotnělá noční můra jižanské panny. Podle Lájoše by prý neublížili ani mouše, ale za skromný honorář si rádi zahrají na bestiální násilníky.

V půl sedmé před domem zabrzdil taxík. První vystoupila Zdenka, obrovskou nákupní tašku v náručí, ze zadního sedadla vylezl otylejší mladík mého věku a po něm kočka s dudy minimálně číslo pět.

Ukázalo se, že zblízka je ještě rajcovnější, třebaže měla brýle ve veliké módní obroučce. Po pravdě řečeno, slušely jí a přispívaly k vytvoření podivné směsice sexuální vyzývavosti a naivní bezradnosti současně. Měla tmavé vlasy a matnou pleť.

„Honza,“ potřásl mi řízek rukou. Ona špitla, že je Vlaďka. Zdánlivě působila dojmem velmi zdrženlivé slušňačky, ale už jsem se párkrát přesvědčil, že zdání klame. Taková Ivanka… jo, to byla taky slušňačka, napohled úplná jeptiška, a to překvapení nakonec!

„Kdo to je?“ zeptal jsem se Zdeny šeptem.

„Kámoška. Je dobrá, neboj se. Honza taky. Vlaďka dělá sestřičku ve špitále a on je nějakej technik nebo co. Ve fabrice. Mají malou holčičku a na dnešek přemluvili tchyni, aby jim ji pohlídala. Tak bych děsně chtěla, aby to dneska bylo efef, rozumíš?“

Zajímavá dvojice, myslel jsem si v kuchyni, když jsem připravoval nápoje. Zdá se, že dominantní je Vlaďka, a zdá se, že podobně jako její věrná kamarádka Zdenka má dva údy v každém oku. I když je skrývá pod rouškou nevinnosti. To by bylo bezva, protože pokud bych chtěl svůj záměr uskutečnit, bude vše záviset na ženských. Pánové, pokud se nejedná o chorobné žárlivce, jsou při dobré inspiraci a pod vlivem alkoholu vláčnější a náchylní ke každé špatnosti.

Ale co! Nechme to koňovi, má větší hlavu. Vzhůru do bezvědomí!

Láhve a nádobu s ledem jsem po druhé rundě přinesl do obýváku, protože bych se uběhal. Šaška vydržím dělat chvíli, jako zábava pro celý večer mi to nepřipadá.

Bavily se především dámy.

O děťátku, fracínek měl už tři roky a byl ho pořádný kus, jak jsem mohl z fotografií, které mi bylo zhlédnout, posoudit. Vypadal zpovykaně. Vlaďka si stěžovala, že je někdy dost trucovitý. Potom jsem viděl snímky z loňské dovolené v Bibione, což prý je momentálně módní místo pro chudší české vrstvy v Itálii, zhlédl jsem rodinnou chalupu v Orlických horách a vyslechl stížnosti na sousedy, kteří se s nimi chtějí soudit o kus pozemku. Honza po chvíli rozvázal a začal si stěžovat na poměry, v jejich fabrice prý dál vládnou starý struktury, komouši se zabydleli ve funkcích. Neptal jsem se ho, jestli u nich náhodou nebyl taky, už jsem poznal takový, co 1. prosince 89 vystoupili a stali se z nich nekompromisní bojovníci proti rodné straně, co je předtím hýčkala v náručí. Možná má pravdu a možná je jenom neschopný. Může se přece sebrat a změnit místo. V Praze jsou noviny plné inzerátů hledajících lidi, kteří by pracovali. Pokud něco umějí.

Zdenička jako pravá (byť samozvaná) paní domu rozvíjela jakési plány, jak vše přeuspořádá, jaké tapety kam přijdou, omlouvala se, že ještě není úplný pořádek, protože nebyl čas, ona je v jednom kole a od mužského se některé věci nedají očekávat, oni stejně dovedou jen to jediný, a to ještě jen někdy a někteří – mrkly po sobě a rozchichotaly se… A co je ještě třeba dodělat, celou koupelnu překopat, novou vanu a záchod a dlaždičky, aby s tou růžovou vanou ladily… Třeštil jsem na ni oči jako kůň v posledním tažení, o čem to blábolí? Vytápění pod podlahou?! Vždyť toho ještě tolik nevypila!

Oddechl jsem si, když se ženské ukryly do kuchyně.

„Uf!“ otřel jsem si pot z čela. Bylo mi jedno, co říkám, protože mě fakt naštvala. „Já jí dám růžovou vanu! Copak kradu?“

„To jsou holt ženský,“ řekl Honza lhostejně. „Já Vladěnu, když začne bájit, ani neposlouchám. Jen kejvám, jako že jo, protože jí stejně do druhýho dne napadne něco jinak šílenýho a zase o tom žvaní tejden a pak už neví, co vlastně chtěla. To chce prostě nechat vyhnít.“

Přikývl jsem moudrým slovům zkušeného ženáče, protože korespondovaly s tím, co jsem tušil. I když je pravda, že když si Renata něco vzala do hlavy, nedala pokoj, dokud toho nedosáhla.

Sáhl jsem pod konferenční stolek a z přihrádky pro noviny jsem vytáhl ten pornočasopis, co jsem objevil u Zdenky a v nestřeženém okamžiku šlohnul a odnesl.

„Tohle jsem tu našel po předchozích nájemnících,“ zalhal jsem. „Takový slušný, nenápadný, vlastně už postarší lidi. Podle mýho si měli už říkat jedině v Jiráskovi.“

Honza viditelně ožil. „Ježiši, ta ji má!“ zamručel. „To je buchtička!“ Rozechvělými prsty rychle listoval časopisem, dokud nezaslechl blížící se hlasy.

„Už jdou!“ zašeptal rozčileně. Ukryl jsem časopis zase na své místo pod stolkem.

„Vy tu sedíte nějak zamlklí, hoši! Copak, nečistý svědomí?“ zahlaholila Zdenka. Měla rozpálené tváře a leskly se jí oči. Vlaďce taky. Takže v kuchyni nepřipravovaly jen chlebíčky, ale taky se pilně posilňovaly. Skvělé.

„Povídali jsme si o životě,“ řekl jsem vážně. Což byla pravda. Honza natáhl tlapu a vrhl se na chlebíčky.

„No tak!“ okřikla ho Vlaďka. „Nemůžeš počkat, až ti nabídnou? Jako kdybys tejden nejed!“

Zaváhal s chlebíčkem na půl cesty k ústům. Pohled mu zatím zabloudil na Zdenku, která se předkláněla, aby něco narovnala na stole. Výstřih se jí rozevřel a nabídl pohled na bradavky. Honza naprázdno polkl.

„Já myslím, že dát chlebíčky na stůl je nabídka víc než jasná.“ Taky jsem si jeden vzal, abych s ním držel basu. Po pátém povídám, že tohle chce něčím zapít, ale ne drinkem, že by bublinky už měly být vychlazený, a otevřel jsem dvě flašky. Když byly během pár minut vypitý, protože jsem trval na tom, že teď si konečně musíme připít, a tykačka! a na ex! a pusu! (Vlaďka se při polibku tvářila sice velice počestně, ale jazykem mě zašimrala v ústech), řekl jsem, že nyní nastal čas, abych namíchal svoji specialitu. V kuchyni jsem do skleněného džbánku přelil další šampáňo a obohatil jsem je řádnou dávkou namražené, jako olej se táhnoucí vodky.

„Tak, panstvo, a teďka ochutnejte!“

Nalil jsem do skleniček. Tohle se už na ex pít nedalo, lední medvěd dokáže zlomit i zkušeného alkoholika.

„Dobrý!“ zajásala Vlaďka. Zdenka po mně vrhla zkoumavý pohled: jako barmanka musela poznat, jaký dryák jsem namíchal. Mrknul jsem po ní a nadhodil, že bychom měli vymyslet nějakou zábavu. Vstal jsem a zapnul video.

„Máte na vybranou: buď nějaký přiblblý horor s mrtvolama, anebo… nebo si můžeme pustit…,“ zasunul jsem kazetu do přístroje a slibně zamrkal.

„Cos vybral?“ zeptala se Zdenka podezíravě a dělala na mě oči, abych neblbnul.

„Takový hezký, citlivý film, něco jako francouzská komedie. Sice teda víc francouzská než komedie… no, abych řek pravdu, francouzskýho je tam jenom něco, ale zato pořád,“ žvanil jsem a usmíval se na ně. Objevila se souložící dvojice.

Odkvačil jsem do kuchyně namíchat další koktajly.

„Co chceš dělat?“ ozvalo se mi za zády tiše. Zdenka!

„To samý, co jsme měli, abysme to příliš nemíchali,“ odpověděl jsem nevinně.

„Nedělej ze sebe hloupýho,“ řekla trochu ztěžklým jazykem. „Víš dobře, co myslím.“

„Je blbý, žes mi předem neřekla, co budeš mít na mysli ty, když jsi tohle zorganizovala,“ odpověděl jsem stejně tiše.

„Jestli doufáš, že Vlaďka je tak snadno k maní…,“ začala.

Přerušil jsem ji.

„Hele, jestli chceš žárlit, tak to zabalíme, pustíme si Večerníčka a půjdeme spát. Já si ale myslím, že to můžeme nechat na nich: znásilňovat tu rozhodně nikdo nikoho nebude. Když bude mít na nějakou srandu chuť, oukej, když ne, nedá se nic dělat.“

„A co já? Mně nedovolíš, abych se taky rozhodla dobrovolně a sama? Nebo předpokládáš, že já už jsem zahrnutá v programu?“ Zatvářila se tak naštvaně a současně ublíženě, slzy na krajíčku, že jsem se na ni usmál a pohladil ji po tváři.

„Na tobě záleží v první řadě a všechno. Bude se dít jenom to, nač budeš mít chuť. Nic víc – ale když budeš mít chuť a náladu, tak cokoliv, rozumíš? Cokoliv.“

Zlehka jsem ji políbil na tvář. „Vrať se, ať to nevypadá, že se na ně domlouváme.“

Trochu útrpně se na mne podívala. „Ty si fakt myslíš, že Vlaďka je úplně blbá?“ pronesla poněkud záhadně a odkráčela.

Co tím chtěla říct? Nechtěla naznačit, že pokud je tady někdo intelektuálně méněcenný, jsem to já?

V ložnici jsem zapnul televizi a video. Dal jsem do něj stopětadevadesátiminutovou kazetu. Měla by stačit. Pootevřel jsem zásuvku, zmáčkl jeden knoflík a táhlem dosáhl výsledku, který mi připadal optimální. Televizor jsem potom vypnul, vzal tác s alkoholem a šel do obýváku.

„Tak jak jim to jde?“ zahlaholil jsem.

„Neruš, když už jsi to pustil,“ řekla Zdenka a Vlaďka se zasmála. Podívala se přitom na mne a olízla si rty.

K dvojici na posteli pokryté kožešinou se připojila nová děva. S první se vykašlaly na pána a věnovaly se samy sobě. Pán to nakonec nevydržel a vnikl do jedné tak razantně, až zapištěla a předvedla v detailním záběru komplet dokonale udělaných plomb. Je vidět, že na Západě je stomatologie na vyšší úrovni než u nás. Vsadím se, že kdyby na jejím místě byla česká holka, bude jí chybět aspoň jedna stolička a v druhé bude mít kaz jako na propagačním plakátku ministerstva zdravotnictví. Kdoví jestli tyhle klipy nejsou dokonce skrytou reklamou tamních zubařů, kteří je tajně sponzorují, protože dásně a plomby se míhají v každém pátém záběru.

Na chvíli se napětí uvolnilo, lokli jsem si, ale nikdo přitom nespouštěl oči z obrazovky. Objal jsem Zdenku, rukou jí sjel na prso a hnětl ho jako pekař těsto. Druhou rukou jsem zezadu hladil Vlaďku po zadku. Držela, ani nedutala, sama už taky přemístila svoji ruku z manželova zátylku na příhodnější místo. Zdenka ke mně natočila tvář, abych ji mohl políbit. Učinil jsem to a z polibku by i panic poznal, že s ní už chtíč cloumá.

„Musím si odskočit,“ řekl jsem po chvíli a tiše Vlaďce poradil: „Koukejte toho tvýho zatím trochu rozrajcovat, je jak tvrdý y.“

„Tvrdej je určitě,“ pohnula rty a přiopile se pousmála. Jo, lední medvěd dokáže divy!

Posadil jsem se v ložnici před televizi, znovu rozzářil obrazovku a zapálil si cigaretu. Ivan tvrdil, že ta kamerka, schovaná ve starém rádiu, je špica. Měl pravdu. Už jsem nelitoval sto čtyřiceti tisíc. Několikrát jsem transfokátorem najel na detail Vladčina obličeje, potom jsem zase objektivem poodjel, aby byl v záběru celý gauč. I zvuk byl perfektní.

Pozor, změna! Natvrdlý Honza vstal a vmáčkl se mezi obě mladé dámy. Majetnicky je objal a řekl: „To je pohodlíčko, jako mezi dvěma polštářkama.“ Opřel se a přivřel oči. Ty dvě bestie se k němu naklonily a začaly ho hladit a líbat. Nu, je čas se přidat. Televizi jsem před odchodem vypnul a zásuvku zamkl.

Ani si nevšimli, že jsem se vrátil. Pornáč pokračoval skupinovým sexem: dva páry na posteli rozlehlé jako ruzyňské letiště. Posadil jsem se vedle Vlaďky, Zdenka už byla plně zaujatá Honzou. Vlaďka si toho všimla a snažila se ji dohnat. Když mi rozepnula zip, řekl jsem mírně ochraptěle, protože nejsem ze dřeva: „Dívenky, nezdá se vám tady horko? Co kdybyste si odložily, ať si nepomačkáte šatičky…

A potom jsem rýpnul do Honzy, ležícího stále se zavřenýma očima: „Pojď mi pomoct rozložit gauč.“

Něco zabručel, hlava se mu zvrátila na stranu a začal chrápat. Vlaďka, už jenom v kalhotkách, se rozchechtala. „Ten jak ucejtí postel, hned ztuhne.“

„Nevadí,“ řekl jsem, „položíme ho vedle, on se probere.“

Gauč jsem roztáhl i s ním, měl celkem jednoduchý mechanismus, chytil jsem obě dívky kolem pasu a vrhl se s nimi na pelest. „Měly byste mě odstrojit,“ poručil jsem si. Zatímco mě svlékaly, mohl jsem si je prohlédnout. Zdeninu nahotu jsem znal. Vlaďka měla o něco větší prsa, břicho snad maličko širší, asi po dítěti, ale zadek pevný, přesně jaký mám rád, a vysoký, úzký a kudrnatý trojúhelník. „A toho nešťastníka taky,“ poručil jsem potom. Poslušně se přemístily na druhý konec gauče a začaly svlékat nehybně chrápajícího Honzu. Pak se Vlaďka v pokleku přivalila ke mně. Obrátil jsem se na záda…

Michal Najman ležel na zádech, rajtován dívkou v brýlích. Jiná mladá žena, Michalova milenka Zdena, se skláněla nad pochrupujícím otylým mládencem a jazykem a ústy ho dráždila ve snaze probrat ho k životu a aktivitě. Michal jednou rukou hladil boky své partnerky, druhou laskal svoji milenku…

Stop.

Záznam se zastavil a na obrazovce naskočil reál. Zdena, jak jsem mohl vidět, právě těm dvěma ustýlala v obýváku na gauči. Čekal jsem na ni převlečen do pyžama a umírněně dopíjel poslední láhev šampaňského. Přišla ve své oblíbené noční košilce. Usmála se na mne jako namlsaná kočka a požádala, abych jí nalil. Potom si všimla televizoru.

„Na co koukáš?“ Podívala se pořádně a otočila ke mně hlavu.

„Ty už to máš?“ zašeptala.

„Dneska byla premiéra,“ řekl jsem a znovu pustil video. Sevřela mi ruku, když spatřila sebe samu, jak poskakuje na spícím Honzovi, jak potom laská Vlaďku, která se zase mazlí se mnou.

„Ty jsi prasák,“ řekla tiše a začala mě hladit.

„Nechceš se podívat, co teď Vlaďka dělá?“ zeptal jsem se.

Televizor v pokoji byl puštěný, znovu na něm běžel ten pornoklip, který jsme si nestačili prohlédnout. Vlaďka se na něj dívala v pololeže, nahá, nohy široce rozevřené…

Zdenka mi křečovitě sevřela ruku.

„Líbí se ti, dívat se na někoho, kdo o tom neví?“ zašeptal jsem.

„Líbí… netušila jsem, že to může být tak vzrušující.“

Vlaďka se otočila ke spícímu manželovi. Po chvíli Honza zavzdychal a začal jevit známky života. Něco nezřetelně zašeptala. Zesílil jsem zvuk. „Honzíčku, miláčku, pojď k Vladěnce, pojď ke mně…“

Už byl vzhůru, už se na ni převalil. Vykřikla. Nohy zvedla tak vysoko, až mu je zaklesla za zády. Leželi v ideální poloze, přímo proti kameře. Popojel jsem transfokátorem, abychom je viděli v detailu. To už mi Zdenka seděla na klíně a netrpělivě se vrtíc pokoušela se o totéž.

„Takhle nebudeš vidět,“ řekl jsem.

Vlaďka sténala, že jsme to slyšeli přes stěnu i bez mikrofonu.

Profesorka z toho musí být auf, a tohle teď bude mít každý den!

Novému domovu jsem dal jméno Azyl. Azyl člověk neopouští, stejně jako zvíře – s výjimkou lovu – neopouští své doupě. Nebyly to obavy, co mě k tomu vedly: spíše lenost. Dokud nemám auto, je cesta do města únavná. Vycházím pouze na nákup. Dopoledne. Paní domácí taky. Bohužel. Potkali jsme se hned v pondělí po mejdanu.

Jen mě uviděla, zacvakala umělým chrupem, aspoň myslím, že je umělý, protože je příliš bělostný a dokonalý na její věk, vytřeštila oči jako válečný oř při zvuku polnice a zařvala dunivým hlasem:

„Pane! Pane!“

„Najman,“ pravil jsem úslužně, třebaže to věděla. „Račte si přát, milostivá?“ Trocha zdvořilosti nikdy neuškodí, je mé heslo.

„Tohle je slušný dům! Co jste to tam včera v noci vyváděli?“

Teď bylo zase na mně, abych vyvalil oči. Pokud se pamatuju, mejdlo proběhlo v klidu a míru, nedupali jsme, nepřevraceli nábytek, nehráli fotbal. Tak co blbne, baba jedna?

„Nevím, o čem hovoříte, paní profesorko.“

„Ten křik! Ta ženská, co tam ječela!“

Můj ty smutku… Opakování nočního nedorozumění z předsíně Zdenčina bytu!

„Aha. Už chápu. Ale ta dáma, prosím, neřvala ani neječela, nýbrž sténala. To se při milování totiž stává, pokud jste to nikdy sama nezažila.“

Zrudla.

„Pane, vy jste hulvát,“ řekla najednou tiše a klidně, až jsem se zastyděl.

„Ano,“ přiznal jsem, protože ženám se nemá odporovat. „Byl jsem hulvát a omlouvám se vám. Ale na podstatě toho, čím jsem vám vysvětlil zvuky, které vás asi vyrušily, se žel nic nemění.“ Usmál jsem se na ni, ale neroztála.

„Ta dáma je u vás přihlášená?“

„Která? Myslíte tu, co sténala?“

„Tohle je slušný dům, pane Najmane. A vy z něj žádný bordel dělat nebudete. Nemluvě o tom, že toho děvčete je pro vás škoda.“

Škoda? Pro mne?! O čem, probůh, ta ženština hovoří?

Chvíli jsme se měřili pohledy a potom jsme se rozešli. S ní asi bude tvrdý boj. Jenže já nejsem z těch, co se vzdávají.

V úterý vyšel první z mých inzerátů. Protože jsem napsal, že objednávky lze učinit po telefonu mezi 14. a 16. hodinou, měl jsem zatím dost času těšit se.

Byl to příjemně strávený čas, neboť v deset hodin zazvonil telefon a nějaký mužský hlas mi oznámil, že escort je prodaný, a jestli mi mají peníze poslat na konto, nebo si přijedu pro šek. Vyhrkl jsem, že šek, a když se zeptal, kdy přijdu, tak jsem pravil, že než položí telefon, budu tam.

Vzal jsem si drožku.

A taky atašé kufřík, abych ty svazky bankovek měl kam poskládat. Pět procent si strhli za prodej, každý líc má svůj rub a opačně, ale pořád mi zbývalo dost peněz. Rovných 152 000 Kčs. Opět taxíkem jsem se nechal převézt do jiného bazaru, kde jsem před několika dny viděl velice zachovalého, tři roky starého golf a, bohužel benzín, za 170 000 Kčs. Osmnáct litrů jsem musel dotlačit z rezervy. Zato jsem měl bílého třídveřového volkswagena, můj starý sen, obsah šestnáct set, sedmdesát koní, spotřeba prý v průměru šest a půl litru. A byl můj, poctivě koupený, papíry měl zcela legální – pokud to bývalý majitel nesplichtil stejně jako já –, ale to mne nemuselo zajímat, já měl potvrzení o koupi z bazaru a číslo z dopravního inspektorátu.

Zaparkoval jsem před domem. Nacházela se zde sice vrata, jenže na zámek. Na nějaké partyzánské akce jsem momentálně náladu neměl, budu muset za babou s prosíkem. Možná je v baráku nějaká garáž, široké dvoukřídlé dveře tomu nasvědčovaly. Snad mi peníze a nabídka smíru pomohou otevřít její zarputilé srdce. A když ne garáž, chci parkovat aspoň za plotem, aby mi každý kretén vůz nepoškrábal, nebo dokonce neukradl.

Vzal jsem ze sedadla pugét a obrovitou rakouskou bonboniéru, které jsem cestou koupil. S květinou v ruce jsem zazvonil u Cebovské. Vzteklý čokl a ryk prozradil, že nejspíš bude doma. Po chvíli skutečně otevřela.

„Milostivá paní,“ pravil jsem s úklonou, „velice jsem přemýšlel o tom, co jste mi dnes ráno řekla. Měla jste pravdu, choval jsem se, a bohužel nejenom dnes, jako hulvát. Byl bych nesmírně vděčný, kdybyste mi mé chování odpustila a uvěřila, že to byl pouze výron mladické nevycválanosti.“

Znovu jsem se uklonil a podal jí nejprve pugét, potom bonboniéru. Když to nezabere, poštvu na ni opět Lájose s břitvou a řetězem.

„Pane Najmane, dokážu ocenit, když se muž za své chování omluví. I když nepopírám, že to, co se mezi námi odehrálo při vašem stěhování mě… nu, ještě dnes mě i jen vzpomínka na to šokuje.“

„Milostivá, omluva pro mne není, ale věřte, že jsem byl v šoku po tom přepadení policajty s brokovnicí i já. Celá ta nešťastná situace plná nedorozumění vedla pak k tomu, co bych ze své strany nazval zkratovou reakcí. To není výmluva, pouze vysvětlení.“

„Nu, doufám, že se z našeho soužití vyklube něco jiného, než jsem původně očekávala. Uvidíme.“

Oči jí ujely šejdrem vzhůru. K mým oknům. Zahlédl jsem jenom zachvění záclony. Zdena. Ženské jsou prostě zvědavé. Někdy moc.

S úklonami jsem odcouval. Žádost o vydání klíče k vratům jsem odložil na později, aby spojitost mezi mou uctivostí, květinovými dary a potřebou parkovat u baráku nebila tolik do očí.

Telefon poprvé zazvonil v půl druhé. Vlítnul jsem do pokoje a vrhl se k sluchátku.

„Poslouchám,“ vydechl jsem.

„Vy jste dával dneska ten inzerát Azyl pro milence?“ ozval se mužský hlas.

„Tak jest. Máte zájem?“

„V jistém smyslu. Poslyš, kamaráde,“ najednou mi začal tykat a tím se mi okamžitě zprotivil. „Poslyš, k takovýdlemu kšeftu potřebuješ slušnou klientelu. Já jsem dročkář, řikám to na rovinu, protože se neznáme. Já bych ti tam ty milence moh šoupat. Tak pět za den. To je slušný ryto, ne?“

„Obávám se, pane, že jste se zmýlil v adrese. Tohle není nevěstinec, to je skutečně azyl pro milence, a ne pro štětky. Sbohem.“

Zavěsil jsem. S něčím podobným jsem v podstatě počítal. Divil jsem se spíš, že mi pár pasáků nezavolalo už dopoledne. Ale možná volali a já nebyl doma.

Ne ne, nic podobného. Já bordel nepotřebuju, mně může stačit jeden klient za den, co za den – když kápnu na oslíčka otřes se, i jeden za týden! Ale pak v tom nesmí figurovat šlápoty, nýbrž počestné dámy, pokud možno vdané.

Podruhé se telefon rozezněl za dvacet minut. Půl třetí. Tohle by už mohl být klient.

Opět mužský hlas. Maličko ukňouraný a zadýchaný.

„To je Azyl?“

„Ano. Azyl.“

„Už tam někoho máte?“

„Proč to chcete vědět?“ Nevypadá na zákazníka. Snad není ani z berňáku.

„Už začali prcat?“ Jasný. Úchylák.

„Ano, před okamžikem se do toho pustili.“

Těžce zafuněl a chtěl vědět, jak to dělají. Bavil jsem se. Zapálil jsem si cigaretu, natáhl nohy na stůl a co nejoplzleji jsem mu vylíčil, co „zákazníci“ na koberci provádějí. Jen se při tom zajíkal.

Pak jsem dodal: „Jen ještě maličkost: jestli, ty deviante zvyjebenej, zavoláš ještě jednou, uslyšíš něco takovýho, že už do smrti…“ Zavěsil dřív, než jsem výhrůžku dokončil.

Potřetí se ozvala nějaká žena. Ječivě mi vyčetla, že dobře ví, kde ten svůj hampejz mám, a že si tam došlápne a tomu svýmu sviňákovi, co si tam tahá tu malou děvku od sebe z kanclu, utrhne koule, aby ho přešly chutě na mladý masíčko.

Krátce před čtvrtou se ozvalo to pravé zazvonění.

Solidně znějící mužský hlas se mě opatrně zeptal, zdali se dovolal správně. Ujistil jsem ho, že má-li zájem strávit hezké chvíle ve dvou v diskrétním prostředí, je na správné adrese.

„A… a kde to je?“

„Na Petřinách.“

Dlouhý povzdech. Chápal jsem ho. Poněkud z ruky.

„Chápu, je to poněkud z ruky. Ale zase máte jistotu, že vás tu nepotká žádný známý.“

„Vlastně máte pravdu. Co za tu službu požadujete?“

„Tři stovky za tři až čtyři hodiny. Já to na stopkách nepočítám. Zato nabízím dobře zařízený pokoj, televizi s videem a výběrem kazet příslušného druhu, čisté prostředí, koupelnu.“

Připadalo mu to kulantní. „Můžu vám za chvíli zavolat?“

„Přirozeně. Ale to víte, jestli se mezitím ozve někdo jiný a bude chtít přijet hned…“

„Zavolám do deseti minut.“

Namíchal jsem si velmi lehký drink, protože jsem večer musel zajet pro Zdenku, a čekal jsem. Zavolal za osm minut.

„Jak se tam dostaneme?“

Vysvětlil jsem mu vše potřebné a zdůraznil, kde má zaparkovat, aby si zajistil absolutní diskrétnost. Toto opatření se mu zalíbilo. Slíbil, že přijedou nejdéle za půl hodiny.

A pak jsem čekal na svého prvního klienta.

Byl to vysoký, vysportovaný pětatřicátník s ulízanými vlasy. Tvídové sako, flanelové kalhoty, pruhovaná kravata. Střízlivá, nevtíravá elegance, spojená se sebejistotou.

Dáma měla na očích obrovské černé brýle, viditelně se styděla. Stála za hřích. Dlouhé blond vlasy, věk kolem třicítky. Na levé ruce snubní prstýnek. On ho neměl, ale to nic neznamená: být svobodný, odvedl by si ji domů. Prsa neměla příliš veliká, ale i v blůze se dalo tušit, že jsou pěkně, ostře tvarovaná. Nohy v černých punčochách jedna báseň. Už se těším, až ji uvidím bez spodního prádla a v objetí.

„Dobrý den, vítám vás. Jmenuju se Michal Najman,“ řekl jsem. Bez mučení přiznám, že jsem byl stejně rozpačitý či spíše nejistý jako oni. Inu, premiéra je premiéra. „Tady je obývací pokoj. Druhé dveře vedou do koupelny. Televize,“ ukázal jsem, jako by to byli Zulukafři, „video. Kazety, máte-li zájem, jsou tady.“ Krátce otočila hlavu a šlehla po mně pohledem, který pálil i přes černé brýle. Toužila, abych už vypadl. Tak jsem vypadl. Hned poté se v zámku otočil klíč.

Vpadnul jsem do ložnice a aktivoval kameru s mikrofony.

„… si snad skutečně myslí, že jsem nějaká prostitutka! Video! Kazety! Pornofilmy pro vzrušení! Skvělé. Opravdu skvělé! Dane, tohle je poprvé a naposledy!“

Nechal jsem je, ať si své záležitosti vyřídí sami, ostatně vše zůstane zaznamenáno, zamkl jsem za sebou, Člověk nikdy neví, a seběhl jsem dolů. Parkoval za domem. Temně zelený Renault 19 Chamade TD. Opsal jsem si číslo. Hochu, hochu, nadával jsem si v duchu, tuhle maličkost jsi nedomýšlel. Jak zjistíš, o koho se jedná? Prosím, za peníze lze samozřejmě sehnat jméno majitele vozu: ale co když jezdí služební károu? Co když má auto z půjčovny? No, vymyslel jsem si to dobře, jen detaily mi jako obvykle neklapou. Výsledek je pak na vahách. Nebo rovnou v pasti.

Ale v ložnici jsem se uklidnil. Není třeba propadat panice. Všechno jde zařídit. Jen myslet hlavou.

Role hostesky se však musí ujmout Zdenka. Stejně potřebuju, aby mě neznali.

V případě, že nepřijedou autem nebo se mi nepodaří včas zjistit, jak je identifikovat, se těsně před jejich odchodem odeberu dolů, zajedu s golfem na konec ulice, díky jednosměrkám mi nemohou nepozorovaně uklouznout, a z odstupu je budu sledovat až domů. Konec. Šmytec.

Dost intelektuální nádeničiny – podíváme se, jak se ti dva dostali daleko.

Plakala. Ležela mu, stále oblečená, stulená v náručí a slzy jí tekly proudem. On z toho byl nešťastný jako šafářův dvoreček. Šeptem ji prosil, ať nepláče, že se tím stejně nic nevyřeší.

Co se nevyřeší, sakra? Nepřišel jsem o něco důležitého? Budu si pak muset pustit začátek.

„Mě to ponižuje, Dane, já už to tak dlouho nevydržím!“

Aha, nic světoborného. Ona by se nejspíš chtěla rozvést a vzít si jeho, jenže on ji sice chce (v posteli), ale tím to hasne.

Pokusil se ji líbat, ale odstrčila ho. Vstal a začal se procházet po pokoji. „Už jsme si to, Jano, vysvětlovali tisíckrát. S některými záležitostmi se nedá pohnout.“ Ale ale, pomyslel jsem si, teď najednou se nedá pohnout – a když jsi ji poprvé tahal do postele, protože ti manželka nerozumí, tak ses tvářil, že dokážeš slíbit a splnit cokoliv, viď? A vůbec, proč si takovéhle věci nevyříkají někde v temném koutku vinárny a lezou s tím ke mně? I když – za svoje peníze ať si třeba předčítají Babičku: jde jen o to, aby se někdo z nich v řečech dostal k něčemu konkrétnějšímu.

„Nedá pohnout,“ řekla trpce. „Když se jednalo o Milenu, tak se pohnout dalo.“

„Ještě ty, proboha!“ vykřikl. „Uvěř mi už konečně jednou, že jsem s Milenou nic neměl! Právě proto to šlo zařídit.“

„Kdežto se mnou máš, takže nic zařídit nejde.“ Slzy už v hlase neměla, jen vztek.

„Ubližuješ mi. Jsi na mě zlá.“ Svěsil ruce bezmocně podél těla. Tentam byl energický, sebevědomý chlapík. Až mi ho přišlo líto. „Kdyby šlo jenom o mě, už to místo máš. Ale víš, že Šnajdr mě nenávidí a kde může, tak mi udělá podraz. Vydrž to, Janičko, ještě dva měsíce, pojede na stáž do Anglie, půl roku tady nebude a já ti slibuju, že týden poté, co vypadne, bude všechno vyřízený! Přísahám.“ Klekl si a objal jí kolena.

„Co bych si bez tebe počal?“ zamumlal do sukně. Kdyby viděl její vítězoslavný úsměv, věděl by, co by si bez ní počal. Ten samolibě spokojený pohled, který na něj shora vrhla, stál za to. Prsty mu začala čechrat vlasy. Líbal jí kolena a potom hlavu sunul výš, rukou zvedaje sukni.

„Neblázni, Dane,“ šeptala a spokojeně přitom mhouřila oči. „No tak, zbláznil ses?“

„Vždycky mám pocit, že jsem se zbláznil, když jsem s tebou,“ funěl a stahoval jí úzké, temně rudé kalhotky. Tlačil ji před sebou, drobnými krůčky ustupovala ke gauči, on po kolenou za ní, kalhotky už měla v půli stehen, těsně před pohovkou zakopla, snad o shrnutý koberec, a zřítila se naznak. Kolena přitom vymrštila do výšky a jedním ho nabrala do brady.

I přes zeď jsem slyšel, jak mu cvakly zuby.

Sesunul se na podlahu. Vrhla se k němu, to znamená – nejprve si obratně stáhla kalhotky, svazující jí nohy, a potom se k němu vrhla.

„Dane, miláčku, neublížil sis? Řekni mi něco.“

Potřásl hlavou. A projevil se jako chlap. „Do prdele, to byla šlupka!“

Prohlásil, že se mu točí hlava, že si musí na chvíli lehnout, nechal se svléknout, hladit, líbat, nakonec byl už úplně nahý a ona pořád ještě v sukni a blůze, jen ty kalhotky jí chyběly, tak jí nezbylo než provést striptýz. Přistoupila k němu a řekla: „Lež, nehýbej se, musíš si odpočinout…“ A aby opravdu odpočíval, položila se na něj, chvíli ho líbala, pak se vztyčila do polokleku a opatrně se na něj posadila…

„Jedničku,“ zašeptala. Zakroutil jsem hlavou. Dan se rozvlnil v líném, vláčném tempu. „A přeřaď…,“ zavelela po chvilce. Začal sebou škubat rychleji. „Na čtyřku!“ vykřikla. „Šlápni na plyn!“ Zazmítal se jako štika v čeřenu a trhavými pohyby vyrazil proti ní.

Zazvonil telefon.

Zvedl jsem sluchátko.

„Vy si říkáte ten Azyl?“ Ženský hlas, ve kterém zněla jako vzdálené, slaboučké echo stopa alkoholu. Že by opět žárlivá manželka, tentokrát v nešťastném, zoufajícím vydání?

„A co byste potřebovala?“

„Co byste asi tak myslel, mladej?“

Teď už o alkoholu, spojeném s bujarým veselím kolektivního druhu, nebylo pochyb. Odněkud z dálky jsem slyšel hudbu a hlasy.

„V pořádku, je nám to oběma jasný. Jde jenom o to v kolik.“

„No, já počítám, že ještě chvilku to… kolik vlastně je?“

Bylo šest. Vypadalo to na nějaký podnikový mejdan, protože nikde jinde by se tak rychle nemohli rozparádit. Tady začali zřejmě už v pracovní době a táhnou to přesčas. A nějaká dámička se rozhodla, že jednoho z pánů dnes večer přefikne.

„Od půl osmé vám jsme k dispozici. Ale – tohle je velice solidní, spořádaný a klidný podnik, chápete?“

„Jasňačka, strejdo. Žádný mejdlo, žádný tanečky.“

Ještě jsem mohl cuknout, zavěsit a na další vyzvánění nereagovat. Ale zkusit se má všechno. Tak jsem jí dal adresu a příslušné instrukce. A přikázal, aby brnkla, kdy budou odjíždět, počkám na ně raději dole.

Vrátil jsem se k obrazovce. Ti dva už skončili, leželi vedle sebe a oddechovali. Až na to řazení a přidávání plynu spíše konvence. Nic inspirativního.

Dáma se podívala na hodinky.

„Nejvyšší čas, Dane. Ještě musím nakoupit a tak… Franta by pak měl řeči a mě nudí stále si vymýšlet nějaké lži.“

Přikývl. „Jinak… tak za měsíc by měly být na prodej nějaký televize. Obrazovky sedmdesát, stereo, teletext. Za deset tisíc…“

Třebaže už seděla a se zrcátkem před sebou zřejmě studovala buď počínající vrásky, nebo se rozhodovala, jestli stačí jen částečná restaurace či si bude muset nanést válečné barvy kompletně, vzhlédla a pohnula obočím v nelíčeném údivu.

„Deset tisíc? To je nějaký kazový zboží?“

„Ne. Zabavený. Z celnice.“

„A kdo to prodává?“

„Celníci.“

Vstala a zamířila do koupelny. Honem jsem zapnul druhý skrytý mikrofon. Zvuk naplno puštěné sprchy však jejich hlasy zašuměl.

Za chvíli se ozvalo zaklepání – aparaturu jsem už pochopitelně vyřadil z provozu, věděl jsem, že ona jde napřed, protože „ten člověk mi je k smrti nepříjemný, mám z něj divný pocit“ – stál tam Dan, a sebejistý jako na začátku mi podával čtyři stokoruny. Hubený zisk, ale bylo by bláhové domnívat se, že hned napoprvé kápnu na zlatou rybku.

„V pořádku?“

„Bezva. Kdybyste potřeboval příště… lepší je zavolat dopředu. Nebo, to je úplně nejideálnější, rezervovat si fixžúr.“

Zamyslel se. „Dobrý nápad,“ pronesl s majetnickou převahou samce, vlastnícího vždy připravenou a žádoucí družku. „Dám vám případně vědět.“

Odkráčel jako kráčí povznesený džentlmen, který neví, že slouha koukal klíčovou dírkou.

Zdenka: co myslím tím, že nevím, jestli pro ni přijedu? Že tam mám mít zákazníky? V kolik přijdou? Že přesně nevím? A to tam chtějí zůstat přes noc? V půl jedenáctý je snad můžu vyhodit, nastartovat rychlý gumy a přistavit golfíka před hernu ve chvíli, kdy bude zamykat.

Že ty lidi vyhodit nechci, protože do poslední chvíle člověk neví, jestli z nich něco nevypadne? Nechtěl bych si vymyslet lepší výmluvu? Prostě –v jedenáct ať stojím před podnikem.

Jasná páka. Ženská samolibost a pýcha jsou silnější než jakákoliv střízlivá obchodní úvaha: budeš tam, i kdybys měl kvůli tomu přijít o milión. Za což by mi druhý den samozřejmě vyškrábala oči a nazvala mě neschopným idiotem.

Z úvah mě vytrhl zvonek. Ale ne telefonu: někdo se ke mně bouřlivě dobýval.

Seběhl jsem dolů.

U dveří stála dáma nějakých třicet čtyřicet a poněkud kulatější, silně plešatý a daleko ojetější mužík, ze kterého všemi póry vystupoval alkohol. Nebyl však zdaleka přemožen: dopracoval se do stadia neobyčejné rozvernosti, kterou dával ostentativně najevo.

„Tak jsme tady, mladíku!“ zahlaholila dáma, která si ho držela, jako kdyby ho právě vyhrála v tombole. Z ulice jsem zaslechl zvuk rozjíždějícího se vozu. Buď taxík, nebo nějaký jejich známý.

Chytil jsem ji za ruku a i s ním jsem ji během vteřiny vtáhl dovnitř. Slyšel jsem totiž vzteklé vytí šakala Čebovské, což znamenalo, že návštěvu zaregistroval. Ona nejspíš taky. A já chtěl zítra požádat o svolení parkovat na zahradě… že jsem tyhle dva vzal! Že mě nevaroval tón alkoholu v hlase a halas v pozadí!

„Říkal jsem vám klid a diskrétnost!“ zasyčel jsem.

Pán se škytavě rozesmál. Partnerka mu přitiskla ruku na ústa a omluvně se na mne podívala. „Už jsme jako myšky.“ Trochu zadrhávala. Postava, která před deseti lety přitahovala mužské oči. Nyní se jí boky i ňadra trochu rozkynuly.

Hnal jsem je před sebou do obýváku a zopakoval jim základní instrukce. Kde je koupelna, skleničky jsem radši postavil na stůl rovnou, láhev si vytáhli z kufříku, francouzský koňak.

„Sme nevěděli, jestli tady není U Suchánků,“ škytl omluvně.

„Není,“ řekl jsem nerudně. „Jo, a cena je pět kilo.“

„Neříkal jste čtyři?“ ozvala se už střizlívějším hlasem. Seděla v křesle, nohu přes koleno, i v přítmí prosvítala kůže stehna.

„Čtyři přes den. V noci pět,“ řekl jsem rezolutně. Partner na ni mávl rukou, ať se na to vykašle, prachy budou, my nebudem, že jo, mladej, z tlustého svazku bankovek oddělil jednu pětistovku a vtiskl mi ji do ruky.

„Kdybyste něco potřebovali, stačí zazvonit… jsem tu sice sám, ale snad vám budu moct vyhovět.“

Šlehla po mně pohledem, který se dal vyložit všelijak. Že jsem se nekousl do jazyku!

„Něco si pustíme, jo?“ řekl těžkým jazykem, když jsem odešel. Baletním krokem se odebrala k videu a namátkou vzala jednu kazetu. „Foxtrot,“ oznámila.

„To budou nějaký tanečky,“ zahučel nespokojeně. „Poď ke mně.“

„Počkej, čumnem na tanečky. Třeba si taky potom šoupneme křápem, ty brďo.“ Hlas měla z alkoholu a zřejmě cigaret ochraptělý a poněkud ordinérní.

„Já bych si šoupnul…,“ řekl teskně a rozepnul si zip.

„Počkej, na všecko dojde, macíku.“

Kazeta nebyla na začátku, na obrazovce se objevila nějaká mulatka s natáčkami ve vlasech, dávající manželovi do sklenice s vodou šumivou tabletku. Manžela bolí hlava, jak naznačuje pohyby. Přilehá k němu. Dámička si k macíkovi přisedá na opěradlo křesla.

Dál už mělo všechno normální průběh. Číslo mi předvedli v křesle, co mu při tom mumlala do ucha, mikrofon nezachytil.

Asi po pěti minutách ho chytila za ruce. „Pojď do postýlky,“ zvedala ho. Šlo to obtížně, byl v křesle jako zapasovaný.

Svalili se na gauč a on na ni unaveně dorážel v té nejkonvenčnější a nejstarší poloze.

„Jakej sem?“ dožadoval se chvály. Vydechla – pochopitelně – že největší ďábel na světě. Chtěl vědět, jestli její starej je taky po všech směrech tak dobrej. Ani omylem, ten ji jen tak polechtá a je vymalováno. V hlavě se mi ozval signál vzpomínky: Zdenka to samé tvrdila o svém bývalém manželovi… Kruci, tak mám takový dojem, že jim jsme za kašpary! Nebo jsou prostě chytré a vědí, že mužskému, který se s nimi miluje, se musí tvrdit, že právě on je světový na rozdíl od manžela, neboť proto s ním do postele šla. Manželovi se pak říká opak. Podle potřeby. Je to od nich vlastně laskavé a milosrdné. Kdyby měly pokaždé povídat jen pravdu, to by bylo na světě neštěstí!

Nakonec to macík vzdal. Odpadl. Unaveně leželi na gauči.

„Kdybysme na tebe byli dva…,“ řekl zasněně, s očima upřenýma na televizi, kde probíhal skupináč. „Já ti povídal, vememe s sebou Tondu.“

„To přece nejde. Představ si, kdyby to pak ve firmě prasklo… co by si o mně lidi mysleli. A vůbec –Tonda!“ Rozesmála se. „Tonda je přece věrnej svý Evičce až za hrob… Já si ho nedovedu představit, jak mě ještě s tebou…,“ smála se, až kvokala.

„Aby ses nedivila. A jinak… Tonda by držel hubu,“ řekl sebejistě. Rozpačitost, kterou způsobila jeho zjevná nemohoucnost, z něj náhle opadla. Teď se znovu stal tím, kým nepochybně byl v podniku: mocným šéfem.

„Myslíš?“ zeptala se. Už nevypadala tak opile, jak se na první pohled zdála. Oči jí zpozorněly.

„Jasně. Mám ho v hrsti.“

„Tondu?“ řekla pohrdavě, ale výraz tváře vůbec pohrdavý nebyl, naopak.

„To víš, že jo.“ Zasmál se a odtrhl oči od obrazovky. Dámička mu jela rukou po břiše. „Hm, todle mi dělá dobře, kóčo.“

„Já myslela, že Tonda je takovej ušlápnutej, snaživej pracovník. Vždycky bejval na nástěnce, nejlepší pracovník útvaru, vždycky organizoval brigády, odbory a tak a on sám z toho měl vždycky kulový… ten by se nikdy do ničeho nenamočil.“

„Tonda! Ušlápnutej… snaživej…,“ břicho se mu otřásalo smíchem. Potom zvážněl. Natáhl se pro skleničky s koňakem, jednu podal jí, sám do sebe hodil panáka jako malinu, vydechl a řekl: „To je fakt. Snaživej je. Až moc. To víš, že náš největší dodavatel je Novex?“

„Jasně. Dělala jsem jejich faktury.“

„A kdo myslíš, že je hlavní tichej společník tohodle eseróčka?“

„Jak to můžu vědět, když je tichej společník?“

Zavrtěl hlavou. Ten poslední koňak mu dal zabrat.

„Jo, Tonda v tom umí chodit,“ řekl ztěžklým jazykem.

„On je ten tichej společník?“

„Jasně. Kupuje materiál od nás a zase nám ho prodává.“ Rozchechtal se. „Nemá to chybu. Patnáct procent strejdovi do kapsy… provize, chápeš?“ Přísně se na ni podíval. „Ale to je tajdův, je ti to jasný?“

„To musí být milióny…,“ řekla tiše. „A já si říkala… má jenom starou škodovku…“

„Musíme bejt nenápadný, chápeš? Státní firma, mizerný platy… A prachy se maj otáčet, ne je cpát do fára, když mám služební.“

„No jo, to jo, vy si to umíte zařídit. To jenom chudá holka jako já do smrti z ruky do huby.“

„Neboj, já se umím vo svý lidi postarat. Kolik že tam v tý účtárně máš?“

„Čtyry základ.“

„Čtyry? Holka, která mě dokáže rozparádit tak jako ty, jenom čtyry? Hele, napíšu ti zejtra mimořádnou kvartální odměnu. Patnáct… stačí?“ Pak najednou jako kdyby si uvědomil, že dámička neodpovídá a že možná vyžvanil trochu moc, dodal: „S prémiema máš pět, to je šedesát. A těch patnáct tisíc každýho čtvrt roku… dohromady deset táců měsíčně. Víc než tvůj starej… ne?“

Políbila ho, teď už byla spokojená. Znovu se napili a potom se činila s chutí usilovnou. Neviděla, neslyšela, jen aby si těch patnáct táců kvartální odměny zasloužila, až ji chrochtavé pochrupování upozornilo, že se namáhá zbytečně.

Macík ležel rozvalený, nohy i ruce široce rozhozené a byl v limbu. Posadila se, mávla rukou a zamumlala něco o impotentech. Potřásla hlavou, opilost ji už taky silně zmáhala, a podívala se na video. Souložilo se tam, pochopitelně.

Tohle představení mě po erotické stránce nudilo, ale na rozdíl od předchozího slibovalo výsledek. Do začátku mám stopu: Novex. Jasná spekulace za milióny. Jenže s kým? Jak se jmenuje jejich státní podnik? A kdo je onen tajemný tichý společník s.r.o. Tonda? Jak ho najdu? Kde najdu macíka, až se vyspí a zmizí v nenávratnu?

Z přemítání mě vyrušilo dlouhé zvonění. Žádný telefon, ani návštěvník. Kamera ukazovala dámičku, jak mačká zvonek, kterým mě může přivolat, kdyby něco potřebovala. Nebylo těžké uhodnout, jaké přání má.

Na začátku jsem si říkal, že bych této možnosti použil jen v krajní nouzi.

Líně jsem se zvedl, vypnul nahrávání, protože tohle tam být nemusí, a kvůli Zdence ani nesmí, a šel jsem. Krajní nouze totiž nastala: ne snad že podobné služby by byly zahrnuty v ceně a já byl šmírováním vydrážděn, ale byl to jediný způsob, jak zjistit jméno macíka, její a firmy.

Svítící ručičky budíku ukazovaly už půl druhé a já ne a ne usnout. Zdena vedle mne svinutá do klubíčka hluboce oddechovala jako namlsaná kočka. Už v autě chtěla vědět, kdo tady byl a hlavně jaké to bylo: jak ty ženské vypadaly, kolik jim bylo, jak to dělaly!

Doma hned k videu. Nejvíc ji vzrušovaly mackovy obscénní řeči. Prý je to lepší než video, protože tam se mluví německy. Smála se, když první zákaznice nutila svého milence řadit, ale po chvíli vrtění mi zašeptala: „Na čtyřku!“

Jinak konstatovala, že v podstatě nic moc. „Co s tím budeš dělat? Hodí se to k něčemu?“

„Tohle zatím ne. Chce to čas,“ lhal jsem. Zazívala a otočila se ke mně zády.

„Ta stará bréca si moc neužila. Až mi je jí líto. Rozdělat ženskou a pak takhle zvadnout… to je zločin.“

Moc litovat ji nemusí, protože neviděla konec. Trvalo to celé snad čtvrt hodiny, odbyli jsme si to na křesle, macík přitom poklidně pochrupoval a zdály se mu jistě libé sny o desetimilionových šmé, stačil jsem přitom zjistit, že ona se jmenuje Svatka, že dělá v podniku Kovoprodukce a že macík je pravým jménem inženýr Zbyněk Zalabák a je ve firmě obchodním náměstkem.

S trochou potíží jsme ho pak probudili a celého zmámeného donutili obléknout. Odvedl jsem ho dolů – visel mezi námi jako ožraly andělíček značně rubensovských tvarů – posadil ho do auta a zeptal se jí, kam je mám odvézt. Dala mi adresu: bydlel na Jarově.

„Dvě kila, šéfíku,“ řekl jsem, když vystupoval. „Benzín je dneska dost drahej.“

Beze slova hrábl do prkenice a dal mi dvě stokoruny. Pak mávl rukou a bral se potácivě k domovu.

„Kam tě mám hodit?“ zeptal jsem se Svatky. Bylo už půl jedenáctý, nejvyšší čas, abych stihl Zdeničku.

„Stačí na metro… když je dneska benzín tak drahej.“ Pokusila se přitom využít toho, že jsme stáli na temném, opuštěném místě mezi sídlištními domy, a začala se na mě lepit.

„Hele, děvo…“

„Já bych chtěla ještě,“ zaprosila, ale nakonec si dala říct pod slibem, že příště… Zítra odpoledne mi zavolá. Se skřípěním zubů jsem souhlasil, protože ji do budoucna nutně potřebuju.

Jakmile z ní vytáhnu podrobnosti o Tondovi a o tom, kolik ti dva ukradli miliónů, už se nevyškubne. A pustím mu žilou důkladně, sakramentsky důkladně! Na Borech jsem seděl se zlodějíčky, kteří dostali hezkých pár let za to, že někde otočili zboží za pár desítek tisíc. Vláčeli je za to v novinách, navždy mají na čele nálepku zloděj, jsou skvrnami společnosti. Pan inženýr Zalabák zloděj není: určitě by mě žaloval, kdybych ho tak někde nazval. Ti dva si to jistě vymysleli tak šikovně, že zboží, které z Kovoprodukce prodávají do Novexu a zpět, nikdy fyzicky žádný sklad neopustí. Přemísťuje se pouze papírově, zato s pětadvacetiprocentní přirážkou. Nevím, možná mají jinou fintu: ale na podstatě to nic nemění. Já jim to nevyčítám, v této krásné zemi se krade už dávno a dnes tuplem, je to národní sport, a pokud obětí nejsem já, havaj nuda, ale chci si smočit zobáček. A to tak, že fest!

Jde jen o to, jak pana inženýra a jeho komplice dostat z háčku do podběráku. Mám jít za ním sám? Radši bych, kdyby vůbec nevěděl, že já s tím mám něco společného. Jednak by mohl podlehnout pokušení investovat raději menší sumu do hochů, kteří by mě rychle a tiše sprovodili ze světa. A jednak, i kdyby tak drastická situace nenastala, mohl bych se dostat do řečí a získat špatnou pověst. Špatná pověst je pro tuto branži mor: pod pojmem diskrétní soukromí si lidé představují diskrétní soukromí, a v Praze už je podle inzerátů v novinách dost podniků, které jim skutečnou diskrétnost na rozdíl ode mne nabízejí. Takže bych asi rychle skončil a geniální nápad by zašel na úbytě dřív, než bych ho stačil roztočit.

Uvidíme. S tímhle heslem všech hazardérů jsem konečně usnul.

Klienti se hrnou. Denně několik telofonů: terminář mám plný do konce týdne. Ale sejří mě každý den sedět od dvou do čtyř u aparátu a čekat, kdo se ozve. Myslel jsem na záznamník, jenže tím bych si nepomohl. Lidé se při této příležitosti nepředstavují a nenechávají číslo, kam jim mohu brnknout a případně po manželce nebo manželovi vzkázat, že mohou přijít ve čtvrtek od tří do šesti. Nezbývá, než abych ztrácel čas sám.

Dva klienti už tady byli, ale vytěžit se nedali. První shodili hned šaty a milovali se celou dobu beze slova, druhý pán byl sice povídavý, ale pouze brečel své milence na rameni, že se svou mrchou už nevydrží. Taky nic moc.

Causa Zalabák se vyvíjí slibněji.

Svatava skutečně zavolala hned druhý den odpoledne. Sotva jsem se vrátil z města, kam jsem odvezl Zdenu. Prý kdy na to hupsnem?

Můj ty smutku, ty ženské jsou prokletí! Znovu do auta, dolů do Prahy, na Smíchově jsem ji naložil a zpátky. Už opět byla rozvernější a táhla z ní vodka či co. Zřejmě v tom podniku chlastají nonstop, anebo to byly ještě dozvuky z předchozího dne.

V obýváku se začala rovnou svlékat. Nalil jsem jí vodku s džusem a na okamžik jsem se omluvil. Ve videu jsem měl novou kazetu, jen jsem zapnul kameru a nahrávání.

Zatnul jsem zuby a udělal jsem všechno, co si přála. Odvázala se a podrobně, bez zábran a beze studu si poroučela.

„Takovýhle věci manželovi říkáš taky?“ zeptal jsem se jí, když na mně hopsala. Natočil jsem si ji pokaždé tak, aby bylo vidět co nejvíc a hodně podrobností.

Rozesmála se. „Ten by mě zabil, kdyby věděl, co vyvádím. Je hroznej žárlivka.“

„Jdi se vysprchovat,“ poručil jsem jí nakonec. Když se už oblečená vrátila, udělal jsem jí místo vedle sebe na gauči, znovu nalil a povídám: „Dokdy mi můžeš zjistit, kolik Zalabák vyplatil Tondovi za zboží pro Novex?“

Vytřeštila na mne oči, zakuckala se a cigareta jí vypadla z prstů. Sebral jsem ji, aby mi nepropálila díru do koberce.

„Jo, a ještě jedno – jak se jmenuje ten Tonda?“

„Ty… jak to víš?“

„Vím. Tak co, jak se jmenuje?“

Vyskočila. Zamáčkla cigaretu a chytila kabelku.

Strhnul jsem ji zpátky na gauč. „Seď. Ještě jsi mi nic neřekla.“

„Ty hajzlíčku, jestli jsi včera něco zaslech za dveřma a teď si myslíš, že mě budeš vydírat, protože já husa blbá myslela…“ Pokusila se rozbrečet, ale měla moc velký vztek, takže jí to nešlo.

„Tak koukej, abysme si rozuměli: Chci se něco dozvědět a ty mi to řekneš.“

„Ani slůvko ti neřeknu. A okamžitě mě pusť, nebo začnu křičet! A řeknu, že jsi mě chtěl znásilnit!“

„Znásilnit? Myslíš, že ti někdo bude věřit, že jsem tě chtěl znásilnit? Po tomhle?“

Pustil jsem video. Všechny detaily, všechna slova, která vypustila.

„To by měl manžel radost, kdyby tohle viděl, že?“

„Ty svině. Ty jsi tak strašná svině, že si to ani nedovedeš představit,“ řekla hluše a nesmírně unaveně. „Ty snad ani nejsi chlap.“

„Tvrdila jsi, že jsem chlap. Dokonce s největším… hm, abych tě teď nemusel citovat věrně.“

Dala si hlavu do dlaní, kývala se sem a tam a jenom naříkavě šeptala: „Taková svině, ježiši, taková svině!“

„Koukni,“ netrpělivě jsem se podíval na hodinky, byl čas končit, „tak jsem teda svině. Mně na slůvku nezáleží. Já chci jediný: jak se jmenuje Tonda a kolik dělá obrat mezi vaším podnikem a Novexem.“

„Včera jsi to taky natočil?“ zamumlala, tvář stále zakrytou dlaněmi.

„Pochopitelně. Ale nic moc – i když ses snažila, jak si jistě pamatuješ. Ale počítám, že lidi ve vašem podniku by to docela pobavilo, kdybych tam zadarmo poslal několik kopií…“

Vymrštila se a pokusila se mi fyzicky ublížit. Poprvé jí totiž došlo, že ji můžu vydírat nejenom malérem doma, ale především nesmírným skandálem v zaměstnání.

Když jsem ji zpacifikoval, tak se rozbrečela, a nebyl to kašírovaný ženský pláč, ale nefalšované zoufalství. „To neuděláš… ne, prosím tě, to nesmíš udělat…“

„Neudělám,“ slíbil jsem. „Víš, nic bych z toho neměl. A já jsem obchodník, ne sadista. Když mi řekneš, co potřebuju, na celou nahrávku zapomenu a smažu ji. Na tobě mi fakticky vůbec nezáleží.“

„To jsem pochopila,“ řekla trpce.

Tonda se jmenoval Antonín Trojník a v Kovoprodukci dělal zásobovače. Výmluvné – a svědčilo to o jeho pracovitosti. Stačil zásobovat obě firmy i své bankovní konto.

Kolik činí jejich kšefty, mi slíbila zjistit do pozítří.

„Ne, zítra,“ řekl jsem. „Můžeš na tom dělat dneska přesčas. Energie, jak jsem poznal, máš v sobě za čtyři. A pamatuj si – chci cifry a data.“

„Zalabák mě zabije.“

„Nezabije. Nikdy se totiž nedoví, že za tím stojím já – takže na tebe nemůže mít podezření. A ten další, ten Trojník, už vůbec ne.“

Odvezl jsem ji na autobus. Celou cestu mlčela, jen když vystupovala, se na mne podívala a zašeptala:

„Takovej pěknej mužkej… a takovej hajzl křivej!“

Poplácal jsem ji po paži – ucukla, jako kdyby se jí dotkl had – a řekl jsem povzbudivě: „Hlavu vzhůru, holka.“

Třískla dvířky a odkráčela.

Tak já jsem hajzl a svině.

Málem jsem se rozesmál.

Když jsem se vrátil, v obýváku už užívala „diskrétního soukromí“ nová dvojice, pán přes čtyřicet a asi pětadvacetiletý zajda. Z řečí jsem vyrozuměl, že se jedná o obvyklou kombinaci: šéf a jeho sekretářka. Nic moc zajímavého, holka měla plochá prsa i zadek a asi se ho držela jako klíště, protože byl docela ucházející fešák. Vypadalo to, že ji ulovil taky někde na podnikovém mejdanu, v opilosti si to rozdali na stole v kanceláři a teď ho má v hrsti.

Svině a hajzl, opakoval jsem.

No dobře, ale proč neřekla: „Jsi stejný hajzl a svině jako ten Zbyněk! A Tonda!“ Protože ty dva za hajzly nepovažuje, pro ni jsou šikovní obchodníci. Jak říkám – krást ve velkém je podnikání. Někoho o část lupu obrat, spravedlivěji přerozdělit oběživo, které zabloudilo, kam by podle práva nemělo, je ovšem sviňárna!

Mávl jsem rukou nad jejím podivným pojetím právního vědomí. Důležitější je, kolik od nich dostat a přes koho tu operaci provedu. Nejnižší suma, na kterou přistoupím, musí být deset procent z jejich zisku. Úplně obrat je nemohu, abych je nedohnal k nějaké zoufalé protiakci. A oslovím je jednotlivě, aby o tom nevěděli.

Pohledem jsem se vrátil k obrazovce. Ti dva už uspokojeně leželi vedle sebe a začínalo to být docela zajímavé. Nemyslím obchodně, ale jako divadlo.

„Miluješ mě?“ zašeptala.

Otočil se k ní a majetnicky ji políbil. „Jako nikoho na světě!“

„A co bys dělal, kdybych…,“ řekla dívka a jen se úkosem podívala na svého milence.

„Co kdybys?“ zeptal se, protože mu to moc nemyslelo. To já už tušil, o čem půjde řeč! Protože já taky takhle jednou ležel v posteli a lhostejně jsem vyslechl ta úvodní slova: „Co bys dělal, kdybych…“

„Kdybych byla v tom. Jako v jiným stavu.“

Nadskočil. Každý reaguje jinak. Někoho ta prostá otázka úplně paralyzuje, to byl tenkrát s Renatou můj případ, jiný nadskočí.

„Ale jak to?!“ vydusil ze sebe zoufale.

„Normálně, milovali jsme se spolu přece…“

„Vždycky jsem si dával pozor!“

Mlčela a dívala se do stropu.

„Já jsem věděl, že si mám brát prezervativ. Ale ty ne! Že se ti to s ním nelíbí! A teď to máš!“ Zřejmě patřil k lidem, kteří za všech okolností hledají vinu u druhých.

„Pro ženskou je snad přirozený mít děti, nemyslíš?“

Držel se za hlavu a komíhal se sem a tam. „Ale co budeme dělat?“

„Vezmeš si mě snad, ne?“

Skoro se rozbrečel. „Ona mi rozvod nepovolí! A i kdyby – ty alimenty! Z čeho budu žít? Tady beru sedm hrubýho, víš, co mi z toho po daních a po alimentech zůstane?“

Docela se mi ulevilo, když mu řekla, že neví určitě, jestli v jiném stavu je nebo není. Že možná ani není. Zkoušela ho, jasně. Tihle dva už nepřijdou, protože pán ve zkoušce neobstál a románek končí. Vypadli jako cukráři. Žádná škoda, z něj bych stejně nic nedostal.

„Jsi doma?“ Telefon jsem zvedl snad až po desátém zazvonění. Čůrat se má v klidu a důkladně.

Pochopitelně, tak idiotskou otázku může položit jedině Zdenička. „Ne, to je můj duch,“ odsekl jsem.

„Nech si ty fóry! Tohle není sranda. Musíš sem přijet. Hned, rozumíš? Je hroznej průšvih. Michale, prosím tě, přijeď. Já mám strach!“

Zavěsila. Jako kdyby tam do té přípravny či kuchyňky, kde mají telefon, někdo vešel. Co se mohlo stát? Oblékal jsem se, protože bylo jasné, že přijet musím. Naštěstí už jsem nikoho nečekal: byl by to malér, kdyby se ke mně zákazníci začali dobývat a potom se šli k profesorce zeptat, jestli neví, kde jsem, a jestli si nemůžou diskrétně zasouložit u ní. Beztak na mne koukala s podezřením, když jsem jí dopoledne přinesl další kytici a přednesl prosbu o parkování na zahradě. Podle výrazu tváře se mi zdálo, že čekala někoho jiného, když po zazvonění otevřela. Hubička, vypadající jinak jako ocelová past na vlky, se nejdřív roztáhla a potom s téměř slyšitelným cvaknutím sklapla. Už jsem tušil svoje, ale zachoval jsem poker face.

Po jistém upejpání mi parkování povolila. O garáži se nezmínila, zato jen tak mezi řečí prohodila, že ke mně chodí dost návštěv.

„Chodí,“ odvětil jsem podle pravdy, protože se držím hesla nezatloukat, co je evidentní, „mám totiž firmu. Distribuujeme rodinné vydání bible a dětskou encyklopedii. Tohle jsou naši prodejci.“

„Samí manželé…“ Zatrnulo mi. Ale dokázal jsem se usmát.

„Většinou. Tohle je totiž zvláštní prodejní akce: knihy nabízíme přímo v rodinách. A solidní manželský pár budí větší důvěru. To víte, bible se nedá prodávat někde v podchodu…“

Snad mi Bůh aspoň tenhle hřích odpustí.

„Byl tady!“ Zdena se ke mně nakláněla přes barpult a vypadala doopravdy vyděšeně.

„Kdo?“

„Ten chlap, co jsem mu od Luboše předávala to…“

„Od Luboše? Co?“ Za tu dobu se událo tolik věcí, že jsem Luboše a jeho staré kšefty úplně pustil z hlavy.

„Přece tamto!“ A když jsem dál nechápal, zašeptala: „Přece ten prášek.“

„Jó… ty myslíš ten…“ Rychle mi dlaní zacpala ústa. „Míšo, já se bojím. On mi vyhrožoval…“

„Čím, prosím tě? Luboš zmizel, nic nemáš. To musí pochopit i debil.“

„Jenže on tvrdí, že Lubošovi zaplatil tři sta tisíc za… za jednu dodávku a že mu Luboš řek, že to mám já. A chce to! Nebo těch tři sta tisíc! Kde vezmu tři sta tisíc?!“

„Gauner! Ví, že Luboš výpad ze hry, a chce tě nejspíš vydírat. Anebo…,“ zamyslel jsem se. „Poslyš, je docela možný, že se jedná o ten prášek, co mi chtěli podstrčit. Tak mu to dej a máš od něj pokoj.“

„Když já se bojím, Míšo, že to je podtrh od policajtů. Už znova tady dvakrát byli. Ten, co si přišel pro tebe. A můžou tu bejt dnes a denně… když je neznám, jak je mám poznat? A já nechci do kriminálu!“

Pochopitelně, komu by se chtělo do krimu.

„V kolik má zase přijít?“

Podívala se na hodinky. „V deset.“

„Víš, jak se jmenuje?“

„Jenom… jednou mu uklouzlo… Volf. Ale nevím, jestli křestní nebo příjmení.“

„Volf? Není to Němec?“

„Mluví normálně česky. Ale je to takovej esesáckej typ. Sadista!“

No jo. Sadista…! Podléhala hysterii. Doporučil jsem jí, ať si dá panáka, a sám jsem se zamíchal mezi hosty u hracích automatů a pokoušel se odhadnout, kdo tady může být služebně. V podstatě kdokoliv, když odpočítám puberťáky, co už měli být spíš u maminky než vyhazovat vyšmelený prachy. Dneska tajnýho nepoznáte.

Volf přišel asi deset minut po desáté. Nevypadal ani na narkomana, ani na poldu. Zato vypadal, že je schopný podříznout vlastní mámu, kdyby mu to hodilo aspoň pět procent. Nedivím se už, že Zdena je tak vyděšená.

Vysoký, blonďák, krátké vlasy, studený pohled, úzká nordická lebka, úzké rty.

Něco Zdeně povídal, potom naznačil, že by s ní šel dozadu, ale zavrtěla hlavou tak rezolutně a zděšeně, že už nenaléhal. Vyhodil do vzduchu minci, obratně ji chytil, připlácnul na pult a cosi řekl. Zřejmě: tady to bude takhle ležet!

Když odcházel, připomínala sádrovou sochu. Rukama křečovitě svírala okraj barpultu.

Když šel kolem mne, rozhodl jsem se. Byl to risk, byla to sázka do loterie, bylo to jako hodit všechny žetony na nulu, ale jinou možnost jsem neměl. Obracet se v tomto případě na policii by nemělo smysl. Je bezmocná, protože v tomhle kšeftu lítají strašlivé peníze i všelijaké vlivy. Jde o nová odbytiště, o obrovský kanál z Asie a Ruska do Evropy, o udržení tradiční cesty z Blízkého východu. A nejedou v tom naši chudí dealeři, ale řízkové, kteří s tímhle vším už mají desítileté zkušenosti ze světa a stamilióny na kontech.

Volf rázně otevřel dveře a vyrazil přes ulici. Taky jsem vyšel a skryl jsem se do stínu. Posadil se do bílého Fiata Tipo s jakýmsi temným pruhem na bocích. Zahlédl jsem ohýnek zapalovače a potom rudě žhnoucí bod cigarety.

Budu se muset odvážit skoku z vysoké skály do vody plné žraloků. Ale když to neudělám, sežerou mě nahoře tygři.

Vrátil jsem se do herny. Zdena u baru nebyla.

„Kde je?“ zeptal jsem se jejího parťáka.

„Prej jí je blbě, šla si sednout dozadu,“ řekl uštvaně. Touhle dobou měli největší frmol.

Seděla u dřezu, hlavu v dlaních, vedle sebe tubu s prášky. Už ani nebrečela, jenom měla opuchlý obličej a nepříčetné oči.

Sebral jsem tubu a podíval se dovnitř. Byla z poloviny prázdná.

„Už nemůžu, Míšo,“ řekla hluše. „Radši spolykám ty prášky, než…“

„Co ti říkal?“

„Jdi pryč. Uteč, ať tě nevidí se mnou! Zachraň se… já si vezmu ty prášky a…“ Najednou se mi vrhla kolem krku, skoro mě škrtila, třásla se a vyrážela ze sebe, ať ji proboha neopouštím, ať ji tu nenechávám samotnou. Lapala po dechu jako při astmatickém záchvatu. Odstrčil jsem ji, dlaní a hřbetem ruky jsem ji dvakrát plácl po tváři, pak jsem natočil skleničku vody a vchrstnul jí ji do obličeje. Škytla, zalapala po dechu.

„Už je ti líp?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

„Co se stalo?“

Znovu se začala při té vzpomínce třást.

„Uklidni se, proboha, Zdeničko,“ zaprosil jsem. „Jsem tady, s tebou, nedovolím, aby ti někdo ublížil.“

„Říkal, že když mu to nevrátím, tak mě odsud odveze nebo si mě najde a potom mě nožem…,“ říkala hluše.

„Vyhrožuje jenom, neboj se.“

„Potom mě nožem rozpárá tam dole a nechá mě ležet, dokud…“

„Dost!“ křikl jsem. „Nalej si panáka a hlavně na nic nemysli, rozumíš? Na nic nemysli!“

Sesula se do židle. Vlil jsem jí mezi sevřené zuby rovnou z láhve alkohol.

„Už je ti líp?“

Přikývla.

„Tak si dojdi na záchod, pořádně se opláchni studenou vodou, ale teď na chvíli zmiz.“

Počkal jsem, až se za ní zavřely dveře, a potom jsem si přitáhl telefon.

Když jsem vytáčel Ferovo číslo, dovnitř nahlédl Zdenin parťák.

„Co je?“ zeptal se. „Už jí je líp?“

„Není,“ štěkl jsem. „Šla zvracet. Budu muset zavolat doktora.“

„To jsou dneska radosti,“ zamumlal.

Telefon vyzváněl dost dlouho, než se mi ozval jeho hlas.

„Tady je Michal, šéfíčku,“ řekl jsem. „Je průser.“

„Jeb tě tvoja mať, že já si s tebou něco začínal. Na tebe se ty maléry lepej, čížku.“

„Tohle je tvůj malér, Fero. Jdou ti po krku.“

Chvíli ticho. „Kdo? Chlupatý?“

„Něco horšího. Nějakej Pašův člověk. Chce si vy řídit účty.“

„Proč se mnou?“ Hlas měl najednou přiškrcený, veškerá sebejistota tatam. Člověk si obyčejně přestane hrát na frajírka, když zjistí, že už nejde o trefu v aukci, ale o kejhák.

„Mě se neptej. Ty bys to měl vědět líp. Ale tvářil se, že má sakramentskej důvod a že to myslí smrtelně vážně. Chytil mě před mým bejvalým kvartýrem, šel jsem tam kvůli nějakým lejstrům za tím člověkem, co jsem s ním vyčenžoval byt. Věděl, že tě znám, věděl, co se Pašovi stalo a že jsem předtím byl u toho, když tvoji lidi zválcovali ty jeho gorily, a chtěl vědět, kde bydlíš. Prej mě hledal už doma, ale tam byl někdo cizí, a když nechtěl vysypat, kde bydlíš, tak ho sejmul.“

Lhal jsem, ale proč ne? Volf mi mohl říkat, co chtěl – kdo si to ověří?

„Ví, že mi voláš?“

„Ne, jeli kolem policajti, on zazmatkoval, protože myslel, že už jdou po něm, a já stačil zdrhnout. Akorát mi nožem rozříznul bundu. Znám tam dva průchody do dvora, těma se dá dostat do další ulice.“

„Odkud voláš?“

„Z budky.“

„On čeká… jak vypadá? Jak se jmenuje?“

„Volf. Jednou jsem ho totiž viděl s Lubošem, a ten říkal, že to je Volf.“

„Vysokej blonďák, studený oči, studený rty… Jako esesák.“

„Jo. Ty ho znáš?“

„Byl to Pašův pistolník. A dělá na druhej úvazek pro… to je jedno. Lepší některý věci nevědět.“

Chvíle mlčení. Zřejmě probíral všechno, co o Volfovi věděl. A kalkuloval. Ve chvílích před rozhodnutím, které už pak nejde odvolat, se musí moc opatrně kalkulovat. Co je větší risk…

„Nevíš, kde je teďka?“

„Zaparkoval před hernou, před Royalem. Zřejmě ví, že chodím s barmankou – a čeká tam buď na mě, nebo na ni, aby z ní dostal moji adresu a pak ze mě vymlátil všechno, co potřebuje. A já tě ujišťuju, že se umlátit nemíním nechat!“

„Do frasa,“ řekl Fero. „Jak se jen moh domáknout…“

„Domák. A tvrdí, žes ho sejmul, teda Pašu, ty osobně.“

„Blbost!“

„Jdi mu to vysvětlit. Případně poldům, až jim to vysype, protože na tu vraždu u mě doma přijdou do rána a toho zabijáka najdou bezpečně – určitě někdo viděl auťák a tak.“

„Říkáš před Rojálem? Jaký má gumy?“

„Bílý Fiat Tipo s tmavejma pruhama po bocích. A za tři čtvrtě hodiny se v Royalu zavírá. Ale odprásknout ho tentokrát nemusíš.“

Položil jsem telefon. Zdenka se mezitím vrátila.

„Nehýbej se odsuď,“ řekl jsem. „Ale jestli ti je už trochu líp, bylo by lepší, kdybys šla dovnitř.“

„Proč?“ Vsadil bych se, že vůbec nevnímala, o čem si po telefonu s Ferkem povídám.

„Protože jednak uvidíš na ulici, a možná že tě to, co tam zahlídneš, potěší a uklidní, a taky proto, že když je člověk mezi desítkami lidí všem na očích, nemusí přemýšlet, co říct, až se ho začnou policajti vyptávat, kde byl, kďyž…“

„Co když?“

„Ale nic. Prostě pojď dovnitř. Jo a ještě něco: kdyby se někdo ptal, co ti ten Volf chtěl, tak nevíš, jak se jmenuje, viděla jsi ho prvně v životě a pokoušel se tě dostat do postele. Rozumíš?“

Jako loutka odkráčela dovnitř, do herny k baru, a já za ní. „To víš, ženská… krámy,“ šeptl jsem barmanovi. Chápavě přikývl, šťastný, že nezůstal sám.

Právě jsem si s kníratým mužíkem, ze kterého se vyklubal fanatický milovník videotechniky, povídal o fantastickém skoku, jaký firma Sony učinila přechodem z bety na systém VHS a sloučením předností obou systémů, když se to stalo. Stál jsem natočen tak, abych viděl skrz okno k místu, kde parkoval Volfův fiat.

Zastavil u něj tmavý favorit, měl jsem pocit, že před chviličkou jel kolem opačným směrem, ale favoritů, i tmavých, jezdí po ulicích nejvíc, na chvíli mi zakryl výhled, potom najednou zprudka vyrazil a zmizel. Všechno se odehrálo během pěti osmi vteřin.

Pokoušel jsem se proniknout zrakem do tmy, jestli uvidím Volfovu siluetu za volantem. Neviděl jsem nic. Takže dál čekat…

Hosté dopíjeli, barman kasíroval, Zdena bezmyšlenkovitě sklízela skleničky. Usmál jsem se na ni, ale odvrátila se.

„Viděl jsem tuhle poprvé ten digitální magneťák,“ pravil jsem mužíkovi. „Sony DTC 55 ES. Patnáct set marek…“

„Drahej špás,“ řekl a hodil do sebe zbytek ferneta, „pro amatéra, myslím. Už mizerové vykoumali kódování cédéček, takže na to nepůjdou nahrávat. A k ničemu jinýmu to nemá…“

Už mi nestačil vysvětlit, proč tato novinka nemá cenu, protože z ulice se ozval křik.

Kolem fiatu stála skupinka lidí a nějaká žena ze sebe vydávala zvuk připomínající kvílení alarmiku. Všichni se nahrnuli k oknům. Někteří se hnali ke dveřím, číšník s účtenkami za nimi.

Zůstal jsem u baru sám, zapálil jsem si cigaretu a řekl jsem Zdence, stojící nehnutě s mokrou sklenicí v jedné a utěrkou v druhé ruce: „Tak se mi zdá, že máš po starostech.“

A potom jsem neodolal a šel se taky kouknout.

Volf ležel zhroucený s hlavou na sedadle spolujezdce, jedna ruka mu spočívala na stehně, druhá visela k podlaze. V čele měl obrovskou díru a obličej zalitý krví. V klíně se mu válel malý revolver. Stačil ho vytáhnout, možná ho měl pro všechny případy i připravený, ale moc platný mu nebyl. Okénko po řidičově straně bylo asi na deset centimetrů stažené.

Představoval jsem si to tak, že muži ve favoritu zastavili pod záminkou, že se ho chtějí na něco zeptat. Stáhl o ten kousek boční sklo, aby je slyšel? Pochybuju, Volf musel být podezíravý. Spíše je už měl stažené, protože ve voze kouřil. Potom to byla otázka zlomku vteřiny. Spolujezdec z favorita pouze zvedl pistoli s tlumičem, neboť výstřel slyšet nebyl. Volf zaregistroval hlaveň, která mu náhle mířila mezi oči, stihl sáhnout po své zbrani, ale tomu druhému stačilo pouze stisknout spoušť… Opravdu, záležitost několika vteřin. Slabé pšouknutí a pak už jenom zaječení pneumatik, vzdalující se kdesi v temných ulicích noční Prahy.

Blížilo se kvílivé houkání. Od magistrály sem mířilo několik vozů s modrými majáky. Nejvyšší čas jít spát, zívl jsem.

Herna zela prázdnotou, až na dva tři hosty, jimž byl poslední panák milejší než morbidní zvědavost.

Zdena se mezitím převlékla. Vrchní počítal tržbu.

„Je to on?“ Na ulici se do mne zavěsila a přitiskla se ke mně.

„Jo. Tuhej jak fošna. S dírou v čele.“

Otřásla se. „Mlč. Tyhle věci nesnáším.“

„Lepší tyhle věci, než kdyby byl naživu.“

„Kdo ho…“

„Myslíš – zabil?“ Odemkl jsem golfa. „Milé dítě, já ani v nejmenším netuším, kdo ho zabil,“ řekl jsem a nastartoval. „Podstatné je, že jsem to nebyl já ani ty. A stejně důležité je, že snad nikdo nezaregistroval, o čem jste si povídali.“

Zavrtěla hlavou. „Jen…,“ nerozhodně se na mne podívala, „nebude policajtům podezřelý, že jsme odešli?“

„Ty jsi snad věděla, co se na druhé straně ulice stalo a komu se ten malér přihodil?“

„Ne. To je fakt.“

„Řekl ti snad někdo, že tam máš zůstat a nechat se nevím jak dlouho do noci nebo do rána otravovat fízlama?“

„Máš pravdu.“ Vypadala už uklidněné. „Ale přijdou se vyptávat zítra.“

„Ať přijdou. Pokud by ti ukázali jeho fotku a byla mu moc podobná, tak klidně přiznej, že tam byl. A že si dal něco k pití. A že tě lámal do postele. Jak už jsme si říkali.“

„Komu jsi telefonoval, když jsem odešla z kuchyňky?“

Takže nebyla v takovém šoku, jak se zdálo.

„Nikomu. Pamatuj si to – nikomu jsem netelefonoval a tobě bylo špatně. A já chtěl telefonovat pro pohotovost, ale přemluvilas mě, že už je ti líp. Proto jsi šla taky hned, jak se to stalo, domů.“

Kývala hlavou, že si to bude pamatovat. Náhle vykřikla: „Zastav!“ Šlápl jsem na brzdu, až jsem měl plný pazoury práce vyrovnat smyk.

„Zbláznila ses, chceš, abysme si rozbili hubu?“ zaječel jsem na ni. Hernajs, nervy může mít v kýblu třeba stokrát, ale to neznamená, že mi bude za jízdy dělat nějaký hysterický skopičiny.

„Otoč to. Musíme domů.“

„Jedeme domů. Nebo sis myslela, že jsem připravil tajný noční výlet? Že jedeme do Hubertusu na večeři?“

„Ke mně domů, Michale. Já se nezbláznila. Mám tam tu krabičku s tím práškem… a kdyby něco prasklo, kdyby ke mně policajti přišli na prohlídku…“

Otočil jsem klíčkem, nastartoval a pomalu, abych zbytečně netýral motor, jsem se opět rozjel.

„Tak najdou akorát kulový. Nejsem blázen. Na rozdíl od tebe. Ten fet jsem ulil už minulej tejden.“

Zdena ještě spala, když už jsem mozolnatými prsty sepisoval podrobnou vlastní verzi toho, co se v noci stalo. Obsahovala v podstatě totéž, co jsem řekl Ferovi: Zdena v případu nefigurovala. Dopsal jsem, dal zprávu do nezalepené obálky a šel jsem ji políbit na rozloučenou.

„Kam jdeš?“ zakňourala ospale. „Kolik je hodin?“

„Málo. Půl devátý. Spi. Ale nejdřív vstaň…“

„Ty ses zbláznil! Půl devátý? Kam jdeš?“

„Vstaň!“ nemilosrdně jsem ji vyvlekl z postele. Nesnáším lidi, co se válejí v peřinách, když já už musím být vzhůru. „A pojď za mnou dát řetěz na dveře. A nikomu kromě mne pak neotvírej! Rozumíš? Nejsme doma! Ani kdyby to byli četníci. Jo, a brnkni do práce, že ti je ještě hůř než včera a že zůstaneš doma.“

Za peníze, které moje speciální aparatura stála, se dá od techniky očekávat ledacos. Například tam je jedno tlačítko, po jehož zmáčknutí se stand-by, čili pohotovostní poloha, aktivuje lidským hlasem a pohybem v místnosti. Nahrávací zařízení přitom vypadá jako nezapnuté. Člověk si pak pustí video a kouká: „A to je mi překvapení…!“

Ale to zatím nechám koňovi. Momentálně mám větší starosti. Dnes je den, kdy se mám ohlásit svému advokátovi, aby věděl, že jsem v pořádku. Kromě toho jsem si chtěl zaskočit na kafe se Svatavou. K tomu, abych od ní převzal hlášení o spojení firem Novex a Kovoprodukce, už nebylo zapotřebí žádného „diskrétního soukromí“.

V Žitné se pochopitelně zaparkovat nedalo, tak jsem hodil auťák na chodník a za sklo položil cedulku s invalidním trojúhelníkem, který jsem našel v escortu.

Pan doktor Šmíd v kanceláři nebyl. Má prý stání u soudu, pravila sekretářka nebo co. Myslel jsem –podle svých zkušeností –, že právníci jsou povětšinou suchaři a právničky nebo vůbec ženské, co mají něco společného s právem, jsou suché a pokroucené jako paragrafy. Některé možná, ale tahle tedy rozhodně nebyla ani suchá, ani pokroucená.

„Nevadí,“ řekl jsem mlsně, „radši si to odbudu s vámi nežli s ním.“

Nadzvedla obočí a udiveně zamrkala.

„Myslím ty úřední záležitosti, pochopitelně,“ dodal jsem rychle.

„Proto,“ řekla přísně, ale byla to jenom hra, příjemné rozptýlení z kancelářské nudy, věděla, že je hezká a nejspíš by se urazila, kdybych nezkusil flirtovat, nevypustil do vzduchu drobný dvojsmysl, který pochopitelně za chviličku vyvane a zapadne mezi zmačkané papíry do koše.

Vysvětlil jsem, kdo jsem, měla od pana doktora instrukce, ukázala mi neporušenou obálku, já vytáhl tu, kterou jsem si přinesl, a požádal jsem ji, aby na rub nové zprávy napsala dnešní datum, a oba jsme se podepsali. Potom jsem ji zalepil a přidal k té první. Za týden se opět ozvu: jinak by postupovali podle dohody.

Svatava v té malostranské kavárničce ještě nebyla. Jen jsem vešel, už mi bylo jasné, že místo schůzky jsem vybral nešťastně. Dva stoly okupovali cizinci, na dalších ležely tabulky Reservě. Číšník si mě přezíravě změřil a zařadil. Zatvářil se odmítavě.

Ignoroval jsem ho, u jediného nerezervovaného stolku pod oknem seděl nějaký stařík, oblečený s pečlivostí prozrazující dřívější dobrý vkus a dnešní nedostatek peněz. S dovolením jsem si přisedl, objednal si presso a půjčil si noviny.

Tak copak je zase nového za hrůzy, zalistoval jsem stránkami deníku, abych zjistil, že především inzeráty. Ale i na zpravodajství o urážkách a pomluvách zbylo místo. V parlamentu se poslanci hádali, nadávali si, vyčítali si nos mezi očima, Slováci se kultivovaně rozcházeli s námi a my sametově s nimi, nějaký premiant VUMLu vysvětloval národu, že referendum není možné, protože lid ještě dostatečně politicky nevyspěl…, tohle jsem už poslouchal při přednáškách marxáku, lid nebyl vyspělý, a proto existoval předvoj dělnické třídy, rodná strana. Na Moravě objevili síť pašeráků, převážejících do Polska celé kamióny čistého lihu, a cigarety a chlast budou zase dražší, protože naše ekonomika se sice podle plánu dostala už téměř na dno a je díky zdravým pravicovým silám na nejlepší cestě k prosperitě, ale momentálně je státní rozpočet ve schodku, tak se holt zvýší daně, aby bylo z čeho podpořit soukromé podnikatele a zacpat díry po daních, které oni neplatí. Takhle to dělali už francouzští králové a jiné zdravé pravicové síly, když neměli na plesy a bruselské krajky, pak jim nezdravé levicové síly uřízly hlavy a svět šel dál. No, ještě štěstí, že já taky daně neplatím a na reprezentaci ani ekonomické experimenty nepřispívám. A možná právě proto budu mít od pondělka cigarety o tři koruny dražší.

V zamyšlení jsem si všiml staříkova vyčkávavého pohledu. Zřejmě si chtěl povídat. Staří lidé jsou hrozně užvanění. Asi to dělá ta samota. A chudoba. Z dřevěné špičky kouřil půlčíka. Všiml si, že jsem si všiml.

„Nemyslete,“ řekl tiše a spiklenecky, „já si nestěžuju. Já volil odeesku a jsem pro Klause. A věděl jsem, co od něj můžu čekat.“

„To je od vás vlastenecké, že jste ho přesto volil.“

„Ano. Vlastenectví, to nám chybí. Churchill Angličanům slíbil pot a slzy a vyhrál válku!“

Zamyslel se. Podíval se na svého dohořívajícího půlčíka, s povzdechnutím ho vypálenou sirkou vyrýpl a udusil v popelníku. „Stejně mi doktor zakázal kouřit. Dám si jen občas, takhle ke kafíčku, aby žena nevěděla… pivo nesmím už léta, stejně si teď náš člověk nemůže dovolit na Malý Straně do hospody jít… A auto nemáme.“

Byl to spokojený a vyrovnaný člověk. Zůstaly mu ideály, a to všechno, na co ostatní pomalu nebudou mít, má zakázané. Tak proč se vzrušovat.

Vzhlédl jsem ke dveřím. Udýchaně ke mně cupitala Svatava, naditou kabelku přes rameno.

„Tak hlavně pevnou víru a stálé zdraví,“ vstal jsem, abych se přemístil.

„Rád se uskrovním,“ zašeptal. Možná to nebylo spiklenectví, možná měl něco s hlasivkami. Nějakou hroznou chorobu, kvůli které už nesmí kouřit, tak si aspoň dává půlčíka v kavárně, aby žena nevěděla, protože on ví, že už je to stejně jedno. „Rád se uskrovním za to vědomí, že jsme konečně zase vládci ve své vlastní zemi.“

Rozhlédl jsem se po kavárně, kde se nepochybně, stejně jako na ostatních lukrativních místech v centru Prahy, brzy objeví úhledná tabulka Čechům a psům vstup zakázán (což bude ostatně pouze konstatování skutečnosti, protože kdo si může dovolit posedět u piva za sedmdesát korun?). Spatřil jsem ožralé enderáky, jak pořvávají na pingla, který kolem nich poskakuje se servilním úsměvem českého lokaje a vrhá povýšené pohledy pana France na nás dva. Hodil jsem na stůl peníze, vstal a poplácal staříka po ruce:

„To je fakt. To je to hlavní! Tak sbohem.“

„Zbyňda mě zabije…,“ ještě jednou, v posledním okamžiku, se Svatava pokusila apelovat na mé lepší já. Marně. Žádné nemám. Morálně jsem monolit. Bez toho se cesta do kapitalismu nedá přežít. Už vrcholné stadium reálného socialismu mě naučilo, že kdo chvíli stojí, je z kola ven, a že cit si může dovolit jen ten, kdo už má nasušeno.

„I nezabije,“ řekl jsem jí tónem, jaký používá zubař, když chlácholí pacienta, že vytrhnout zub bolí míň než píchnutí komára, „a když, tak ho zavřou. Já myslím, že ho zavřou stejně, a ty budeš mít aspoň čistý svědomí, že jsi pomohla spravedlnosti.“

Vytřeštila oči, protože jí došlo, že bych mohl pracovat na více stavech.

„Nejsi od policajtů, že ne?“ chtěla se ujistit.

„Nejsem. Já mám soukromou agenturu, která se zabývá trestáním zločinů, víš? Tak nezlob a dej to sem, nebo se začnu zlobit já a nevrátím ti tu kazetu!“

„Máš ji tady?“

Sáhl jsem do odkládací skříňky a ukázal ji kazetu, na které byla kopie obou live-show, v nichž hrála hlavní roli. Originál jsem si pochopitelně nechal. Ale to nevěděla.

Dívala se na ni jako had hypnotizující králíka. Olízla si rty, sáhla po ní, ucukl jsem, otevřela tedy kabelku a podala mi svazek vyjetin z počítače.

„To je co?“

Vysvětlila mi, co jednotlivá čísla, data a údaje znamenají. Tiše jsem hvízdl. Podal jsem jí kazetu.

„Kam chceš odvézt?“

„To je dobrý, já si stejně potřebuju někam skočit…“ Podívala se na mne a v očích jsem jí četl lítost nad tím, že takový hezký, milý, výkonný a takový hajzl… „Prosím tě pro všechno na světě, jenom ať se nikdo nedoví, že to máš ode mě…,“ vydechla ještě, když otvírala dvířka auta.

Díval jsem se, jak se vzdaluje a splývá s davem, valícím se po chodníku. Zlatá holka. Jestli se Tonda se Zbyňkem dozvědí, že je práskla, asi ji fakticky zabijou. Jen během letošního roku proběhly mezi oběma firmami transakce za čtyři a půl miliónu korun a od založení Novexu za jedenáct miliónů. Tondův a Zbyňkův bezpracný zisk z toho činil padesát procent – tedy pět a půl miliónu. Já jsem se rozhodl, že budu chtít deset… ne, patnáct procent.

Nevidoucíma očima jsem se díval před sebe a počítal.

Deset procent činí 550 000 Kčs.

Málo…?

Patnáct procent – 825 000 Kčs.

Moc. Za takový balík je skutečné výhodnější koupit si nájemného vraha.

Někdo mi zaklepal na sklo. Hlídač parkoviště. Končím, nebo si zaplatím ještě další hodinu? Tedy 25 Kčs dopředu na dlaň.

„Už jedu,“ řekl jsem a opatrně vycouval. V myšlenkách jsem byl úplně někde jinde. A když jsem na červenou mechanicky zastavil, rozhodl jsem se: Půl miliónu, to je taková hezká, kulatá suma. Ale ani o halíř míň! Postavím jim to na rovinu a pěkně po gottwaldovsku: ani muže ze závodu, ani haléř ze mzdy!

Zastavil jsem u první telefonní budky. Zdena to zvedla po dlouhém vyzvánění. V hlase ještě měla spánek. Nebo něco jiného.

„Nevolal nikdo?“

„Kdo?!“

„Hergot! Ptám se, jestli někdo nevolal nebo mě nehledal!“

„Tady nikdo nebyl, ale volal nějakej… to je jedno, stejně se nepředstavil. Chlap. Jestli může přijít.“

„V kolik?“

„Co…?“ protáhla nosově tím odporně přiblblým, lhostejným a otráveným hlasem.

„Sakra!“ zasyčel jsem, „jestli seš hluchá a úplně blbá, tak si dej sprchu! Já chápu, že ti včerejšek dal zabrat, ale mně taky a makám! Je půl dvanáctý, už by ses mohla probrat! Ale jestli o tenhle kšeft nemáš zájem, tak mi to laskavě řekni hned!“

Prásknul jsem telefonem, ale hned jsem ho zase zvedl a znovu vytočil své číslo. Přehnal jsem to, ale po včerejšku jsem byl hromádka nervů, takže mi stačí málo, ba dokonce sám vyhledávám záminku k tomu, abych se vybil.

Brečela, musel jsem se omlouvat, slibovat, že už nikdy se nenechám unést hněvem a nedám cloumat svým majestátem. Nakonec jsem z ní vydoloval, že ten chlap chce přijít už po druhý. A že měl nějaký divný hlas a že se ho bojí. Po včerejšku má ze všech chlapů hrůzu.

„Nejdýl ve dvě jsem doma. Teď si vem tužku a papír a napiš si, co ti nadiktuju. A koukej to udělat tak, jak ti řeknu, nebo…“ Zase nával adrenalinu!

Dal jsem jí přesné instrukce, kam má zavolat, koho chtít k telefonu a co mu má říct. Asi tak za hodinu se opět ozvu. „A pamatuj, žádný debaty, jen to přerecituj a klidně zavěs.“

Slíbila, že učiní, jak má nakázáno. To jsem zvědav!

Začal jsem vytáčet další číslo, ale v polovině jsem toho nechal. Ne, Ferko už může mít napíchnutý telefon. Ačkoliv – pokud už se poldové domákli, kdo včera před Royalem skápnul, nejspíš se za pachatelem moc honit nebudou. Volf nebyl člověk, nad jehož odchodem by spravedlnost zaplakala. A ať mi nikdo nepovídá, že poldové jsou nestranní, že je pro ně vrah jako vrah a smrt jako smrt. Po Praze se jim do ksichtu vyšklebuje fůra drbanů, které by nejradši viděli čuchat k fialkám, jenomže se bojí zmáčknout spoušť. Naštěstí… Ale určitě nevyhlašují mimořádnou pohotovost a celé noce nespí zoufalstvím, když to někdo udělá za ně.

Ale jak říkám: sichr je sichr. Ferka jsem neviděl, neznám a znát nechci.

Vahávě jsem postával, několikrát zvedl ruku, abych naposledy vytočil číslo, které jsem za celá ta léta dodnes nezapomněl, a pak jsem to risknul. Musel jsem to risknout, protože už dávno nemusí bydlet tam, kde bydlel, neboť neslýchaně zbohatl, a já bych musel pracně a tím pádem ještě riskantněji shánět jeho novou adresu.

Telefon zvonil a zvonil, už jsem se bál že buď ta první alternativa, anebo že se za chvíli ozve: „Dovolal jste se na správné číslo, až zazní tón, zanechte vzkaz.“

V telefonu klaplo. Konečně kdosi zvedl sluchátko.

„Ano?“ ozval se hluboký mužský hlas. Usmál jsem se jako dítě, když konečně Ježíšek zazvoní. Ten hlas jsem znal. Jeho majitel se ani nemusel představovat. Byl to on. Luban. Prý stamilionář. Dnes. Kdysi však hostinský na Žižkově a bytový lupič…

Pomalu jsem jel domů, v prodejně Dary moře jsem koupil mraženou langustu (475 Kčs), uzeného lososa ve vakuovém balení (80 Kčs za 10 dkg) a úhoře (120 Kčs). Ještě nikdy jsem langustu nejedl: dnes večer bude k večeři. A k tomu šampaňské. Pokud ovšem Zdena ví, jak se langusta připravuje. Obávám se, že její umění končí u chlebíčků a humrového salátu z konzervy. Nebýt toho, že pravidelná konzumace langust patří k životnímu stylu lepších lidí, nikdy by mi nenapadlo vzít takový fujtajbl do pusy. Takže k večeři bude langusta. Prodavačka mě poučila, že se vaří tak dlouho, dokud nezrudne, pak se rozštípne, vytáhne se střívko a z klepet, ocasu a těla se kleštičkami vybírá masíčko, které se namáčí do různých omáček nebo se připraví s majonézou.

Langustu povařím snadno. Jak ale uvařit Lubana, aby změkl? Použít proti němu nějaké kompromitující materiály – které navíc nemám – by skončilo tak, že by zmizely materiály i se mnou. Na něj budu muset vymyslet velkou fintu, udělat jednu jedinou ránu a vytratit se někam strašlivě daleko, zamést za sebou stopy a užívat si renty.

Se Zdenou…? položil jsem si v duchu otázku. Vystupoval jsem z auta, ruce obtížené nákupními taškami. U profesorky se opět pohnula záclona. Máš smůlu, řekl jsem potichu, a přitom se usmál, jako že jsem ji zahlédl a zdravím ji.

Každý člověk má scénář svého života. Zdena přesně zapadala do doby, kterou jsem právě žil. Nic víc. Potom mám prázdno: mé představy o budoucnosti jsou vágní, vzdáleně vidím bílou vilu a mořskou pláž, ale Zdena se tam nevyskytuje. Spíše vysoká, štíhlá, distingované vyhlížející dáma. Klasický repre typ. Zdena je bezva, ale reprezentační typ není. Leda do mého diskrétního bordelu. Takového malého, českého. I ona je malá česká kurvička. Hodná, ke všemu ochotná, je však znát, co má za sebou. Chci se pozdvihnout z prokletí, které mě celý život pronásledovalo. V pravou chvíli ale musím odvrhnout zátěž, která by mě vázala k minulosti a která by především jasně hlásala, odkud jsem se vynořil.

V obýváku voněla kytka. A parfém, který jsem neznal. Old Spice to rozhodně nebyl.

„No vidíš, miláčku, už ses z toho dostala,“ řekl jsem radostně a licoměrně. Na původ květiny ani voňavky jsem se raději neptal. Člověk nemusí slyšet všechno. „Vypadáš skvěle, celou dobu jsem na tebe myslel, jestli už ti je líp.“

Políbil jsem ji a podal jí krabičku s orchidejí lososové barvy. Teprve potom, když mi oplatila polibek – „orchideje jsem nedostala, ani nepamatuju“ –, jsem jí předal tašky a zeptal se, jestli je všechno připravené. A hlavně jestli se dovolala.

Ano. Tvrdil, že sice nechápe, proč mu volá, že se Evy zeptá, ale potom souhlasil, že zítra tam přijde.

„O co vlastně jde?“ zeptala se Zdena.

„To se včas dozvíš. Jenom aby nezavolal dřív Evě… ale ne, myslím že ne. Jasně jsi mu snad naznačila, že to je záležitost, která se týká hlavně jeho. Bude si myslet, že mu s někým zahejbá nebo tak.“

Stále byla zvědavá, o jakou Evu se jedná, jak vypadá, jestli ji znám, kdo je ten člověk, co s ním hovořila a domlouvala schůzku. Vrtěl jsem hlavou: zítra! Zítra bude zítra a dnes je dnes. V této chvíli se věnujme tomu, co nás čeká.

Vědět, co mne čeká, asi bych se morálně připravil. Sice mi je úplně jedno, kdo ke mně chodí a co tam provádí, pokud zaplatí, něco na sebe prozradí a nedopouští se trestných činů, například prznění nezletilých děvčátek. Homosexualita u nás trestná není, ale v heterosexuálovi přece jenom vyvolává podvědomý odpor. Asi jako v sebetolerantnějším věřícím styk s aktivním vyznavačem víry zcela odlišné.

Tím naznačuji, že se po druhé hodině odpolední dostavili namísto milenců obojího pohlaví dva pánové. Jeden džentlas v modrém blejzru, druhý ve sportovním: drahé džíny, drahé tričko či svetřík a drahá kůže. Drahé voňavky zvěstovaly jejich vyznání sto honů dopředu a Zdena odmítla zahrát si na hostitelku.

Usoudil jsem, že to není žádná škoda, protože jednak bylo nutné, abych se přesvědčil, že na kazetě se za mé nepřítomnosti pořádný kus pásky odvinul, a tudíž i nahrál, jednak by při spatření klientů mohla začít ječet, neboť koženě džínový hoch měl natupírované vlasy, lehký make-up kolem očí a nakroucené nebo snad dokonce vytrhané a nasazené umělé řasy.

„To je ale rozkošný pokojíček,“ zašveholil ten starší, blonďák, vypadající jinak zcela normálně, dokonce měl i snubní prsten, „viď, Slávinko, škoda jen, že jste sem nedal nějakou opravdu slaďoučkou tapetu… a božínku, ty zlatý rádia, to ještě existuje, zbožňuju tyhle relikty našeho dětství, hraje ještě…,“ a už se hnal přesně k tomu přijímači, který skrýval kameru.

Vyštěkl jsem na něho, ať na to nesahá, že tam chybí dvě lampy a vůbec: tady je koupelna, tady video (oba se na sebe podívali a ušklíbli, nejspíš v představě hrůz a nechutností, jaké jim moje videotéka může nabídnout), a kdyby něco potřebovali, mohou zazvonit.

„Myslím, že to nebude nutné. Vystačíme si sami,“ řekl džentlas. Slávinka zatím neotevřela ústa.

„To jsou buzíci!“ otřásla se Zdena nepředstíraným hnusem před obrazovkou v ložnici.

„I buzíci se milujou. Když zaplatí, je mi to fuk.“

„Ale oni maj aidu!“

Kruci, tohle mě nenapadlo. „Nemaj,“ řekl jsem. „A i kdyby, to prádlo hned hodíme do pračky.“

„Vyhodíme ho,“ řekla nekompromisně. „Do popelnice. A sundáš ho ty. Já se toho ani nedotknu.“

„Jasný,“ odsekl jsem. Máme gumový rukavice? Samozřejmě že nemáme. Snad to přežiju. Poručil jsem jí, ať hlídá, a seběhl po schodech.

Bílé Audi 80 stálo za domem, na volném plácku, všem z očí. Buzíci jsou i bez instrukcí schopní konspirátoři. Mělo žlutomodrou SPZ. Hm. Že by větší ryba? A komu patří? Slávince, anebo džentlmenovi v blejzru?

Zdena ležela na posteli a něco si četla. Televizor byl němý a slepý. „Tys to vypnula?! Zbláznila ses?“

„Nahrávání jede,“ řekla lhostejně. „Já to jenom nemíním poslouchat a hlavně na ty prasata koukat.“

Zapnul jsem televizor. Vstala a ostentativně otočila hlavu. Jde do kuchyně. A že mezitím kdosi volal, tak ho objednala na šest. A že si ještě rozmyslí, jestli v tomhle pojede se mnou, protože jí připadá lepší obsluhovat pubertální debily v herně než čumět na devianty.

Mávl jsem rukou. Ti dva už byli v posteli. Slávinka byl holka.

S potěšením jsem zjistil, že používají prezervativ. Alespoň při tomhle. Jinak když se rozvášnili, se nedalo poznat, kdo je dáma a kdo pán, protože měli tu přednost (či nevýhodu?), že byli obdařeni stejným vybavením a s ním si museli stejným způsobem vystačit.

Pokud vedli řeč, bylo to zajímavé. Moc zajímavé!

Eda byl, jak jsem pochopil, ženatý. Jeho manželka měla vysoké postavení v zahraniční firmě, kam přešla z politické sféry. On sám pracoval ve státních službách. Proto ta audina s modrožlutým číslem.

Slávinka byl momentálně bez džobu, původní profesí umělec na volné noze, s kontakty na kruhy, které jsou sice verbálně velmi svobodomyslné, ale vzhledem k situaci trpí obavou z jakékoliv kompromitace, takže ho nechaly ve štychu.

Eda mu chtěl pomoct. Stál o něho, stál o něho tím víc, že Slávinka nezastřeně naznačil, že možná jejich dnešní milování je poslední, neboť mu z materiálních důvodů nezbude než přijmout nabídku jistého švédského obchodníka, který působí dlouhodobě v Praze a trpí nedostatkem něhy.

„To nesmíš, Slávinko, ne, ne! Nesmíš! Vždyť bys byl jak prostitut!“ křičel Eda vášnivě. A plakal při tom. „Když si tě představím v náručí jiného muže, když si představím, že tahle pusinka by… ne!“ Zakryl si oči jako postava z antické tragédie.

Slávinka zpěvavě pronesl, že on by také nerad, protože z doslechu ví, že Švéd je obdařen mimořádně bujným orgánem, v homosexuálním podsvětí se mu říká hřebec, a bojí se, že by ho to bolelo.

Eda vykvikl, nevím, jestli rozkoší z představy toho koňského ohanbí, anebo hrůzou, a pak honem slíbil Slávince vyplatit příspěvek postačující na měsíc života, koupit mu krásný italský kovbojský botky za čtyři tisíce a hlavně dotáhnout do konce projekt, který by mu zajistil stálý příjem ve firmě, v níž působí jeho žena.

„Pracovat… to abych dělal nějakýho úředníka!“ ohrnul Slávinka něžný ret.

„Budeš tam poradce přes reklamu. Jsi přece umělec…“

„A myslíš, že to vyjde?“ zeptal se Slávinka, když zvěděl finanční možnosti, které by mu při tomto fiktivním zaměstnání kynuly.

Eda se samolibě usmál. Opět byl celým mužem, který o lásku nežebrá, neboť může rozdávat. „Samozřejmě. Dluží mi ledacos.“ A už to šlo ven a na záznam (což netušil). Firma se dlouho pokoušela prosadit na našem trhu a hlavně získat přístup k našim zakázkám. V první fázi pomohla Edova manželka, komerční inženýrka, která využila svých kontaktů z komunistické minulosti ve státní správě a na ministerstvu, seznámila jisté lidi, dala tipy, dohodla spojení, projednala výše úplatků… pardon, provizí, dosahujících u vysoce postavených úředníků statisícových částek.

„Stálo je to šest miliónů. Ale už to mají zpátky,“ řekl Eda. On sám pak firmu prostřednictvím ženy informoval o některých tajných diplomaticko-obchodních jednáních naší vlády se západními podniky, které této firmě u nás i na třetích trzích konkurují. Firma pak mohla přicházet s nejvýhodnějšími nabídkami a pochopitelně také s nejvýhodnější provizí, protože ta je dnes tím hlavním faktorem, rozhodujícím o vítězi případného konkursu. Padaly sumy, z nichž se mi točila hlava.

I Slávinka, zřejmě v jistém směru naivní a nad hmotné pachtění povznesená duše, byl vyděšen. „Neříkej mi takový hrozný věci,“ prosil. „Já z toho nebudu moct spát. Copak tam není žádný čestný člověk?“

„Všichni jsou čestní,“ ujistil ho Eda. „Jenom jaksi… prostě mají příležitost a říkají si, kdoví jak dlouho budu u moci. Tak si chtějí pojistit budoucnost. Co každému zbývá,“ dodal filozoficky, „kdo nemaže, ten dneska nejede.“

Slávinka Edovi vyčítal jeho manželství. Úplně mu naskakuje husí kůže, když si představí, jak leží v posteli s tou ženskou. Eda mu vysvětlil, že žárlivost není na místě, neboť jeho žena o muže nestojí, vzali se jenom proto, aby mohli, kryti pláštíkem počestnosti, holdovat vlastním neřestem. Má milenku ve firmě, sekretářku ředitele. Ředitel to neví. Neobyčejné možnosti! Ledacos se totiž dá prodat zase jiným kamarádům z bývalé nomeklaturní mafie, ovládající jiné firmy. Já na bráchu, brácha na mne.

A potom jako když v něm bouchnou saze, se z něj vyhrnulo vše, co jeho teplou duši mučilo: „Ona si svou matraci vodí domů, kdy chce, toho si nikdo nevšimne, prostě kamarádky jdou na drby a kafe a zatím se ty dvě svině jdou oblizovat, hnus, normální hnus! Kdybys věděl, jak Lída páchne… Ta sekretářka přitom spí se svým šéfem, dozvědět se to jeho manželka, má na krku rozvod a Lída to ví a ždímá ho, kde může, a já si tebe přivést nemůžu, protože sousedi by se hnedka dovtípili a byl by skandál.“

„Já jsem s tebou šťastný kdekoliv,“ zavrněl Slávinka, který se už kochal představou krásných špičatých botek. Indiskréce, které jeho milenec pronesl, mu nic neříkaly. Mně ano.

Zdena sice odmlouvala, ale potom uznala, že jinak to provést nejde: dal jsem jí klíčky a přikázání, ať jede proboha opatrně, na Slávinku se vykašle, a že nestačí jen adresa, ale v domě, do kterého Eda nakonec zajde, musí zjistit i jeho příjmení. Podle seznamu nájemníků. Eduardů tam jistě moc nebude.

Slávinka si mě při odchodu nepokrytě hladově prohlížel, asi si v duchu maloval rozkošně hrůzný obraz, jak se ho pokouším znásilnit, a jak se brání, brání, ale neubrání… a Eda bez řečí vypláznul šest kilo.

„Máte opravdu moc rozkošný pokojík. Můžeme zase přijít?“

„Klidně, budu se na vás těšit.“

Prostěradlo, na kterém se skutečně nacházely jakési nechutné skvrny, jsem opatrně nacpal do igelitky a hodil do kontejneru. Pak jsem si důkladně vydezinfikoval ruce.

Agentura se rozbíhá. Od zítřka, zaklepal jsem na dřevo, od zítřka se začnou peníze valit. Eda vysolí hrozný balík, až se dozví o nahrávce a představí si, co by se stalo, kdybych to poslal pár lidem z té jeho posvátné instituce. Nezbývalo by mu než čestně spáchat sebevraždu jako carský důstojník.

Zdenka se vrátila za půl hodiny a hlásila splnění úkolu. Slávinka byl vysazen v Dejvicích u Kulaťáku, Eda zaparkoval dál, u luxusního proskleného činžáku z třicátých let. Na zvoncích u vchodu, kterým vešel do domu, byl jediný Eduard: PhDr. Ed. Šmidvajs & JUDr. Lud. Šmidvajsová.

„Zítra mu zavolám. Před ním žádná kamufláž nebude nutná.“

„Myslíš, že to vyjde?“ zeptala se Zdena, když na talíř kladla langustu. Nevypadala špatně, ta langusta. Uštípl jsem kousek, ochutil a dal do úst – ano.

„Vynikající!“ pochválil jsem a nalil šampaňské. „Samozřejmě že to vyjde. Mám je v hrsti. Nemůžou se cukat. Budou solit. A langustu si dáme častěji. A taky ústřice by nebyly marný.“

Uculila se. „Já je nikdy nejedla, ale jedna kámoška mi říkala, že chutnaj jako… no, víš co. Jenže nejsou teplý.“

Snídani jsem dostal do postele, ale tak pozdě, že mi to nedalo, abych se nezeptal: „Myslíš, že to do deseti stihneš?“

„Nepřipadá ti trochu hnusný, co chceš udělat?“

„Chceš mi kázat morálku? Zrovna ty?“ Vypoulila oči, prsty s krvavými pěstěnými nehty se samovolně zahnuly jako drápy krvelačné šelmy. Dělal jsem, že si toho nevšímám. „Zrovna ty, která…“

„Co si dovoluješ?!“ zasyčela a ruka se natáhla po konvici s ještě horkým čajem.

„Ty,“ nedal jsem se vyrušit, jen jsem trochu zrychlil, abych stihl říct své dřív, než budu opařen, „ty, která dřeš jako nějaká nevolnice deset hodin denně za pár slupek, ty že bys litovala chlapa, který si pár fakturama nakrad milióny? Ty nechceš mít vlastní podnik?! Ty vážně chceš do smrti poslouchat slintání ožralejch blbečků, nechat se od nich urážet, osahávat, okukovat…? No prosím, jestli je to tak, pak sorry, můžeš si jít zas lehnout, abys byla do šichty odpočatá, a já na všechno zapomenu a najdu si taky nějaký ďolík. Snad by mě u Pincka, kdysi jsem tam býval štamgast, vzali jako pingla. Když dáme tuzér k tuzéru, možná z toho nějak vyžijem. Třeba si ušetříme i na dovolenou…“

„Nech toho! V kolik tam mám být?“

„Když se stačíš nalíčit a oblíknout za dvacet minut, tak to báječně stihnem.“

Pokynula mi hlavou jako královna, když bere na vědomí poníženou prosbu svého poddaného, a odplula.

Hodil jsem sebou k telefonu. Číslo té velebné státní instituce bylo v seznamu mezi důležitými telefonními čísly. Ústředna se ozvala po třetím pípnutí.

„Prosím pana doktora Šmidvajse.“

„Pátý odbor, tři dva osm pět,“ vychrlila spojovatelka. Jen jsem v duchu hvízdl. Změny se přece jenom v našem životě projevují. Dřív když člověk telefonoval do podobného úřadu, chtěli vědět předem, proč voláte a jak je možné, že neznáte služební linku dotyčného, a že když ji neřeknete, nedostanete spojení.

„Pátý odbor.“ Dívka měla příjemný, profesionálně zdvořilý hlas.

„Doktora Šmidvajse…“

„Okamžik, zeptám se, jestli je pan ředitel volný.“

Olala! Pan ředitel! Takže opravdu žádná malá páka.

„Pan ředitel má bohužel poradu. Můžete mi říct, jak se jmenujete? Že by vás případně zavolal sám, pokud je to důležité.“

„Najman. Viděli jsme se s panem doktorem včera večer a já mu zapomněl něco moc vážného říct.“

Nové klapnutí, chvilička pauzy, potom ústřední melodie z Podrazu oznámila, že jsem přepojován.

„Šmidvajs. Já jsem asi špatně rozuměl vašemu jménu, pane…“

„Najman. Včera večer, pamatujete? V tom podniku na Petřinách. Byl u toho ještě Slávek,“ řekl jsem opatrně, protože nebylo vyloučené, že sekretářka nebo někdo jiný poslouchá.

Chvíle ticha, potom hlasité polknutí.

„A… ano, už si na vás vzpomínám.“ A dlouho nezapomeneš! „Co byste potřeboval?“ Ocenil jsem, že je to přece jenom profík. Počáteční leknutí překonal tak rychle, že vypadalo jako překvapení přepracovaného člověka, který má tolik pracovních a společenských povinností, že si skutečně nepamatuje každé jméno a každou situaci, v níž s někým novým přijde do styku.

„Ono je to dost na dlouhé lokte a já vás nechci po telefonu zdržovat. Měl byste čas, abychom se sešli…,“ zlomyslně jsem se pousmál. „Třeba zase tam, co včera?“

„To nepůjde!“ vylétlo z něj. „Tam se už asi v dohledné době nedostanu. Zítra odjíždím do Holandska… asi to bude muset počkat. Zavolejte za týden.“

Položil sluchátko. Spokojeně jsem se usmál. Nečekal jsem, že si klekne hned napoprvé. Neví, jaké mám v rukou trumfy, a myslí si, že to je jenom žabařský pokus, který nechá fyzickými či slovními úniky zvolna vyhnít.

Vstal jsem. Večer mu zavolám znovu. A moc bych se divil, kdyby do Holandska – pokud vůbec! – odejel bez toho, že by mi věnoval něco svého vzácného času a přízně, která se dá projevit mnoha způsoby. Například penězi.

„Hotová?“ zeptal jsem se Zdeny. Seděla v ložnici před zrcadlem a dokončovala líčení. Na sobě měla podle mého doporučení světle šedý flanelový kostým a jednoduchou bílou blůzku s šátečkem kolem krku. Vypadala jako mimořádně výkonná manažerka, právnička či podobně. Prostě serióznost sama. V kabelce by měla mít kromě dopisu i několik vizitek, které jsem nechal natisknout. JUDr. Renata Jelínková.

Na ulici jsem jí přidržel dvířka golfu: „Prosím, paní doktorko.“ Obešel jsem jako galantní džentlas vůz zadem a posadil se k volantu.

Podívali jsme se na sebe.

„Můžeš mi aspoň naznačit, co v tom dopise je?“ pohnula rty.

„Všechno! Mallorka, norkový kožich, briliantový náušnice, nový auto, vinárnička s předzahrádkou…,“ maloval jsem jí růžovými barvami prosté české sny a auto ujíždělo vstříc budoucnosti.

Anebo taky pech a pár let basy!… ale to jsem nahlas neřekl. Jenom jsem na to v duchu myslel –a ona určitě taky.

Podnik, kde měla proběhnout schůzka na nejvyšší úrovni, jsem zvolil velmi pečlivě a po dlouhých úvahách. Nacházel se téměř v centru Prahy, nikoliv však na Zlatém kříži a už víceméně stranou hlavních turistických tras. Byl dostatečně luxusní, aby v něm nevysedávalo plno otrapů z nižších společenských vrstev, ne však tak horentně drahý, aby čišel prázdnotou a já, sledující průběh jednání, byl nápadný jak pavouk na ubrusu.

Interiérem navozoval atmosféru anglického klubu: kožené fotely, hodně tmavohnědého obložení z leštěného dřeva, mosaz, litografováné výjevy z venkovského života a lovecké scény. Posadil jsem se k baru, odkud jsem měl přímý výhled do zadní části lokálu a prostřednictvím zrcadla za sebe, na celý zbytek místnosti.

Poručil jsem si překapávanou kávu a velkou sodovku. Sodovka koštovala – jak jsem krátkým nahlédnutím do nápojového lístku ve stříbrném či alespoň stříbrně se tvářícím stojánku zjistil – o tři koruny víc nežli ten maličký koflíček kafe. 18 Kčs. Ještě že nejsem abstinent.

Po pěti minutách do lokálu vešel obrýlený mužík s prořídlými vlasy, neměl ani dokonalou pleš, která u některých chlapů působí nepochybně impozantně, ani trapnou přehazovačku, prozrazující mindrák a upozorňující každého na katastrofální nedostatek vlasového porostu víc než naleštěná bleskovka. Tenhle měl prostě málo vlasů a navíc ten zbytek vypadal upoceně, rezignovaně, jako sluncem spálený trávník za dlouhého sucha. Celý mi připadal ošuntělý: brýle na špičce nosu měly tu nejlacinější obroučku z umělé hmoty, sáčko pomačkané s vyboulenými lokty a na vázance zavázal uzel někdy před deseti lety a od té doby ji každé ráno navléká, jako když si sebevrah natahuje na krk mašli. Zabloudil sem zřejmě omylem, zmateně se rozhlížel kolem sebe a na první pohled byl nesvůj.

Servírka, pohupující křivkami oblých boků, k němu přistoupila a útrpně se zeptala, jestli někoho nebo něco hledá. Nejspíš se domnívala, že si potřebuje odskočit na WC. Vypadal tak bezmocně, že budil lítost.

„Děkuji,“ špitl, „mám tu s někým schůzku.“

Zvedla obočí: přeje si tedy něco?

„Malou kávu. Turka.“ Posadil se mi přímo za záda. Sáhl do kapsy a položil na mramorovou desku kulatého stolečku Lidovky. Otočil je první stranou navrch. Hlavičku měly dvakrát tlustě podtrženou červeným fixem!

Trojník!

Tak tohle je Trojník! Velký kombinátor a podvodník. Multimilionář. A vypadá jako ta nejšedivější a nejhladovější kancelářská myška. Svatava měla pravdu, když o něm prohlásila, že vypadá jako ušlápnutý, snaživý úředníček. Ano, tuhle tvář jsem si dokázal představit na nástěnce mezi fotografiemi nejlepších pracovníků, on dostával diplomy a ostatní desetitisícové prémie, on organizoval brigádu a jel za to na týden na podnikovou chatu někde na Vysočině, zatímco ti jiní dostali poukaz na třínedělní rekreaci na Jadranu.

To všechno jsem si představit dokázal.

Tohoto mužíka coby geniálního byznysmana a kapitálového žraloka však ne. Jestli je to skutečně Trojník, pak asi můj původně bezproblémový plán utrpí řádnou ránu. Protože tenhle pán, který dokáže i dnes tak dokonale utajovat své příjmy, se peněz jen tak lehko nevzdá. Ten se nedrží staré škodovky a ošoupaného saka proto, aby ho někdo nepodezíral z nekalých příjmů: ne, činí tak z lakoty. Má ji vepsanou ve tváři, v očích, jež vytřeštil na ceník: za osmnáct korun by si přece mohl koupit celý balíček standardní směsi!

Zdena veplula jak lady do londýnského klubu. Štíhlá, šedivá, její ocelově melírovaný účes vhodně doplňoval kostým, sako jí stahovalo ňadra, ale tím více bílá blůzka slibovala skrývat: prostě elegantní jachta, houpající se na vlnách mužského obdivu. Sám jsem na ni dostal chuť. A ostatní asi čtyři pánové, které jejich noviny náhle přestaly zajímat, jakbysmet. Dva poposedli a odsunuli šálek nebo sklenku stranou, aby naznačili, že u jejich stolku je místa víc než dost. Jediný Trojník po ní sklouzl pohledem jako dešťová kapka po skle. Zdena se u něj zastavila, podívala se na noviny, na dvojitou červenou linku, a zeptala se:

„Pan Trojník, jestli se nemýlím.“

Vzhlédl, chvíli si ji prohlížel, v očích, které mi napoprvé připadaly bezmocné, roztěkané a rozpačité jako on sám, ale ve skutečnosti byly šedé a studené jako kámen, se objevil záblesk zájmu. Takže ze dřeva nebyl.

„Doktorka Jelínková?“

Přikývla a posadila se. Místnost rozsvítila dokonale tvarovaná kolena v průsvitných punčochách, vyvolávajících dojem, že má holé, ale dozlatova opálené nohy. Servírka, jejíž končetiny byly maličko méně dokonalé, i když je úspěšně vylepšila minisukní těsně pod zadeček a vysokými jehlovými podpatky, se ostentativně otočila a ignorovala ji. Barman to napravil a hnal se k ní, div se nepřerazil. Poručila si čaj. To byl můj nápad. Měla působit konzervativně a důvěryhodně jako britská libra. Čaj se k vytvoření takového image hodil víc než káva či coca-cola.

Trojník prvním pohledem zřejmě veškeré erotické potřeby vyčerpal. Podíval se na hodinky. „Musel jsem si vzít v zaměstnání volno. Doufám, že jste mne sem nevytáhla kvůli hlouposti.“

„Mám vám předat tento dopis.“ Podala mu obálku. Nedůvěřivě si ji prohlížel.

„Dopis? Od koho? A proč tady… dopis se snad dá poslat poštou, nemyslíte?“

„Možná se dozvíte, co potřebujete, až si ho přečtete,“ recitovala dál, jak jsem ji naučil.

„Kdo mi ho… od koho to je? Od Evy?“

„Můj mandát mi nedal pověření prozradit jeho totožnost,“ řekla povzneseně. Husa! Mandát! Ještě že si toho nevšiml. Na nějaké dlouhé školení nebyl čas, a tím, co má Zdena v hlavě a slovní zásobě vlastního, stačí oslňovat maximálně za barem v herně Royal.

Zdena se pootočila a spatřila, jak ji v zrcadle pozoruju. Udělal jsem zlý kukuč, napřímila se jako pravítko, pokusila se stáhnout si sukni přes kolena a zatvářila se nabubřele. Tak si zřejmě rafinovanou a chladnou právničku představuje. Trojník snad taky… Ne, Trojník si nic nepředstavuje, Trojník už roztrhl obálku a začíná číst, a to, co čte, mu mění barvu tváře z úřednické myší šedi na krásně nachovou, přesně takovou, jakou mívají starší pánové, když se o ně pokouší mrtvička.

Nezkape mi tady? Bylo by to prekérní, protože pak bych musel nejdřív ze všeho vyvolat paniku a přitom ďobnout ten dopis. Se Zdeninou pomocí počítat nelze. Ta by zdrhla buď hned, anebo jakmile bychom ji vzkřísili. Nějaký pán by se toho jistě rád ujal: rozepnout korzet, případně podprsenku, aby se uvolnil sevřený hrudník, masáž srdce, dýchání z úst do úst. Záchranka by mohla dorazit právě v okamžiku, kdy by jí kvůli zlepšení krevního oběhu zvedal nohy do výšky…

Klid. Trojníkovi infarkt ještě nehrozí. Zatím. Spíše, soudě podle pobavenějšího úsměvu, který se mu mihl tváří, začíná soudit, že se jedná o nějaký žert. Proč by ne, když čte:

Vážený pane Trojníku, pečlivě jsme zkontrolovali Vaše loňské, jakož i letošní příjmy a výdaje. Po odpočtu odečitatelných položek jsme došli k závěru, že jste patrně zapomněl v daňovém přiznání některá svá aktiva uvést. Abychom toto opomenutí napravili a vyrovnali tak nepoměr mezi vynaloženou námahou a skutečným ziskem, navrhujeme Vám do tří dnů zaplatit přímý odvod ve výši 500 000 Kčs (slovy pět set tisíc korun československých), čímž budeme celou záležitost považovat za vyřízenou.

O způsobu převodu této částky na náš účet Vás budeme včas informovat.

Se srdečným pozdravem…

Podpis byl nečitelný a rozhodně ne můj.

„To je dobrý,“ odfrkl si Trojník, nejspíš to měl být smích. Podával dopis Zdeně nazpět. „Tak jsme se tedy zasmáli. Takže, paní doktorko, kafe mi zaplatíte rovnou, že jo, a já vám pošlu účet za ztrátu času. A buďte moc ráda, že to dopadne jen tak…“

Začal se zvedat, ale Zdena, která s tím počítala, vytáhla jako kouzelník králíka z klobouku druhou obálku.

„Můj mandát vám v případě, že byste chtěl odejít (bůh mě osvítil, že jsem jí do role nenapsal „na návrh nereflektoval,“ nejspíš by řekla „nereflektoroval“), posílá ještě tento dopis.“

Trojník už začal být maličko nervózní. Obálku roztrhl bez okolkování, a sotva nahlédl dovnitř, tvář mi zalil spokojený úsměv. Když vám řeknu, že se Trojník dusil, tak tím říkám, že se dusil a lapal po dechu jako kapr na suchu. V obálce se nacházela kopie výpisu, který mi Svatava dala. K tomu krátký dopis:

Pane (už nejste, jak jste si možná všiml, vážený), zřejmě jste první výzvu považoval za žert. Nyní vám snad už je jasné, že se o žert nejedná. To, co jako jeden z hlavních majitelů fy Novex, s.r.o. zneužitím své funkce ve s. p. Kovoprodukce činíte, má svůj velmi přesný paragraf v trestním zákoně. Trest odnětí svobody převyšuje dvě léta, je tudíž nepodmíněný (ve vašem případě jde o organizovanou skupinu a velkou škodu, takže tři roky až deset let). Neobdržíme-li v námi určeném termínu 500 000 Kčs, předáme všechny materiály prokuratuře a tisku. Jelikož se na Vašich podvodech podílí a příjem z nich má i pan ing. Zbyněk Zalabák, považujeme výše zmíněnou sumu za zdanění vás obou – v jakém poměru oněch 500 000 Kčs složíte dohromady, ponecháváme na Vás.

Podpis opět nečitelný.

„Kdo je váš… ten… koho zastupujete?“ zachroptěl.

„Bohužel,“ řekla Zdena. „To nesmím prozradit. Já ani nevím, co v dopisech je. A taky mě to nezajímá. Mám vám jen vyřídit, že se s vámi zítra spojíme.“

Zvedla se k odchodu.

„Počkejte!“ chytil ji za ruku. Všichni jsme se k němu pohoršeně otočili. Dědek, a obtěžuje takovou krásnou mladou dámu! Fuj! Zrudl, protože mu došlo, co si o něm myslíme.

„Jo, druhá míza…,“ řekl jsem zasněně a hodil na pult dva Jany Amose. „To je dobrý.“

„Prasák starej je to, měl by sbírat známky, a ne obtěžovat mladý ženský,“ řekla pohoršené servírka.

Trojník klusal vedle Zdenky a něco do ní hučel. Odháněla ho, ale držel se jí jako židovská víra. Dokud nepotkali policajta. Zamířila k němu, Trojník se v tu chvíli otočil jak na obrtliku a hnal se do bezpečí své škodovky, zaparkované u chodníku před klubem. Motor na třetí zaškytání naskočil a vůz se odpinožil v oblaku výfukového dýmu.

Zdena se policisty – mladíka asi dvaadvacetiletého – na něco vyptávala, líbezně se usmívala, polda najednou zrudl jako ty jeho výložky, rozpačitě přešlápl, potom něco vyhrkl a mydlil od ní.

„Má nahnáno,“ řekla Zdena v autě spokojeně.

„Ještě nemáme vyhráno. Ten by si dal pro pětník vrtat koleno. Pro pětník… pro trojník!“

„Co to vlastně znamená trojník?“ zeptala se.

Mávl jsem rukou. „Odvážila by ses sejít se s ním ještě jednou?“

„Víš, Michale, mě ho bylo v jednu chvíli docela líto. Byl tak vyděšený, prosil… že má nemocnou ženu… Nabízel mi deset tisíc, když sem zítra touhle dobou přijdu a prozradím mu, kdo mu ty dopisy poslal.“

„Deset tisíc… Ten člověk nemá rozum. Znám lidi, co dojeli na to, že začali hýřit jak vožralý námořníci… ale moc velká lakota je taky přímá cesta do kriminálu.“

„Pak to zvýšil na dvacet.“

„Tak víš co, zavoláš mu do práce a řekneš, že ano, ale za třicet. Schválně, jestli je vyplázne. Třicet kolíků za jedno jméno s adresou – to je rychlej dolar, ne?“

„A mám mu říct, žes mu to napsal ty?“ vykulila na mne oči. Jen jsem zamžikal.

„Myslím, že tě dnešní dřina vyčerpala. Lepší, když se intelektuálně zmátoříš v herně. Mimochodem, cos to vykládala tomu policajtovi? Vypadal chudák jako študent, když mu nějaká panička poprvé rozepne kalhoty.“

„Ptala jsem se ho, kde tu jsou dámské záchodky, že si potřebuju vyměnit vložku.“

Zvonek telefonu mě už začínal rozčilovat. Zjistil jsem, že z klientů je pro mé záměry použitelných tak deset dvacet procent. Takže jsem telefon nechával znít, ale když neumlkal, nakonec jsem sluchátko zvedl.

Tentokrát dáma. Je ten podnik, co inzeruju, skutečně seriózní záležitost, anebo se jedná o nějaký lepší nevěstinec? Takhle doslova to řekla: nevěstinec. Vysvětlil jsem jí, že sice nemohu zaručit naprostou absenci nevěstek mezi klienty, stejně jako v hotelu neručí za morální profil svých hostů, ale že je vědomě nepřijímám.

Dobře. Dále – není tam velký provoz, který by vylučoval naprostou diskrétnost? A čisto máme, doufá, také…? Už jsem se naštval.

„Tohle není žádný hodinový hotel! A štěnice ani blechy tu taky nevedeme, tohle je v podstatě normální byt! A jestli se vám to nezdá, obraťte se na konkurenci. Podobných podniků je v Praze řada.“

„Ano. Ale já jsem si už vybrala vás.“

Hergot, jako u kadeřníka. Vybrala si mne! A vede se mnou zcela chladné obchodní jednání, jehož předmětem je postel pro ni a jejího milence. Alespoň myslím: může totiž shánět abštajgl pro svoji stydlivou sestru nebo nejlepší přítelkyni.

„Je od vás velice laskavé, že věnujete důvěru mému podniku.“

„Můžeme s tím tedy počítat? Dnes odpoledne… nebo kvečeru.“

„Madam, tohle je seriózně vedený podnik. Jestliže si rezervujete prakticky celou dobu, musíte taky za celou dobu zaplatit.“

Dohodli jsme se na tisícovce. Malý ryby taky ryby. Ne že by mě 1 000 Kčs vzrušovalo. Spíš mi vyhovuje, že mohu kohokoliv dalšího odmítnout a nemusím tak případně měnit povlečení. Natáhl jsem pohodlně nohy na druhé křeslo, nalil si skotskou, stříkl trochu sody a zapálil si cigaretu. Musím přemýšlet, a potřebuju proto vnitřní pohodu.

Otázka dne: Komu Trojník předá peníze? Zdeně? To je riskantní. Nemusí vědět, o kolik se hraje. Takže jinak…

Do Pikovic! Další telefon. Pán hovořící německy. Šlo by to dnes? Nešlo? Tak… moment. Tlumené hlasy. Zítra. Od šesti do devíti deseti večer. Souhlasil jsem. Přijedou vozem, nebo taxíkem? Kvůli zaparkování. Diskrétnost nade vše… Vlastním vozem? „V tom případě zajeďte za dům, je tam plácek, na který není odnikud z ulice vidět… atd.“ Domluveno.

A když jsem vracel sluchátko do vidlice, v mozku to cvaklo a plán byl hotov. Vyndal jsem psací stroj a napsal podrobnou instrukci Trojníkovi.

Další problém: Kolik mám chtít po Edovi Šmidvajsovi? Nedokážu si představit, v jakých relacích se pohybuje. Jeho provize může dosahovat řádově desítek stejně jako stovek tisíc. Anebo je nulová a celý bank shrabuje jeho statutární manželka. Pro jistotu nasadím 200 000 Kčs. Když se nezhroutí a vyplázne je, zmáčknu ho ještě jednou. Když zkolabuje, půjdu dolů. Ale pod sto v žádném případě.

Tihle dva jsou první test. Jestliže zaplatí, získám jistotu, že můj nápad funguje. A potřesu kasičkou před dalšími: před Danem, jehož milenka má prý nepříčetně žárlivého a agresivního manžela, a který by vzhledem ke svému postavení a budoucí kariéře v zahraničním obchodě nerad viděl své milostné hrátky jako pastvu pro cizí oči. Sto tisíc to spraví. A sto tisíc ho nezničí. Ano: od menších rybiček menší částky. Padesát, sto tisíc. Jenže takové lidi mám zatím tak čtyři.

Kdyby se všechno povedlo, mám přibližně osm set tisíc. Kdysi to býval majlant, dnes nic moc. Sotva dva Hyundaie Pony.

Já však nepotřebuju další auta, protože drožkaření nic nenese, já potřebuju pokud možno 1 000 000 (slovy jeden milión) Kčs, abych mohl rozjet ten pravý podnik, který mi vynese opravdový balík, balík, který bude možné investovat a založit si tak základy k budoucímu solidnímu a legálnímu bohatství. Žádnou cukrárnu nebo vinárničku s předzahrádkou, Zdeničko. Velký byznys – a hlavně bez tebe…!

A pak si konečně začnu užívat. Žít! Zatím jenom živořím a honím vodu, poslouchám, jestli klienti v návalu vášně nevykecají něco, z čeho by mi do kasičky mohlo spadnout pár drobtů.

Už zvoní.

Klientka byla vysoká asi jako já, měla nesmírně dlouhé a štíhlé nohy, nepříliš nápadná ňadra, černé polodlouhé vlasy sčesané dozadu, veliké, temné a hříšné oči, lehce římský nos, silnější, pohrdavě a současně dráždivě vyšpulený spodní ret a droboučké pihy. Nebyla vyslovená konfekční krasavice, ale v její osobnosti bylo cosi, co donutí mužského, aby zapomněl, že má doma hodnou ženu a dvě nezaopatřené děti a je ochoten položit jí k nohám sebe i své bankovní konto. Svalovec s thymolinovým úsměvem vedle ní vyhlížel jako tuctový hezoun, jako tanečník ze sboru vedle Barbry Streisandové. I bez toho, že telefonovala, bych poznal, že v tomto páru je dominantní osobností ona.

„Veďte nás,“ poručila beze studu. Nechali si ukázat obývák, koupelnu, podívala se, jestli jsou osušky skutečně nové a čisté a voňavé, jestli je připravené nenačaté mýdlo a zda je vana vyblýskaná. Jen jsem mrkal. Není to snad nějaká kontrola? Zkusila, jestli funguje televizor a video: na obrazovce zablikal ženský zadek. Do obvyklého kňučení, jímž se markýruje orgasmus, si dáma odfrkla: „To snad ne!“ Vypnula obraz.

„Někteří zákazníci to vyžadují,“ pokrčil jsem rameny.

Podívala se na svého svalovce a usmála se. „My rozhodně ne! Viď?“ Cítil jsem, že rudnu. Vzteky a ponížením. Takhle nějak se kdysi dámy z nejvyšších kruhů zřejmě chovaly ke sluhům, harémové favoritky k eunuchům. Brala mě jako kus zařízení, něco tak společensky bezvýznamného, že by přede mnou chodila klidně nahá, aniž by se styděla. Před svým psíkem se přece taky nestydí.

Ovšem tohle byl vrchol! Zkusila pérování gauče a dlaní přejela po prostěradle, jestli je čerstvě vymandlované. Pak se otočila k milenci: „V pořádku. Dej mu peníze.“

Položil na stůl – na stůl, aby mi ji nemusel podat do ruky! – tisícikorunu, a když jsem ji sebral, poprvé promluvil: „Můžete jít. Kdybychom něco potřebovali, tak vás zavoláme.“

Musel jsem se moc ovládat, abych za sebou nepráskl dveřmi. Nejsou moc tlusté, takže jsem nebyl na pochybách, že to, co jsem venku zaslechl, je skutečně smích.

Seděli vedle sebe na gauči, přímo proti kameře, a smáli se, až se prohýbali. „Můj podnik je veden v duchu absolutní diskrétnosti!“ vyrážela ze sebe. „Můj! – Podnik! Pan podnikatel!“

„Měla ses toho blbečka ještě zeptat, jaká je filozofie jeho firmy!“

„To by bylo fakt zajímavý… Kdyby ovšem věděl, co to je. Hele, jakou máš filozofii, když mi…,“ přitiskla mu ústa k uchu.

Hezoun se rozřehtal, svalil se na záda a strhl ji k sobě. Fantasticky dlouhé a štíhlé nohy vylétly do výšky a zaplnily celou obrazovku. V krku jsem měl nějaký knedlík a na prsa jako kdyby mi dosedl Obr-Kobr. Sípavě jsem oddechoval. Svině. Hnusný, odporný, arogantní svině! Teprve teď na mě zplna dopadlo poznání, jaké to je, být považován za hadr. Špinavý hadr, jakého se slušný člověk dotkne pouze špičkou boty. Tihle a jim podobní, kteří docela ochotně a bez zábran používají mých služeb, aby podváděli své partnery a hověli nejnižším choutkám (a já už viděl věci, že o nich režiséři pornoklipů nemají potuchy!), mne mezi sebe nepřijmou, i kdybych měl tisíckrát víc než oni. Věčně nad lidmi jako já budou ohrnovat nos a naše peníze jim budou páchnout potem anebo ještě něčím horším.

„Ne,“ posadila se. Shrnula si nazpátek svetřík. „Teď vyřídíme ty záležitosti, Marku.“

„Ale, Zuzanko…,“ pokusil se ji pohladit. Pleskla ho po ruce. „Nejdřív práce, potom zábava.“ S povzdechem se sehnul pro kufřík a rozložil před sebou nějaké papíry. „Tohle je zpráva předsednictva a tohle je instrukce pro náš parlamentní klub. V podstatě se jedná, jak vidíš, o obstrukci. Sice si nemyslíme, že by to mělo valný politický význam, je to spíš demonstrace pro zahraničí. Přece jenom se tím zkomplikují ty dohody a v tisku se to pořádně rozmázne… naši partneři venku to jistě velmi hmatatelně ocení.“ Zasmál se. „Tyhle kopie jsou pro tebe.“ Vzala si papíry a zabrala se do jejich studia. Asi dvakrát hvízdla překvapením, ukázala prstem na nějakou pasáž a udiveně se zeptala, jestli je to pravda.

„Bohužel…,“ řekl smutně.

„Ale vždyť vy jste schopni prodat i sebe!“

„Vy nám nemáte co vyčítat. Znám pět lidí z vaší partaje, co mají do smrti vystaráno za to, že se takhle prodalo pár fabrik.“ A jmenoval je. A řekl, o jaké průmyslové podniky šlo a o kolik se jednalo. Zasmála se. Nebudou si přece vyčítat, kdo je šikovnější.

Dělaly se mi mžitky před očima. To, co jsem poslouchal, byla bomba, za kterou by Špígl a vlastně všechny noviny zaplatily jakoukoliv cenu, pokud by měly odvahu to publikovat. Už jen proto, že šlo o dvě zdánlivě znepřátelené politické strany, vedoucí proti sobě na veřejnosti ostrý boj. Chvíli jsem se domníval, že tady, v konspiraci kamuflované jako milenecká schůzka, jde o nějakou jejich tichou dohodu. Z dalšího však vyplynulo, že vůbec ne. Ona, jinak právnička specializovaná na zastupování velkých zahraničních firem, byla manželkou jednoho z funkcionářů jedné strany, on pracovníkem sekretariátu strany druhé. On svoji stranu zrazoval z lásky k ní, protože bylo jasné, že jí nedokáže nic odmítnout, ona mu dávala zřejmě pečlivě selektované informace, aby pomohla jeho kariéře a zajistila si tak trvalý přísun vysoce kvalifikovaných indiskrécí.

Tohle všechno, včetně jmen anebo aspoň funkcí, jsem se během dvaceti minut dozvěděl. Co neřekli přímo, se dalo odvodit z předchozího.

Uložili papíry, vstali a svlékli se. Beze slova. Jak pravila: nejdřív práce… a když nastane čas zábavy, je zbytečné vést kolem toho zbytečné řeči a oddalováním ukrádat čas, na jehož naplnění se beztak dohodli.

Nahá mi připadala stejně krásná a svůdná jako oblečená. Což se o všech ženách rozhodně říct nedá. Marek byl prostě urostlý. Po všech stránkách.

„Hlaď mě!“ poručila. Pomalu klesla do křesla a nohy přehodila přes postranice.

Zazněl zvonek. Ale nebyl to telefon, kdosi šel na návštěvu.

Mopslíka nechala doma. Brýle v černé obroučce také. Zřejmě když potřebovala a chtěla, viděla i bez nich. Zato si namalovala pusu a oči.

Chtěla se mnou hovořit. Teď hned a tady!

„Ale… nešlo by to později, paní Čebovská? Mám návštěvu.“ Stál jsem ve dveřích a bránil jí nezdvořile ve vstupu.

„Právě kvůli tomu jdu.“ Odstrčila mě a nakráčela dovnitř. Sotva jsem ji stačil zakormidlovat do jídelny – hnala se totiž rovnou do obýváku.

Gestem jsem jí nabídl židli.

„Paní Zdenka není doma?“

„Je v práci,“ vylétlo ze mne automaticky.

„Aha. A vy máte návštěvu. Jako vždycky, když není doma. Zřejmě opět ti vaši spolupracovníci… prodávají rodinné bible, jestli se dobře pamatuju.“

„Ááá… ano. Mají právě konzultaci.“ Jako na potvrzení se přes stěnu ozval dlouhý výkřik, přecházející v přerývané sténání.

Oči jí málem vypadly z důlků. „A to je mi vzrušená konzultace. Neměl byste jim pomoct?“

Mlčel jsem. Co také říkat. Vše je jasné. Jedině že to jsou kamarádi, kteří se nemají kam uchýlit.

„Možná to jsou vaši přátelé, kteří se nemají kam uchýlit?“ Pravděpodobně hraje šachy. Myslí tři tahy dopředu.

„Jo. Kamarádi…,“ zamumlal jsem.

„A zřejmě četli v novinách inzerát s vaším telefonním číslem…“

Zasmál jsem se. „O čem to mluvíte, milostivá paní? Možná si ze mne někdo udělal legraci… Co vy víte?“

„Vím o deseti návštěvách. Je ovšem pravda, že občas nebývám vpodvečer doma. Nevím, jakou máte taxu… jsem si ale jistá, že povolení k této živnosti nemáte.“

„Kde žijete, paní profesorko?“ zažíval jsem. „S tímhle na mě? Za to bych dostal maximálně pokutu.“

„Omyl. Probrala jsem to už s právníkem. Mohu požádat o zrušení vašeho užívacího práva na byt. A požádat policii o zákrok…“ Zvedla ruku, když viděla, jak se mi zablesklo v očích. „Tentokrát by zakročili. Podala bych na vás udání pro kuplířství.“

„Kuplířství?“ zeptal jsem se tónem, jakým milionář reaguje na informaci, že rohlík zdražil o dvacet haléřů. „Už jste někdy byla u soudu? Už jste někdy dokazovala něco takovýho, jako je kuplířství?“

„Já ne,“ řekla s převahou. „Ale Zdenička to dokáže.“

Vytřeštil jsem na ni oči. „Zdenička?!“

„Ano. Protože já se už nemůžu dívat na to, jak ji zneužíváte.“

Chudák holka.

Neznám nic hroznějšího než pohled na zneužívané děvče.

Záznam, který mi včera pořídila automatika, trval 47 minut. Klapnutí, zřejmě dveří, aktivovalo kameru. Zdena, sedící v županu na gauči, otočila tvář k někomu, koho jsem zatím neviděl. Usmála se.

Slabě znějící hlas mimo obraz: „Zděňulinko, pročpak se bála ke mně přijít…?“

Do záběru vplula Čebovská ve froťáku, s kabelkou přes rameno. U nohou jí poskakoval pinčl.

„Když mně to je blbý,“ zapípala Zdenka. „Kdyby se to dověděl Míša…“

Vydal jsem zvuk podobný odfouknutí parní lokomotivy.

Co říká ta něžná děvka? Z čeho má strach, abych se nedozvěděl?

Vždyť já už to vím, brouku. Už jsem si přestal dělat iluze. Nikdy jsem je neměl!

Stáhl jsem zvuk a vyhledal číslo na dr. Šmidvajse.

Telefon vyzváněl.

Čebovská se posadila vedle Zdeny, pohladila ji po tváři a po krku, chvíli ji tam rukou laskala a potom poodhrnula župánek na rameni. „Vypadáš zase tak vyděšeně, holčičko. To určitě ten zlý, odporný chlap! Muži jsou hrubí, oni netuší, že žena potřebuje něhu…“ Přitiskla k obnaženému rameni vilný ret. „Líbí se ti, když jsem na tebe něžná?“

Zdena přikývla.

„Šmidvajsová.“

„Dobrý večer, Luban, je manžel doma?“

„Okamžik.“ Slyšel jsem, jak položila sluchátko.

„Já umím být něžná… ale ty jsi ještě něžnější,“ chrochtala Čebovská vábně jak Siréna. Prsty, na nichž tentokrát prsteny nebyly, asi aby neškrabaly, pomaličku rozepnuly první knoflíček u Zdenina županu. Ňadro se vyvalilo a baba vydechla. Ách! Bříškem ukazováčku přejela po bradavce a já vytřeštil oči. Viděl jsem totiž naprosto zřetelně, jak se nalila, a přímo fyzicky jsem ucítil její tvrdost. Tý bestii Zdeňce se to snad líbí!

„Šmidvajs… Kdo volá, prosím? Manželka přeslechla vaše jméno.“

„Na jméno hoď loď, šotouši. Jmenuju se pokaždý jinak. Už jsem ti dneska volal.“

„Co si dovolujete…,“ zasyčel, ale potichu, aby ho manželka neslyšela.

„Hele, mám málo času, šotku. Teď ti něco řeknu a je v tvým zájmu, abys nezavěšoval, protože se v první chvíli rozčilíš a zavěsit budeš chtít. A to by byl tvůj konec. Rozumíš mi?“

„Celá se touhou chvěješ, miláčku…,“ kvákala Čebovská na záznamu. Zase už poulila oči jak krakatice.

Ale jestli se něco klepalo, tak její hlas. Vzala Zdenu za ruku a položila si ji na stehna. Poodhrnula župan.

„Nezavěsím,“ řekl Eda a snažil se, aby to znělo rozhodně, „ale to vůbec neznamená, že budu reflektovat…“

„Šetři si dech. Budeš ho potřebovat. Chci dvě stě tisíc. Zejtra. Když je nenavalíš, vysolí je tvoje stará jen za to, aby se pánové u ní ve firmě nedozvěděli, jak hnusně páchne a hlavně jaký šmeliny na jejich účet provádí. A když nevyplázne těch dvě stě papouchů ani ona, nasekám deset kopií nahrávky včerejších orgií pana doktora Šmidvajse se Slávinkou a rozešlu to všem šéfům a hlavně všem sekretářkám u tebe v úřadu. Jasný?“

Na opačném konci bylo ticho.

Baby ruka vedla Zdeniny prsty, froťák se rozevřel. Čebovská temně zafuněla.

„Ach, Zděninko, máš tak jemňoučký a zkušený prstíčky…“

„Hele, bobši, seš ještě naživu?“ povídám. „Já ti říkal, šetři si dech! No tak, ozvi se!“

„Pane…,“rozechvěla se konečně membrána a já ten hlas téměř nepoznal, zněl jako ze záhrobí. „Pane, jak můžete být takový… takový… víte, že mě úplně zničíte? Ať udělám cokoliv, jsem zničený člověk.“

„Hlavu vzhůru, prachy dlabej, brácho, hlavně že máš Slávinku. Láska hory přenáší. Mně se moc líbí, když se maj dva lidi rádi. Celý hodiny se na to můžu koukat. Ovšem na prachy ještě dýl!“

„Dvě stě tisíc… to je hrozně moc peněz, pane.“

„Je to jen drobeček z provizí, který se ženou dostáváte, nemám pravdu?“

Mlčel. Měl jsem pravdu. „Ale stejně je to strašná suma…“

„Myslíš? Za tohle?“ Z kazeťáčku jsem mu do sluchátka pustil kousek nahrávky, jednu obzvlášť pikantní pasáž, kterou jsem si přehrál. Zavyl. „Ano, dám vám to… Kdy? Kde?“

Řekl jsem mu, kdy, kde a jak. Doufám, že si do zítřka nehodí mašli. Těch dvě stě litrů fakt moc potřebuju.

Ovšem ta nahrávka s Čebovskou se mi taky docela hodí.

„Naznačila jsi včera Trojníkovi, že mě práskneš?“ zeptal jsem se Zdeny, když jsem s golfem couval ze zahrady na ulici. V okně se pohnula záclona.

Láska je laská… a holky s holkama…

„Naznačila co? Jo – s tím jménem. Za dvacet tisíc. Myslíš, že mi je dá?“

„Těžko. Spíš slíbí… že nemá drobný, že zítra nebo tak.“

„A mám mu to teda říct?“

„Ne. Bez peněz ani ránu. Něco nakonec vyplázne, pět, sedm, možná i deset tisíc. Pak mu jméno prozraď. A taky adresu. Kdyby chtěl telefon, řekni, že nemám. Hlavně mu ale dej ten dopis. Ten je důležitej. A jak sbalíš prachy, hned vypadni.“

„No dobře, ale jaký jméno mu mám říct? Tvoje…?“

„Hele, opakovaný vtip není vtipný. Jmenuju se Luban, rozumíš? Jaroslav Luban, bydlím třeba na Václaváku. Číslo můžeš říct od oka. Opakuj to.“

Trojník přijel přesně. Za deset minut z restaurace vypadl, tvářil se energicky a rozběsněně současně. Škodovka dvakrát poskočila, nežli se plynule zařadila do provozu.

Zdena se na chodníku pohupovala jako brazilská kráska při sambě. Vklouzla do auta, práskla dvířky a rozesmála se.

„Deset táců!“ rozhodila po klíně smetany. „Naletěl na to jedna báseň!“

„Moc nenaletěl, chtěla jsi přece dvacet.“

„No a co? Stejně dostal falešný jméno, ne?“

„Přečetl si dopis?“

„Kroutil se, ale potom řekl, že tam večer bude. Myslíš, že přijede?“

„Přijede.“

„Co když nepřijede sám?“

V očích se jí mihl strach.

O mne? Nebo o peníze?

„Buď klidná. Já taky nebudu sám.“

Lájoš nebyl doma. Seděl s několika podobnými strejci v hospodě a hrál karty. Zahlédl mě koutkem oka, smetl do kapsy hromádku desetikorun, ležících před ním na stole, a vyběhl za mnou na chodbu. Páchlo tam močí, vařeným zelím a letitou špínou.

„Boha, šéfko, to stě vy? Věru som rád, že stě přišli. Robota nený, peniaze…“ Lájoš rozhodil rukama, aby naznačil, jak se rozlétly do vzduchu.

„Lájoš, není čas na kecy. Zaplať a mazej domů. Nebo zůstaň, ale hlavně se nevožer.“ Vrazil jsem mu do ruky dvě stokoruny. „Večer dostaneš ještě deset tisíc.“

„Čo nehovoříte?“ Přestal řvát, šeptal, že ho téměř nebylo slyšet. „Děsať tisícok? Je robota?!“

„Robota? Ty prachy dostaneš za pět minut práce. Co říkám práce… budeš jenom sedět a držet hubu. Tak poslouchej.“ Vysvětlil jsem mu podrobně svůj plán. Chápavě přikyvoval.

„Je ti všechno jasný?“

„Som nený somár, šéfko. Děsať tisícok… bisťu-bohu, ako som rád, že stě v tom kriminále nězostali! S vámi bysom robil od rána do večera.“

Vrátil se k rozpitému pivu.

Láďa už na Florenci nefachčil. Žádný skořápkář tam už nefachčil. Jeden dročkář byl náchylnější k hovoru a za přátelské slovo, strávené při camelce, mi zcela důvěrně prozradil, že chlupatý na ně opět udělali zátah, takže se museli přemístit na staré místo, kde už s vopásanejma mají dobře namazaný vztahy.

Láďa postával opřený o roh baráku a zamyšleně žvýkal sirku. Počkal jsem, až mě zaregistruje. Kývl jsem na něj. Sedl si ke mně do auta a uznale zamlaskal.

„Zmáháš se. Kurnik, ještě nedávno holá prdel, a teď si ji vozíš v golfíku. Taky bych si dal říct.“

„Kšefty nejdou?“

„Jdou. Těm, co držej bank. Ty maj jinší gumy než ty! Přicmrdovači dostanou na vizoura a americky. Prostě veselá bída. Hlad není, ale moc vyskakovat si taky nemůžeš.“

„Měl bych pro tebe šmé. Hodilo by ti víc než na vizoura. Hákuješ furt pro Rusáky?“

„Potřebuješ ještě levý doláče? Došly. Já ti řikal, vem všecko.“

„Na doláče hoď loď. Jsou ty tvý bobšové schopný dostat se k červený rtuti?“

Vytřeštil na mne oči. Rozhlédl se, jako by se chtěl ujistit, že na zadním sedadle ani pod ním nikdo nesedí a neposlouchá. „Šílíš, vole? Po tom pasou těžší korby než normální fízlové. S tím já nechci nic mít.“

„Ani za sto kolíků… jenom za zprostředkování?“

„Zprostředkování čeho? Jestli si ve vobraze, tak bys měl vědět, že sto kolíků v tomhle kšeftu je pakatel.“

„Potřebuju minimální vzorek za… dejme tomu za sto. Dalších sto slízneš ty, když všechno bude oukej.“

„Co s tím chceš dělat? Majku, nebuď vůl – půlka lidí, co tvrděj, že to chtěj koupit, jsou fízlové z federálky. A ta druhá půlka… to jsou z devadesáti procent optimisti, co s tebou chtěj sehrát bago, shrábnout škváru a zahnout kramle.“

„Umíš rusky?“

„Da, my měždu saboj gavarim stolka po rusku.“ Ušklíbl se. „Dycky sem na rúginu ve škole házel bobky jako každej, ale dneska válím po moskevsku nebo po oděsku tak, že by i Puškin vejral.

Opovrhovaná ruština přišla ke cti. Jakou by měla radost moje soudružka učitelka Jínová, předsedkyně městského výboru SČSP a členka jeho ÚV, která nám vždycky říkala: „Učte se, děti, ruskému jazyku, je to řeč budoucnosti!“

Nevím jen, jestli si budoucnost představovala takhle.

Jazyk to však perspektivní je: nejenom kvůli gangsterům z bývalé hráze míru a socialismu, kteří si nás vyvolili za předpolí a operační základnu. Ti nejšikovnější podnikatelé pochopili dřív než národohospodáři a politici za to placení, že sovětský nebo ruský či ukrajinský trh pořád zůstává, že máme výhodu několika desítek let úzké spolupráce, tradice, vybudovaných osobních kontaktů, servisní báze a nevím čeho všeho. A že když se chce a přemýšlí trošku jinak, nežli uvažují ekonomičtí géniové, co dřív přiváděli naši ekonomiku cu grunt podle příkazů soudruhů z nábřeží Klementa Gottwalda a dnes zdárně dokončují likvidační dílo, abychom se co nejrychleji dostali na dno a výprodej byl co nejlacinější, že když se tedy přemýšlí jinak, dají se s ruským medvědem ďělat obrovské kšefty, protože pořád ještě má čím platit. Možná ne dolary: ale karterový obchod taky nese zisky. Pánové z Imexu to vědí dobře a dávno.

Hlavní je, že i Láďa přišel ruštině z nutnosti na chuť. Sice na typického Váňu nevypadá, ale kdo říká, že každý Rus vypadá jako Váňa? Šejdíři mají mnoho podob: jednu však společnou. Zvláštní lesk v očích, mluvu, gesta a co já vím ještě. Láďa může představovat šejdíře každé národnosti, jejíž jazyk ovládá.

„Moh bys v nejhorším dělat Rusáka?“

Olízl si nervózně rty. Měl lepší představu o tom, jak to v obchodním podsvětí, kde se handluje s červenou rtutí nebo samopaly Kalašnikov, chodí.

„Záleží na tom, před kým.“

„Před kavkou.“

„Chceš ji voškubat?“

Vložil jsem palec mezi ukazováček a prostředník tak, aby koukala jen špička nehtu. „Takhle nakrátko! Oba!“

„Sou dva?! A nevosolej nás potom?“

„Tebe neznaj. Můžou si tě honit… zvlášť když budeš za Rusa. Chtělo by to jejich papíry.“ Přikývl. Taky ho to už napadlo. S tím si poradí. Ruskejch biletů je na trhu dost a lacino.

„Toho nebezpečnějšího si pak vezmu na triko sám. Já to pak rozjedu a budu sichrovat z druhý strany. Ty ze hry vypadneš. A ten druhej, se kterým sválíš bago sám… tenhle šmejd je nebezpečnej, jenom pokud jde o byznys. Kudlou si umí leda krájet chleba.“

„Co je to za lidi?“

Prozradil jsem mu tolik podrobností i se jmény, kolik bylo nutné. Nic víc – takže i kdyby mě u nich položil, nedozvěděli by se víc, než že na ně chystám boudu. Za to by moc nedostal: rozhodně míň, než mu slibuju já. A vsadím se, že od jednoho z nich dokonce kromě slibů ani halíř. Mám s ním už svý trpký zkušenosti.

Strčil si do úst novou zápalku, přežvykoval, jako kdyby na jazyku válel a zkoušel slova dřív, nežli je vypustí neodvolatelně do luftu, a pak kývl.

„Oukej. Beru. Ale chci dvě stě. Protože jestli do toho chceš nalejt sto litrů, jen abys mu moh ukázat, jak ten bazmeg vypadá, de vo pořádnej pakl.“

„Sto pade, Láďo. Jsme na to totiž tři. A já víc jak takovejch šest set ani z něj nevyrazím.“

Mrmlal. Nakonec souhlasil. Za dva dny by mohl říct, jak to se vzorkem vypadá a kdy by mohl být k mání.

A taky si provede rekognoskaci terénu. Dobrý průzkum je základem úspěchu v boji.

Dlaskovi jsem volal ráno. Byl překvapený, že mě slyší, a slíbil, že odpoledne bude, jak pravil, v kontoáru v hlavní prodejně své řeznicko-uzenářské sítě.

Ne, nebyl to ten Dlask, jakého jsem znával: úslužný zloděj v řeznickém pepito sáčku se srdcem a kapsou vždy otevřenými. Za kancelářským stolem seděl ztrápeně se tvářící muž s obličejem zbrázděným vráskami, vlasy prořídlými a ústy trpce staženými.

„Co to vidím, pane podnikateli!“ zvolal jsem na prahu. „Smutek a trápení ve vaší tváři?“

Potřásli jsme si rukama a Dlask zamumlal, že všechno je čímsi ke zdi. Potom si najednou vzpomněl: „Kolikrát já na vás myslel, člověče. Kam jste se poděl? Neviděl jsem vás celý roky.“

„Čtyři, pane Dlasku,“ pravil jsem vážně.

„Vy jste… voni vás…,“ zapnulo mu.

„Jo. Za valuty.“ Podíval jsem se mu zpříma do očí. „Měl jste z pekla štěstí. Jiný by vás položil…“

Otřel si z čela symbolický pot a zamrkal. „Je těžká doba, pane Najmane… Sám jste říkal, smutek a trápení.“

„Ne! Vy, majitel tolika prosperujících prodejen? Velkouzenář! Velkoobchodník! Podnikatel! Kde je vaše heslo – když se personál usmívá na zákazníci, zákazníci se usmívaj taky a všichni jsou spokojený!“

„Usmívá se jedině berňák a ty, co jim patřej baráky. Pane Najman, já dycky myslel, že nejlepší byznys je řeznictví nebo zelinářství. Hovno, pravím vám! Nejlepší je zdědit barák, kde je dole nějakej krám… Jo, tomu se říkalo bezpracný zisky. Dneska se takový slovo nikdo neodvažuje ani vyslovit. Někdy vzpomínám na bolševika se slzou ve voku. Dneska, pane Najman, je doba tak posraná, že se nedá ani krást. Když chcete podnikat solidně. Mně nic jinýho nezbejvá, jednou mám živnost, tak musím hlídat pověst, protože všade je šílená konkurence. Jedině že bych vokrádal sám sebe. A to nemám zapotřebí, to za mě stihne personál.“

Kus pravdy v tom bylo. Dřív měl zisk ze státního podnikání. Dneska ten zisk mají jeho zaměstnanci, kteří znají všechny finty, co je před převratem sám naučil.

K tomu daně, odvody, nájem, úvěry, pojištění zaměstnanců, jejich neustálé výhrůžky, že když nepřidá, seknou s tím a udělají se pro sebe…

„A co takhle malýho ťapíka, ten by vám zvednul náladu, co říkáte?“

„Nepiju,“ pravil temně.

Asi se bál, že čekám, jestli z trezoru vytáhne domácí slivovici jako kdysi.

Postavil jsem na stůl placatku koňaku Remy Martin.

„Ani tohle…?“ Za deset minut se mu už vrátila barva do tváří. Musel za nás oba, protože já jako řidič jen olízl.

„Na to, že sme Češi, pane Najman!“

„Nechci vám kazit radost, ale já v tom nic zvláštního nevidím. Někdy spíš naopak.“

„Hohó!“ zařehtal se jako hřebec. „Pane, to je někdy k nezaplacení. Tady je tvrdej boj! Kouknou…“ Ze zásuvky vylovil přeložený list papíru. Stálo na něm:

Vážený Zákazníci! Moc litujeme, že slyšíme stížnosti na vysoké ceny na našem lahůdkářství. Prosíme, abyste s porozuměním přistoupili na tyto facts: prodejnu jsme v aukci zakoupili za finance palestiského revolučního hnutí, aby svými výnosy pomáhala osvobozeneckému hnutí palestického lidu, vedeného Lidovou Frontou Za Osvobození Palestiny, v boji proti Sionistům na celém světě. I vy svými nákupy proto pomáháte v naší revoluční osovobozenecké válce proti světovému sionismu a imperialismu. Děkujeme Vám za to a doufáme, že toto pochopíte a nadále budete ve zvýšeném mnošství v naší prodejně nakupovat.

Hvízdl jsem. „Co to je?“

„To měli…“ Dlask si dlaní zakryl ústa a kuckal se jako primánka při svaté zpovědi, „to měli ty Arabáci, co si koupili čtyři samošky a lahůdkářství tady v okolí, přes neděli na každým krámu. Ceny tam maj mastný… teda, fakt mastný. A lidi jinam chodit nemůžou, že jo, protože skoro všecko tady v aukcích přeplatili oni. My na ně prachama neměli. Tak se jim někdo pomstil.“

„Vy?! Vy, pane Dlasku? Z vaší ruky že by tento pamflet pocházel?“

„No tak pardon, pane Najman. Nejsem vůl. Já nemám proti nikomu nic. Já vím jenom svoje. Arabáci šíleli, když to personál ráno našel a šel jim to zavolat. Voni krámský mysleli, že to tam ty cvoci fakt vylepili sami. Vedoucí z těch lahůdek mi říkal, že je párkrát varoval, že se lidi kvůli cenám naserou, ale voni fakticky žvanili něco o politice atak…“

Odplivl si. „Ne že bych měl židáky v lásce. Taky pěkně zlodějský šmejdi. Já tuhle s jedním… no, to je jedno. Jo, v kšeftu si člověk nevybere. Tak co ste mi, pane Najman, přines?“

Požádal jsem ho, aby nejprve zamkl a ujistil mě, že nemá v kanceláři ani v telefonu odposlech.

„He?!“ udělal a zůstal s otevřenou hubou jako mladý kapr, když se dozví, proč se v rybníce Štědrému dni říká Černý pátek. Usoudil jsem, že odposlech nemá. Anebo je jako jeden můj bývalý spolutrpitel, kterého bolševici dostali kvůli nějakým podezřelým obchodně politickým styků s nepřátelskou cizinou. „Oni to měli všecko nahraný, jak jsme si to po telefonu říkali,“ prozradil mi.

„A proč jsi byl tak blbej, že ses o takovejch věcech bavil po telefonu?“

„Proč bych se po telefonu nemoh?“

„Protože není nic jinýho jednoduššího než tě napíchnout. To tě nenapadlo?“

„Napadlo, ale říkal jsem si, že to je přece zakázaný!“

Dlask se zatlemil a poplácal mě po zádech. „S váma byla vždycky aspoň sranda, pane Najman. Víte, že ste mi zved náladu?“

„Ta se vám zvedne ještě víc, až vám povím, kvůli čemu jsem přišel!“

Upřel na mne v němém očekávání dychtivé oko poctivého českého řezníka.

„Pamatuju se, že jste si mi naříkal, že vás někdo tenkrát vybral?“

„Ježíši! Ani mi to nepřipomínejte!“ chytil se za hlavu. „Kdyby jenom jednou! Já tenkrát celý noci nespal… A policajtům jsem nic říct nemoh, to bych plet bič sám na sebe, prachy fuč a ještě malér, z pojišťovny tím pádem ani vorla… Já…“

„Víte už, kdo vás vybíral?“

„Ne. Ale dostat toho darebáka do ruky…,“ řekl temně a pěsti se mu sevřely. „Proč se ptáte?“ V očích měl najednou podezření. Nebo snad naději? „Vy snad víte…“

Naklonil jsem se k němu. „Pane Dlasku, já jsem se na Pankráci sešel s jedním člověkem, který netušil, že my dva se známe. A oni ti zloději se rádi chlubí. Před ostatními. Jací jsou kabrňáci, víte, kam se na ně ostatní hrabou. A ten člověk, říkejme mu třebas Josef Novák, vyprávěl o jednom řezníkovi, kterýho několikrát vybral do mrtě. Zlato, elektroniku, ale hlavně prý valuty.“

Dlask seděl, ohryzek mu lítal jako jojo, kolem rtů měl pot a na skráních mu zběsile tepala domodra naběhlá žíla. Slyšel jsem to buch-buch-buch až sem. „Když jsem opatrně vyzvídal, kde ten řezník bydlel, dozvěděl jsem se vaši adresu.“

„Jak se menoval! Pane Najman! Jak se ten zkurvysyn menoval!“ Chytil mě za bundu a cloumal mnou, div mi duši z těla nevytřás.

„Povídám: Josef Novák. A uklidněte se. To totiž není zdaleka konec příběhu. Dejte si ještě panáčka.“

„Děte s těma srágorama.“ Z přihrádky ve stole konečně vylovil svoji slivovici doma pálenou. Nalil nám panáka, tohle se nedalo odmítnout, jenomže slivovice smrdí na sto honů, to abych do sebe nacpal celý balíček žvýkaček. Přivoněl jsem k ní, nebylo nic cítit, byla skutečně super ultra, domácí, poctivá, stará a čistá. Odněkud se přede mnou ocitl kus krásně prorostlé šťavnaté slaniny. Ta voněla, panečku, ta voněla! Zvrhli jsme trnkovicu do sebe, „véndi a neškoď,“ pravil Dlask, asi byl někde na zabíjačce nebo na zájezdu, a zakousli jsme si. Nalil si znovu, já už sklenku zakryl dlaní. Řídím.

„Novák… kde ten parchant bydlí?“ Zabloudil pohledem na zeď, kde visela sada košeráků.

„Zapomeňte na Nováka. Povídám, že historka není u konce. Ten Novák pak po čase, když jsme se skamarádili, přiznal, že celou tu práci u vás a u několika desítek dalších lidí dělal pro někoho. Pro šéfa. Ten dával tipy, zajišťoval odbyt zboží, tomu předávali celý lup a dostávali pouze podíl.“

„Kdo to byl?“

„Byla to velkolepá záležitost. Za rok a půl podle poldů, kteří pouze tušili, tušili!, že ten řetěz loupeží je organizovaný z jednoho místa, byly škody za dva milióny. Když připočteme lidi jako vy, kteří nic nehlásili… ten Novák říkal, že toho nakradli snad za čtyři milióny korun.“

„Kdo to je?!“ zařval Dlask.

„Pane Dlasku,“ pravil jsem s povzdechem, „ten člověk nikdy nebyl zatčen ani obviněn, nikdy na něj nepadl stín podezření. Dnes je velmi úspěšným podnikatelem.“

„Já sem taky podnikatel a já ho…,“ zarazil se. S úsměvem jsem ho pozoroval, jako matka pozoruje dítě nahlas snící, že přepere medvěda.

„Co ho?! Vyzvete na souboj? Prásknete četníkům? Pane Dlasku, to je nebezpečný člověk. Má dvě osobní gorily, které se od něho nehnou. Asi ví proč. Podniky, které provozuje, jsou střeženy černými šerify. Jemu se na kůži nedostanete – aspoň ne tak přímo, jak si představujete.“

„Tak proč mi to povídáte… otevřel jste ránu, která se už téměř zacelila, pane Najman,“ pronesl vyčítavě a hořce. Vsadil bych se, že rána se zacelila dřív, než jsem já stanul před soudem, ale vzpomínka na ni bolí vždycky. Člověk si totiž uvědomí, o kolik mohl mít víc. Tak jsem v té ráně nůž ještě otočil.

„Inu, kdybych nevěděl, že pro vás těch pár korun nic neznamenalo, tak bych samozřejmě nic neříkal.“ Zbrunátněl a otvíral hubu k řevu, pohybem dlaně jsem ho umlčel. „Myslím jako, že máte dost, abyste toho chlapa dostal na kolena a vyrazil z něj všechno, o co vás připravil – přirozeně s patřičnými úroky a ziskem.“ Potom jsem mu vysvětlil svůj plán. Křižoval se jako svíčková bába, rval si zbytky vlasů, rozmazával si pěstičkami slzy po obličeji, zkoušel na mě všecky triky, které pochytil od arabských sousedů.

„Ne, pane Najman, tohle ne! To smrdí, ježíši, to smrdí! Při tom můžeme přijít o kejhák, chápete to? A pokud jde o můj kejhák, mám ho radši než všecky prachy světa!“

„Pane Dlasku, vy v tom přece vůbec nebudete figurovat. Celé to půjde přes jednoho Rusa, kterého znám jenom já a který o vaší existenci nemá a nebude mít potuchy, a přes jednoho advokáta, který zase nezná ani toho Rusa, ani vás. A ten pán, co nakonec všechno zaplatí, s námi do styku nepřijde vůbec. Bude jednat pouze s advokátem.“

„K tomu mě ale v tom případě vůbec nepotřebujete,“ řekl najednou střízlivě. Probudil se v něm obchodník.

„Potřebuji a nepotřebuji. Vložím do toho dvě stě tisíc. Půlku žádám po vás. Zisk je plánován na jeden milión a osm set tisíc. Z těch dvou set tisíc se zaplatí Rus a advokát. Nám zbude devět set tisíc pro každého. Dvakrát sto minus – takže osm set tisíc čistá ruka. Nezdaněno. Dávám vám čas do zítřka. Když řeknete ne – mám adresy tří dalších lidí, kteří mají stejné nevyrovnané účty a kteří jsou podle mých informací stejně solventní jako vy. Anebo, podle toho, jak se rozmýšlíte, daleko solventnější.“

„To není věc peněz, člověče!“ vyjel na mne. „Já se prostě bojím, no. Každej se bojí. A taky si říkám, jestli v tom není… víte, já vám osobně věřím, ale…“

„Pane Dlasku, když si zítra plácneme, pozítří vám složím svých sto tisíc. S tím Rusem i advokátem můžete jednat sám.“

„Ne! Jestli – tak já v tom nechci figurovat, jak jste říkal! Helejte, já si to rozmyslím.“ Najednou měl fůru práce. Strkal mě ven, nervózně si olizoval rty, v oku mu škubalo. Ve dveřích jsem se k němu otočil.

„Osm set tisíc korun… o kterých berňák nemá ani potuchy… pane Dlasku, važte dobře!“

Na plácku za domem už parkoval zákazník.

Poslední model Audi 200 Quattro 20V. Blue metalise. Pneumatiky nejmíň dvěstěpatnáctky, sportovní elektronové disky. Sedadla z černé chromové kůže. Přehrávač CD. Palubní počítač. Telefon. Otvírací střecha a já nevím co všechno ještě. Vozík bratru minimálně za osmdesát devadesát tisíc DM.

S ním už se člověk nemusí stydět zajet si v sobotu ráno do trafiky pro noviny. Jenže na takovýhle brko zatím mít nebudu. S povzdechem jsem šel do kolen a odšrouboval z obou vozů espézetky. Německé jsem připevnil na golf a, audinu ponechal na tu hodinku bez čísel. V nejhorším, kdyby pán předčasně zvadnul a nepodařilo by se ho resuscitovat, takže by se další pobyt v mém zátiší stal zbytečným, si můžou myslet, že jim čísla urvali místní adoloscenti.

Vyběhl jsem nahoru a potichu vklouzl do bytu. Zdena ležela v džínách na posteli a četla si zamilovaný román ze série Večery pod lampou. Pohádka lásky se jmenoval. Moje babička jich měla celý stoh, vyhodil jsem je po její smrti do popelnice. Chyba. Měl jsem si otevřít nakladatelství, vytisknout je znovu a byl bych boháč i bez penziónu. A bez rizika, že mi někdo ustřelí hlavu nebo strčí bombu pod auťák. Už je pozdě. Kdosi měl ten nápad dřív než já a uskutečnil jej.

„Jak to jde?“ zeptal jsem se tiše. Sklonil jsem se k ní a políbil ji na čelo. Potom jsem před ni položil flakónek s parfémem a etuji s náhrdelníkem, které jsem odpoledne koupil jako dárek na usmířenou. Voňavka Chanel No. 5 za 1 400 Kčs. Šmuk přišel na 6 500 Kčs.

Přiložila si ho ke krku a lhostejně utrousila: „Hm. Bezva. Ten musel stát aspoň tisíc korun, že?“

Polkl jsem, napočítal do deseti a povídám: „Přesně. Máš to ve voku.“ Rána pěstí, nejlíp někam pod to bystrý oko, by jí fakticky slušela.

K voňavce ani nečichla. Byla prostě navrčená.

Po chvilce jí došlo, že udělala chybu, nejspíš na mně viděla, jak se vařím. Najednou se usmála, odložila románek, otevřela flakón a při voněla. „Ty jsi úžasný,“ zašeptala, „jaks poznal, že tohle je moje oblíbená?“ Políbila mě. Něco jsem zamumlal, jako že se mi zdálo, že ta vůně jí jde nejvíc k pleti. Vymanil jsem se z objetí.

„Máš zapnutý nahrávání?“ zeptal jsem se a podíval se na video. Červená dioda pod značkou Record svítila.

„Co je to za lidi?“

„Nějakej Němec…“

„To jsem pochopil, už když volal. Myslím, jak vypadaj nebo co myslíš, že dělají… prostě co je to zač?“

„Řekla bych, že nějaký obchodník. Asi čtyřicet. Docela pěkný chlap. A ta Češka… no, je hezká. A taky něco lepšího. Nafoukaná. Ale víc nevím. Mně se totiž hnusí poslouchat cizí lidi při tom…“

„Hlavně když ti pak pecunia non olet,“ řekl jsem a otočil se k televizi.

Kamera byla nastavená na nejkratší ohniskovou vzdálenost, zabírala téměř celý pokoj. Najel jsem trafem trochu blíž a zesílil zvuk. Celkem k ničemu, protože se ozývalo jenom dvojí vzdychání. A k vidění nebylo o moc víc: chodidla a kolena muže a skloněná záda a vyšpulená, rytmicky se pohybující zadnička jeho partnerky. Ovšem – zadnička to byla překrásná!

„Aby ti nevypadly oči,“ řekl Zdena otráveně.

„Klid a zhluboka dýchat,“ odpověděl jsem. „Mě už jen tak něco nepřekvapí.“

Neměl jsem to říkat. Žena se v tu chvíli zvedla a otočila. Já spatřil její tvář a oči mi skutečně málem vylezly z důlků.

„Co ti je?“ zeptala se Zdena. „Ty ji znáš?“

„Co?“ Už jsem se opět ovládal. „Ne. Jenom jsem si na něco vzpomněl.“ Uvědomil jsem si, že už mám zdržení. „Tak pa a drž mi palce. A koukej to všechno natočit.“ Ve videu byla JVC 240 SX. Čtyři hodiny tady snad nezůstanou. „Za hodinu jsem zpátky.“

Vypnul jsem televizi a vypadnul. Na schodech jsem se musel na okamžik zastavit a pevně se přidržet zábradlí. Před očima se mi dělaly mžitky.

Tak Ivanka… ta moje zbožňovaná, mnou nedotčená děvka! Láska, která mne nechala na kolenou platonicky vzdychat a mezitím na koleji prubovala postele, až péra praskala. Zůstalo jí to: manžel dře, že se z něj kouří, aby udržel milionářskou životní úroveň, a Ivanka se zběsile miluje s pánem, co už ty milióny nasušil a může s ní užívat darů života. A co já vím – možná že se jedná o obchodní transakci. Já byl vždycky jenom šupák, nikdy jsem do opravdového světa velkého byznysu nepronikl. Takovéhle skotačení je třeba cosi jako závěrečné razítko. Pečeť.

Děvka! Musel jsem zastavit. U srdce mě bolelo, na prsou a v jícnu jsem cítil hořký, nesnesitelný tlak. Miloval jsem ji k zešílení, ještě před pár týdny, když jsem ji u té jejich firmy viděl nasedat do bavoráka, bych byl schopen – kdyby mi to dovolila a chtěla – líbat jí nohy. A kdyby mi teď řekla: už nikdy nikoho jiného než tebe nechci, vyhodil bych Zdenu z okna, zapomněl na celý svět a šel za ní, kam by si přála, a udělal, co by chtěla.

Jenomže ona ví, co chce. A já v jejích představách nefiguruju ani omylem. Obávám se, že na moji existenci už dávno zapomněla, žije ve zcela jiném, oslnivě velkém světě, ve kterém se individua jako já vyskytují pouze v rolích vrátných nebo ošuntělých chlapíků, co pulírujou nablýskané limuzíny.

Pomalu jsem se zase rozjel. Lájoš už na mne čeká. Nesmíme Trojníka ani Edu propást. A musím sebou hodit, abych to všechno stihl dřív, než Ivanku přestane milování bavit. I když, pokud měli moji úspěšnější spolužáci pravdu, milostné hrátky byla činnost, která ji neomrzela nikdy.

Lájoš přešlapoval na chodníku před bufetem, u kterého jsme si dali spicha. Podle mé rady si oblékl neutrální šedivý svetr a staré džíny.

„Naskoč si,“ otevřel jsem dveře.

„Kdě stě zobrali nový auťák, šéfko?“ zeptal se podezíravě. Nové auto by znamenalo nové příjmy.

A on o žádných nových příjmech neví – přesněji řečeno, žádný podíl z nich nedostal.

„Nepičuj, to už mám od tý doby, co jsem prodal starý.“

„Hej,“ řekl. „Viem. Mal stě také samé, biély golf. A teraz stě kupili nový v cudzině, nie?“

Došlo mi. Boha, jak říkává, ten Lájoš má ale oči! Hned zaregistroval německou espézetku. „Je to ten samej. Jenom číslo je jiný. Aby si nás ten člověk podle něj nemoh najít.“

„Čo, papulu iděme komusi rozbit?“ Absolutní primitiv. Nechápe, že vztahy mezi lidmi mají být založeny na lásce, a ne na nenávisti a násilí. Když někoho nenávidím, tak kromě omlácených kloubů u rukou získám maximálně pocit úlevy. Kdežto když nastolím vztahy lásky, mohu se někomu zalíbit natolik, že se rozhodne věnovat mi půl miliónu.

Zastavil jsem u první telefonní budky, vhodil korunu, a když se ozval dr. Šmidvajs, řekl jsem mu, kde a v kolik hodin má být.

„Je to bílý golf s německou poznávací značkou. Napište si číslo: MÚW-G 331.“

Trojník měl čekat na Smíchově u tržnice. V dopise jsem ho instruoval, na kterém místě má parkovat. Pomalu jsem projel ulicí. Stál tam. Objel jsem blok a znovu se k němu přiblížil. Zastavil jsem a ze zadního sedadla, zpod deky, vytáhl plastikovou repliku policejní brokovnice, kterou jsem dnes v Lověně koupil. Podal jsem ji Lájošovi.

„Je to jenom hračka. Ale ten druhej to neví. Drž ji, až k nám přijde, namířenou na něho. Ale jinak ji měj schovanou nenápadně dole.“ Potom jsem mu podal jednu z páru punčoch, které jsem čórnul Zdeně. „A až ti řeknu, tak si ji natáhni na palici.“

„Boha, ako vo filme!“ řekl obdivně. V každým mužským, i když je starý, tlustý a ke všemu Cikán, je kus hravýho kluka.

Popojel jsem k Trojníkově škodovce a třikrát mu do očí pustil dálková světla. Mělo to dvojí smysl:

jednak se jednalo o domluvený signál, jednak jsem ho potřeboval oslnit, aby si mě neočíhl, až projedu kolem něj.

Přesto jsem si v okamžiku, kdy jsem ho míjel, zakryl obličej. Přibrzdil jsem, dokud se nezařadil za mne, potom jsem zablikal koncovými světly a vyrazil. Bral jsem to různými ulicemi kolem a kolem, vypadalo to, jako když si pes chytá vlastní ohon, až když bylo naprosto jisté, že se na nás nelepí třetí vůz, vjel jsem na Plzeňskou a potom před Klamovkou doprava, Pobělohorskou, Pod stadióny a Spartakiádní nahoru ke Strahovskému stadiónu. Před bránou, kterou jsem určil za místo schůzky i Šmidvajsovi, jsem zastavil a otočil vůz do protisměru. Dálkovými světly jsem nasvítil škodovku.

„Teď!“

Oba jsme si natáhli na obličej punčochy. Lájoš při tom rozčileně hekal, mně bušilo srdce, že to muselo být slyšet až na hlavní tribuně.

Trojník vystoupil, v ruce držel černou kabelu. Je dost velká, aby se do ní vešlo půl miliónu? A není v ní náhodou místo peněz bomba? Trojník, oslněný reflektory, si rukou clonil oči. Počkal jsem, až dojde k našemu vozu, a stáhl jsem okénko.

„Mám mu povedať: Pracky hoře! Sviniár?“ zeptal se Lájoš dychtivě. Opřel mi plastikovou flintičku o rameno a zafuněl jako starý mrož.

„Kuš a drž hubu!“

Trojník vyšel ze světla a uviděl, že na něho maskovaný muž míří nebezpečně vyhlížející zbraní. Zastavil se dva kroky od auta, upustil brašnu na zem a vymrštil ruce vzhůru.

„Ne, prosím vás, nestřílejte… prosím…,“ žebronil.

„Ha, bojí sa, sralo!“ zamlaskal Lájoš nadšeně.

„Ruky dole,“ vyštěkl jsem. Kruci, ten Lájoš už nadělal i z mého jazykového povědomí česko-slovenský guláš. „Chci říct, neboj se, dej ruce dolů, poď sem a podej mi to.“

Udělal ten potřebný krok, zvedl tašku a podával mi ji. Ruce se mu třásly skoro jako mně. Strčil kabelu do okna, vyškubl jsem mu ji z ruky, položil na kolena a roztáhl zip. Nakoukl jsem dovnitř. Přelepené balíčky tisícovek. Neměl jsem čas počítat je. Jen jsem je prohrabal, neskrývá-li brašna nějaké nežádoucí překvapení. Ne. Zdálo se, že kromě bankovek v ní nic jiného není.

„A teď vypadni. A pamatuj si, že jestli jsi mě podved, spláčeš nad výdělkem!“

Neřekl ani slovo a pozpátku jako krab, nespouštěje oči z namířené hlavně, se vracel k autu. Hodil jsem tašku dozadu, přepnul světla na potkávací, kopnul tam jedničku a zmizel ze scény dřív, než Trojník stačil nasednout. U další brány jsem zajel do ústraní a zastavil. „Sundej si to z ksichtu. A tu bouchačku dej pod sedadlo.“

Cigareta byla dokouřena a hodinky zapípaly. Nastal čas druhé schůzky. Opatrně jsem se vrátil na místo, které mi dnes už jednou přineslo štěstí. Audina tam čekala. Lájoš si chtěl natáhnout punčochu, ale zarazil jsem ho.

„Lájoši, já s ním musím mluvit. Vystup, teď tě ještě nevidí, a schovej se támhle za ten kiosek. A kdyby něco, tak hvízdnu, ty si natáhneš punčochu a přiběhneš mi na pomoc. Zabít ho zrovna nemusíš, ale hubu mu rozmašírovat můžeš podle libosti.“

„Hej…“ Otevřel dvířka, ale k odchodu se neměl. „Kedy mi dáte tie peniaze?“

„Ježiši, já ti neujedu a neokradu tě. Já nejsem jako některý, abych okrádal parťáka!“

Byla to trefa do černýho. Něco zamumlal, že jako čo bolo, to bolo, a vypadnul.

Popojel jsem až k audině. Eda byl sám. Maskovat se nemělo smysl. Už jsem se mu představil, protože jsem nepočítal, že by ještě někdy měl chuť můj abštajgl navštívit. Zablikal jsem na něj a vyklonil se z okénka. „Pojďte sem!“ křikl jsem.

Neustále se ohlížel a rozhlížel a kráčel zeširoka jako kachna. Že by měl natržený řitní otvor? Pokud ano, pochybuju, že se jedná o nechtěný plod vášně: spíš se mu tam trefila manželka špičkou střevíčku, když se jí svěřil se sladkým tajemstvím: Miláčku, mám pro tebe krásné překvapení. Hraju jednu ze dvou hlavních mužských rolí ve filmu! Skvělé! zajásala manželka. A kolik za to? Slušný honorář? Eda pyšně přikývne. Ano, celých 200 000 Kčs! Jediný háček je v tom, že honorář dostává producent, a ne herci…

Přikolébal se ke golfíku a vklouzl na sedadlo vedle mne. Kufřík si položil na kolena, úlevně si otřel pot z čela. Páni, kdybych já někomu měl hodit do náruče poctivě naloupených dvě stě papouchu, tak bych si úlevně pot z čela neotíral, to si pište! To bych učinil jedině v okamžiku, až by vyděračova mrtvola vydala poslední zachroptění.

„Tak se pochlubte.“

S hlubokým povzdechem – takový by ze sebe dokázala vydat jen matka vypravující synka do třicetileté války – otevřel kufřík. Ležely tam naštosované balíčky tisícikorun, pětistovek a dokonce dva svazky stokorun. Jeden jsem vzal. Na bankovní pásce s razítkem stálo: 10 000 Kčs. Dal jsem ji stranou, pro Lájoše. Ještě lepší by bylo vyplatit ho v desetikorunách, protože ho oslňuje množství bankovek, a ne jejich nominální hodnota. Civilizovanému člověku stačí šek: Lájoš si potřebuje prachy rozhodit po stole a prohrabávat se v nich, aby uvěřil, že má skutečně hodně peněz.

„Dvě stě tisíc?“ ujišťoval jsem se a přepočítával obsah kufříku. Eda se neklidně zachrul. „Nesehnal jsem tolik, je to na mne skutečně nesmírná suma…,“ pronesl plačtivě.

Otočil jsem se k němu. Vzteky se mi dělaly mžitky před očima.

„Ty drbané, tak ty myslíš, že mě vemeš na hůl?“ V ruce jsem najednou držel svůj finský nůž. Čepel s cvaknutím vyskočila a hrozivě se zaleskla v záři lampy.

„Ne!“ Měl snahu vystoupit překotněji, než lidé obvykle z automobilu vystupují, ale chytil jsem ho za sako a stáhl zpátky.

„Zaplatíš do posledního halíře, i kdybych ti měl…,“ nožem jsem naznačil šmiknutí.

„Ne, to ne, prosím vás…“ Představa, že bych ho snad vykleštil, ho vyděsila k smrti.

„Kolik chybí?“

„Sedmdesát… tisíc.“

„Kdes je nechal?! Mluv, všiváku, nebo…“ Mávl jsem mu před očima nožem. Zalapal po dechu a škytl, že doma. Byl jsem si jist, že kecá, že je má u sebe. Pro člověka jeho postavení nebylo dvě stě tisíc nedosažitelnou sumou ani za komunistů. Jenže je šetřílek a zkouší to. Myslí si, že se nechám oslnit tím, co mi strčí před nos, a že nakonec mávnu rukou: Lepší vrabec v hrsti nežli holub na střeše.

„Tak pro ně sjedem, jo?“

Nerad roztřeseně přikývl. Ano, zajedeme pro ně k němu domů. Strach, vztek, zcestná vášeň i lakota mu úplně zaslepily mozek. Snad spoléhal, že budu mít strach, možná že naopak chystal doma nějakou léčku.

„Prima. Jedeme k tobě domů.“ Z kapsy ve dveřích jsem vzal videokazetu. „Koukej, tady jsou ty vaše hrátky. Nepochybuju, že máš doma video. Já tu kazetu věnuju tvý ženě, aby se mohla kouknout a poslechnout si, co jsi vykecal.“

„Ne.“ Začal se po kazetě sápat.

Vrátil jsem ji zpátky a otočil jsem klíčkem zapalování.

„Ne…,“ opakoval hlasem člověka, který pochopil, že je čas hodit do ringu ručník. Se vzdechy, nad nimiž by se ustrnul i korejský kat, vylovil dva balíčky. „To je zbytek.“ Zaváhal a dodal: „Zklamal jste mne. Na první pohled jste vypadal jako džentlmen.“ Nekomentoval jsem to. Naskládal jsem si do klína obsah kufříku. Potom jsem mu podal kazetu.

„Ty taky. A teď padej, šmejde,“ řekl jsem. Bylo mi z něj na blití. Vždycky mi je na blití z lidí, kterým jsem nahlédl do jejich třinácté komnaty, plné hnoje a zvrhlostí, a kteří vědí, že jsem viděl, co mělo zůstat skryto, a přece se otřepou a nafrňují, zatímco by měli zalízt do kanálu, jakmile mě zahlédnou.

Díval jsem se, jak tím kachním krokem pádí ke své služební audině, šťastný, že získal nazpět kompromitující materiál, který by ho o tenhle krásný vozík, za který nemusel vysolit ani vorla, i o všechny další výhody, jež přináší privilegované postavení, docela jistě připravil. Měl jsem sice kopii, ale mávl jsem nad ním rukou. Práce má kromě peněz přinášet i potěšení. Trojníka jsem obral s radostí. Z tohohle buzíka mi bylo spíš blbě. Ne že bych ho litoval. Prostě jsem cítil, že bych s ním už nikdy nechtěl mít nic společného – ani ty prachy.

Golf se hnal stovkou po Bělohorské k Vypichu. Lájoše jsem vyhodil na Dlabačově s patnáctitisícovou prémií, přidal jsem mu dvě stovky, aby si vzal domů taxíka, a k tomu jednu radu zadarmo: rovnou ke starý, nechodit do hospody! Zavrčel, že není malý dítě. Ruku si držel na kapse vyboulené štůskem stovek. Jakmile ho budu zase potřebovat, stavím se.

Ruce se mi třásly, když jsem německému audi vracel tabulky s číslem. Málem jsem ztratil jeden šroubek. Nevím, jestli to bylo rozčilením a strachem, že mě při tom někdo přistihne, anebo ve mně vyvolávala závratě představa sedmi set tisíc v brašně, kterou jsem měl pověšenou na rameni.

Stihl jsem to. Ale fakticky knap. Pár minut poté, co jsem se posadil do golfa, abych si dal na uklidnění cigaretu a rozmyslel si další postup, vyklouzly z našeho vchodu dvě postavy a pod příkrovem tmy se zahradou plížily k brance. Za pár okamžiků zavrnělo dvě stě třicet koní a mohutné audi velebně proplulo ulicí, odvážejíc Ivanku vstříc vile, zahradnímu bazénu, rautům na terase, cestám do New Yorku, obchodním jednáním o milióny a manželovi. Možná i dětem? Je ve věku, kdy by už děti měla mít. Pokud se ovšem nerozhodla, že si je pořídí jako doplněk životního stylu až později.

Náhle mi ta taška plná peněz nepřipadala tak plná a těžká jako před chvílí. Jen auto, které Ivanku odváželo, stojí téměř třikrát víc, než mám. Jsem jak Lájoš. Jediná možnost, jak si zajistit vyrovnaný život a duševní pohodu, je nic nemít a po ničem netoužit. Jakmile se kolem vás mihne přízrak skutečného, nesrovnatelného bohatství, místo potěšení z vlastních peněz se vám do duše zavrtá červ hamižné závisti.

Přerovnal jsem všechny peníze, rozdělil je a šel domů. Odemkl jsem si potichoučku. Po špičkách jsem se připlížil k obýváku, odkud se nesly nějaké zvuky. Bylo tam přítmí, ze Zdeny jsem zahlédl pouze hlavu. Choulila se v křesle a koukala na nějaký anglický kriminální seriál.

Stále opatrně jako lupič jsem otevřel dveře do špajzu. Na polici až nahoře jsem měl uložené dvě tašky. Do jedné jsem dal čtyři sta tisíc.

„Tak jsem tady!“ zahlaholil jsem pak na prahu obývacího pokoje. Lekla se, až nadskočila, a znechuceně utrousila, že jsem blbec a proč tak řvu. Potom zahlédla brašnu a uvědomila si důvod.

„Máš?“ zeptala se nevěřícně.

Poplácal jsem brašnu po nadmutém bříšku a vysypal obsah na stolek. Dívala se na hromadu bankovek, nadýchaně se před ní vršící. Pásky jsem z nich strhal, protože i ženské mají v tomhle ohledu podobnou náturu jako Lájoš. „Kolik toho je?“ zeptala se potichu. Uvědomil jsem si, že neví, jak velkou sumu jsem po Trojníkovi žádal.

„Tři sta padesát tisíc.“

„No…,“ protáhla zklamaně. „Není to špatný. Ale moc za to dnes nepořídíš.“ A zase se obrátila k obrazovce.

Vztekle jsem smetl peníze nazpět do brašny.

„Kolik by ti připadalo dost?“

„Tolik, aby se s tím dalo podnikat. Tohle je tak na rok života… při tvých nárocích.“

„Při mých nárocích! Mně stačí krabička cigaret na tři dny!“

Odtrhla oči od obrazovky. „Kolik tě stála kamera a všechny věci kolem? Možná kdyby se to spočítalo, polovinu z toho, cos dneska přines. A honil ses na to tři neděle. Kdybys mě poslech a nechal sis ten byt a ty tři holky, měls každej měsíc bez námahy…“ Mávla rukou.

„To bys taky někdy musela přiložit ruku k dílu a pomoct jim! Možná tě mrzí, že nemůžeš, co?“

„Kdybych po tom toužila, tak se tě ptát nebudu.“

To je fakt.

„Stačí říct, možná že některej zákazník by uvítal, hodit si ruskou trojku. Dvě tři kila by za tebe možná vypláznul. Natrénovaný to máš, ne? A kdybys ještě pustila do placu pár brk s trávou, nemělo by to chybu.“

Myslel jsem, že se rozběsní, rozběsnily ji občas menší rejpance, ale jen zazívala.

„Koukej, brouku, na tvým místě bych si moc nevyskakovala. A pokud jde o ty prachy, tak si laskavě uvědom, že jedeme napůl. Kdybys náhodou měl chuť honem je roztočit… třeba za nový auto. A teď laskavě vypadni, chci se koukat.“

Práskl jsem dveřmi a hodil sebou v ložnici na postel. Vytočila mě. Jestli jí šlo o to, vytočit mě, tak odešla bez ztráty kytičky. Třásl jsem se vzteky a ponížením. Lízat paty by mi mohla. Nebýt mě, do smrti trčí někde v háku jako servírka a okrádá hosty a nechá si kvůli dýšku sahat na zadek a čumět za výstřih. A výsledek? Nemůžu jí říct ani slovo, protože si myslí, že o mně pár věcí ví a že mě tím drží na nudli.

Vstal jsem a nalil si panáka. Dalšího jsem natankoval rovnou z flašky, až jsem se rozkašlal. Podíval jsem se přitom na video. Aparatura byla stále zapnutá a dobíhaly poslední metry kazety.

Stopnul jsem ji a přetočil na začátek. Když už jsem daun, tak ať se dorazím. Mrskat se důtkami nemám chuť, budu se tedy aspoň trýznit pohledem na Ivanku, jak se miluje s někým jiným.

Začátek byl dost rychlý: Němec, klasický nordický typ, svalnatý a štíhlý díky plavání, tenisu, golfu a jízdě na koni, ji začal svlékat prakticky hned poté, co zamkl dveře. Právě pomáhal Ivance z blůzky. Zatím si nic nepovídali, jenom sem tam leh líbe dých a miláčku a tak. Třásli se jeden na druhého. Když Ivanka dala polevit tenzi v jeho kalhotách, pochopil jsem, proč se nemohla dočkat. Příroda na něm opravdu moc nešetřila. Se smutkem jsem se mohl konečně přesvědčit, že nešetřila ani na Ivance, léta na ní nezanechala stopy, jen dozrála. Hnětl jí prsa, které jsem ještě cítil v dlaních, ale to bylo, s chutí jejích úst a jazyka jediné, co jsem si tehdy dovolil. Spadli na gauč už v objetí, po chvíli si ho osedlala jako koníčka a rajtovala ho snad deset minut. To byl ten moment, kdy jsem ji na obrazovce poprvé zahlédl. Na konci jsem se cítil vyprázdněn stejně jako Jörgen. Tak se totiž jmenoval.

Leželi uvolněně vedle sebe. Domníval jsem se, že uslyším nějaké sentimentální cinty, ale nedošlo mi, že ti dva jsou už delší čas nejenom milenci, ale především obchodní partneři. Co jsem slyšel, mě elektrizovalo.

Celý hovor či spíše jednání trvalo asi čtyřicet padesát minut, bavili se na přeskáčku, někdy jen náznakově, protože si nemuseli vysvětlovat, co dávno znali a co já mohl prostřednictvím souvislostí pouze vydedukovat.

Obsah byl přibližně následující: firma Ivančina otce, dnes už pochopitelně nikoliv komunisty, ale člena a obchodně finančního poradce jiné strany, má kromě jiných zájmů také velké a výnosné kšefty s Ruskem. Žádná červená rtuť, ale solidní byznys. Buď přímý, anebo vystupují jako zprostředkovatelé či mezičlánek v několikanásobných transakcích se třetími zeměmi. A tady byl ten zakopaný pes. Většinu jednání vedla Ivanka se svým manželem, jedním z ředitelů firmy. Znal jsem ho: Karel Jirák. Chodil o dva jary výš. Děsně aktivní svazáček, oblíbený jako štěnice, i do partaje už na škole vlezl, díky tomu měl nějaké funkce v Mezinárodním svazu studentstva a byl věčně ve světě. Půl roku byl na stáži v USA, a co vím, měl jet taky na půl roku nebo dokonce na rok do Británie. V Moskvě býval jako doma.

Měl to holt vykoumaný tak, že ho nemohla zaskočit žádná doba, žádná politická změna. Vždycky mu krajíc padal máslem navrch.

Tenhle manžel, mající ovšem ty vady, že jednak zatím nebyl tak neslýchaně bohatý jako Jörgen, který ho zastupoval v lůžku a jednak ho Ivanka znala už moc dlouho a nudil ji (to jediné jsem chápal), nedávno ve shodě s jejím tatínkem zahájil tajnou akci. Šlo o dodávky ropy z Ruska do zemí, na které bylo uvaleno embargo. Náležitosti zněly pochopitelně na zcela jinou zemi a seriózní firmy. Něco šlo přes Rumunsko, něco po moři do neutrálního přístavu a potom pod jinými doklady a případně i jinou cestou na místo určení. Točily se v tom stamilióny.

Společnost Ivančiny rodiny nebyla pochopitelně jediná, která v tom máčela zobáček. Měla na starosti především kontakty, kontrakty a tyhle záležitosti.

I další obchod byl na pomezí legality. Opět Rusko – bojové vrtulníky a stíhačky MIG a SU. Tranzit přes Polsko. Deklarováno, papíry na to existují, jako exponáty pro jakési letecké muzeum v Kanadě. Tam ale stíhačky nedoletí a vrtulníky lodí nedoplují: čekají na ně už v Jugoslávii, na Středním východě a v Africe. Část z toho je opět placena ropou, která dál putuje, kam nemá. Suma sumárum, jejich zisk z toho všeho by mohl dělat deset miliónů. Dolarů, pochopitelně. Všechny kontrakty ještě nejsou podepsány. Pokud se Jörgen rozhodne rychle a popožene advokáty, aby jeho rozvod proběhl do měsíce až dvou, ona učiní totéž a pak by mohl Karlovo místo zaujmout nejenom po jejím boku a v posteli. Se svým tátou se dohodne: Karla odstaví a Jörgenova firma s Ivankou převezme napůl tyto obchody. Tatínek totiž zjistil, že stejně dalšího západního partnera potřebují – a když by to zůstalo v rodině, jistě by se potěšil. Znamenalo by to polovinu z oněch už kontrahovaných deseti miliónů.

Pět miliónů dolarů je hezké věno. A jenom část z toho se bude předkládat ke zdanění… Jako cizinci by na tom byli ještě líp.

Poslouchal jsem a raději na svých dnešních sedm set tisíc korun nemyslel. Ve srovnání s Ivankou, Jörgenem, Karlem, jeho tchánem a všemi ostatními žraloky z paralelního vesmíru, jenž se nějakým způsobem prolíná s mým, jsem navždy odsouzen plnit roli žebráka, somráka, holoprdelníka, přicmrdávače, vylizovače talířů.

Prostě chamradě.

Teď však co s tím? Ivanka je spolu s vypečeným párečkem z vysoké politiky další případ, kdy si nevím rady. V obou bych se mohl proklatě spálit. První dvojici pro jistotu – pokud mě nenapadne něco opravdu šikovného – vypustím ze hry, protože by mohli bez nějakých větších konkrétností svým šéfům či manželovi říct, že jsou vydíráni nějakým mamlasem, který chce zkompromitovat jejich stranu. A obě partaje by se mnou mohly zatočit tak, že bych se z toho vzpamatoval až v lapáku. Tady by mi zřejmě nepomohla ani závěť či kopie nahrávky uložená u advokáta.

Ivanka je něco jiného. Ta jejich mezinárodní a nadnárodní lumpárna není předmětem politických zájmů. Dokonce je, jestli se nemýlím, hrubě protistátní.

Právě proti nim tvoří dopis a nahrávka u advokáta pojistku lepší než u Státní pojišťovny.

Ivanka s Jörgenem dokonferovali, posledních deset minut přitom má dávná láska pracovala na znovuzrození Fénixe z popela. Což se jí podařilo. A leh líbe dych, majne líbe, miláčku. Přitom kvílela jako hladový šakal a barvitě, ovšem česky, mu popisovala, co jí čím a do čeho dělá. Když si ji obrátil na záda, zvedla nohy jak trénovaná gymnastka a zahákla mu je za ramena.

„Zvíře!“ křičela, „ty zvíře…,“ a poroučela si. Jörgen vyrážel zvuky jako parní lokomotiva a hekal: „Was? Was?“

Naštěstí mu nemusela nic překládat, protože se stejně činil, seč mohl, aby nevědomky splnil její prosbu.

„To čumíš, co?“

Ve dveřích stála Zdenka, převlečená už do noční košile.

„Jde mu to slušně,“ přiznal jsem.

„Pěkná holka…,“ nejspíš jí pořád vrtalo hlavou, proč jsem se tak vytřeštil, když jsem ji poprvé zahlédl.

„Ujde. Hlavně to pěkně umí. S tou bych si to s chutí rozdal.“ A už před mnoha, mnoha lety, beruško.

„Pche!“ vyrazila ze sebe. „To by musela bejt moc vyhládlá!“

„Co tím chceš říct?“ zeptal jsem se jako v přiblblý konverzačce.

Pravdaže jsem věděl, co tím chce říct. A když jsem jí takhle hezky nahrál, smečovala.

„Chci říct, že ženská, která má takovýhohle utahováka, by musela bejt v moc velký nouzi, aby se spokojila s nějakým utrápencem.“

Lehla si a otevřela další Večery pod lampou.

Kouzelný zámek od jakési Helgy Torstenové. Podtitul zněl Žena v ohrožení. Připadlo mi to symptomatické.

„Jestli jsem ti dobře rozuměl,“ pokračoval jsem v duchu té lehké konverzačky, „chceš naznačit, že mé a Jörgenovy rozměry jsou nesouměřitelné.“

„Já nevím, jak se ten chlap jmenuje, ale můžu ti klidně prozradit, že jinak máš úplnou pravdu.“

„Ještě jsi neslyšela o tom, že objektiv při záběru zepředu silně zkresluje?“

Obrátila stránku, potom brožuru položila na deku a otočila hlavu, aby viděla na obrazovku. Ivanka se opět přemísťovala do svého oblíbeného sedla.

„Zkresluje?!“ vyrazila Zdena. „Ty abys takhle vypadal aspoň napůl, tak by na tý kameře musela bejt lupa!“

Oči při tom měla upřené na obrazovku a na krku jí pulsovala naběhlá žíla.

„Tak se mi zdá,“ povídám, „že jestli tady někdo někomu něco závidí, tak jedině ty.“

„Divíš se?“ sykla.

„Divím. Nemám takovou sklerózu, abych se nepamatoval, že jsi mi původně tvrdila něco jinýho…“

„Tes! Něco jsem ti říct musela. Chlapi jsou prasata, a kdybych ti nějaký sviňačinky nepovídala, tak bys beztak zvadnul. Mám dojem, že ti to šmírování už leze na mozek.“

„Co jsi říkala? Že mi to leze na mozek? Asi máš pravdu. Asi fakt leze. Zvlášť když to svejma keca-ma přiživuješ, děvko!“

Přikrčila se a přitáhla si deku až k bradě.

„Pas bych už měl.“

Byl ruský. Jméno znělo na Andreje Vladimiroviče Pikenina. Fotografie byla Láďova. Na hranicích by s tímhle dokladem prošel, jen kdyby byl celník napůl slepý, pro naše potřeby ale stačil bohatě.

Seděli jsme v maličké vinárničce v Jindříšské ulici, kousek od hotelu Paláce. Sudové víno, slivovice, meruňkovice z jižní Moravy. Ceny jak za bolševika.

Sem budu chodit častěji. Nemám rád okázalé a zbytečné utrácení.

„A zboží?“

Kousl se do rtů, nervózně se rozhlédl a poposedl. „Fakticky do toho chceš jít, Majku?“

„Už jsem ti to povídal. Potřebuju peníze. Hodně peněz. A ty, myslím, taky.“

„To jo, prachy zapotřebí jsou.“

„Koukni, Láďo, kdo se bojí, sere v síni. Já strach nemám.“

„Krchovy jsou plný lidí, co tohle prohlašovali…“

„Jdeš do toho, nebo ne? Nic ti vyčítat nebudu, můžeš to vzdát. Dej mi kontakt na ty lidi a já…“

„Neblbni. Nebudou se s tebou vůbec bavit. A když začneš moc dolejzat, pro jistotu tě sejmou, protože tě budou mít za fízla.“

Měl pravdu. Hauroval jsem, ale věděl jsem dobře, že když Láďa odpadne, je celý plán v pekle.

Zase se nervózně zavrtěl. Polkl a zeptal se: „Máš ty prachy?“

Poplácal jsem se po bundě. Ve vnitřní kapse jsem měl štos smetanů. Těch od Dlaska. Trochu se kroutil, Dlask vždycky nerad vydával prachy, a celá pomsta na údajném lupiči mu už nepřipadala tak horká.

„Myslíte, že to vyjde, pane Najman?“ vyptával se starostlivě.

Položil jsem před něj svých sto tisíc, které jsem si přinesl v kufříku.

„Já jsem mnohem chudší než vy, pane Dlasku. Těch sto tisíc představuje celý můj majetek na hotovosti. Ve spořitelně mi zbylo deset tisíc. A přece je do té transakce dávám s klidnou jistotou, že se mi nejenom vrátí, ale hlavně zúročí.“

„Sto tisíc…,“ povzdechl si. Z fleku mohl hrát v Národním Lakomce.

Vstal jsem.

Ze zkušenosti jsem věděl, že jedině rozhodnost na něj platí. K činu se dokázal odhodlat, až když viděl, že nic jiného nezbývá. „Prosím, bojíte se, nechte tedy být.“ Shrábl jsem své peníze do kufříku. „Jak jsem vám říkal, znám další lidi, kteří do toho s chutí půjdou.“

Otočil jsem se k odchodu.

„Tak teda jo, ukecal jste mě,“ zavrčel rezignovaně.

Zase jsem se posadil a díval se, jak z pokladny vytáhl připravené peníze.

Přepočítal jsem je, on zatím přepočítal ty moje. Trouba.

„V pořádku,“ řekl. „Podepište mi kvitanci,“ podal mi příjmový doklad. Stálo na něm: dne toho a toho jsem přijal od p. Dlaska 100 000 Kčs. Částka bude s příslušným ziskem splacena do jednoho měsíce. Vzal jsem pero a pár slov dopsal. Pak jsem připojil svůj podpis.

„Co tam… co…,“ Dlask mi kvitanci vytrhl a nahlas přečetl doplněk: „Účelem této dohody je propašování a prodej červené rtuti z Ruska.“ Zezelenal. „Zbláznil jste se? Tohle někdo dostat ďo ruky, zavřou nás oba!“

„Zavřou,“ řekl jsem klidně.

„Tak proč to tam píšete?“

„Proč mi dáváte podepisovat takové blbosti? S termínem! Co když to potrvá o tři dny déle? Když vy to specifilcujete, tak já musím taky.“

Roztrhal kvitanci na drobné kousky a spálil je pro jistotu v popelníku. Aby nezůstala ani stopa po jeho přípravě nezákonné činnosti. Byl jsem rád. Taky nemám rád stopy, které dokládají moji nezákonnou činnost.

A já na rozdíl od něj chystal dvě.

Sebral jsem peníze, přidal k ostatnímu oběživu, které Dlask neviděl, a odcválal do spořitelny. Přesněji řečeno do peněžních ústavů: jedno konto jsem už měl ve spořitelně na Gorkáči, druhé jsem si teď otevřel v Komerční bance na Václaváku. Na sporožiro jsem dal 50 000 Kčs. Pro běžné výdaje a tak. Před několika dny mi konečně přišla peněžní karta, dva tisíce maximální výběr jednou denně sice nejsou moc, ale já jsem šetrný. 35 000 Kčs jsem si nechal, člověk nikdy neví, kdy bude potřebovat větší hotovost. Z těch sedmi set tisíc od Edy Šmidvajse a Trojníka – minus patnáct papouchů honorář Lájošovi – tedy zbývalo 600 000 Kčs plus sto tisíc od Dlaska. Ty potřebuju pro Láďu na zboží. Navíc mu musím dát 50 000 Kčs jako vyúčtovatelnou zálohu pro všechny případy. Takže si je nechám u sebe. 550 000 Kčs jsem dal na běžný účet v KB. Otevřel jsem si ho a přiložil k němu podnikatelskou registraci, kterou jsem sebral Lubošovi. Přidal jsem i plnou moc, která vysvětlovala mé dispoziční právo.

Chudák Luboš totiž není doma. Je v cizině, v kriminále, takže musí existovat někdo, kdo bude s těmi penězi volně nakládat.

Například právě teď. Nebo za pár dnů – možná dokonce už zítra.

V každém případě jsem si už nepřipadal jako skvrna na čistém štítě kapitalistické společnosti. Stal se ze mne registrovaný podnikatel s tučným kontem a mohl jsem na Láďu, chrastícího pouhými pětistovkami, shlížet s laskavou přezíravostí, když se chraptivě zeptal, jestli mám ty peníze.

Poplácal jsem se tedy po bundě. „Tady jsou.“

„Večír bych to měl dostat,“ řekl tiše. „A na desátou mám spicha s lidma od Lubana.“

Vstal jsem a hodil na pult padesátikorunu.

„Jdeme.“

„Kam?“ zeptal se. „Ti řikám, že to přídě večír. A u toho, ani při tom druhým jednání, bejt nemůžeš, chápeš?“

Sklonil jsem se k němu a tiše se ho zeptal, jestli se domnívá, že by bylo vhodné tady před lidmi manipulovat se sto tisíci.

„Jo, no jo, to jo, to je fakt.“

Pasáží Práce kolem prodejny Melodie jsme došli do té slepé uličky V cípu u hotelu Paláce. Nikdo tam nebyl.

Dal jsem Láďovi tlustý svazek smetanů.

„Je to přesně sto tisíc.“ Pak jsem mu ukázal druhý, poloviční balíček. „Tady je padesát litrů. Ty dostaneš jako zálohu. Na reprezentaci a na režii. Kdyby ses potřeboval oháknout trochu jinak nebo si půjčit auťák nebo já nevím co. Honorář po provedení celýho kšeftu. Takže pamatuj – kdyby tě náhodou napadlo, brácho, že už máš stopadesát kolíků v kapse a že se můžeš na mě i na ten kšeft vykašlat, nedělej to. Jednak bych ti šlapal na paty tak dlouho, dokud bych z tebe ty prachy nevyrazil, a jednak – a to je nejdůležitější – bys přišel o zbytek. Jasný?“

Hleděli jsme si do očí jako dva rodní bratři, kteří se už celá léta neviděli. Tohle byl zádrhel, který se bohužel nedal nijak obejít. Musel jsem mu prostě věřit.

Šlapání na paty byla výhrůžka na baterky – oba jsme dobře věděli, že kdyby se rozhodl těch sto padesát tisíc strčit do kapsy, neměl bych sebemenší naději někdy ho dohnat a peníze vymáčknout. Já se neperu a žádné ostré hochy – kromě těch Ferkových – neznám. On mezi nimi žije. Takže musím spoléhat na jediné lákadlo: peníze.

„Neměj péči,“ zavrčel nakonec Láďa naštvaně. „Nejsem žádnej anděl, ale parťáka jsem eště neprocedil. A ty prachy potřebuju. Jenom si řikám, že bysme ho měli vohnout vo pořádnej balík, aby mi to hodilo víc než nějakejch dvě stě kolíků. Včera jsem se maličko porozhlídnul a poptal.“

Navštívil jeden z nočních podniků, které Lubanovi patří, a skamarádil se tam s několika jeho lidmi. Zřejmě si padli do noty.

Přičetl jsem mu to k dobru: cestičku k Lubanovi je nutné najít. Člověk k němu nemůže jen tak vpadnout a vyvalit na něj, že tady je ke koupi pár kilo červený rtuti.

„Musím zboží sehnat,“ pokračoval Láďa, „mám dělat ruskýho šmelku, abych toho křapíka voblbnul, aby nám spolknul hada… Dost práce na jednoho. Nemyslíš?“

Podal jsem mu ruku a stiskl ji.

„Oukej, Láďo. Že seš to ty. Dvacet procent z… ten balík si dosaď sám. Záleží i na tobě.“

„No… zní to dobře…“

„Nech si o těch prachách zdát. A nebuď skromnej!“

Václavák hlučel jako vždycky. Podle těch davů by mohl neznalý poměrů soudit, že v Praze nikdo nepracuje. Pracuje. Dokonce i dobrá půlka z těch na Václaváku.

Nohy mě podvědomě nesly Vodičkovou, kolem nových obchodů s počítači, deskami, hadry, šminkami a dalšími zbytečnostmi. Pořádnou a poctivou českou hospodu s dobrým a laciným pivem, s utopenci, dršťkovou, gulášem a tlačenkou si pochopitelně neotevřel nikdo, zato jsem si všiml nových podniků, hrajících si na puby a inzerujících „německá piva“ – za císaře pána by takovému odrodilci a zrádci národa vytloukli hospodu a rozbili hubu. Kolem mne projelo několik tramvají s reklamami cizáckých firem a cigaret Camel. U chodníku parkovala dodávka s nápisem Nováks Shops. Pan Jungmann a další obrozenci by měli radost. Vlastně bychom je měli vymazat z učebnic a z dějepisu, protože nebýt těchhle vlastenectvím posedlých Čecháčků, mluvíme už pár generací jenom německy a nemáme, kromě úrokové míry DM, žádné problémy.

Vlastenectví je pitomost, kterou si můžou dovolit jenom ti, co na to mají. My v žádném případě. Vlast je tam, kde je dobře.

V jednom novém, maličkém, ale expresním podničku ve Vodičkově ulici, specializovaném na tisk obchodních papírů, navštívenek a podobně, jsem si objednal nějaké drobnosti. Napsal jsem předlohu, jak si je představuju, vypláznul zálohu a ujistil se, že zítra ráno to bude hotové.

A pak mě nohy mimovolně – mimo volně?! Co slyšíte, je ironický smích – donesly k firmě Export –import, a. s., na rohu Vodičkovy a Lazarské. K té firmě, před kterou parkoval stříbrný BMW 325i.

Ten bavorák, co patří Ivance.

Gorily se vystřídaly, ale tvářily se stejně tvrdě a nepřístupně jako prvně. Ve vrátnici nebo spíše v recepci jsem se zeptal, jakou má linku paní inženýrka Jiráková.

Telefon stál opodál, na stolku s křesílkem, aby se zachovalo soukromí. Ocenil jsem to. Já taky bazíruji na diskrétnosti.

Nejdřív sekretářka. Paní inženýrka má konferenci.

Kdy skončí? To pochopitelně nikdo neví. Potom má totiž pracovní svačinu, pak jiné jednání a potom… A co jí vlastně chci? Možná by to dokázal vyřídit sekretariát paní inženýrky.

„Jmenuji se Najman. Michal Najman. Zeptejte se paní inženýrky, kdy by měla čas promluvit se mnou.“

Za půl hodiny má deset minut pauzu. Tak ať přijdu přesně.

Ujistil jsem ji, že jestli někoho uslyší dusat po schodech nahoru, jsem to já.

U McDonalda jsem si dal za devatenáct hamburgra. Spolkl jsem ho na tři kousnutí a uvažoval, za jak dlouho by tento potravinářský gigant zkrachoval, kdyby v Německu prodával to nejlacinější a nejrychlejší jídlo – kousek osmažené fašírky v housce s panákem kečupu – za nějakých patnáct marek. Rychle. Jak je tedy možné, že nezkrachuje v zemi, kde si průměrný občan, pro kterého je síť Donaldů určena – protože bohatý člověk se živí ve svém klubu nebo oblíbené restauraci – může za svůj průměrný plat dovolit denně maximálně šest hamburgrů a pak už mu nezbude ani na třetinku piva za patnáct korun, ani na colu za stejnou sumu, ba dokonce ani na tramvaj, která ho do této kulinářské bonanzy chudých českých bohatců dopraví? O nějakém nájmu a podobných zbytečnostech nehovoře!

Inu, možné je to proto, že jsme kokoti dřevený, čerešňami nadívaný. Pyšníme se Prahou a tradicemi a historií a já nevím čím ještě vším, ale jenom proto, že se to dá občas za pár marek střelit. My jsme schopni prodat i Hradčana: někde jsem četl, že se Vladislavský sál pronajímá cizím firmám na bankety. Pro Národní divadlo je jediná klika, že si ho národ zaplatil sám ze svých sbírek: jinak by ho už v restituci nějaký „český šlechtic“, co přitáhl po Bílé hoře ukořistit v Čechách, co se ukořistit dalo, dostal zpátky jako dědictví předků a udělal z něj kasino.

Ale je taky možné, že se Národní prostě šoupne do aukce – přece nebudeme kulturu dotovat, ať si na sebe vydělá sama – a to kasino v něm bude stejně. Večer se rozhrne Hynaisova opona a lepé děvy budou na jevišti pohazovat prdelkama a kozičkama. Turisti budou šílet!

Koupil jsem si ještě spearmintovou žvýkačku, abych potlačil pivně-vinný dech, a vrátil se do Exportu, a. s.

Ivanka sídlila ve třetím patře s výtahem. Na dveřích měla cedulku Ing. Ivana Jiráková Manager director. Nevím, jakou funkci má manager director, ale zní to hezky. A žádný béčko asi nebude, soudě podle předpokoje. Sekretářka před čtyřicítkou, Ivanka je chytrá a žádnou mladou holku, která by mohla oslňovat víc než ona, by si do sekretariátu nenasadila. Matově černý telefon s faxem, počítač, kopírka Canon, střídmě elegantní švédský kancelářský nábytek. Velké fíkusy.

Požádali mě, abych chvíli počkal. Čekal tam už jeden chlapík v šedém obleku. Možná poslíček, možná šofér, možná podřízený, který si jde pro materiály, možná obchodní partner. Četl si The Financial Times, ale to nemusí nic znamenat. Na stolku ležela hromádka našich i zahraničních listů. Nakoukl jsem do Neue Zúrcher Zeitung, jak si stojí burza – General Electric šel dolů, Philip Morris a Siemens nahoru.

Zaplaťpánbů, nějaký jistoty na tomto světě ještě zůstávají.

Dveře potažené tlustým nazelenalým polstrováním se pootevřely a vylétl jimi smích. Vycouvali dva manažeři v dvouřadových oblecích, se složkami v rukou. Opět za sebou zavřeli a smích jako by jim někdo setřel z tváří mokrou houbou. Opět vypadali výkonně a energicky. Jeden podal sekretářce nějaké papíry a přikázal jí, aby to faxem poslala do Hamburku.

Zabzučel interkom. Sekretářka řekla: „Ano, paní inženýrko,“ a podívala se na mne. „Prosím, pane. Jste očekáván.“

Kruci, skoro jsem měl trému. Velkému světu jsem odvykl dřív, než jsem se s ním stačil pořádně seznámit, a věčným kontaktem se Zdeničkou a všelijakými veksláky a šmelky jsem poněkud zesprosťačel. Ruce se mi chvěly, když jsem bral za kliku, ale možná že za to mohlo i vědomí, proč tady jsem.

Ivanka ve střízlivém flanelovém kostýmu, barevně sladěném s hedvábným šátečkem kolem krku – skoro jako nedávno Zdenka, u ní to však byl převlek diktovaný rolí, kdežto na Ivance bylo znát, že na sobě má všední pracovní oděv, ve kterém se cítí přirozeně. Seděla za širokým, téměř prázdným stolem s deskou z leštěného ořechu. Měla před sebou jen telefon a jeden šanon. Kromě fíkusů, asi je milovala, se v pracovně nacházela jen sedací souprava, několik pohodlných židlí pro menší porady, televizor s videem, tlustý koberec. Lednička na nápoje.

A počítač, pochopitelně.

„A to je mi překvapení! Míša Najman osobně!“ řekla Ivanka, ale moc překvapeně nevyhlížela. „Všichni jsme mysleli, že už jsi po tom maléru vypadl z oběhu. A ty se vracíš jako falešný niklák…“ Rozesmála se. „Tak si sedni. Mám deset minut času před nějakým jednáním…“

Posadil jsem se do křesla. Bylo pohodlné. Všechno v místnosti bylo pohodlné a lákalo k použití.

Včetně Ivanky.

A všechno vypadalo pořádně draze.

Včetně Ivanky.

Mlčel jsem a díval se na ni. Ne snad, že bych se nemohl vynadívat: takhle za stolem a v šatech kromě obličeje stejně nic moc k vidění nebylo. A já z ní viděl všechno, co lze u ženy spatřit. Nevěděl jsem jenom, jak začít.

Vyřešila to za mne.

„Tak copak potřebuješ, hochu? Jsi ve srabu, viď? Jenže měj na paměti, že o zkrachovalé a trestané mladíky zájem nemáme. Mohla bych ti v nejlepším případě zařídit nějaké místo u… no, v téhle chvíli z hlavy nevím, kde bys to měl nejvýhodnější. Nějakého toho obchodního zástupce, dealera, jak se dnes říká. Prostě cesťáka.“

Vyčkávavě se na mne zadívala. Nečekal jsem příliš zájmu, sejde z očí, sejde z mysli, ale měla si pamatovat, že jsem k ní kdysi cosi silného cítil a ona nějaký čas snad taky: slušelo by se proto přinejmenším ze zdvořilosti projevit trochu účasti, zeptat se, jak na tom jsem a podobně. A ne začít připomínkou, že jsem kriminálník. Ani uražená či zhrze-á se nemusí cítit: neopustil jsem ji, a jestliže jsem ji z donucení podváděl (jenže mezi námi k ničemu vážnějšímu nikdy nedošlo) s jednou ženskou, pak ona se dobrovolně a s chutí pelešila s půlkou koleje.

„Je mi moc líto, Ivanko,“ začal jsem tiše, „že ti budu muset říct, co teď řeknu. Nejsem na tom dobře a musím se živit, jak umím. Sama jsi řekla, že o trestané lidi nemáte zájem. Nikde o ně nemají zájem. Vrátil jsem se z vězení s tím, že začnu nový život…“

Ušklíbla se a podívala na hodinky. Za chviličku mě vyhodí. Takže vzít to zkrátka.

„Chtěl jsem i dokončit školu. Všude mě vykopali. Nikdo mi nedal sebemenší šanci žít poctivě bez toho, že bych chcípal hlady. Já jsem neúmyslně provedl něco, zač jsem byl spravedlivě potrestán. Ten trest jsem si odbyl, zaplatil jsem tvrději, než si umíš představit. A dneska na mě pohrdavě hledí lidé, kteří dennodenně provádějí věci, které jsou zakázané, trestné. A neplatí nic… ještě se smějí tomu, jak jsou všichni ostatní pitomečkové hloupí, že dodržují nějaké blbé zákony. Tak jsem si řekl, že ti, co to o nich vím, budou platit aspoň mně!“

Domluvil jsem a vydechl jako po velkém napětí. Ivanka mě pozorovala přimhouřenýma očima. Pak se narovnala na židli a tiše řekla:

„Pokud jsem ti dobře rozuměla, stal se z tebe vyděrač.“

„Můžeš tomu tak říkat. Já už jsem se nemístné přecitlivělosti zbavil.“

„A proč jsi to přišel vyprávět právě mně?“

„Protože jsem si řekl, že ty jsi neslýchané bohatá a já nesmírně chudý. Připadá mi docela spravedlivé, když se se mnou ze staré známosti maličko podělíš.“

„Odejdeš sám, nebo tě mám nechat vyvést?“ zeptala se studeně. Nerozčilila se. Ovládala své emoce jako počítač. „Máme tu svalnaté černé šerify, myslím, že by jim udělalo radost, kdyby ses trochu vzpouzel.“

Vstal jsem. „Půjdu sám. Tady je můj telefon. Až se rozmyslíš, brnkni mi. Je to ten kvartýr na Petřinách, co jste tam včera byli s Jörgenem.“

Něco za mnou volala, ale už jsem zavíral. A dveře měly opravdu dokonalé polstrování.

Poslední schůzku jsem si domluvil už včera a moc jsem se rozmýšlel, jestli ji mám risknout. Mareš přece jenom přišel z druhý strany barikády. Jednou polda, vždycky polda. Nakonec jsem si řekl, že mi nic jiného nezbývá. Někoho třetího potřebuju: Dlask svoji úlohu už splnil a jinak není použitelný, Lájoš budí podezření, vypadá opravdu jako drobný zlodějíček slepic a ne jako mezinárodní mafiózo, Fera radši vynechám, jinak neuvidím ani vindru, po tomhle by skočil jako slepice po žížale a vyšachoval by mě ze hry, než bych se nadál. Zdena v úvahu nepřichází, a i kdyby náhodou byla opět nutná paní JUDr. Renata Jelínková, sakramentsky bych váhal, jestli ji do té role ještě obsadit. Začíná to mezi námi neklapat a zhrzená žena je schopná na oltář své msty obětovat i ještě kouřící srdce bývalého milence.

Nikdo jiný než Mareš nepřichází v úvahu.

Čekal dole v Blatničce, u stolku pro dva, v temném rohu sklepní místnosti.

Dali jsme si šneky a litr vavřince. „Tohle býval můj lokál…,“ řekl s povzdechem. „Ten jediný se příliš nezměnil. Až na ceny. Jinak je všechno pryč.“

„Vy jste dělal za rohem, pane doktore?“ Věděl jsem už z navštívenky, že je JUDr. Jenže na rozdíl od Zdeny skutečný.

„Kdysi. Dnes už tam moje oddělení ani není… jsou na Pankráci, v tom hnusným novým baráku naproti Foru.“ V hlase měl trpkost.

„Litujete, že už nejste u četníků?“

Zamyslel se. „Někdy,“ řekl. „Někdy si naopak říkám – štěstí, že mě vyhodili už tenkrát. Dneska bych pravděpodobně letěl taky, protože na některý věci nemám žaludek.“

Napil jsem se a opatrně řekl: „Nemáte žaludek… ale ty papíry k autu jste mi zařídil.“

„Já můžu. Já bych neměl žaludek vzít za to prachy, kdybych nosil uniformu, chápete?“

„Chápu.“ Bylo to složitý, podle mého není tak velký rozdíl mezi tím, kdo úplatek dává a kdo ho bere (pokud není vynucený), jenže čím pružnější svědomí má, tím líp pro mne.

„A bylo by vám proti mysli spolupracovat při něčem, co je sice proti zákonům, ale svým způsobem je to pomsta na grázlovi, který na nějaký ubohý zákony kašlal celej život?“

„Svádíte mě?“ zeptal se potichu.

„Nabízím vám hromadu peněz. Když to vyjde.“

„A když ne? Kolik let?“

„Když to neklapne, nemusíte mít z vězení strach. Mrtví se nezavírají.“

„Trochu deprimující, nemyslíte?“

„Proto je nutné tu věc vymyslet a provést tak, aby klapla.“

„Pokud vám rozumím, chcete nějakého drbaná oholit…“

„V podstatě ano.“

„V tom případě to ale neklapne za žádných okolností: jakmile zjistí, že naletěl, půjde vám, nebo nám, po krku stejně. Ba ještě víc, než když to nevyjde a on o žádné peníze nepřijde.“

„Ne.“ Rozhodl jsem se a prozradil mu – kromě jmen a různých technických detailů – svůj plán. Opět dlouho mlčel, díval se někam za moji hlavu, do temného kouta, slyšel jsem téměř, jak se mu ta kolečka v mozku protáčejí a cvakají.

„Řekněte mi něco o tom drbanovi,“ požádal mě najednou. „Nechci jméno, jen tak všeobecně…“

Řekl jsem mu, co vím. O tom, že jsem ho už jednou zmáčkl, jsem pochopitelně pomlčel.

„Ano,“ protáhl zamyšleně. „Pamatuju se, že někdy v době, o které hovoříte, stouply bytové loupeže… malé ryby šly na pár let do báně. Jako vždycky. Dnes je z něj tedy velký pán.“ Pokýval hlavou. „Já takových znám… smějou se policajtům do obličeje, nikdo se na ně neodváží a oni to vědí. Nenáviděl jsem je vždycky jako mor. Zákony na ně byly krátký – už tenkrát, protože zákon, který drží v rukou lidi, co sami nemají čistý svědomí, není k ničemu. Na spravedlnost jsem přestal věřit už dávno.“

Plácli jsme si.

„Už mě štve, dělat ti holku pro všechno a nakonec i sekretářku u telefonu,“ vztekala se Zdena. „Sedím tady na zadku, ty přitáhneš jenom k večeři, za celej den neuslyším kromě tvejch kunčaftů a ženskejch od nikoho slůvko! Začínáš mi lízt krkem.“

Lhala, až se jí od úst prášilo. Důvodem k hysterickému výbuchu byl vztek a ženská žárlivost. Volala Ivanka a ptala se, jestli je Michal doma.

„Dala ti číslo, kam jí můžu brnknout?“

„Já nevím!“ odsekla.

„Zdeno,“ pravil jsem varovně, protože jsem chtěl celou záležitost vyřešit smírně, na nějaké fackování jsem se dnes cítil utahaný, „to není žádná má milenka. Jde o peníze a já potřebuju…“

„Peníze,“ zaječela a hodila mi pod nohy lístek z bloku, „nic jinýho než kecy o penězích tady neslyším! Co z nich mám? Dovolil jsi mi kouknout na pár ubohejch papírků, jaký každej, kdo se umí trošku otáčet, dneska vydělá levou rukou! A víckrát jsem je nezahlídla! Pomáhala jsem ti je z toho člověka vyrazit. Půlka je moje! Kde jsou? Ptám se tě, kde jsou?“

„Ve spořitelně,“ řekl jsem po pravdě. „Potřebuju je jako investici do dalšího kšeftu.“

„Investici, investici! Na co si to hraješ? Jsi normální a ke všemu asi neschopnej vyděrač, k čemu ty potřebuješ nějaký investice? Jedině do děvek!“

„Do děvek?“ zeptal jsem se tiše. „To by byly vyhozený prachy. Jednu mám doma. A ta se dokáže pelešit s každým, i se starejma babama! Já se radši neptám za kolik!“

Zrudla a stísněným hlasem se mě zeptala, co tím myslím.

„Paní domácí,“ povídám, „tu tím myslím.“ Hodil jsem na stůl kazetu. „Nechceš se na sebe podívat? Jste rozkošná dvojka. Jediná smůla je, že ta stará opereta je tak hnusná, že za tenhle klip mi nikdo nedá ani vindru. Leda nějaký devianíky. Ale menší honorář si za to zasloužíš.“ Vytáhl jsem tisícikorunu. „Teď máme babu v hrsti. Ještě jednou si zkusí vyskakovat a pustím jí to. Ona potom zkrotne.“

„Jsi odpornej,“ řekla po chvilce tiše. Peníze si nevzala. „Poznala jsem už hodně grázlíků, ale ty seš jednička. Kam se na tebe hrabal Paša. Ten si aspoň na nic nehrál. Je mi z tebe na zvracení.“

„Mně z tebe taky. Vlízt do postele úplně s každým bych nedokázal. Nebo ti snad profesorka taky dala nějaký prášky? A nevědělas, co děláš? To by bylo fajn, mohl bych ji hned prásknout!“

Plivla po mně, naštěstí se netrefila, protože bych pak asi šel sedět za stejný zločin podruhé, otočila se a bouchla za sebou dveřmi. Pokrčil jsem rameny. Aspoň bude klid. Teď jsem ji opravdu k ničemu nepotřeboval. Čekal jsem jenom, kdy si přijde pro věci.

Nešla.

Nakoukl jsem do předsíně. Zrovna se obouvala. Přes rameno měla sbalenou brašnu. Takže si celý výstup naplánovala: hledala jen vhodnou záminku k hysterické scéně, aby mohla vypadnout. Komedie, nic než komedie.

„Hodně štěstí,“ popřál jsem jí. Dveře se s bouchnutím zavřely. Nestál jsem jí ani za pozdrav. Měla vztek, že by mohla zadkem louskat ořechy. Měla takový vztek, že se snad vydala domů tramvají. Ale možná si předem objednala drožku…

Má jediná naděje je, že nezná Trojníkovu adresu, telefon ani zaměstnání. Zato ví, kde bydlí a jak se jmenuje Eda. Jenomže zase netuší, že pan doktor Šmidvajs solil. Uvidíme. Možná ji to pustí. Možná dostane rozum a přileze za mnou po kolenou. Otázka je, jestli o ni ještě budu stát, když všechno dobře dopadne. Pokud všechno dobře dopadne…

Na papírku, který jsem pořád svíral v upocené dlani, byla dvě čísla. Jedno nejspíš do práce a druhé domů. Vytočil jsem to druhé a nějaký ženský hlas mi sdělil, že paní inženýrka ani pan inženýr se zatím domů nevrátili. Asi hospodyně nebo tchyně.

První číslo vyzvánělo snad pět minut, než se ozvala.

„Slyším.“ Ivanka.

„Michal. Volalas mi.“

„Doufala jsem, že se ozveš dřív. Ta satorie, co to vzala, mi nechtěla říct, kdy se vrátíš.“

„Nevěděla to. Chodí mi jenom dvakrát týdně odpoledne uklidit a vyprat.“

„Chci s tebou mluvit.“

„Kdy a kde?“

„Hned. Třeba… ne, u nás to dnes nejde, budeme mít hosty. U tebe?“

„Trefíš? Nebo tě přiveze zase Jörgen? V kolik přijedeš?“

„Trefím. A přijedu sama,“ ozvalo se za chvíli. Moc mě mrzelo, že u nás zatím neexistují telefony s obrazovkou.

Za půl hodiny u dveří zazněl zvonek. Měla na sobě tentýž kostým jako odpoledne v kanceláři. A vypadala k nakousnutí: vždycky když jsem ji potkal, vypadala k nakousnutí. Vždycky ji taky zrovna někdo okusoval. Kromě mne.

„Jsi sám?“ zeptala se ve dveřích.

Přikývl jsem. Následovala mě do obýváku. Posadila se, zkřížila nohy, odmítla alkohol i cigaretu.

„Máš jiné vlasy,“ řekl jsem, aby řeč nestála. Nosívala klukovský účes. Zřejmě si v něm začínala připadat moc macatá, změnila jej na narudlou hřívu, nafoukanou umně přes levé rameno.

„Každý se změnil,“ řekla. „Někdo víc, někdo míň. Jestli jsem tě dobře pochopila, nakukoval jsi klíčovou dírkou.“

„Pche!“ udělal jsem. „Dírkou…!“

Pochopila a zrudla. „Chceš říct, že tu máš nějaký… odposlech?“ Domyslela si, co všechno jsem mohl slyšet, a nervózně poposedla, zkřížila nohy trochu jinak. Měla teď zarudlý i krk.

„Dejme tomu,“ zapálil jsem si. „Chápeš tedy, že mě celkem málo zajímá, co jste si tu s milencem špitali, a vůbec mi už je šumá fuk, proč dáváš přednost Jörgenovým parametrům před manželovými. Já Karla nesnášel už na fakultě, a jestli ho podvádíš, jenom mu to přeju.“

Vyskočila a pokusila se mi dát facku. Odstrčil jsem ji, až pozpátku dopadla nazpět do křesla. Sáhla do kabelky a namířila na mne revolver.

Byl to zvláštní okamžik. Zcela nový, neznámý pocit. Ještě nikdy nikdo na mne nemířil palnou zbraní. Byla matně černá a poměrně malá, ale masivní, s bubínkem a podle otvoru v hlavni nepochybně účinná. Díra, jakou by mi mohla udělat do hlavy, by se už vyléčit nedala. Kupodivu mi celá scéna přišla k smíchu. Strach jsem neměl.

„Ivanko, schovej tu hračku. Ještě si ublížíš a já budu mít malér. A když, nedej bože, ublížíš mně, budeš mít malér nadvakrát. Sice jsem doma sám, ale pode mnou bydlí strašně zvědavá baba. A hlavně policajti najdou tu nahrávku, protože nevíš, kde je, a budou tě mít za čtyřiadvacet hodin.“

„Dej mi ji,“ napřáhla ke mně ruku.

Zavrtěl jsem hlavou. „Můžu ti z ní kousek pustit, jestli máš zájem. Ale ujišťuju tě, že jsem si pořídil kopii a tu mám schovanou u advokáta. Kdyby se mi něco stalo a v určeném termínu bych se mu neozval, ví už, co s tou kazetou a průvodním dopisem dělat.“

„Co chceš? Pardon – kolik chceš?“

Vteřinku jsem uvažoval. Mám jí to pustit? Aspoň ukázku? Byla by to pochopitelně necitelná surovost, jenže mám výmluvu: pod tlakem se lépe jedná. Až uvidí na vlastní oči, co mám, stane se povolnější. A když už jsem se do toho pustil, nesmím se zastavit v půli cesty z nějaké sentimentality, kterou ona – jak mi dala odpoledne jasně najevo – vůči mně necítí.

Zvedl jsem dálkový ovládač a spustil záznam, nastavený už na příslušném místě. Objevila se Ivanka na Jörgenově klíně a zazněla i její zemitá slova, jimiž doprovázela své laskání.

Zastavil jsem to. Seděla jako socha, rty měla okoralé, na tvářích skvrny jako tuberák.

„Ano,“ řekla potom. „Vidím, že nic jiného nezbývá, než se podřídit.“

Vstala a rozepnula si sukni. Sklouzla na zem. Svlékla si sako i blůzu a jen v černých kalhotkách, tmavých punčochách s podvazky a v černé podprsence ke mně přistoupila. Rukou mi přejela po poklopci. Vzrušení z toho, co mi právě předvedla, se nedalo utajit. „Aspoň že tohle,“ řekla a přitiskla se ke mně. „Rozepni mi podprsenku.“

Zvedl jsem ruce a nechal je zase klesnout. Normálně bych na ni měl chuť, chtěl bych konečně dosyta vychutnat to, po čem jsem toužil a co mi zůstalo odepřeno. Ale takhle?!

„No tak! Slyšíš?“ Byla zvyklá poroučet a prosazovat svou za všech okolností a v každé situaci. Odmrštit ji, pohrdnout tělem, které mi sice z donucení, jako úplatu, ale přece jen nabízí, tělem, které považuje spolu s intelektem právem za svůj největší kapitál, urazil bych ji k smrti. Ne. Urazil je slabé slovo. Ponížil bych ji, jak lze jenom ženu ponížit. Msta, kterou by mi pak připravila, by byla spravedlivým trestem. Nemohl jsem jí to provést. Navíc jsem byl v okamžiku, kdy se mě dotkla, zcela ztracený. Uposlechl jsem proto výzvy.

Nelíbala mě. Pokusil jsem se zmocnit jejích rtů, ale odvrátila hlavu. Jestlipak ji taky odvrací, když plní manželské povinnosti? Chápu ty manželky, které stejně vášnivě, byť odlišným způsobem milují svého muže i milence a oddávají se jim s vášní a láskou, protože nechtějí přijít o jednoho ani o druhého. Ivanka ale Jörgenovi tvrdila, že manžela nemůže ani cítit. Někdy mu však jistě dá. Nepřipadá si jako kurva? Koneckonců ona a tisíce ostatních, které jinak mají pro šlapky pouze slova opovržení, to také dělají pro peníze. A nic netušící manžele přijdou v úhrnu dráž nežli poctivá dorota.

Tohle vše mi táhlo hlavou, zatímco se Ivanka položila a trpně mě do sebe přijala. Nechala mě poskakovat, aniž by mi jediný pohybem vyšla vstříc, aniž by sebemenším vzdechem dala najevo, že cítí víc než tíhu mého těla a mechanické pohyby. Po několika minutách jsem si začal připadat jako blbec, který souloží s nafukovací pannou. Prostitutky se za své peníze alespoň snaží, vzdychají, olizují si smyslně rozevřené rty, protože vědí, že jednak tyto efekty patří k dobře odvedené práci, jednak tím uspíší zákazníkovo vyvrcholení a budou to mít dřív odbyté.

Svalil jsem se z ní.

„Ty už jsi?“ zeptala se překvapeně. Sáhla na mě. „Nejsi. Tak proč…“ Položila mi zbytek otázky tak vybranými výrazy, že mi vyrazila dech.

Skrz zaťaté zuby jsem na ni vyštěkl: „Oblíkni se. Je mi z tebe na zvracení!“

Klidně se na mne podívala. „A jak se domníváš, že je mně?“

„Musíš být tak ordinérní?“

Rozesmála se. A byl to smích, ze kterého mi šel mráz po zádech. „Pan vyděrač je útlocitný! Ale předtím ti nevadilo dívat se na mne a poslouchat, co si s Jörgenem povídáme?“

„Tam… tam to bylo něco jinýho. Tady jsi mi to řekla jako děvka z Perlovky. Jemu jsi… to bylo… jak bych to…“

„Jemu jsem to říkala z vášně, pane Najman. A nestyděla jsem se za to. Když se žena miluje s mužem, kterého skutečně miluje duší i tělem, dokáže ve chvílích, kdy se vznáší v nebi a současně se propadá někam do nejhlubšího a nejrozpálenějšího pekla, vyslovit jakákoliv slova. Beze studu. V lásce je dovoleno všechno: ale když dva dělají totéž, není to vždy totéž. S tebou se chovám, jako bych byla z Perlovky proto, že jsi mě donutil udělat ze sebe kurvu. Ovšem když se ti to nelíbí…“

Vstala a protáhla se, abych viděl její nádherná opálená ňadra s bradavkami, které sice vypadaly nalitě, ale už jsem věděl, že takové jsou od přírody, a ne podrážděním. Módně vyholené ochlupení klínu takhle zblízka mě přece jsem donutilo zvednout ruku. Ivanka stála dál s rukama sepjatýma za hlavou, prohnutá jako luk, pevné břicho napjaté a žebra pod ňadry vystouplá. Nic neříkala, nezačínala se ani oblékat, ani nereagovala. Ještě jednou jsem ji pohladil, uvolnila se a rukama si přejela ňadra. A potom si pravou nohu opřela o pelest až někde za mou hlavou, v očích měla ten výsměšně přezíravý výraz, jaký ženy mívají, když vidí, že sex mužovi už zatemnil rozum, zbavil ho sebevlády a udělal z něho zvíře a že stačí, když ho bude jen dráždit, aby ho měla ve své moci.

„Dělej to se mnou jako s kurvama!“ zašeptala.

Milé děvče, pomyslel jsem si, já se skutečnými kurvami moc zkušeností nemám. Aspoň ne s takovými, jaké ty si představuješ. Tak jsem se jí alespoň jejím vlastním výrazivem zeptal – abych jí udělal radost, protože jsem měl pocit, že člověk je složité stvoření a že ona skutečně touží po tom, aby s ní bylo jako s děvkou zacházeno, neboť tak by si užila a současně by se mohla sama před sebou omlouvat, že k této roli byla donucena – jakým způsobem bych ji mohl současně přivést do nebe i do pekla.

Po chvíli jsem došel k názoru, že je načase, abych vyzkoušel, co ještě bych s ní mohl podniknout, aby si opravdu nemohla stěžovat, že jsem s ní jako s kurvou nezacházel. Bez varování jsem se do ní zprudka opřel.

„Tohle ti Jörgen nedokáže udělat!“ pomyslel jsem si a řekl jsem to nahlas. Vykřikla, ale nebyl to právě výkřik vrcholné rozkoše. Sesmekla se, a než jsem se nadál, vlepila mi facku.

„Ty dobytku,“ vykřikla udýchaně, „co si myslíš, že se mnou můžeš dělat?“

Mžikal jsem očima. „Chtělas přece, abych s tebou zacházel jako s děvkou,“ bránil jsem se a třel si pálící tvář.

„Tys byl vždycky idiot,“ prskala. Teď už se začala oblékat doopravdy. Hra ji přestala bavit. „Tebe jakživo nic nenapadlo. Tebe fakt nenapadlo, že právě tím, co jsem ti říkala, jsem tě jen provokovala? Já nechtěla, aby ses ke mně choval jako k těm holkám, na jaký jsi zvyklý, já toužila po opaku! Doufala jsem, že v tobě zbylo něco z doby, kdy… Ale ne. Byla jsem blázen. Ty bys ani nedokázal být milý. Nejdřív jsi mě hobloval jako nějakou fošnu, beze slůvka něhy, bez pohlazení, prostě sis mě chtěl vzít a bylo ti divný, že se ti nedávám, a potom… bože, chtěla jsem strpět, co tě napadne, byla jsem zvědavá, jak daleko dokážeš zajít, ale tohle… Tohle ne, ty úchyláku! A doufám, že sis to taky natočil!“

Zíral jsem na ni. Nedá se svítit, já ženským nerozumím. Měl jsem jich v životě už hezkou řádku a ve svém malém soukromém bordýlku jsem už i ledacos viděl, dalo by se podle toho soudit, že všechny jsou veselé v rozkroku a že nemyslí na nic jiného než na postel.

Pak ale vždycky zjistím, že všechno je úplně jinak, a že když na ni myslí, tak jenom s někým, a že pokud jsou ochotny rozdat si to s jiným, je to buď náhlý rozmar nebo jediná a nejúčinnější (a neselhávající) zbraň, kterou mají po ruce. Mám prostě deformované vidění a myšlení: asi jako venerolog, který by podle svých pacientek usuzoval, že ženské pokolení se skládá z běhen nakažených kapavkou. Já prostě vidím jen ty, co ke mně chodí souložit. Anebo holky jako Zdenička a tři Lubošovy grácie.

Prostě se v ženské psýše nevyznám, ať se jedná o šlápotu anebo nepochybnou dámu Ivanku, která z lásky k Jörgenovi byla schopná i několikanásobné nevěry…

Měl bych se kopnout do hlavy!

Jörgen! Pochopitelně. Všechno by prošlo, jenomže mne idiota nenapadlo nic jinýho, než pronést to, co jsem pronesl, a to na ni bylo prostě moc. Vlezla mi do postele z lásky k němu, ochotná přetrpět jednu soulož, kterou ze sebe sprchou smyje. Nakonec v ní začalo vítězit tělo a zřejmě si řekla, že když už to musí být, ať z toho něco má. Jenže já zapomněl, jak tuto hru hrajeme, nedošlo mi, že si polohy našich těl a naše spojení nainscenovala tak, aby je zredukovala na čisté, téměř anonymní „pohlavní orgány, aby mne neviděla, jen cítila. A já ji nejméně vhodným, a zřejmě navíc tělesně nepříjemným způsobem ozřejmil, co činí. V jejích očích jsem neponížil jenom ji, ale pokusil se ponížit i Jörgena.

„Oblíkni se,“ utrhla se na mne. Měla na sobě už sukni a zapínala si blůzu. „Není nic příjemnýho, koukat na tebe. A aby mezi námi bylo jasno. Jestli se s tou nahrávkou pokusíš cokoliv udělat, řeknu všechno včas tátovi. Naši právníci si s tebou poradí. Buď klidný, peníze zmůžou hodně. A pokud jde o Karla – to je moje věc. Svoje jsi dostal. Dokonce víc než dost.“

„Myslíš, že je to něco, jako když princezna dala pasáčkovi vepřů?“ zeptal jsem se dopáleně.

„Co jsem řekla, to jsem řekla. A dej mi tu kazetu,“ natáhla ke mně ruku.

„Už jsem ti povídal, že mám kopii schovanou u advokáta. A sedni si. Máme si ještě o čem popovídat.“

„Nevím o čem.“ Zamířila ke dveřím. „Pamatuj, co jsem ti řekla. A nezkoušej žádné triky.“

„Myslíš, že tvůj táta bude mít radost, až se dozví, co všechno jsi svýmu milenci vyžvanila o vašich kšeftech s ropou a se zbraněmi? A myslíš, že kdybych s tímhle vylez, tak si na mne vaši právníci došlápnou? Myslíš dokonce, že v takovýmhle průseru mezinárodní povahy vám budou vaše konexe něco platný?“

Připomínala v ten okamžik momeníku: ruka natahující se ke klice, noha napřažená ke kroku, ústa pootevřená. Rysy v obličeji náhle ostré, všechny pečlivě zakrývané počínající vrásky vystoupily jako pod reflektorem.

„Nebo se snad nepamatuješ, cos mu slibovala? Kolik miliónů by to hodilo? V dolarech?! Když si tě vezme a když z toho tvého manžela odstavíte?“

„Měla jsem tě zabít…,“ hlas se jí třásl, sotva jsem jí rozuměl.

Bylo mi jí v té chvíli líto? Bylo i nebylo. Víc jsem litoval sebe: že mi můj nápad se skrytou kamerou otevřel pohled do světa, ve kterém lítají jak listí na podzim peníze, jaké jsem donedávna považoval jen za cifry vyskytující se v bankovních operacích, do světa cynicky se vysmívajícího všem iluzím a ideálům, kterým milióny lidí věřily a věří. Lidi chtějí věřit: tak se jim dají sliby, co krásně znějí. Ti ostatní chtějí peníze a moc. Všemi prostředky, za každou cenu. Ostatně, tu platí ti naivní, co věří v ideály.

Ivanka se vrátila. Posadila se. Čekal jsem, kdy vytáhne krajkový kapesníček a rozbrečí se. Nedočkal jsem se. Byla z jiného těsta než Zdeňka. Musela být – jinak by neudělala, i přes papínka, kariéru.

„Ber to jako byznys,“ řekl jsem. „Vy, když se dozvíte důvěrnou informaci, která vašeho konkurenta vyřídí, taky ji neváháte využít. Nemám pravdu?“

„Nemyslíš, že je maličko rozdíl mezi obchodem, podnikáním a mezi vydíráním?“ Hlas měla opět pevný a sebejistý. Nevím, v co doufala. Úplata tělem už nepřicházela v úvahu. To je ta výhoda, když jeden myslí na zadní vrátka a nevyloží všechny karty najednou.

„Ani se mi nezdá. V obou případech jde o to, využít slabosti partnera a napakovat se. O nějakém vyšším poslání, o etice obchodu a podnikání mi prosím tě nežvaň. To si nech do televize nebo tak. A kdybys někdy náhodou na veřejnosti tyhle kecy hlásala, tak nezapomeň taky vysvětlit, že nejvyšším posláním je dokázat přes všechna embarga prodat zbraně tam, kde si lidi podřezávaj krky. Protože tam jsou samozřejmě nejvíc zapotřebí.“

Mlčeli jsme a dívali se na sebe. Nalil jsem si, jí jsem nenabídl. Řídí. Alkohol za volant nepatří. I když jsem přesvědčený, že by si dala. Koukala po flašce dost hladově.

„Musím se poradit,“ prohlásila. „Tobě jde o peníze, jestli se nemýlím.“

Ujistil jsem ji, že se vskutku nemýlí. V tomto bodě jsme zajedno. Názorově se můžeme lišit, jen pokud jde o výši poplatku za mlčení.

„Ano. Musím se poradit,“ opakovala a zdálo se, že myslí na něco jiného.

„S kým se budeš radit? S tatínkem? Nebo s vaší správní radou?“

„Myslím, že tohle je moje věc.“

Vsadil bych se, že poradu povede s Jörgenem. Za fotříkem nemůže, já být otcem dcery a zjistit, že se nejenom kurví za zády mého zetě, který je navíc mým obchodním společníkem, ale že se navíc kurví s cizákem, kterému prozrazuje nejtajnější obchodní tajemství za účelem podrazu vůči vlastní firmě, hnal bych ji bičem, a ne že bych jí odklepl melouna z tajného fondu na zatušování maléru.

A meloun je nejmenší suma, jakou můžu chtít.

Odešla se slibem, že se zítra večer, nejpozději pozítří ozve a sdělí mi, co vymysleli.

„Oukej,“ řekl jsem. „Nejpozději pozítří. Pa, puso.“

Vrhla na mne pohled, který by citlivější povahu donutil zakrýt si tvář tógou a jít napustit plnou vanu horké vody, aby si mohla (ta citlivější povaha) po starořímsku otevřít žíly. Se mnou to nehnulo víc než pohled pingla, kterýho jsem upozornil, že když sčítá patnáct a deset, dělá to pětadvacet, a ne čtyřicet.

Nechal jsem ji jít a víc jsem na ni netlačil. Byla dost chytrá na to, aby věděla, v jakým je srabu. Dva dny na rozmyšlenou a vypracování návrhu přijatelného pro obě strany bylo ale maximum, na které jsem ochotný přistoupit. Protože každý den navíc by znamenal, že počítají karty schované v rukávech a chystají se se mnou sehrát betla.

Tůdle! Nejsem dnešní.

Když byt ztichl, slyšel jsem pouze tikot nástěnných hodin. Bez Zdeny mi najednou bylo smutno a prázdno. Aspoň bych se měl s kým pohádat. Ne že bych ji miloval, jak jsou ženy milovány v románech nebo ve filmech. Dávno jsem nikoho nemiloval: láska je luxus, který si můžou dovolit jen úplně chudí, nebo moc bohatí. Je to něco, co vás svým způsobem svazuje. Dva lidé spolu žijí většinou proto, že jsou na sebe zvyklí. Já jsem si zvykl na Zdenu. Přivádí mě k šílenství, vím toho o ní víc, než mi je milé, a přesto je mi bez ní najednou smutno.

Ani televize mě nebaví. Tak jsem seděl s nohama na stole, popíjel kentuckého vizoura Wild Turkey, pokuřoval a díval se do stropu. Zvonek telefonu byl pro mne vysvobozením.

„Tak jak?“ zeptal jsem se rovnou, protože jsem předpokládal, že volá Láďa.

„Můžu mluvit?“

Byl to Láďa.

„Povídej. Jsem sám.“

„Vzorek mám. Byl jsem znova v Barracudě a mluvil jsem s těma lidma.“

„A co? Berou? Berou?“

„Tvářej se, že je to moc nezajímá, ale zjistil jsem, že jeden šel potom telefonovat. A pak do mě začali lejt drinky. Tak jsem dělal zhulenýho a maličko jsem cintal.“

Přišel do baru k deváté, to se v Barracudě teprve začíná žít. Tři chlapíci, se kterými se seznámil den předtím a kteří ho znali jako Pikenina, šmelku z Oděsy, už nasávali. Přizvali ho, protože jim předešlé noci naznačil, že se chystá nějaký veliký byznys, kvůli kterýmu do Prahy přijel. Prý ho považují za prosťáčka – starý stereotyp, který přežívá i po všech zkušenostech s ruskými bratry-bohatýry v pražských ulicích.

Já osobně bych oděského žida, za něhož se Láďa vydává, za prosťáčka nepovažoval ani v nejhlubší opilosti. A třikrát bych si ověřil, co mi řekl, i kdybych se ho jenom ptal, kolik je hodin.

Během dalšího bratření z Pikenina mezi řečí vypadlo, že se chystá velká dodávka rtuti a ještě nějakýho většího svinstva přes Prahu ven. Vybouchl jim ale kontakt a teď se shání náhrada. Jde o milióny. Láďa dál už nic neprozradil, jenom mumlal, že tam může jít o krk, protože v tom je velká politika a velký peníze. Podle plánu nenápadně nechal vypadnout z bundy pas – jeden z nich si toho všiml a vrátil mu ho. Předtím si ho ale nenápadně prohlédl. Takže ví, že pašák z bývalého SSSR se jmenuje skutečně Pikenin, jak se představil. Nebo že na to má doklady. Potom ten jeden šel k baru a někam telefonoval. To byl okamžik, kdy si Láďa jako odskočil na záchod a vytratil se.

„Dobře jsi to udělal,“ pochválil jsem ho. „Myslím, že návnada přinejmenším zabrala… kdyby nic jinýho. Tam se už ale nikdy nesmíš objevit, tam jsi prostě od zítřka mrtvej muž, je ti to jasný?“

Zabručel, že jako noha a že si nechá narůst fousy.

„Oukej, takže zítra v devět na tebe budu čekat před Masaryčkou. Nezapomeň si řidičák a občanku.“

Ráno jako vymalované. I somrákům u nádraží se líbilo. Aspoň podle toho, jak v nich piva jen mizela. Špinaví, umaštění, urousaní, povalující se po lavičkách a páchnoucí alkoholem a mnohatýdenní špínou mi připadali jako zanedbaní ptáci nebeští: nesejí, nesklízejí, a přece žijí. Z čeho? Mne se neptejte. Zeptejte se jich. Třeba vám ani nerozbijou hubu – když jim dáte pětku a pár cigaret…

Láďa měl fůru keců, že snad není důvod honit se takhle hned za svítání, když musel do noci makat, asi měl maličko kocovinu podle toho, jak se žádostivě na ten lidský hmyz s orosenými lahváči koukal, ale když jsem mu nabídl, že se můžeme stavit někde v mléčném baru na snídani, přestal žvanit. Asi si uvědomil, že v tomhle kšefte je zase podřízený a musí držet hubu a krok. Zatím ho držel: měl na sobě typický úbor pražských podnikatelů – hedvábné dvouřadové sako fialové barvy do půli stehen, černé balónovité kalhoty se záložkami, černé botky a hedvábnou košili s květovanou kravatou. V ruce kožený kufřík. Vypadal neodolatelně a čišely z něj peníze. Muselo ho mrzet, když je vydával na tenhle ohoz, ale koneckonců proto je ode mne dostal. A tyhle hrozné hadry, které si vybral podle vlastního vkusu a uvážení, mu zůstanou i po akci a může v nich honit vodu.

Zajel jsem k půjčovně aut, kam jsem hned ráno zavolal a učinil objednávku jménem fiktivní Lubošovy firmy.

„Koukni,“ podal jsem Láďovi všechny pečlivě vybrané, srovnané a zkontrolované papíry, objednávky, faktury atd. „Za tuhle firmu vystupuješ. Dej si to do kufírku, tady k tomu máš jeden Prostor, jednou Hospodářský noviny a jeden výtisk Financial Times. To aby bylo vidět, že jsi dynamický podnikatel, který chce být dobře informovaný. Anglicky umíš?“

„Domluvím se,“ zabručel. „Mám snad jednat s nějakým Anglánem?“

„Ne. Ale kdyby náhodou viděl ten Financial a na něco se zeptal, abys nečuměl jako vydra na kalnou vodu. A teď si jdi půjčit káru. Máš objednanou vectru. Na jeden den. To stačí, stejně stojí balík. Vectra je podle tisku spolu s peugeotem nejoblíbenější vůz našich podnikatelů. Peugeota neměli. Je to na tvoje jméno, firma – jak vidíš – se jmenuje Cargo, s. r. o., řekni, že jsi ráno volal.“

„Nevolal.“

„Volal za tebe šéf. Jako já. Tak mazej.“

Vyjel ze vrat za dvacet minut. Červená vectra mu k tomu fialovému saku slušela tak, že jsem mu málem záviděl.

„Frajer,“ řekl jsem.

„Kurva, ještě tak dva dny a musíš mě založit znova,“ řekl otráveně. „Já nechápu, kde lidi brali prachy na to, aby se od nás nechali ve skořápkách oholit, když vidím, jak je dneska všecko drahý.“

„Nebreč, zatím to jde z mýho. A neboj se, pár kapek ti z těch padesáti litrů v rezervě zůstane.“

Jel za mnou, zastavili jsme v jednom menším podniku na méně frekventované ulici, dali si svačinu s minerálkou a bílou kávu, jak se na lidi velkého světa patří – weltmani pijou jen kávu se smetanou, ne černý kafe jako obyčejný křupani – a já Láďovi podrobně vyložil plán.

Třeštil na mne oči.

„Ty mu chceš zaplatit půl melouna? Ty máš půl melouna?!“

„Uklidni se. Vezmu to po pořadě. Za prvé – půl miliónu mám. Abys věděl, že tě nevezu do nějakýho podrazu, tady je výpis z banky… ten mu samozřejmě ukazovat nebudeš. To jen abys měl jistotu.“ Každému se hned líp jedná, když ví, že to, s čím hauzíruje, není chiméra.

„Tak proč děláš takový čóro, když máš nasušeno? Já mít takovej balík, tak si lehnu, dám si ruce pod hlavu a plivám na strop!“

„Protože mám kamaráda, kterej je potřebnej a kterýmu chci pomoct, jako on píchnul mně, když jsem byl v úzkejch.“

Podíval se na mne a já nevěděl, jestli s obdivem, nebo podezíravě. Raději jsem rychle pokračoval. „A taky potřebuju ještě víc, abych moh ležet s rukama pod hlavou. Půl melouna ti dlouho nevydrží… to sám poznáš, až ho budeš mít. Ale k věci – nejsem blázen, abych tomu parchantovi vypláznul svejch těžce vydřenejch pět set tisíc. Jak to provedeme, ti povím až potom – zatím k němu prostě vlítni a udělej, co ti povídám. A dodávku chtěj co nejdřív – nejlíp zejtra.“

Tentokrát jsem do hostince naproti Deratu nešel. Ne že bych neměl chuť poslouchat chmurné krákorání putykářovo, předpovídající vždy znovu a znovu krach Lowova podnikání – ale liška se nemá moc ochomejtat kolem kurníku, na který má zálusk. Stačí, když vyšle zvěda převlečeného za kuře. O dvě ulice dál bylo malé bistro, kde jsem zaparkoval, abych vyčkal posla dobrých zpráv. Nezáleží pochopitelně na tom, jestli pan doktor ve firmě bude či nikoliv: šéf s každým zákazníkem jednat nemusí. Od toho má lidi. Pan šéf přijde na řadu teprve v okamžiku, kdy to jeho role v mém scénáři předepisuje.

Láďa se vrátil za hodinu.

„Uf!“ odďychl si a dal si třetinku DABu v plechovce. Nechal jsem ho, vypadal spokojeně, takže měl na malý pivko nárok. Jinak samozřejmě chlast v pracovní době u zaměstnanců nesnáším.

„Tak co?“ zeptal jsem se, když plechovku odtrhl od úst a opět otevřel oči.

„Šlo to jak po másle,“ řekl spokojeně. „Nechápu, proč jsem se dodneška věnoval tak málo výnosnejm a zjevnejm podvoďům, jako jsou posraný skořápky. Víš, jak dlouho se tam i mazák našmejdí prstíčkama, než vytočí půl melouna?! A tady? Párkrát klapneš hubou a máš ty samý prachy v kapse.“

Položil přede mne objednací list. Dvacet třícestných katalyzátorů po 25 000 Kčs pro vozy Škoda Favorit.

„Berou to na fakturu?“ zeptal jsem se, protože jsem se až do poslední chvíle bál, že řeknou: peníze na dřevo, pánové!

„Volali do banky. Banka jim potvrdila, že máme krytí. Tak řekli, že je to v olrajtu. Není to úžasný?“ Rozjařeně plácl dlaní do stolu. „Půl melouna!“

Vydechl jsem jako plavec po dlouhém pobytu pod vodou. „K tomu, abys takhle vydělal půl melouna, milý příteli, toho půl melouna na kontě opravdu potřebuješ,“ řekl jsem potichu. „A neřvi jako natržená kráva.“

„Jo, ale teď už máš melouna celýho. Ty…,“ zvážněl, „nechceš na to hodit loď? Člověk nemá bejt nenažranej, Majku…“

„Tak za prvé, už jsem do toho ze svýho investoval sto padesát tisíc, pokud si nevzpomínáš. Za druhý – abysme se toho zboží rychle zbavili, musíme něco slevit. Když chceš prachy keš, jdeš s cenou dolů. Tak se to dneska dělá. Počítám, že dostaneme čtyři sta tisíc. Takže čistý vejvar je dvě stě padesát kolíků. V tom případě tvých dvacet procent dělá padesát tisíc…“

„Sakra,“ řekl zneklidněně. „To není moc.“

„Jo. A jestli se chceš dostat do průseru, protože ty jsi tam byl jednat a objednávat, tak si to vem na triko. Jistě, pošleš mu deset tisíc – pochopitelně ze svýho! – a slíbíš, že budeš splácet každý měsíc po tisícovce. Tak to podvodníci dělají. On tě bude honit po soudech… nevysoudí samozřejmě zatím nic, pokud ovšem nepřijdou na to, že firma je falešná a že to celý bylo zrežírovaný za účelem podvodu. Což bylo. To kriminálka zjistí za pět minut. A jedeme v tom oba. Za půl melouna je hezkých pár let báně. Jak říkám – můžeš si vybrat.“

„Já jen tak kecal. To víš, jeden vidí tu hromádku smetanu a zapomene se.“

„Tak se nezapomínej. Tohle je začátek. Máme před sebou ještě dlouhou cestu a moc a moc práce. A musíme se chovat hrozně střízlivě a opatrně, protože nás čekají pasti a jedovatý hadi a tygři a lidožrouti. Ale když všechno dobře dopadne, na konci se prokopeme k pokladu kapitána Flinta.“ Zavřel jsem oči a viděl vše, co na mne – Láďa do mých snů nepatřil – na konci cesty čeká: stříbrný bavorák, vila s bazénem, kreditní karty, letenky business class… a kočka. Krásná kočka, čistá jak obrázek. Žádná hvězdička soukromých pornofilmů. Prostě přesně ten high life, o jakém jsem po celý svůj zpackaný život snil. To mi umožní všem těm hajzlům, pro které jsem dneska jenom hnusný vyděrač a kriminálník, plivnout z vejšky na hlavu.

Láďa seděl, vyjeveně na mne koukal a nervózně cvrnkal do krabičky zápalek, jako kdyby hrál sám se sebou.

„Hele, prober se,“ řekl najednou střízlivěji, než bych od něj čekal. „Jak ty krabice vodtaháme?“

„Co já mám dělat s katalyzátorama, boha? Copak já mám autoservice?“ chtěl vědět Ferko. „Takovýhle kšefty sou vozlomkrk. Katalyzátor přece nejsou cigarety nebo šnaps!“

„Právě proto ti to dávám za plnou cenu, a ne za sto kolíků,“ řekl jsem přívětivě. „Tohle je reelní podnik. Poctivě nakoupený, poctivě zaplacený…“ Ferko se na mne poněkud udiveně podíval. „V každým případě s fakturou a dodákama. Nic kách. Maloobchodní cena je třicet. To znamená na jednom rozdíl pět tisíc. Celkem sto litrů. Jdi do Dejvic, jestli je na ulici najdeš.“

Odfrkl si, aby dal najevo, že nemusí chodit do Dejvic, aby shrábl sto papouchů. „Opakuju ti, že nemám autoservíce. Takže mi celý katalyzátory sou u zadku. V měďáku ho mám a jinak mě nazajímaj. Když je koupím a zaplatím ti keš, a o to ti asi jde, ne? Tak co? Budou mi ležet, dokud neseženu někoho, kdo je odebere. Do tržnice na stánek je hodit nemůžu. Takže budou mrtvý a prachy, co sem do nich vrazil, taky. Povidáš sto kolíků – jo, možná, možná, když je za tolik prodám. Ale ta ztráta z toho půl melounu bude dělat víc. Proč je nestřelíš rovnou někomu, kdo s tím dělá?“

Uhodil hřebík na hlavičku. Nejrozumnější by pochopitelně bylo prodat speciální zboží specializované firmě. Objel jsem několik autoopraven a poptal se. Všude mi řekli to samé – katalyzátory jsou předzásobeni. Zájem není tak veliký, jak očekávali. Podle vyhlášky je musí na své vozy namontovat podnikatelé. Jenže – ti, co mají káru ze Západu, jsou katalyzátorem už vybaveni. Ti, co jezdí novým favoritem, auto s katalyzátorem koupili taky, nebo si ho dávají montovat ve fabrickým servisu. Ti, co mají auta, který natočily už přes osmdesát tisíc, vědí, že katalyzátor pro ně nemá význam. Prostě katalyzátorů je dostatek. A rovnou od výrobce: ne od nějakého prostředníka. Pochopitelně, kdybych šel s cenou prudce dolů, utrhali by mi ruce. A za hodinu by Löw pravděpodobně věděl, že naletěl nějakému podvodníkovi, který od něj kupuje výrobky za pětadvacet a prodává za dvacet. Pročpak asi?! A měl bych na krku policajty dřív, než bych stačil akci rozjet. Proto jsem musel za Ferkem. Je to jediný člověk, kterého znám natolik, abych věděl, že dokáže katalyzátory odebrat a dát do oběhu – jeho obchodní síť je jistě natolik rozsáhlá, že pro něj nemůže být problém vyvézt je na Slovensko, na venkov, do Polska, případně je výhodně reexportovat opět do Německa. A zajisté tak, aby neprodělal. Jediný, kdo bude zdánlivě škodný, jsem já. Ovšem – jen zdánlivě.

„Fajn,“ povídám. „Autoservis nemáš, to uznávám, ale jsi perfektní obchodník. Umíš počítat. Máte to v rodině.“ Copak asi Lájoš robí? Docela se mi po té prosté, krystalicky čisté podvodnické duši zastesklo. „Tak si vem kalkulačku a spočítej si, za kolik by se ti vyplatilo zboží převzít.“

„Něpotřebujem kalkulačku,“ řekl podezíravě. „Povidals, že to je košer…“

„Je to košer,“ potvrdil jsem.

„Tak za tři sta tisíc sakumpak.“

„Je to košer,“ opakoval jsem klidně, i když jsem v duchu tekl a měl chuť skočit mu po krku. „Je to tak košer, že s tím můžu jít rovnou do každýho servisu a tam jim to bouchat ne za pětadvacet, ale za osmadvacet jeden.“

„Tak proč to neuděláš?“

Zase jsem vlastníma kecama na začátku.

„Protože nemám čas. A protože jsem zjistil, že to pro mě byl úlet. Tak to prodávám. Myslel jsem, že se nabalíkuju, což bych se nabalíkoval, ale trvalo by to. Potřebuju ty prachy hned zpátky do jinýho byznysu. Ale neukrad jsem to, takže přijít o dvě stě tisíc si nemůžu dovolit.“

Koukali jsme na sebe. Poprvé jsem Ferka navštívil v jeho kanceláři. Zřejmě jich měl víc, jako měl víc podniků a podnikatelských aktivit. Tahle byla kousek od domu, kde prý bydlí. Dřív to býval nějaký bufet a cosi jako kulturák: ne přímo dům kultury, ale v dvoupatrové budově bývaly nějaké klubovny a divadélko. Bufet přišel ke zrušení, místo něj v podlouhlé místnosti pochopitelně cvakaly, cinkaly a melodie bzučely hrací automaty, vedle snědí a bílí adoloscenti nasávali v minisnacku tonik a kořalky, jejichž původ byl vzhledem k exotickým lahvím značně podezřelý, v patře se z kluboven staly malé prodejničky s módním zbožím, voňavkami, pornočasopisy, kazetami a vibrátory. Prostě sex-shopy. Dvě místnosti Fero zabral pro sebe. Měl tu koženou sedací soupravu a vcelku velmi střízlivý a ne příliš drahý nábytek. Počítač Commodore, kopírku Sharp, pancéřovou pokladnu, registračky. Televizor s úhlopříčkou 53 cm zn. Samsung s video-přehrávačem Goldstar. Čekal bych víc. Nabídl mi sodovku. V práci prý nepije. Ostatně sodovka stojí ve slušnějším podniku patnáct korun. Takže se plácnul přes kapsu. Taky mi mohl natočit vodu z vodovodu.

„Kolik si představuješ, že bych ti za to měl dát?“

„Čtyři sta padesát. Když je prodáš po osmadvaceti tisících, máš vejvar sto deset. A netvař se tak naobědvaně, jako že sto deset tisíc je něco, co denně vyděláváš obratem ruky.“

„Co ty víš…,“ usmál se. Chápal jsem ho. Na legálních obchodech jistě sto deset tisíc čistá ruka denně nerejžoval, ale já si nečinil iluze, že kromě té legální činnosti má určitě i jiné zájmy. Není přece blázen, aby si neurval něco z koryta, které je denně plné, aby jenom koukal, jak ostatní žerou, až se zalykají, a on, který k němu měl vždycky přístup, místo toho v potu tváře sbíral klásky a poctivě odděloval zrno od plev. Kromě toho má rozsáhlá obchodní a podnikatelská aktivita tu výhodu, že pláštík legality kryje i to, co není určeno k veřejnému nahlédnutí. Když provezete kamión plný whisky, kterou řádně deklarujete a proclíte, neznamená to, že k tomu nemůžete přibalit i nějaké cigarety a pár kartónů něčeho, co proclené a zdaněné není a nebude. Když máte bar, kde je půlka lahví, za které stát svůj desátek dostane, kde je psáno, že o druhé polovině prodávaného alkoholu celníci a berňák někdy něco slyšeli… A to jsou maličkosti. Halíře dělaj talíře, ale talíře, když se dobře investují a šikovně skryjí mezi jiné, důstojně vyhlížející kšefty, dělají milióny.

Takže když řekl: „Co ty víš…,“ a usmál se, usmál jsem se taky. Ale smutně.

„Vím,“ povídám. „Vím, že se snažíš využít mý těžký situace a ohulit mě. Tři sta tisíc… To bych je radši šel prodávat do Holešovic do tržnice. Trvalo by to možná chvíli, ale vsadím se s tebou, že za těch osmadvacet bych je střelil všechny.“

„Udělej to.“ Vstal. „Mám práci, šéfíčku. Cenu sem řek. Buď bereš, anebo…“ Obrátil ruce v omluvném gestu dlaněmi vzhůru jako obyčejný zoufající si šmelinář.

„Čtyři sta,“ řekl jsem. „To je sto šedesát zisk.“

Zavrtěl hlavou, ne přímo odmítavě, spíše v údivu. „Počúvaj, šéfíčku, Lájoš se zmiňoval něco o tom, že si prej študoval. Přej dokonce tu vysokou ekonomickou.“

Přikývl jsem. Tak důstojně, jak se na bývalého, třebas zkaženého, ale přece jenom studenta Vysoké školy ekonomické sluší.

„A co ses tam učil? Chodils vůbec do školy? Nebo jsi tenkrát jenom veksloval?“

„No dovol! Samozřejmě že jsem chodil na přednášky. I zkoušky jsem měl… chyběly mi dva roky a byl bych inženýr.“

„Pánbůzaplať že tě zašili a vyhodili. Poněvač kdybys ten inženýr byl, tak si tě nějakej cvok veme do firmy a ty mu za tejden zlikviduješ veškerý investice.“

„No dovol! Ty mě chceš učit?“

Rozesmál se. „Já můžu učit i ty profesory, co na škole máte. Protože voni uměj kulový. Kdyby něco uměli, tak by nežvanili někde ve třídě a dělali by byznys. A vozili by si ty svý tlustý profesorský prdele v meďourech jako já, a ne ve favouši. Jenomže voni uměj hovno, tak musej učit. A potom jim z toho vylejzaj takový chujové jako ty, co žvaněj o čistým zisku a vůbec neslyšeli nic o nákladech, o daních, odvodech… Ty teda tvrdíš, že to zboží je košer. To znamená, že je zdaněný? A kdo bude daň z obratu platit? Ty nebo já?“

Připadal jsem si jako klouček nachytaný na švestkách.

Měl pochopitelně pravdu. Tak jsem se ponořil do svého způsobu obchodování, že jsem zcela opominul jistá pravidla, která v tomto případě bohužel platila. „Jasně, daně a tak,“ řekl jsem nervózně. „Ale nekecej, že si to nedokážeš zařídit. Pořád je ten vejvar dost silnej.“

Nakonec jsme se po dlouhém handrkování na těch čtyřech stech dohodli: daně nedaně. Vsadím se o jakoukoliv sumu, že z toho stejně nic platit nebude. A když, tak v každým případě vydělal.

Já taky.

Z konta v Komerční bance vyberu půl miliónu. Padesát tisíc tam nechám, abych nevypadal jako podvodník. Na další konto, které si založím, převedu onoho půl miliónu a do spořitelny, ale tentokrát ne na Gorkáči, nýbrž ve Vodičkově, uložím čtyři sta kolíků od Fera. Za pár dnů by při běžném chodu událostí Löwův účetní nebo kdo zjistil, že jsem insolventní. K tomu ovšem nesmím nechat dojít, protože není žádoucí, aby kdokoliv zjišťoval, co se za firmou Cargo skrývá. A hlavně – kdo se za ní skrývá.

Jenomže ani to se nesmí uspěchat. Všechno chce svůj čas, jak říkal ten pán, když ho vzbudili ve čtyři ráno, že kat už čeká.

Jsou to dost divoký převody, protože všechno jde do peněžních ústavů, jak se dnes nově říká, jen na pár dnů, možná dokonce jen na jeden dva, ale takový je život. Nosit s sebou několik set tisíc je nejlepší cesta, jak o ně přijít. Láďa je takový, jaký je, a člověk nemá být uváděn v pokušení. Když čtete v novinách, že podnikatel byl klepnut v průjezdu a obrán o kufřík s miliónem, nebo že ho dokonce zablokováním na ulici zastavili dva hošíci, vytáhli z auta jako šneka z ulity a obrali o majlant, není to proto, že ti drbani jsou nadáni mimořádnou jasnozřivostí a vidí lidem do kapes jako Bystrozraký, ale protože měli tip a přesně věděli, kdo, kdy a s jakým obnosem bude pobíhat po ulicích a kde si na něj mají počkat.

Stačí, že Láďovi musím říkat to, co musím a co bych nejradši zatajil: jenomže pak bych se nehnul z místa. Bez jeho pomoci jsem vedle jak ta jedle. Potřebuju totiž pas. Ne československý, ale nějaký cizí, a zase ne jakýkoliv, ale pokud možno německý nebo britský nebo americký. Pas muže v jistém věku. Já sám mám ukradený pas ještě od Džonyho. Zatím nebyl použit, ale už jsem ho doma oprášil a zálibně přetřel fotografii hošíka, který se jmenuje Franz Joachim Kruge. Je téměř stejně starý jako já a bydlí v Norimberku. Bůh mu odpusť vše, čeho se nedobrovolně stane aktérem. Pokud není gangster nebo politický terorista (což je sice totéž, ale zní to vznešeněji), sotva by souhlasil s rolí, která mu je přisouzena. Naštěstí nic neví, je daleko a v pasu není adresa. Počítám totiž, že Luban, až všechno skončí, bude náchylný platit dluhy i s úroky. Ovšem když všechno sehrajeme důkladně, zajde mu na placení chuť a bude nakonec rád, že vyvázl se zdravou kůží. Je to svině, zvyklá hrát betla se stejnými parchanty, jako je on sám, a holit normální lidi. S tím, co na něj chystám, ještě do styku nepřišel, a až to celé vypukne v plné parádě, bude valit oči jako medvídek koala. K tomu ovšem potřebuju pas pro Mareše. A od něj pak jisté odborné znalosti, které může ze všech lidí, co znám, poskytnout pouze on.

Mareš jen zamrkal, když jsem mu prozradil, co po něm žádám.

„Myslíte to skutečně vážně? To je i tady v Praze dneska přece jenom trochu silný kafe, nezdá se vám?“

Mareše jsem – na rozdíl od Ládi, který vůbec netuší, kde bydlím – pozval k sobě domů. Klid a bezpečí domova je v některých případech jediná záruka otevřeného rozhovoru.

„Nemám v úmyslu ublížit ani mouše,“ řekl jsem a nalil mu dalšího panáka. Mareš whisky nechtěl: dal přednost armagnaku. Já jsem si namíchal opět baccardi s lemon bitterem. Nějak mi tohle nazelenalý pitivo začíná chutnat. Ostatně, ve světě jsou soft drinky už dávno v módě. Tvrdý alkohol je záležitostí jen somráků a notoriků.

„Víte, pane Najmane, kdybyste mi to, co slyším, řekl na počátku, rovnou bych vás odmítl.“

„To mi je jasné.“

„My jsme se domluvili na spolupráci při… nazvěme to přerozdělováním nakradeného kapitálu.“

„Velice správně. A o přerozdělování lupu jde i nadále.“

„O teroristických akcích ovšem řeč nebyla.“

„Jsou pouhou – a to ještě jen případnou – součástí přemlouvání, které bude nutné vůči klientovi použít. Někteří lidé jsou nesmírně zatvrzelí a nechtějí se zříci ani snítky z toho, co jim ve skutečnosti a po právu nepatří. Pouze velice důrazná domluva pohne jejich zatvrzelým srdcem.“

„Děláte si legraci z věci, která vůbec k smíchu není,“ řekl Mareš vážně. Dnes vypadal ještě o poznání semitštěji, než když jsem ho viděl prvně. Vsadil bych se, že má neárijskou přinejmenším prababičku: mně to nevadí, protože antisemitismus, jak jsem už mnohokrát zdůraznil, mi je cizí. A při jednání s Löwem to může být věci pouze ku prospěchu.

„Já mám vůči našemu pojetí práva a spravedlnosti hluboké výhrady, jimž jsem už dal párkrát v životě průchod, a proto jsem skončil, jak jsem skončil. Jenomže mám také silně vyvinutý mravní imperativ a…“

„Koukněte, pane doktore,“ přerušil jsem ho. „Vůbec nechci nabourávat váš mravní imperativ. Nechte si ho. Já sice nevím, co to je, protože jsem obyčejný člověk a žádný luxusy si nemůžu dovolit, ale nějaký meze mám taky. Opakuju vám, že nemíním nikomu fyzicky ublížit. Po vás chci, abyste hrál před jedním člověkem cizince a objednal si u něj nějaké zboží. Já si beru na starost tu druhou záležitost: potřebuju ovšem, abyste mi aspoň píchnul.“

„Náležitosti, které k tomu jsou zapotřebí, nemám, neměl jsem a neseřenu vám je. A technicky… teoreticky onu záležitost sice snad ovládám, nikdy jsem však své znalosti v praxi nevyužil.“

„Určitě aspoň znáte lidi, kteří se v tom dostatečně vyznají.“

Mlčel a hryzal si spodní ret. Znepokojeně jsem ho pozoroval. Ne snad že bych příslušného experta neznal, ale někdy je lepší, když všechno zůstane v rodině, pod pokličkou.

„Musím si to rozmyslet. Nebojte se… i kdybych se nakonec rozhodl, že do toho s vámi nejdu, nechám si všechno pro sebe.“

Vzal jsem noviny ležící na stole a podal mu je. „Na druhé straně je zajímavý článeček. Zatrhl jsem vám ho…“

Ve zprávě stálo, že tři mnohokrát trestaní gauneři fyzicky napadli a zranili dva policisty, kteří chtěli provést v jednom nočním podniku kontrolu. Jeden z policistů použil výstražný výstřel, poté jim drbani pistole sebrali a zmlátili je do bezvědomí. Nakonec byli zatčeni, ale soudce nepodepsal vazbu, takže je po čtyřiadvaceti hodinách propustili a jsou vyšetřováni na svobodě. Proti policistům je zavedeno šetření pro zneužití služební zbraně…

Mareš dočetl, zrudl, potom najednou vztekle zmačkal noviny a hodil je na zem. „Hajzlové,“ zašeptal.

„Ti tři hoši jsou Lubanovi lidi,“ řekl jsem klidně. „Jejich kámoši řvali smíchy, jak si prej ty dva vopásaný podali. Luban má zaplacenou ochranu, a tak dva četníci, kteří nevědí, jak jsou rozdaný karty, a začali čmuchat, kdo prodává frackům na diskotékách drogy, měli prostě smůlu. Odnesou si to. Za zneužití zbraně. Ti tři už jsou v Německu a nějaký čas se domů nepodívají. Rozhodně ne v době, kdy se má konat vyšetřování. Všechno nakonec bude potichu založený ad acta. Umořený. Vyšetřování skončeno, zapomeňte. A kdyby náhodou nějakej polda čmuchal přespříliš, Luban i jeho ochránci se už postarají, aby ho zvědavost přešla. A kdyby náhodou byl moc zvědavý a tvrdohlavý, může se mu ledacos stát… Třeba ho přejede auto. Nebo ho při běžný perlustraci sejme kudlou neznámej drban. Nebo někdo zavolá jeho ženě… a ta ho na kolenou uprosí, aby toho nechal, protože mají malé děti… chápete, jak to myslím?“

Mareš se nadechl a vydechl, potom ještě jednou. Vstal.

„Chápu to líp, než si dovedete představit.“ Prsty si pohladil podlouhlou jizvu na snědé tváři. „Pozeptám se. Doufám jen, že onoho posledního prostředku nebude zapotřebí. A pokud jde o moji úlohu, nemyslíte, že bych měl mít nějaké doklady, kterými bych v případě nutnosti prokázal, že jsem někdo jiný než doktor Mareš? Krást ovšem nemíním…“

„Dostanete pas. Už se na tom pracuje. Hodila by se mi ale vaše fotka.“

Sáhl do kapsy a položil přede mne barevnou fotografii příslušného formátu.

Reklamy mého Azylu se už v novinách přestaly objevovat, přesto telefony zvoní dál. Možná mě mají někde vystřiženého a založeného: možná funguje šeptanda a kamarádi děvkaři si předávají adresu a telefonní číslo. Džentlmen, který se ozval ve chvíli, kdy se Mareš loučil, však neměl o manželskou nevěru zájem.

„To je ten bordel?“ ujišťoval se.

„Kdo volá?“ Očima jsem Marešovi naznačil, aby ještě neodcházel. Hlas v telefonu jsem sice neznal, ale tón mi byl povědomý. Suverénní, přesto se stopou nejistoty: vyjde to, nebo ne? Taky jsem už takhle začínal…

„Na méno kašli, bobši. Potřeboval bys to tam prej trochu pročistit. Samý filcky a tak tam máš… Počítám, že tam nastoupíme s čisticí četou. Kdy by se ti to hodilo?“

„Kolik to bude stát?“

Mareš udiveně zvedl obočí. Zamrkal jsem na něho.

„Padesát. Na ruku.“

„Oukej.Kdy a kde?“

Na druhé straně bylo ticho. Ničím vyděrače tak nezaskočíte, jako když mu vyjdete vstříc. Je to stejné, jako když chlap chce ženskou znásilnit a ona mu sama roztáhne nohy a obscénními výrazy ho pobízí, aby jí to udělal. Většinou zvadne a prchne do dálav. Po nocích se mu pak o tom zdává a budí se zalitý studeným potem.

„Padesát papírů…,“ opakoval hlas, aby bylo jasné, že nemluví o padesáti babkách.

„Já ti rozumím, synku. Máš na mysli padesát tisíc tvrdých československých korun. Ptám se znovu – kdy a kde ti je mám předat? Jestli je potřebuješ hned, můžeš si přijet, prachy mám u sebe.“

„Totiž, abys rozuměl, bráško,“ řekl muž, když zase přišel k hlasu, „tobě jdou některý lidi po krku. My těch padesát papírů nechcem, abych tak řek… prostě za nic. My tě budem chránit.“

Tak vida, žádná čistírna, naopak, ochranka. Zdá se, že i raketýřing u nás zapouští kořeny. A proč ne? Otevřeli jsme se Evropě, míříme plnou parou do širých vod západní civilizace, takže musíme počítat, že nejdřív a nejvíc se nám dostane darů, o které ve světě nestojí. Tak už to chodívá. Když přebírat vzory, tak ty, na které máme: nemilosrdné tržní mechanismy, sociální hyenismus, okrádání, podvádění, korupce, malverzace, daně pro chudé, pauperizace a vykořisťování jak za Engelsových časů. To nic nestojí. Naopak – dokonce to některým vynáší. Takže to vezmeme. Na sociální péči nemáme, takže se na ni vybodneme. Nedá se nic dělat. Musíte si utáhnout opasky a těšit se na výhody kapitalismu, které přijdou, až si na ně vyděláme. Kdo si na ně vydělá?! Kdo na ně komu vydělá?! A kdo bude ochotný se o své vydřené stamilióny dělit s holotou, když žena potřebuje nový leopardí kožich a jachtu, protože její kamarádka dostala od starýho, dřív pingla a veksláka, dneska továrníka, vrtulník?

Nic, zakecal jsem se. Doufám, že má budoucnost je mezi těmi, kdo se budou trápit otázkou, který nový model limuzíny si pořídit, a ne co dát harantům k večeři, protože huby rozmlsaný už škubánky ani tuřín nechtějí každý den žrát. To ovšem vyžaduje investovat kapitál jinam než do chřtánu raketýrů.

„Smůla je, že zrovna odjíždím. Zejtra, co tomu říkáš? A zrovna mi povíš, která svině mi jde po krku, oukej?“

„V kolik?“

„Nejlíp hned časně ráno. Řekněme v deset.“ Zavěsil jsem bez pozdravu.

„To máte často?“ zeptal se Mareš. Pokrčil jsem rameny a kopnul do sebe koňak. Ruka se mi maličko třásla. Ani ne tak strachy jako spíš vzteky. Tohle nějakej hajzlík zkouší na mě!

„Poprvé. Vyděrač… nebo spíš raketýr,“ vysvětlil jsem mu. Pokýval hlavou, že se to dnes děje každou chvíli. Stačí mít trafiku a hned vás někdo bude chtít „chránit“. Dokonce existují docela legální specializované agentury, které se tím zabývají. Přijde pán s kufříkem a nabídne vám ostrahu vašeho podniku. Vy řeknete, že nic takového nepotřebujete. Pán pokrčí rameny, doporučí vám, abyste si důkladně prostudoval náborový letáček, který vám zanechá spolu s adresou firmy na pultě nebo na stole, a odkvačí. Má toho totiž hodně. V noci vám neznámý pachatel rozbije výlohu. Ukradne třebas jenom flašku nebo pár krabiček cigaret. Ale sotva seženete sklenáře a dáte výklad do pořádku, stane se totéž. A když se podobná „nehoda“ opakuje potřetí, pochopíte a zavoláte do agentury…

„Můžu vám sem poslat lidi,“ řekl Mareš. „Vyprovodí ho.“

„Vaši lidi, pane doktore, mu nemůžou rozbít dršku tak, že měsíc bude žrát jenom tekutou stravu z hadičky,“ odpověděl jsem. „Já se o sebe postarám sám.“

Jednání s Lájošem v jeho oblíbeném hostinci bylo vzhledem k pokročilé hodině krátké, stručné a jasné. Nejprve jsem zaplatil rundu čtyřem řízkům barevné pleti, kteří s ním popíjeli, potom jsem mu potichu vysvětlil, co mne zítra v deset čeká. Následovalo vyložení karet: každému pětistovka jako záloha, Lájošovi coby veliteli speciálního komanda tisíc. V devět ráno u mne, řetězy a nunčaky s sebou. Jeden z nich se ukázal být majitelem zánovní lady kombi: slíbil, že budou na místě včas, kdyby měl motor zavařit. A vezme si i psa, buldoka. Prohlédl jsem si je a až na Lájoše (ale to mohlo být tím, že jsem ho znal a věděl, že nedokáže ublížit ani mouše) vypadali dostatečně hrozivě a krvežíznivě. Budu muset babu nějak vylifrovat, jinak se z toho zešílí hrůzou a zavolá četníky ještě dřív, než se přiválej raketýři.

Je půl deváté dopoledne.

Jen lehce jsem posnídal, protože nervozitou sevřený žaludek se brání přijímat potravu. Bere pouze kafe. Hodně silné horké kávy. A maličkého panáčka Jeníka chodce. Dal bych si velkýho a možná dva tři, rozechvělé nervy po alkoholu volají, bojím se však.

Ano. To je to pravé slovo. Bojím se. Jsem jako kaskadér před trikem, který ještě nikdy nebyl nazkoušen, točí se naostro a v kameře je film pouze na jediný záběr. Víc jich totiž není třeba: pokud se trik nepodaří, nebude s kým jej opakovat.

Před sebou mám německý pas s fotografií, která mi je při dobré vůli podobná, a potřetí už natahuju ruku po číselníku telefonu. Bojím se. Bojím se vytočit první i druhé číslo. Každý hovor může představovat smrtelné nebezpečí.

Pochlapil jsem se a vytočil hotel Intercontinental.

„Recepci, prosím,“ požádal jsem německy. Mají nějaké volné pokoje? Ano? Potřeboval bych jednolůžkový, počítám tak na tři čtyři dny. Na jméno Krůge. Franz Joachim Krůge. Do kolika hodin mi mohou pokoj rezervovat? Do osmnácti? Gut. Počítám, že se do hotelu dostanu dřív, někdy odpoledne.

Když budu živej, zamumlal jsem a otřel si zpocené čelo. Zřejmě si budu muset vzít nějaký prášek na uklidnění. Ale až později. Před jednáním. Hotel tak velkým malérem nehrozí. I kdyby náhodou – nevím jak, ale možné je všechno – v recepci přišli na to, že pas není můj, že nejsem ten, za koho se vydávám, můžu vždycky tvrdit, že jsem doklady našel pohozené v parku a že jsem si chtěl jednou vyzkoušet, jak se cítí valutový cizinec ze zaslíbeného rajchu v pražském hotelu. Za to mi můžou co? Dát pokutu… Nanejvýš. Stát by se však nic takového nemělo. Krůge jistě ztrátu či odcizení pasu nahlásil na ambasádě, možná že i na policii, ale to už tak jisté není. Němci pochopitelně pas zařadily do počítače: jet s ním do Německa znamená koledovat si o kriminál. Naše policie, která má podobných případů každý týden jen v Praze desítky, se na to jistě s přehledem vykašlala. A i kdyby ne – pochybuju, že z hotelů posílají každý večer seznam hostů s čísly jejich cestovních dokladů někam na Barťák, kde všechno probírají a srovnávají s ukradenými pasy.

Jasně. Hotel je v cajku. Bude mě stát neslýchaný peníz, jsem totiž za cizince a cizinci v našich hotelích platí za ubytování nejvyšší světové ceny v tvrdých, jenže aspoň ty dva dny v něm zcela veřejně existovat musím. Výlohy si prostě započítám do celkového honoráře. Štěstí, že mám pořád ještě tisíc pravých dolarů po Lubošovi. Teď se hodí. Není nad to, myslet na zadní kolečka.

Znovu jsem zvedl ruku, znovu prsty nad číselníkem zaváhaly. Ne. Za prvé mi zbývá málo času a kromě toho pochybuju, že majitel nočních podniků vstává před devátou, a pokud náhodou ano, těžko je schopný nějaké rozumné debaty.

Venku se rozštěkal pinčl. Vyhlédl jsem z okna. Čebovská, v ruce nákupní tašku, u nohou psíka, energickým krokem mířila k brance. Podle jejích neměnných zvyků zajde i do cukrárny na kafíčko a zákusek a projde se oborou. Měla by se vrátit před jedenáctou.

Čtvrt hodiny po jejím odchodu před domem zabrzdila lada kombi.

„Dobré býváte, šéfko,“ zamlaskal Lájoš. „Věru dobré.“

„Nětrep piču, Lájoš. Jak to uděláme?“ Jeho kamarád, ten s buldokem pochybného původu, zato hrozivého vzhledu, slyšícím na jméno Azor, se na mne trochu nervózně podíval. „Já teda doufám, že je máme jen vystrašit. Ňákej průser bysem nerad.“

„S tímhle nemaj policajti co dělat,“ ujistil jsem ho.

„Kašlu na četníky. Ale chřtán si podříznout nedám. Tolko stě nezacáloval.“ Zbývající tři přikývli. I s Lájošem.

„Tak podívejte, pánové. Máte něco, čím byste je vystrašili?“

Ukázali mi vyskakovací kudly, jeden měl plynovou pistoli, která vypadala jako autentická sedmpětašedesátka. Lájoš se vší vážností vytáhl břitvu a opět ten řetěz od jízdního kola. „Ten si schovej, Lájoš, nebo mi rozflákáš lustr. Nechci, abyste je zabíjeli. Ale když to bude nutný, rozmašírujete jim dršky. Já si osobně myslím, že to nutný nebude. Tohle vystačí.“ Podal jsem jim čtyři kulichy, do kterých jsem ráno nůžkami vystříhal otvory pro oči a nos. „Natáhněte si to.“

Vypadali hrozivě. Potkat je, hodím šrajtofli na zem a spasím se útěkem.

„Boha,“ zamumlal Lájoš, když se na sebe podíval do zrcadla, „ako Rambo či ako sa ten kokot volá.“

„Kolik jich je?“ zeptal se muž se psem.

„Nevím. Kdyby jich bylo moc, prostě všechno odtroubím. Nechci vás vystavovat moc velkýmu riziku.“ Přesněji řečeno – nemíním si pro pár tisíc nechat udělat z bytu kůlničku na dříví.

Zahnal jsem je do kuchyně, na stůl vyrovnal lahvová piva. „Tady zůstanete, dokud neotevřu dveře a neřeknu: Prosím, pánové. Doufám, že pes nezačne štěkat předčasně.“

„Kým mu nepovím, ani necekne. Má služební výcvik,“ pravil majitel hrdě a pohladil psa po hlavě. Bestie se na něj oddaně podívala. Zajímavé: mě si prohlížela, jako se paninka z domácnosti u řezníka dívá na obzvláště šťavnatý kousek zadního hovězího.

Čekání si komando krátilo pitím piva a likvidováním štangle salámu Herkules (Lájoš podle svého zvyku nejdřív ze všeho zperlustroval ledničku, učinil tak zcela mechanicky, bez zlé vůle, a stejně tak mechanicky hrábl po salámu a mlčky vyndal břitvu, která aspoň našla uplatnění). Trvalo to přibližně dvacet minut. Seděl jsem s nimi, protože co jsem potřeboval, bylo již připraveno. Po dvaceti minutách – zrovna když jsem si říkal, že už nikdo nepřijde, že jsem prostě slyšel trávu růst a naletěl jsem výhrůžce typu „máte tam bombu“ – do ulice přikodrcala postarší, řádně oprýskaná Toyota Liftback, samozřejmě s nezbytným křídlem a reflexními pásy, které nejspíš měly zakrýt díry v karosérii. Prožraný výfuk řval jako otevřený motor ef jedničky. Vůz musel stát nejméně dvě stě marek a koupený byl někde na vrakovišti. Sto marek za kov a sto stály gumy. Espézetku měl venkovskou. Vyskočili z něj dva odhodlaně se tvářící kořeni: jeden měl nezbytnou koženou bundu a druhý dokonce kožený kabát až po paty. Mít ještě zelený tralaláček, vypadal by jako pověstný Gestapo-Müller. Jinak byli boží. Chyběly jim už jen brokovnice typu pumpa.

Rozhlíželi se, až uviděli číslo našeho domu. Rozrazili vrátka a dusali ke dveřím.

Koukali jsme na ně přes záclonu.

„Fíha,“ hvízdl jsem. „Tohle vypadá na příměj export z Chicaga. Murder & Company, Inc.“

Chlap s potetovanýma rukama, doposud se jen mlčky krmící, ohnul paži do známého vulgárního gesta. Naskočil mu biceps tlustý jako moje stehno.

„Z takovejch dělám děckám na hraní tři. K vánocům.“ Odplivl si. Naštěstí do sinku.

U dveří zazněl zvonek.

„Tak, pánové, masky nasadit, huby zavřít. Jde se na to.“

Na prahu jsem se rozzářil jako měsíček, jako kdyby konečně dorazili dlouho očekávaní vzácní hosté, po nichž mé srdce prahlo a duše nyla.

„Račte, přátelé, račte dál, už na vás čekám.“

Změřili si mě, snad čekali, že jim nezbude než vykopnout dveře: mlčky se kolem mne protáhli, a protože do obýváku jsem nechal dveře dokořán, aby i vůl pochopil, že právě tam se má konference odbývat, zamířili rovnou dovnitř. Následoval jsem je. Hodili sebou na sedačku, zapálili si žvára, sirku odhodili na koberec. Sehnul jsem se a dal ji do popelníku.

„Promiňte, je to pravý peršan, stál sto dvacet tisíc…“

Rozhlíželi se, neříkali nic.

„Koňak, armagnac nebo whisky? Skotskou, bourbon, kanadskou… Doporučoval bych Čtyři růže. Patnáctiletá, pánové…“

„Nežvaň,“ vyštěkl vidlák v dlouhém kožeňáku, kdežto kolega si poručil whisky. Otočil jsem se k příborníku a z baru jsem mu nalil důkladnou dávku nějakého domácího stoku, který Zdena ukradla v herně a dovlekla domů, že kdyby někdo přišel na návštěvu, aby nám nechlemtal značkové destiláty. Kožená bunda do sebe panáka zvrhla, otřásla se a pravila: „Kurva, to je síla…“ Kdybych mu nalil tuzemák, věděl by taky kulový, protože určitě nečte Blesk.

Posadil jsem se proti nim a zkřížil paže na prsou. „Slyším a naslouchám, efendi. Vyslovte své přání.“

„Nedělej ze sebe vola a vyval prachy,“ poručil kožený kabát. Bunda přikývl a chtěl něco říct, ale po tom dryáku, páleném nejspíš z dřevného lihu, měl ještě sevřené hrdlo, takže jen cosi zasípal. Odchrchlal si. „Kurva, to byla síla. Jo, prachy! Naval!“

„Abysme si rozuměli. Vy nejste ten pán, co mi včera volal.“

Zasmáli se. „Myslíš, vole, že šéf se unavuje s každým pašíkem? Vod toho má lidi.“

„Jo, už chápu. Vy jste inkasisti! Jak jste se k tomu džobu dostali? Na konkurs?“

Vytřeštili na mne oči. Kožený kabát se postavil a rozkročil se. Poodstoupil jsem maličko stranou, abych nezacláněl a kamera mu mohla zabrat celý obličej.

„Nejsme nikomu pro prdel. Naval padesát hadrů, ať můžem vodpálit. Nejseš jedinej!“

„A když nenavalím? Já totiž nevím, nikdo mi to zatím nevysvětlil, proč bych měl někomu, koho vůbec neznám, nějakých padesát hadrů dávat. Ani jste se mi nepředstavili… co kdyby k vám vtrhli dva cizí chlápci a chtěli mírnyx týrnyx padesát papírů? Dali byste jim je? Já myslel, že mi vezete to zboží, co jsem měl objednaný. Kostní moučku. Dvě kysny kostní moučky. Kde máte kostní moučku? Ptám se vás, kde máte kostní moučku!“ zařval jsem hrozivě.

Otevřeli němě ústa a třeštili oči jako staří váleční oři při zvuku polnice.

„Co magoříš, ty debile!“ zařval řepák v plášti.

„Debile…,“ opakovala kožená bunda.

„Jaká moučka. Jaký kosti? Jestli potřebuješ kostní moučku, tak si řekni, my ji z tebe námelem! A přestaň ze sebe dělat idiota!“

„Takže vy jste mi nic nepřivezli, vy po mně chcete peníze… Za co? Prosím vás, za co po mně chcete padesát tisíc československých korun?!“

„Za co?“ Podívali se po sobě a zasmáli se. „Třeba za to, že ti z tohodle krásnýho bejváku neuděláme řezivo. A za to, že příští dva měsíce nebudeš chodit vo berlích. Za to, vole, za to! To je ti málo?“

„Jo takhle…,“ plácl jsem se do čela. „Jestli tomu dobře rozumím, jedná se o… no, jak bych to řekl…“

„Jen to klidně řekni, nežinýruj se,“ povzbuzoval mě kožeňák. „Jen si dávej bacha na slovíčka, aby sem ti je nemusel vrazit zpátky do dršky i se zuba-ma.“

„Jo, se zubama,“ zamnul si ruce vidlák v bundě. „To je bomba, tohleto! Ty vole – kostní moučka! Já se z něj poseru!“

„Vy jste něco jako vydě…“ Kožený kabát sevřel ruku v pěst a přiblížil mi ji k obličeji.

„Cos to chtěl říct?“

„Že jste výdělečná firma, specializovaná na ochranu.“

„No vidíš, jak ti to de. To je vono. Přišli sme tě vochránit. Máš prej moc prachů, tak tě chcem vochránit před tím, abys s nima nevyved ňákou blbost. Naval padesát papírů a je to.“

„Ale kdo vás poslal?“

„Na to hoď bobana. Už mě nebavíš. Dávám ti pět minut. Buď prachy, nebo dostaneš nakládačku. Zatím pro výstrahu.“ Natáhl si na ruku boxer a párkrát švihl do vzduchu.

„Dobře dobře,“ zamumlal jsem. „Ukecali jste mě. Je to fakt, mám moc peněz a ještě bych s nima vyváděl hlouposti, třeba bych se vožral a tak…“

„Jo, a na zejtra si připrav ještě sto kolíků,“ zavolal na mne kožený kabát. „Šéf řikal, že máš pěknou starou, že by bylo blbý, kdyby se jí něco stalo… lidi sou svině, nějakej potřebnej ji uvidí, dostane chuť a ještě ti ji přitom natrhne!“ Smáli se jako pominutí.

Otočil jsem se a zatvářil se zoufale. „Ne, prosím vás, pánové, manželku z toho vynechte. A syna taky!“

„Jo, haranta vynecháme, ale taky za sto. Bude mít vochranu, že mu ji kluci ve škole budou závidět!“

„Ano,“ breptal jsem poplašeně a tvářil se, jako bych byl hrůzou podělanej už předem, „dám vám všechno, co budete chtít, nebudu šetřit, jen moji rodinu nechte na pokoji…“ Váleli se smíchy, když mě takhle žebronícího viděli. Co to je za mamlase? Kdo je poslal? Adresu a jméno znali, ale jinak o mně vlastně nic nevěděli. Jaká manželka? A ten syn… To zřejmě byla rána od boku, v plánu ho neměli a chytili se na vějičku.

Nevadí, všechno se hned dozvím.

„Já jdu pro peníze. Mám tu jenom osmdesát tisíc, ale hned zítra… dojdu si do banky, když budete tak hodní, pánové…“ Couvl jsem ke dveřím, protáhl se jimi a zajel do kuchyně.

„Prosím, mládenci, natáhnout kukly, jdeme na to. Napřed pusť psa. Ale aby je nezakousnul!“

„Neboj. Azore, drž!“

Bestie se s řevem vřítila do obýváku, my za ní.

Co se v následujících asi dvaceti vteřinách odehrálo, mohu těžko popsat, protože jsem viděl pouze závěr a z křiku, promíšeného zděšeným ječením, přecházejícím ve zvuky velmi nápadně se podobající hluboce lidsky pokornému volání o pomoc, se dalo soudit pouze na dramatičnost situace.

Když se vše uklidnilo, vstoupil jsem středem. Oba desperáti z Murder & Comp., Inc. leželi na podlaze, kožená bunda se ještě stále marně pokoušela zalézt pod gauč, a podle zkroucených těl a ještě zkroucenějších obličejů jsem usoudil, že kopance do břicha a do žeber je bolí stejně jako každého jiného a že před nimi nechrání ani pravá kůže.

Pes se rozkročoval nad kožeňákem a vrčel mu do ksichtu. Z mordy mu kapaly sliny.

„Vstaňte, chlapci,“ řekl jsem laskavě. Moje gorila odtáhla psa a oba gangsteři se namáhavě vyšplhali na nohy. Drželi se za žaludky a v předklonu sípavě oddechovali.

„Kdo vás poslal?“

Kabát cosi zašeptal a učinil statečný pokus o odpor. Potetovaný se napřáhl, aby ho uzemnil, ale zvedl jsem ruku.

„Ne. Tohle jsou tvrdí chlapíci. Na ty rány pěstí neplatí. Zkusíme něco jiného. Chyťte ho, tak, hezky na kolena, ruce dozadu, zlomit hodně dozadu, aby lízal koberec… ano, to je ono. Jo, a vražte mu někdo kapesník do huby, řval by jako pominutej, ono to strašně bolí. Velice dobře, brácho, doufám, že sis ten šnuptychl neměnil aspoň měsíc a že do něj flusáš chrchle. Tak, a teď se pánové dívejte, jak se i sebezatvrzelejší člověk rozpovídá, když mu někdo vrazí pod nehty jehlu!“ Otočil jsem se ke kožené bundě, bílé jako stěna. „A ty seď a koukej držet jazyk za zubama, jinak ti Azor ukousne koule. Mluvit budeš, až ti položím otázku. Rozumíš?“

Přikývl. Ohryzek mu poskakoval jako jojo. Chytil jsem kožeňáka za vlasy a pozvedl mu obličej. Byl zpocený, jako kdyby právě vylez zpod sprchy. Oči mu v zoufalé snaze osvobodit se, spojené s hrůzou z věcí příštích, vylézaly z důlků. Ukázal jsem mu jehlu.

„Nezarazím ti ji pod nehet celou,“ snažil jsem se ho uklidnit, „jenom první dva centimetry. Bude to strašně bolet, takže by bylo nejlepší, kdybys omdlel co nejrychleji. My tě potom strčíme pod sprchu, a až se probereš, napíchnu ti druhý prst. Ale slibuju ti, že když si pak přestaneš hrát na hrdinu a začneš cinkat, přestanu a dostaneš panáka. Oukej? Tak, jdeme na to, hoši.“

Přišlápl jsem mu opět hlavu k podlaze a natáhl se k rukám, vykloubeným do výšky. Lájoš, držící levačku, odvrátil hlavu.

„Boha, němožem sa na také věci pozerať, šéfko,“ zamrmlal.

„Kuš,“ zašeptal jsem. „Myslíš, že já jo? Jestli sebou bude ten debil škubat, tak ho fakt píchnu.“

Škubal. A tak jsem ho, i když jsem nic podobného v úmyslu neměl, skutečně jehlou bodnul a dokonce maličko pod nehet. Měl je dávno nestříhané, polámané a špinavé. Až jsem se bál, aby náhodou nechytil nějakou infekci. Píchnutí bylo nepatrné. Když vám u doktora berou krev, musí to bolet daleko víc, ale kožený kabát ve své zvichřelé fantazii zřejmě ucítil, jak se mu rozžhavené jehlice zarývají se syčením do masa: vzepjal se, vyrazil z úst roubík, zaječel a skapal.

Bunda k tomu neměla daleko. A tak zatímco Lájoš šel namočit ručník a majitel psa propleskával vidláka, aby ho přivedli k vědomí, bunda se rozkecala. Poslal je nějaký chlapík, kterého jménem neznají, seznámili se v hospodě. Slíbil jim deset procent z toho, co ze mne vyrazí. Měli mě v případě odporu zmlátit. O žádné manželce řeč nebyla, tu si s kamarádem vymysleli. Ten člověk mě chtěl nejdřív postrašit a potom stáhnout o peníze. Hovořil o čtvrt miliónu. Asi kecal. Jim by stačilo těch padesát tisíc. Samozřejmě že by mu nedali ani halíř. A samozřejmě by se u mne už podruhé neukázali.

Popsal nám objednatele: mým bodyguards to nic neříkalo, já bezpečně poznal Trojníka. Důkaz to samozřejmě nebyl, ale kožená bunda prozradil, že odejel ve staré škodovce a pamatoval si číslo.

Kožený kabát se už probral a zoufale hledal krvavá stigmata na své ruce.

„Dal vám nějakou zálohu?“ zeptal jsem se.

Moc chuti k tomu neměli, ale nakonec vylovili každý dvě tisícovky.

Podal jsem je svým strážcům. „Podělte se. To je vaše. A vy,“ řekl jsem smutným rytířům Štěstěny, „vy koukejte padat a radši se vyhejbejte i Praze.“

„Moment!“ zastavil jsem je, když už byli u dveří. „Kdy a kde s ním máte spicha?“

Za hodinu v jedný hospodě na Smíchově. Ale nepůjdou tam, čestný slovo nepůjdou! Věřil jsem jim. Přesto jsem jim dal pro jistotu podepsat papír, že si je pan Trojník z Prahy, majitel osobního vozu Škoda 120, SPZ to a to, najal za účelem vydírání a fyzického násilí na Michalu Najmanovi, bytem Petřiny atd., což odmítli, třebaže měli přislíbeno deset procent z požadovaných 250 000 Kčs.

Před domem na mne čekala cikánská lada kombi. Sotva jsme se dovnitř vešli. Nejpohodlněji se vezl Azor, který mi zezadu funěl za krk. Doufal jsem, že mě neposlintá: měl jsem na sobě elegantní kvádro od Bosse, všechno, co jsem navlékl a obul, i vespod, mělo cizí nálepku, českého původu bylo jen mé srdce a krev. I taška se zbytkem prádla a dvěma rezervními košilemi byla vyrobena někde v zahraničí.

Pro všechny případy – co kdyby mě mezitím někdo vyloupil anebo se vrátila Zdena – jsem si vzal i kazety s nejdůležitějšími nahrávkami. Sice je mám všechny deponované u JUDr. Šmída, ale právě proto, že jsou tak důležité, bych nerad, aby je dostal do rukou někdo nepovolaný.

K hospodě na Smíchově, kde si raketýři smluvili schůzku s Trojníkem, jsme dorazili knap. Jeho škodovka už stála u chodníku. Zahodili jsme žigula vedle a nakráčeli dovnitř.

Trojník mě udivil. Pravděpodobně upřímně věřil, že těch padesát litrů vypláznu: oba burani mu nejspíš připadali dost hroziví, a tak myslel, že se jich leknu i já. Ve své nenažranosti a neznalosti jistých stránek lidské povahy šel tak daleko, že dokonce uvěřil v jejich poctivost: prostě si pro těch padesát tisíc přišel.

Seděl u stolu sám a cucal nějakou ohavně žlutou limonádu.

Mí čtyři Rómové se beze slova posadili na prázdné židle. Učinili tak s hlukem a přímostí lidí, kteří na nějaký společenský serepetičky kašlou. Mamlas u stolu je nezajímal.

„Tady je obsazeno, pánové,“ vyštěkl Trojník. „Já čekám společnost!“

„Čekáte marně, pane Trojníku. Těch dvou se už nedočkáte,“ vstoupil jsem na scénu. Podíval se na mne a rozkašlal se. Asi mu zaskočilo. Bodejť, když lemtá takovou břečku!

„Vy… jak… o čem to mluvíte? Já vás neznám.“

„Myslíte?“ Ušklíbl jsem se. „Dovolte, abych se zasmál.“

Posadil jsem se taky a poručil čtyři rumy, čtyři piva a jeden fernet. Nerad bych, aby ze mne táhl sprostý chlast. Recepční mají dobře vyvinuté čichové ústrojí.

„Vy mne neznáte… Podle tváře možná ne. A váš kamarád pan Zalabák, kterému to asi zapnulo, tady není. Takže abych se vám konečně představil – jsem nějaký Najman. Michal Najman. Neříká vám to nic?“

Zavrtěl hlavou, ale v očích už měl poznání a zděšení. Pokusil se zvednout.

„Jen seďte. Za chviličku budete moct vymajznout, jenže nejdřív si musíme vyřídit takovou drobnost. Tak vy jste na mne poslal ty dva zabijáky… a chtěl jste padesát tisíc hned a sto zítra, jinak nejdřív zmasakrujou mne a potom mi znásilní a zmrzačí manželku… No, víte, kolik je za to let, pane Trojník?“

Olízl si rty a pokusil se zaprotestovat. Nějak mu to nešlo, tak se napil. Odkašlal si. „Tady se jedná o nějaký omyl, pane, pane… jak se jmenujete?“

„Najman, ty hajzle. Najman!“

Zrudl. „Nevím, kdo z nás má koho právo nazývat hajzlem!“

„Já tebe, ty parchante. Protože tys na mne bez důkazů poslal gorily. A chtěls mě vydírat. Mám to natočený a mám jimi podepsaný papír, že sis je najal.“ Ukázal jsem mu dokument s podpisy obou vidláků.

Měnil barvy jako chameleón. Nakonec zežloutl jako ta limonáda. Nejspíš má v nepořádku žlučník. A asi i játra.

Nejspíš mu moc života nezbývá. Člověk v jeho situaci by koukal užívat, dokud má čeho.

A on by měl přinejmenším za co.

Ale Trojník ne. Trojník je nenapravitelný Harpagon, kterého těší peníze samy o sobě, jejich hromadění, škudlení, lakotný je tak, že z těch svých miliónů by nejradši neutratil ani halíř a žil jenom o chlebu a vodě.

Doufám, že má manželku a dětičky, které po jeho smrti (anebo až bude bezmocně chcípat) ten mamon roztočí a podpoří spotřební průmysl, služby a cestovní ruch.

Pokusil se po papíru hmátnout, ale ucukl jsem.

„I kušte, tetičko,“ pravil jsem laskavě a objednal tělesné stráži ještě jednu rundu. „Tak koukni, dohodneme se jako lidi. Já po tobě nic nechci a ty na mě zapomeneš, jako já si nebudu připomínat ty dva gangstery. Ale protože jsem si musel najmout dlouhodobě ochranku, nezbude ti než ji zaplatit. Dělá to rovných dvacet tisíc.“

Dusil se, protestoval, ale podrobně jsem mu popsal, co mu provedeme, jestli okamžitě a na fleku nezaplatí.

„Kromě toho asi zapomínáš, že existujou jistý dokumenty o jisté firmě Novex a jejím spojení s jistým státním podnikem…“

Zaplatil. Peníze měl v tlusté prkenici. Asi nesl do banky část lupu. Chtěl vypadnout, ale upozornil jsem ho, že zůstal dlužen za limonádu a za kávu. Já jeho hýření financovat nebudu. Počkal si, až mu pingl vrátí na desetikorunu (účet činil 9,20 Kčs, zpropitné nenechal), a pak, dva kroky od stolu, vyštěkl: „My se ještě potkáme, darebáku!“

„O tom nepochybuj. Jakmile mi dojdou prachy, dám o sobě vědět. A zajeď, šmejde, je mi z tebe na blití.“

Pět tisíc z těch dvaceti jsem odpočítal jako svoji režii a zbytek jsem dal Lájošovi.

„Tohle je vaše. Přes pět smetanů čistá ruka pro každýho za dvě hodiny srandy se svačinkou – to snad jde, ne?“

„Šéfíku,“ řekl ten se psem a položil si ruku na srdce, aby zdůraznil upřímnost svých slov, „dybys zase někdy někomu potřeboval rozbít hubu, rač se vobrátit na firmu Starej Lájoš a spol.“

Je hřejivé pomyšlení, že i v tyhle prašivý době existují slušní a spolehliví lidé.

Taxíkem jsem se ze Smíchova nechal odvézt na hlavní nádraží, prošel jsem do příjezdové haly a s taškou a kufříkem v ruce jsem se odebral do zastřešeného koridoru, kde je stanoviště drožek. Německy jsem požádal majitele Renaulta 21 o přemístění do hotelu Intercontinental. Pravil gut, odebral mi tašku – kufřík jsem z ruky nedal – uložil ji do kufru a cestou se mě pokoušel obtáhnout o mařeny. Při té příležitosti se mnou podnikl menší okružní jízdu po Praze: mohli jsme sice jet přímo přes magistrálu na nábřeží a kolem Františka k hotelu, ale zřejmě usoudil, že druhou stranou je cesta daleko malebnější. Stálo mě to sto padesát korun. Tedy něco málo přes osm marek. Spropitné jsem nedal. Němci jsou šetrní.

Liftboy, nebo jak ho nazvat, v hotelové uniformě mi vyrval tašku z ruky, sotva jsem zamířil ke dveřím, které hlídal oprýmkovaný vrátný. Počkal se mnou u recepce, kde jsem ukázal pas a nahláskoval svoje jméno. Rezervaci jsem měl. Pokoj byl v pátém patře, obrácen k letenské pláni: byl z něj krásný výhled na Vltavu a na ten sokl, co na něm prý stával Josef Vissarionovič a co dnes nese nějaký metronom nebo jaký paskvil. Jsme holt debilové: metronom nezajímá nikoho – mít tam dál Stalina v gigantické velikosti a udělat u něj nebo v podzemí stylovou českou hospodu, je z toho kšeft jako noha.

Posluhovi, co mi tašku odvlekl až do klimatizováného pokoje, jsem šoupnul pade. Tedy necelé tři marky. Němci jsou šetrní.

Pokoj mi tedy rozhodně nepřipadal na těch 220 US co denně stojí. (Přihlásil jsem se na tři dny, pro jistotu. Vypadnout dřív pro neodkladné obchodní záležitosti můžu vždycky.) Klimatizaci měl, to je fakt, byl tu příjemný chládek, na můj vkus až moc, rozměry měl asi jako obývák v paneláku a tam moc velký obýváky nejsou. Zrcadla, sedací souprava, postel. Koupelna slušných rozměrů, to se musí nechat. Barevná televize se satelitními programy. Oukej, oukej, ale dvě stě dvacet doláčů za den… to je přes šest tisíc korun! Sakramentsky víc než průměrnej plat v týhle zemi!

No nic, doufejme, že konečný účet zaplatí jiní.

Přitáhl jsem si ke křeslu telefon a nadechl se. Konec srandy. Teď!

Vytočil jsem číslo, které Láďa získal od Lubanových pistolníků v jeho baru. Nevyzváněl dlouho.

„Prosím pana Lubana,“ řekl jsem německy.

Chvíli mě přepojovali, až se nakonec ozval hlas, který jsem si dodnes pamatoval. On můj snad ne.

„Luban. Kdo volá?“

„Jmenuju se Kruge, Franz Kruge, ale moje jméno vám asi nic neřekne. Můžeme se bavit německy?“ zeptal jsem se anglicky znějící němčinou. „Pokud byste nerozuměl…,“ přešel jsem zase do angličtiny a snažil se, aby v ní rachotil co nejvýrazněji hrdelní německý přízvuk. Pokud je trochu lingvista, musí ze mne být jelen.

„Ne, radši německy…,“ řekl váhavě. „Nechápu ovšem, proč…“

„Je to záležitost čistě obchodní, ale takového charakteru, že o ní nechci po telefonu z hotelu hovořit.“

„Vás někdo posílá?“ zeptal se. „Nebo koho zastupujete? A odkud máte můj telefon?“

„Všechno vám vysvětlím, ale osobně. Možná že budete mít jasněji, když řeknu, že už včera v noci vašim lidem moji návštěvu avizoval jistý tovaryš Pikenin.“

Neřekl ani ano, ani že neví, o čem a o kom mluvím. Takže jsem pokračoval. „Ten rozhovor ovšem bude velice… velice… nerad bych, aby nás poslouchal někdo třetí.“

„Může být,“ souhlasil. „Víte, kde mám kancelář?“

„Ne. Prahu znám spíše jen z auta. Jako turista jsem tady byl asi třikrát a několikrát v poslední době obchodně.“

„Kde bydlíte?“

„V Intercontinentalu. Pokoj pět set tři. Kruge. Franz Joachim Kruge.“

„Oukej. Já vám asi za čtvrt hodiny zavolám, kdy a kde se sejdeme.“

Zavěsil.

Je opatrný. Bude mi volat do hotelu, aby se ujistil, že to není žádná chatrč, že přinejmenším nějaký Kruge skutečně existuje a v Kontíku bydlí. Mám čtvrt hodiny. Moc toho nestihnu, ale pár telefonů snad ano.

Jeden z nich musím vést bohužel česky. A jeho obsah je dost nebezpečný. Mohl bych sice spoléhat, že v ústředně mají jinou starost nežli odposlouchávat hovory hostů, a pokud je omylem vyslechnou, nepátrají po tom, kdo, odkud a proč volá. Já však zbytečné riziko nemám rád: zvlášť když stačí sjet výtahem do haly a využít telefonního automatu, který na ústřednu napojený není a poskytuje dostatek soukromí, aby z něj bylo možné zorganizovat třebas vyloupení Státní banky československé.

Láďa mi dal spojení: prý tam sice trvale nebydlí, ale dost často u tý buchty přespává.

Hákovat ještě nešel. Měl rozespalý hlas, podkreslený dívčím vrněním: jeho babetka buď nedělá vůbec, nebo má noční šichty. „Děje se něco?“

„Je poledne, možná by ses už měl probrat.“

Strašlivé zazívání by se dalo slyšet až sem snad i bez telefonu. „Sme to včera maličko natáhli. Tak co je?“

„Vykoupej se, ohol, vyčisti si nehty a uši, hoď se do gala. A zvedni telefon a objednej se k Löwovi. Půjdeš mu oznámit, že jsme plajte.“

„Cože sme?“

„Insolventní. Bez prachů. Neschopni krýt pohledávky.“

„Do piči.“ Dívčí hlas cosi pronesl, nejspíš mu vytkla, že je hned po ránu vulgární. „Drž hubu!“ odsekl Láďa. Pochopil jsem, že hubu nemám držet já. „To mi ten den pěkně začíná.“

„Nic si z toho nedělej. Já už mám pár legrácek za sebou. Sehnal jsi ten pas?“

„Sehnal.“

„Potřebuju ho.“

„Připrav si padesát litrů.“

„Děláš si srandu?! Padesát papouchů za pas, kterej se nedá nijak použít?“

„Jak to, že nedá? Je úplně novej, platí ještě devět let. Víš, kolik se za něj cáluje, když ho pošleš do světa? V tvrdejch? Pět tisíc mařen! A nezapomeň, že nejvíc stála výměna tý fotky. Naběhal jsem se jako blázen, než jsem sehnal toho kluka, co mi to byl schopnej přes noc udělat.“

„Doufám, že aspoň tak solidně, aby to případně Löw nepoznal.“

„Žádný strachy.“

„Tak fajn. Já budu končit, za chvíli ti cinknu znova, kde si dáme spicha.“

A honem nazpátek do pokoje. Mám ještě asi pět minut času.

Mareš měl zapnutý záznamník. Upozornil mě předem, že si možná někam odběhne, ale stačí nechat vzkaz. Vzkázal jsem mu tedy (teď už zase německy jako Kruge), že jsem volal a že do hodiny zavolám znovu, aby byl na odpoledne připravený a už teď zavolal Löwovi, v kolik se u něj jakožto zástupce zahraniční organizace staví.

Pak jsem čekal, dokuď mi z ústředny nespojili Lubana.

„Kruge,“ ohlásil jsem se. Nechtěl bych žít v ilegalitě nebo jako špión pod převzatým jménem: člověk se buď musí totálně ztotožnit s novou identitou, nebo si neustále dávat bacha, aby automaticky nevklouzl do své vlastní kůže a neřekl česky Najman, aby nereagoval, když na něj někdo jeho jménem zavolá. Z toho jsem měl největší strach: co když mě s Lubanem uvidí nějaký můj náhodný známý a pozdraví mě jako Najmana? Ne že bych měl po Praze tolik kamarádů, v miliónovém městě jsou jako zrnka písku v moři, jenže náhoda je blbec a Praha přes zdání není tak veliká, jak se venkovanovi z Dolních Kotěhůlek může zdát. Jsou místa, kde se všichni známí a kamarádi koncentrují, kde každou chvíli narazíte na někoho, kdo vás pozdraví jako na návsi. Potřebuju to uhrát tak, aby Luban buď přišel ke mně do hotelu, nebo já za ním do kanceláře či kam. Z hotelu do taxíku, z taxíku rovnou k němu a opačně.

„Kruge,“ řekl jsem tedy.

Luban se nepředstavil. Šel rovnou k věci. „V pět odpoledne. Jindy nemám čas.“

„Kde? Upřímně řečeno, podle mne by bylo nejlepší sejít se u mne v hotelu.“

„Proč v hotelu? Proč ne u mne?“

„Protože když pojedu k vám, taxikář si může pamatovat, kam mě vezl… uvidí mě řada lidí a tak. Kdežto do hotelu přijdete zcela anonymně, v pět odpoledne si nikdo nevšimne, že jedete někam do pátého patra…“

„Ne. Pošlu pro vás auto. Šofér vám zavolá z recepce do pokoje. V půl páté tam na něj čekejte.“

Znělo to jako rozkaz a jako rozkaz to taky bylo míněno. Musel jsem se podřídit. Nerad, jenže nic jiného mi nezbývalo. Na hotelovém území by se mi jednalo líp. Měl bych aspoň jistotu, že mě nepodřízne nebo nepředhodí při prvním podezření vlkům. Jenže když hrajete hazard, musíte vzít karty, jak vám padnou. Teprve ve finále můžete vytáhnout pár trumfů skrytých v rukávě. Ale opatrně, moc a moc opatrně: falešní hráči se při téhle partii skutečně bez milosti střílejí.

Mareš se už vrátil. V půl třetí se můžeme sejít: nejlíp zase dole v Blatničce, kde je tma jako v pytli. Löwovi zavolá.

Tak, začínáme první rundu. Já vykládám první.

Pas vypadal opravdu jako pravý. Nevím, jak v něm Láďův falšovatel dokázal Marešovou fotografií nahradit originál tak, aby na první pohled nikdo nic nezpozoroval, aby se dokonce krylo a vypadalo původně i razítko přes ni, ale dokázal to. Löw, pokud bude chtít vidět doklady, nepozná falzifikát ani omylem.

V hospodě nedaleko hotelu Intercontinental bylo prázdno. Kromě nás jen asi čtyři hosté z ciziny. Sem Češi už nechodí, jenom blázen nebo cizák nebo snob je totiž ochoten vypláznout za pivo čtyřicet korun. A ke všemu nestálo za nic, bylo mrtvý, pěna opadla dřív, než nám servírka stačila donést půllitry z výčepu. „Chcanky,“ ohodnotil ten mok, který býval naší národní chloubou, výstižně Láďa. S žalem jsem se před chvilkou rozloučil s padesáti tisíci. Tímhle tempem se brzo prokopu na hlínu.

„Na auto se dneska vykašleš, člověk, jehož firma se dostala do finančních obtíží, nepotřebuje honit vodu v bouráku. Vezmi si taxíka nebo jeď tramvají, jde to z tvých peněz na výlohy.“

„Vo gumy nejde. Co když na mě zavolá poldy?“

„Nezavolá. A kdyby zavolal, nic ti neudělají. Padesát tisíc mu poukážeme, tím projevujeme snahu zaplatit a nejde o podvod. Musíš mu jenom vysvětlit, že nemůže prodělat, že naopak na našem neštěstí vyrejžuje pár set tisíc. Pamatuješ si všechno?“

Ohýbal prsty a jako žáček ve škole odříkával úlohu, kterou jsem ho naučil:

„Měli jsme dostat peníze od jiné firmy, ale ta nedostala zaplaceno od svého obchodního partnera a platby jsou zpožděný a pravděpodobně úplně v háji, protože ten náš partner je eseróčko a krachuje. Proto mu můžeme zatím poukázat jenom padesát tisíc, zbytek peněz šel na jiný pohledávky.“

„Správně. Jak se ty dvě firmy jmenovaly?“

„Duko, je ze Slovenska, dělala do konfekce, ale zlikvidoval ji lacinější dovoz. Ta druhá byla nějaký velkoobchod, ale ukázalo se, že to celý stojí na vodě, že za tím byli morgoši odněkud z východu. Prostě podvod. Naletělo na to víc firem. Mají dluhy asi dvacet miliónů a majitelka práskla do bot.“

„Ano. A dál?“

„Nabízíme mu náhradu – ovšem je to absolutně důvěrná záležitost. Musí mi dát předem čestný slovo, že i když odmítne, nechá si to pro sebe. Už kvůli sobě – kdyby začal žvanit, tak si ho ti lidé najdou.“

„To ho vyděsí. Musíš mu to vyložit decentně: spíš v tom duchu, že kdyby promluvil, mohl by ohrozit sebe, ale především by dostal do těžkých nepříjemností nás.“

„Jo. Jasný. Takže by ohrozil mě. A pak na něj vybalím červenou rtuť. Je to velká dodávka někam ven, my totiž máme, nebo jsme měli, obchodní kontakty s Rusákama a dostali jsme tuhle nabídku. Potřebujou to dostat ven a z nějakých důvodů, který já nechci znát, to nemůžou nebo nechtějí lifrovat sami. Nevím a nechci vědět, kam to má jít ani o co všecko jde. Nabídli to nám, jenomže my momentálně máme jiný starosti sami se sebou a nemáme spojení se zahraničím. Mám toho za jeden milión, ale díky tomu, co jsme mu s těma katalyzátorama provedli, mu to jsme ochotný ponechat za osm set tisíc, minus pět set tisíc, respektive čtyři sta padesát, protože těch padesát tisíc mu už poukazujeme. Ty, Majku, ty mu fakt chceš těch padesát litrů vypláznout?“ vydechl po té námaze, jakou pro něj představovala alespoň částečně spisovná čeština, na které jsem – aspoň pro tuto roli mého obchodního zástupce – trval.

„No jasně. Tohle musí bejt čistá práce – a bez namáčení! Kdybych mu nedal nic, může mě žalovat. To jsem ti už přece vysvětloval. Na tomhle legálním podvodu už zbohatly tisíce. A padesát smetanů je v tyhle hře úplný nic. Jestli to bouchne, budeme mít jiný starosti.“

„Tvrdils, že to bouchnout nemůže.“

„Kdybych si nevěřil, nejdu do toho. Ve scénáři mám zakalkulovaný všecko – jenom náhodu naprogramovat nemůžeš.“

„To je fakt. Tak ať to vyjde. Do krimu se mi zpátky nechce.“

„Buď klidnej. Kriminál by nám opravdu nehrozil.“

Zamyslel se nad tím, a když mu došlo, co mám na mysli, otřel si čelo a nejistě pokračoval: „No a pak mu ukážu tenhle vzorek…,“ zvedl aktovku, ve které měl schovanou červenou rtuť.

Za sto tisíc jí bylo překvapivě málo. Snad není radioaktivní. Slyšel jsem, že záření má nepříznivý vliv na mužské pohlavní orgány. Nevím, jestli v tom smyslu, že nebývalé narůstají, jako když metastázují, anebo naopak nastává sterilita. Já to měl v ruce jen jednou. U sebe to přechovává Láďa. Snad je to opravdu ta pověstná červená rtuť, a ne nějaký šmejd, pravý asi tak jako pasy, které mám v kapse.

„Řeknu mu, že trošičku si může vzít na rozbor, aby viděl, že nejde o podvod.“

Doufejme, doufejme. Hraju si na haura, padesát tisíc sem, padesát tam, ale tímhle bych přišel nejenom o těch sto, ale vůbec a úplně o všecko. Totální krach.

„Zejtra se u něj zase objevím. Je možný, že se mu mezitím někdo ozve.“

„Tak. A pamatuj – okamžitě vypadneš. Žádná debata, žádný otázky nepřipustíš, na nic nebudeš odpovídat, prostě vstaneš, ukloníš se, řekneš: Omlouváme se ještě jednou a zatím na shledanou, a zavřeš za sebou dveře. Musíš ho nechat vyjevenýho, aby se sám vydusil. Ostatně za hodinu po tobě mu zazvoní telefon a ohlásí se člověk z Německa. Jak že se jmenuje?“

„Zapomněl jsem. Já jsem na jména blbej.“

To je dobře. Podíval jsem se do Marešova pasu.

„Peter v. Oltenberski. Tes tes. Je fon. Východní Prušák. Prima. Vypadá to důstojně.“

Vstal jsem a s bolestí v srdci na stůl položil osmdesát kaček. Za pivo po čtyřiceti tuzéra nedávám ani jako Čech, ani jako cizák. Láďa se k placení neměl. Pozval jsem ho já.

„Co ty dolary?“ zeptal jsem se ho na ulici. Foukalo. Od Vltavy vítr hnal pach rybiny a oblaka prachu. Ohrnul jsem si límec pláště. „Porozhlídnul bych se po nich sám, ale nemůžu si dovolit, aby nějaká pitomá náhoda dala mě a ty levý baky dohromady. To by byl průlom.“

„Ty vole, víš, co je to za balík? Třicet tisíc doláčů!“

„Jo, a levejch, ale perfektních!“

Vrtěl hlavou a v jeho pohledu jsem četl nezvratné přesvědčení, že jsem úplně zešílel. „Majku, tisícovku tehdy… to šlo. S tímhle nechci mít nic společnýho. Nezlob se. A uvědom si, že frajeři, co tyhle papírky mandlujou ve velkým, neriskuju dvacet let sing-singu proto, aby je prodávali za deset korun. Ty jdou do světa prostě jako pravý – chápeš? Nikdo nesmí vědět, že nepocházej z federální tiskárny. Takže jako pravý tady na trhu taky stojej. Jen šílenec by ti takovejhle pakl dal komplet s tím, že to jsou zaručeně pravý falešný doláče. To by se moh jít rovnou udat na FBI. Zapomeň na to. Jdu. Ozveš se mi, nebo si dáme spicha?“

„Ne. Hned, jak u Löwa skončíš, z první telefonní budky brnkni na tohle číslo. Je to Blatnička, ta vinárna. A chtěj mě.“ Dal jsem mu na papírku napsané číslo, které mi Mareš prozřetelně nadiktoval. „Budu tam maximálně do čtyř. Ale pokud to klapne, tak by ses měl nejdýl do půl čtvrtý ozvat. Pokud ne, po šestý ti zavolám sám. Řekněme nejpozději do sedmi. Tak se laskavě nevožer. A zlom vaz. Pamatuj, že teď už nemůžeme couvnout.“

Díval jsem se, jak odhází. Mávl na kolemjedoucí taxík. Láďa je šetřílek, ale taky po flámu a k Löwovi je tramvají kus cesty.

Zato k Blatničce byl odsud jen kousek. Jen tak daleko, abych si stačil probrat, co mi Láďa řekl. Bohužel měl pravdu. Pustit v Praze do luftu, že veksláky obíhá maník, který shání třicet tisíc levejch dolarů, je stejně jistý způsob sebevraždy jako skočit z Nuseláku.

Navíc nelze vyloučit, že Luban pozná, co jsem mu podstrčil. Tahle hra se dá hrát i jinak: doufám totiž, že se mi ty dolary vrátí jako vláda věcí tvých, o lide. Byl by to skutečně nevídaný fór, kdybych si nechal zaplatit vlastními falešnými dolary. To ne. To fakt ne! Pak ale musím schrastit třicet tisíc pravých dolarů.

S povzdechem jsem vstoupil do budky a vytočil telefon k Ivance. Po delším přemlouvání se sekretářka uvolila paní manažerky pozeptat, jestli mě může spojit.

„Jsi sama?“ zeptal jsem se.

„Co potřebuješ?“ odpověděla Ivanka otázkou.

„Mělas mi včera zavolat.“

„Nikdo nebral telefon.“

„Hm. Možná,“ připustil jsem. „Ale teď už to domluvit můžeme. Chci padesát tisíc dolarů.“

„Ses zbláznil.“

Zavěsila.

Vytočil jsem znovu její číslo a omluvil se paní sekretářce, že vypadla linka, kdyby byla od té dobroty a spojila mě ještě jednou. Ivanka nejspíš čekala, že to udělám, a chmátla po sluchátku hned po prvním cinknutí.

„Nezbláznil jsem se. Je to přibližně mizerných deset procent z toho, co se chystáte naloupit. Jako zkušená obchodnice jistě uznáš, že je to docela košer. Nemusí to být všechno naráz, ale pro jistotu chci, aby to naráz bylo.“

„Ty blbe,“ řekla mi něžně, „víš, co to je padesát tisíc dolarů?“

„Jaký fáro má tvůj drahej fotřík?“

„Mercedesa.“

„Dvěstětřicítku, nebo pětistovku SE? Ta stojí, jestli se katalogy nemýlí, minimálně sto třicet tisíc marek. V základním provedení. To je… moment, přes osmdesát tisíc dolarů.“

Chviličku mlčela. „My nejsme veksláci, drahouši,“ řekla pak unaveně. „Auta se neplatí rovnou, máme je na leasing. Kvůli daním a tak. Víš?“ Věděl jsem, ale nijak mě to nedojímalo.

„Jen mi, prosím tě, nevykládej, že vaše velkofirma stojí na vodě a žije výhradně z úvěrů. Prdel si můžeš dělat z plastelíny, a ne ze mě.“

„Ano,“ řekla jedovatě, „podle té vulgárnosti tě poznávám.“

„Nezamlouvej to. Zítra se stavím pro peníze. Zařiď si to, jak chceš. A pamatuj, že je sakrametsky ve vašem zájmu, abych byl zticha a spokojenej!“

Zavěsil jsem dřív, než stačila začít smlouvat. Mrcha! Jestli nemá nasušeno, ať bouchne bavoráka. Ona ho určitě na leasing nemá. Fotrovo a další reprezentační fára jistě, vyplácí se jim to, jak správně podotkla, ale Ivanka má naprosto bezpečně vlastní vůz. Ta věděla odjakživa, že co je doma, to se počítá.

Nasupeně jsem upaloval do Michalské. Ty peníze vysolí, i kdybych ji měl donutit, aby je vydávila. Možná ne okamžitě celou částku, ale třicet musím nejpozději pozítří mít. Ne! Padesát, jinak průser, jinak půjdu navštívit jejího fotříka. Ten pochopí, co mu dcerunka zavařila a že tudíž není vyhnutí, a ty svý milióny si koupí ode mne za zlomek ceny. Umí počítat. Ale doufám, že Ivanka taky. Že se bránila… božínku, kdo by nesmlouval, kdo by nezkoušel ukecat, co se ukecat dá, když jde o milión čtyři sta tisíc!

Zarazil jsem se. Sakra, nepřehnal jsem to přece jenom trochu? Stále jsem uvažoval v dolarech, v desetitisících, až když jsem si to promítl na koruny, pochopil jsem, že se jedná o ne zcela zanedbatelnou sumu.

Pohoda, Michale, pohoda. Klídek. Měla pravdu. Přestaň uvažovat jako vekslák ve statisícových relacích. Oni jsou velkopodnikatelé a točí stamilióny. Oni jsou ti, z nichž se rekrutuje klientela firem, uvádějících v Praze na trh porsche za 5 000 000 Kčs, supersportovní chevrolety za 7 500 000 Kčs (jenom pět kousků ze série osmašedesáti vozů šlo do Evropy, a tři z toho se prodaly v Československu), sportovní mercedesy 500 SL AMG za 7 000 000 Kčs nebo „obyčejné“ bavoráky 750i automatik za necelé tři milióny. A je o tyhle autíčka takový zájem, že na ně existuje pořadník jako kdysi na škodovky! Proto žádné ohledy, žádný malý oči.

Mareš držel stejný stolek v temném koutě jako posledně. Upil jsem vavřince, zakousl dvě kostičky ementálu a prohlédl si jídelní lístek. Dal bych si zase šneky, ale uvědomil jsem si, že jsou samý česnek a že bych smrděl. Tak jsem si objednal nějakou plněnou kapsu ze svíčkové. Mareš si šneky dal: k roli, v níž bude vystupovat možná už dnes, česnek docela patří. Mlčeli jsme nebo si povídán o daních, žních a o počasí, dokud jsme se nenajedli. Pak jsem mu nenápadně podal pas.

„Myslím, že budete spokojený. Přes hranice s ním nemusíte a pro naše účely je víc než věrohodný.“ Uložil si ho do kapsy a přikývl.

„Promyslel jsem si, jak to provést co nejlíp.“ Asi dvacet minut mi líčil podrobnosti svého plánu a probírali jsem všechny možné varianty, jaké se coby překážka mohou vyskytnout.

Podíval jsem se na hodinky. Tři čtvrtě na čtyři.

Ve stejném okamžiku na baru zacvrlikal telefon, číšník, kterého jsem předem upozornil, že mi možná bude někdo volat, se na mne podíval a přikývl.

„Je to v kusu,“ řekl Láďa. „Neříkám, že to úplně žere, řval strašně, ale když pochopil, že by obratem ruky moh vydělat minimálně meloun, zmlknul a tvářil se zamyšleně. Dál nevím, protože jsem vypad, jak si řek, že mám vypadnout.“

„Fajn. Tak můžeš jít domů a utěšovat tu svou boubelku. Pro dnešek máš padla. Zejtra ti cinknu.“

„Prosil bych v nějakou lidskou dobu.“

Vrátil jsem se ke stolu. „Ryba zabrala, pane doktore. Scéna je připravená, teď zaleží na vás.“ Symbolicky jsem na něj třikrát plivnul. „Zlomte vaz. Večer vám zavolám.“

Mám strach.

Bojím se už od rána, ale činorodou prací a pobíháním jsem paniku zaháněl do kouta. Teď jsem sám, sedím v hotelovém pokoji, ruce se mi potí a srdce mi buší až někde v krku. Je za pět minut půl páté. Každým okamžikem se má ozvat telefon z recepce, aby mi Lubanův řidič oznámil, že vůz čeká. Pohled do zrcadla: vypadám ušlechtile, důvěryhodně a přitom dostatečně energicky. V pořádku. Zkontrolovat, jestli u sebe nemám nějaký doklad, který by mě mohl nepříjemně kompromitovat – například sporožirovou knížku na jméno Michal Najman. Nebo občanku. Nic z toho. Sako mělo značku firmy Boss. Kravata voněla hedvábím a zahraničním původem, kolínská kvalitní kolínskou, přesněji řečeno značkou Old Spice, protože jako pořádkumilovný člověk chci mít deodorant, after shave i parfém jedné značky, aby se pachy nebily.

Jinak jsem u sebe měl pouze rozevírací portmonku či kapesní tašku na doklady, nevím, jak se tomu přesně říká, ze světlé mačkané kůže: v ní nápadně nenápadně vložené ukradené kreditky VISA a Eurocart, které mi jsou čerta platné, protože neznám jejich PIN, ale zvyšovaly moji věrohodnost. Peněžní kartu České spořitelny jsem nechal zamčenou v kufříku.

No, poznal jsem lidi, co vypadali podstatně hůř, a podařily se jim podvody, o jakých se vám ani nesní.

V půl páté a čtyři minuty zazvonil telefon. Neznámý hlas se mě německy zeptal, jestli jsem pan Kruge. Přitakal jsem. Pravil, že na mne čeká u recepce.

Otřel jsem si dlaně do kapesníku a šel.

O recepční pult vedle výtahu se opíral vysoký chlapík s naducanými tvářemi a krátkými neposlušnými vlasy, světlými jako sláma. Na gangstera nevypadal. Žertoval s recepční a tvářil se jako člověk, který je se světem a s životem neobyčejně spokojený.

„Herr Luban?“ zeptal jsem se ho.

Otočil se, změřil si mě a řekl, že Herr Luban není, že pro mne jenom přijel.

„Máte tu pas, pane Kruge,“ pravila recepční a podala mi útlý doklad s orlicí, uložený do té doby v chlívečku s číslem mého pokoje. „Už jsme vás zapsali.“ Přesně tak, jak jsem plánoval a potřeboval. S poděkováním jsem pas vložil do té portmonky, rozevřené jako křídla ptáka v letu: přitom mi vypadla kreditka. Šofér se sehnul a podal mi ji.

Bezva.

Očekával mě temně modrý – tak temně, že vypadal spíše do černá – Peugeot 605 SV 24 s černými koženými potahy. Nic moc, pouze pohodlné, prostorné auto za katalogovou cenu milión a tři čtvrtě s absolutním komfortem a rychlostí necelých 240 kilometrů za hodinu.

Mlčeli jsme. Ve voze byla klimatizace, zapálil jsem si tedy, i když řidič zřejmě nekouřil. Zadem kolem vody jsme to vzali na magistrálu, u Muzea odbočili na Vinohradskou a na Floře zahnuli dolů k Žižkovu.

Hotel Lux měl čtyři patra, novou omítku a nové vnitřní vybavení. Prostě kompletní rekonstrukce, která jej změnila na podnik slušné střední úrovně. Nic mi po tom není, ale vsadil bych se, že ta rekonstrukce se provedla za státní prachy těsně před aukcí nebo přímým prodejem a že ten, kdo hotel koupil, rozhodně neprodělal. V podzemí, jak naznačovaly schody a nápis nad mříží, byl Night Club, z druhé strany, taky v podzemí – nejspíš tu byly rozlehlé a dobře využité suterénní a sklepní prostory – zase diskotéka. Chytrý nápad: diskotéka láká mladé kočky, za kterými se stahují pánové, schopní za ně utrácet, v klubu pak je decentní atmosféra, tam chodí na striptýz a šampaňské a skotskou klientela, která má opravdu peníze, ale nesnáší už diskotékový nářez.

A protože je obojí hodně hluboko, zvukově od ostatních prostor hotelu izolované, hosté si nemusí stěžovat, že v noci nemohou spát. Ačkoliv si myslím, že nejméně polovina sem přichází za jiným účelem – a pokud se tomu říká spaní, pak jako všeobecně známé synonymum pro pohlavní styk. Něco jako můj Azyl, jenže ve velkém a pochopitelně bez mé inzerované diskrétnosti: tady vás každý vidí a recepční si každého, komu dávají klíč, dobře pamatují.

Kanceláře se nacházely v přízemí za recepcí.

Řidič zmáčkl zvonek na tlustě polstrovaných dveřích bez kliky, jen s koulí, se zlatým štítkem Director. Zazněl bzučák a byl jsem uveden dovnitř se slovy: „Pan Kruge, šéfe.“

Jo, byl to on! Tehdy, když jsem mu šel po krku, to byl olysalý pětatřicátník. Dnes mu přibylo let, na těch čtyřicet vypadal, vlasů mu ještě o poznání ubylo, honil si po narůžovělé lebce trapnou přehazovačku, která nedokázala zakrýt absenci vlasového porostu. A ztloustl. Říkám, že jsem ho poznal – ale jenom proto, že jsem věděl, že on je on.

Na ulici bych ho minul bez povšimnutí, vůbec by mě nenapadlo, že toho chlapa znám, že jsem ho jednou za značně dramatických (hlavně pro něj) okolností viděl. Zahlédl jsem ho vlastně jen na několik vteřin, když šel k mému (vypůjčenému) vozu, aby do něj hodil obálku s šedesáti tisíci. Zlatý časy… Dnes bych se pro šedesát klacků ani nenamáhal něco riskovat.

Takže Luban ztloustl. Dařilo se mu dobře, nejspíš měl sedavé povolání, na golf ani tenis mu zatím nezbývá čas, a dobré jídlo a chlast, které má zadarmo, se mu vrážejí do břicha i syslích tváří. Vypadá dobromyslně: pokud se mu nepodíváte do očí. Jsou šedomodré, studené, bezedné a nehybné jako moře před bouří. A stejně tak hrozivě nebezpečné. Moudrá příroda ho podobně jako chřestýše vybavila výstražným zařízením, kompenzujícím nenápadný a zdánlivě dobrácký vzhled.

Mlčky mi ukázal na židli, ne křeslo, skutečně na obyčejnou hospodskou tvrdou židli, stojící před psacím stolem. Zbývalo jen, aby stolní lampu natočil ke mně a rozsvítil mi ji do očí.

Sepjal ruce, zaklonil se a řekl: „Poslouchám.“ Česky.

Díval jsem se na něj a usmíval se jako blbeček, čekající, až bude vyzván, aby spustil svůj kousek.

„Poslouchám,“ opakoval. Nevím, co tím sledoval. Kdyby měl podezření, že nejsem tím, za koho se vydávám, snad by to dal najevo důrazněji.

„Promiňte, mluvíte ke mně?“ zeptal jsem se německy.

Zamračil se, štěkl na šoféra, že může jít a že ho bude potřebovat asi za hodinu. „Jen jsem dával příkazy řidiči,“ pravil. „Tak tedy – spusťte.“

„Jmenuji se Franz Joachim…“

„Já vím, Kruge. To slyším dnes už asi popátý. Oč vám jde, co mi chcete prodat nebo co chcete koupit a proč jste přišel za mnou a odkud znáte moje jméno a telefon.“

„Vy zahajujete obchodní jednání vždycky výslechem?“

„Vždycky ne. Jenom když toho druhého vůbec neznám a když mi na úvod řekne, že se jedná o velice důvěrnou záležitost.“

„Důvěrná je. Jsem… řekněme, že jsem obchodník anebo spíše zprostředkovatel. Vaše jméno jsem se dozvěděl od lidí, kteří s vašimi lidmi už vešli do kontaktu, oťukali si vás, zjistili o vás základní údaje. Od nich mám i telefon.“

Mlčel, ústa zavřená jako dvířka od trezoru, tvářil se, že mě snad ani neposlouchá, jen ty nehybné oči se na mne upíraly, jako kdyby mě chtěly zrentgenovat. Na nic se nezeptal, nic nekomentoval, musel jsem pokračovat sám. To je vždycky o hubu, protože znervózníte a najednou nevíte, co a jak říct. A já nesměl být nervózní. Když blufujete, musíte se tvářit suverénně – jenže to nesmíte přehnat, protože by poznal, že to přeháníte a nejste pevný v kramflecích.

„Firma, kterou zastupuji, pro vás má nabídku: podmínkou je naprostá diskrétnost, a to i v případě, že bychom se nedohodli.“

Teď jsem se mu zadíval do očí já. Chvíli jsme se vzájemně hypnotizovali, potom nervózně zamrkal (koukat se někomu upřeně do očí se dlouho nedá) a oba jsme s úlevou zrakem zajeli stranou.

„Čekám,“ řekl. „Zatím jste mi nic nenabídl a já nic nekupuju.“

„Naše firma má zájem o dodávku jistého zboží. Je už na československém území, ale my ho z důvodů, které pro jistotu nemusíte znát, nechceme převážet do Německa sami. Nechceme taky vejít do přímého kontaktu s tím, kdo zboží prodává. Navrhujeme vám proto následující obchod: vy to zboží převezmete, zaplatíte za něj, dodáte ho na místo, které vám určíme, dostanete peníze. Rozdíl mezi nákupní a prodejní cenou je váš zisk.“

„Chm!“ vyrazil ze sebe. „Myslíte, že jsem úplný blázen? Znám všechny triky, co na světě existují. Nechcete taky koupit Karlův most, že bych ho zaplatil a dopravil do Ameriky?“ Rozesmál se. „Už jsem slyšel ledacos, ale tohle… Co pašujete? Heroin? Zlato? Nebo vrtulníky?“

„Červenou rtuť a plutonium.“

Přestal se smát, jako když utne. Přimhouřil oči a natáhl ruku k telefonu, potom se rozmyslel, položil ji na stůl, nervózně bubnoval nějaký pochod. V prvním okamžiku mě asi chtěl vyhodit anebo možná měl nutkání zavolat policii, protože mě považuje za provokatéra, za časovanou pumu, kterou mu podstrčila konkurence. Bez dechu, s bušícím srdcem a krví hučící ve spáncích jako Niagara jsem čekal, jak se rozhodne.

„Plutonium…,“ zašeptal.

„Ano.“

„To je… není radioaktivní?“

„Superradioaktivní. Je ho jenom pár deka a je uložené v olověné schránce.“

„To plu… ta věc se používá…“ Nedopověděl, bál se to slovo vyslovit, protože mu začalo docházet, jakou firmu bych mohl zastupovat.

„Ano. Mimo jiné především k tomu. Červená rtuť taky.“

Zamyšleně se poškrábal pod hedvábnou havajskou košilí, která mu slušela jako amazonskému papouškovi frakový motýlek.

„Vy jste Němec? Máte spíš anglický přízvuk…“

„Mám u sebe momentálně německý pas. A přízvuk můžu mít třeba francouzský. Stejně jako doklady.“

„Aha.“

„Ano. Aha. Jestli se obáváte, že vás chceme podvést, nemusíte mít strach. Na koupi dostanete zálohu. Třicet nebo čtyřicet tisíc dolarů. To až upřesníme, jak velkou část zásilky byste dostal na starost. Nejste totiž jediný, kdo se na té záležitosti bude podílet. Nechceme riskovat, že by všechno šlo jedním kanálem.“

„Ale proč ne vy sami… určitě máte možnosti…“

„Ti Rusové, nemusím snad tajit, že prodávají Rusové, že ano, kdo taky jiný, tak ti Rusové jsou částečně pod kontrolou a jisté orgány čekají, až se spojí s naší organizací, která je samozřejmě pod kontrolou taky. Proto jsem chtěl, aby naše schůzka byla zcela diskrétní. Vůbec se mi nelíbilo, že jste za mnou poslal řidiče, který se na mne jistě vyptával v recepci, a že při tom bohužel padlo vaše jméno…“

„To je v pořádku,“ ujistil mě, ale očička mu poprvé nejistě zamžikala. „Ten nic neřekne, jinak…“ Luskl prsty. Nevím, co tím mínil: jestli chtěl naznačit, že když promluví, zalejou mu nohy do betonu a svrhnou ho do vltavské hlubiny pod vyšehradskou skálou…

„Prosím. Doufám, že je to tak, jak říkáte. Vemte na vědomí, že kdybych měl být jakkoliv ohrožen já i mé poslání, naše organizace udeří okamžitě a bez milosti!“

Panebože, žvanil jsem jako papírový špión ve stařičké bondovce. Byly to takový kecy, že normální člověk by mě už měl vyprovodit, ale lidi jsou zblblí propagandou, starou i novou, a filmy a knížkami a věří všemu, co duchu těch pitomostí odpovídá.

Luban možná měl různé pochybnosti, ale věřím, že věřil výhrůžkám. Asi dobře věděl, jak to ve světě gangsterů chodí – a věděl, že teroristické organizace skutečně existují a své dluhy platí rychle a velmi razantně. Až explozivně.

„Nebojte se, tohle je rozhodně v pořádku,“ ujišťoval mě proto znovu. „A můžu vám slíbit, když jste mi vysvětlil, oč se jedná, že i když se nedohodneme, zůstane všechno mezi námi.“ t

„To doufám. Je to ve vašem vlastním zájmu. Naši lidé vědí, že jsem šel za vámi. A já mám v Praze svoji ochranu taky.“

„Ano. Nepochybuji.“

„Ten obchod si představujeme následovně: vy se obrátíte smluveným heslem na člověka, který má zboží: dáte mu zálohu, zboží převezete na vlastní náklady za hranice, předáte a dostanete peníze. Vaše provize by měla dělat asi šedesát až pětašedesát tisíc marek. Víceméně bude odpovídat výši té zálohy. Za převoz je to, myslím, slušná suma.“

„Za převoz normálního zboží rozhodně. Až moc. Jenže já bych nepřevážel normální zboží a riskoval bych… no, myslím, že moc a moc let kriminálu buď tady, nebo venku. Tam asi ještě víc. A možná že kriminál není to největší riziko… Tohle totiž, pane Krige, nebo jak se…“

„Pro vás Kruge. Pamatujte si. Vždycky Kruge.“

„Budu si to pamatovat. Chtěl jsem říct, že tahle věc mi smrdí politikou. A hodně nebezpečnou politikou.“

Pokrčil jsem rameny. „Jste obchodník. Dostal jste zakázku. Co vás má nějaká politika zajímat?“

„I obchodníka zajímá – když má třeba dodat zbraně někam, kam je to zakázaný. A já pochybuji, že je dovoleno dovážet ty dvě věci do…“ Pootevřel ústa a podíval se na mne. Studeně jsem se usmál.

„Chcete říci na Střední východ nebo tam někam?“

„Já moc noviny nečtu a o politiku se nezajímám. Slyšel jsem ale, že existují snad jenom dvě nebo tři země, které mají zájem o to zboží.“

„Je jich na světě víc. Některé ty věci už používají při výrobě toho, k čemu jsou určené. Ale to víte, takového zboží, i když se počítá na deka, nejvýše na kilogramy, je pořád nedostatek. Máte Indii, Pákistán, Irák, Irán, Libyi, Jižní Afriku, Izrael…“ Tady jsem zadržel dech, trochu vytřeštil oči a tlačil, abych vehnal krev do tváří a zbrunátněl. „Židovský stát,“ vyplivl jsem ta dvě slova jako nejsprostší nadávku, „jadernou zbraň má dávno. Američané krmí tohoto hlídacího psa svých zájmů vším, jen aby mohl dál utlačovat a držet na uzdě Araby.“

Luban nespokojeně a neklidně nadskakoval na židli. Teď už mu došlo, kdo asi jsem.

„Američany nechte na pokoji. Já jsem obchodník, o politiku se nezajímám, v tom, co se tam někde daleko děje, se já vůbec nevyznám, já mám dobré klienty Araby, nic proti nim, ale do těchhle věcí se nemíním nechat zatáhnout. Tam jde o krk. A Američany mám rád. Bez nich by tady ještě seděli bolševici a my bychom se bavili tak leda o holkách.“

„Nemáme nic proti USA,“ řekl jsem důstojně. „Máme tam mnoho přátel a dostáváme z Ameriky velkou podporu. Moc se o tom nikde nemluví, ale je to tak. Měl jsem na mysli politiku sionistické lobby v Americe a jejích pomocníků. Ale většina amerického národa je zdravě protisionisticky orientována.“

Koukali jsme na sebe. Luban nevydržel s nervy a zapálil si. Já měl na cígo taky chuť, ale bál jsem se, že uvidí, jak se mi klepou ruce.

„Vy ale nevypadáte na… na někoho tam odsud,“ řekl opatrně.

„Arabský lid má přátele po celém světě bez ohledu na rasu a náboženství. Náš boj má společného nepřítele.“ Mohl si myslet, co chtěl.

Vstal jsem. „Zítra vás navštívím znovu. A dohodneme všechny podrobnosti.“

„Moment, moment!“ zamával rukama. „Kdo říká, že jsem od vás něco koupil? Já si vás poslechl a neříkám ani ano, ani ne. Ale spíš ne, protože ty peníze jsou sice lákavé, ale kdybyste mě před chvílí nechal domluvit, vysvětlil bych vám, že riskovat kriminál a k tomu i krk – za to je šedesát tisíc marek málo!“ Uvědomil si, že jestli se jedná o dodávku nejdůležitějších a nejzakázanějších komponentů pro výrobu jaderné zbraně, jsou ve hře milióny a milióny dolarů. Pak by bylo k smíchu, aby si vyčuraný, nenažraný Čecháček nedokázal z koláče ukousnout co největší sousto: i kdyby se měl zadávit. Fajn. Jen ať otvírá hubu co nejvíc: zadáví se.

Nebo ho raní mrtvice, protože cvakne zuby naprázdno a ještě při tom přijde o půlku chrupu.

„Oukej, zeptám se. Zítra. A bude dobře, když vy přijdete za mnou do hotelu. Nemusíte nikomu nic říkat, prostě vyjedete nahoru, páté patro, pokoj číslo…“

„Vím,“ přerušil mě. „Neříkám ale, že přijdu. Tohle je záležitost, kterou si musím moc a moc rozmyslet.“

„Šedesát tisíc marek téměř za nic je nabídka, která se neodmítá. Jestli ji odmítnete, urazíte nás.“ Ve dveřích jsem se k němu ještě otočil. „Pamatujte, že už toho víte moc. Tovaryš Pikenin mluvil s vašimi lidmi včera v noci…“

„Vím,“ přerušil mě. „Z toho jsem ale nebyl moudrý. Rusáků se tu potuluje… a všichni jsou ksindl.“

„Tovaryš Pikenin není ksindl, Herr Luban. Tovaryš Pikenin v Praze zastupuje důležitou a pořád ještě mocnou organizaci. To, že Sovětský svaz přestal navenek existovat, ještě neznamená, že zahynula celá ta mocná struktura, která řídila osudy celého světa. Její moc byla a je neviditelná – ale nepřejte si ji poznat!“

Otevřel jsem dveře. „Zítra vás očekávám ve tři hodiny odpoledne ve svém pokoji. Zavolají mi z recepce taxi?“

„Šofér vás zase odveze,“ řekl hluše. „Nemůžu vám slíbit, že přijdu.“

„Ale ano, přijdete. My jsme zvyklí věci dotáhnout do konce. S námi se nedá hrát na schovávanou a spekulovat jako na burze. Pustil jste se do hry, tak hrajte.“

„Ale já po vás přece nic nechtěl!“ vykřikl. „Vy jste přišel za mnou! Proč?!“

„Protože jsme dostali informaci, že máte vybudované perfektní kanály do Německa, kterými převážíte sem i tam zcela bezpečně zboží ve velkém. Nebude proto problém vzít i naši zakázku.“

Zbledl. „Odkud to víte?“

„My víme všechno, co potřebujeme vědět. Dám vám zadarmo jednu radu: dejte si pozor na své lidi. Za peníze se dá koupit všechno, i informace. A ti vaši jsou až příliš laciní.“

Cesta nazpět proběhla stejně mlčky jako jízda tam. Řidič mě vyložil před hotelem, za slečnou v recepci už nešel: Luban ho přede mnou česky seřval, že si pouští hubu na špacír. Počítám, že v noci nebude Luban spát: nejenom proto, že ho už teď žere nejistota, co dělat – kývnout, nebo odmítnout? – ale taky ho bude žrát ten červ, kterého jsem mu nasadil do hlavy. Na koho z lidí kolem sebe se nemůže spolehnout? Kdo ho za peníze od bůhví jakých cizáků zrazuje? Kdo žvaní?!

Čtvrt na sedm je teprve podvečer. Vhodný čas na večeři. A na pivo.

Hotelovou restauraci jsem minul jako slepec krásnou ženskou. Režii mám už teď tak šílenou, že skřípu zuby, když platím jen to, co je bezpodmínečně nutné: biftek na pepři nebo kachna po staročesku za pár stovek nutné nejsou. U Tygra se najím taky, a laciněji.

Ocitl jsem se ve slavné pivnici asi potřetí v životě, nikoho jsem tady – aspoň podle rychlého vizuálního zvizitýrování hostů – neznal a nikdo by neměl znát mne. Neměl, jenže co když tady sedí někdo, kdo mě viděl jít k Lubanovi a od jeho šoféra se do-zvěděl, že jsem nějaký Němec a mám se šéfem děsně tajný kšefty? Tak jsem si pivo objednal německy a dostal jsem německy psaný jídelní lístek, ze kterého jsem si vybral domácí uzené s křenem.

Dědek vedle mne, nábožně si prohlížející každý půllitr, dlaní měřící teplotu a prstem zkoušející konzistenci pěny dřív, než se napil, počkal, až vyžahnu na ex první bíres, a pak se zeptal: „Šmakuje, šmakuje?“

Udělal jsem tupý obličej a vyrazil ze sebe: „He?“

„To si chlastáš český pivečko, co, ty chrapoune německej,“ řekl dědek přívětivě a všichni kolem se na mne usmáli a dělali: „Gut, gut?“

„Ja, gut,“ pravil jsem šťasten, že si konečně rozumíme.

„Jo, to se jim pije, hajzlíkům,“ pokračoval stařík, stále se na mne přívětivě usmívaje, „když je jedna plzeň přídě ani ne na marku. Von nemusí ani makat, bere podporu v nezaměstnanosti, doma by byl žebrák, tak si zajede do Prahy a žije si tu z toho jako pán. Žebráci sme my.“

„Was ist das zebrak?“ zeptal jsem se.

Dědek se zarazil a pak, přesně v duchu Švejka, mi německy vysvětlil, že „zebrak“ je česky něco jako kamarád. Není snadné hrát si doma na cizáka. Při třetím pivu jsme se dali do přátelské debaty, protože plzeňské sbližuje národy a činí člověka lepším. Dědci se mne vyptávali, jestli jsem nezaměstnaný, tak jsem řekl, že v podstatě ano, protože mám svobodné povolání. Vydělám si, ale nahoním se. Kývali hlavami a pak mi poradili, abych se na práci vykašlal a byl na podpoře. Budu si z toho žít jako kníže. V Praze, pochopitelně. Mírně jsem se podivil, neboť ceny, se kterými jsem se v roli cizince setkával, mi nepřipadaly ani ve státně veksláckém přepočtu tak nízké.

„Pro vás je to zadara,“ řekl první dědek rezolutně. „Můžeš si bydlet za ty prachy třeba za rohem vKontíku.“

„Já tam bydlím. Kdybych bral podporu patnáct set marek…“ Dědci zaúpěli, protože si hbitě patnáct set marek přepočetli na sedmadvacet tisíc, „tak si můžu dovolit bydlet v Intercontinentalu přesně čtyři dny, a to si musím přivézt jídlo s sebou.“

„Kecá, nejspíš je to komouš,“ řekl dědek česky a pak mi německy vysvětlil, že se mýlím, že podle jeho informací, a on se zná s fůrou lidí!, si tam můžu za sedmadvacet tisíc hýřit celý měsíc a ještě mi zbyde na kurvy. Tak jsem jim vysvětlil, že nocleh pro cizince stojí dvě stě dvacet dolarů, napsal jsem jim to na ubrousek, 220 US ale nevěřili mi, ztratili o mne zájem a bavili se o ráji jménem Německo, kde se všichni mají jako pánbů ve Frankrajchu, a když ti všichni zajedou pár kilometrů za hranici, do země zvané Bohmen und Máhren, mají se ještě líp, takže se není co divit, že tady máme holý prdele. Jak jsem pochopil, vše jest v prdeli, protože bolševici zkurvili, co mohli, a teď je to v prdeli ještě víc, protože skopčáci nás sežerou.

Tak jsem zacáloval a šel najít telefonní budku. Mareš už čekal u aparátu.

„Nedá se říct, že by ten člověk byl nadšený,“ pravil opatrně. Vysvětlil mi už minule, že sice nevěří české mánii podezírat každý telefonní přístroj z napojení na odposlech, ale protože je bývalý policajt a má soukromou detektivní agenturu, nevylučuje, že napíchnutý může být. Je to sice zakázané, ale policajti dost často dělají zakázané věci, neboť jinak by si nezasloužili svůj chléb vezdejší. Takže opatrně pronesl, že ten člověk, tedy Löw, nebyl nadšený, přesto Mareše nevyhodil.

„Nechcete si dát někde spicha?“ zeptal se mě. „Připadlo by mi to přece jenom bezpečnější.“

„Tam, co jsme byli na obědě?“

„Ne uvnitř. Dvakrát po sobě v jeden den… víte, to je neprofesionální.“

„Za jak dlouho můžete přijít?“ zeptal jsem se.

„Za dvacet minut.“

„Počkám na vás před podnikem přesně za dvacet minut, půjdete kolem mě a já vás budu následovat. Co vyberete, to vyberete. Já se tu v těch nových knajpách moc nevyznám,“ dodal jsem.

Docela bych chtěl být detektivem. Bavilo by mě sledovat, klihovat, jak tomu říkají, nějakého podezřelého. Když jsem tak Mareše nenápadně v odstupu následoval, cítil jsem podivné vzrušení, jaké asi prožívá lovec stopující zvěř. Zdenka má pravdu: je ve mně voyeur. Tu kameru jsem si nepořídil jen proto, abych se dozvídal, co nemám, ale protože mi dělá dobře dívat se na ně.

Úzkými uličkami jsme se dostali do nějakého průchodu, o kterém jsem do té doby nevěděl. Z chodby vedly dveře rovnou do vinárničky s temnými, pažením vzájemně oddělenými boxy. V jednom jsme zaparkovali. Objednali jsme si po dvou deci, já se sodovkou, a Mareš mi beze slova podal miniaturní diktafon se sluchátkem, které se zastrčí do ucha.

Hovor byl veden v němčině.

Úvodní zdvořilostní formality a pak „co pro vás mohu udělat, Herr Oltenberski?“

„Neptejte se, co můžete udělat pro mne, zeptejte se, co můžete udělat pro naši společnou věc, pro náš lid! Pro národ vyvolený!“

Marešův hlas zněl nadutě, řekl bych až arogantně. Löw asi musel vejrat. „Náš lid!“ Tohle mi někdo říct, letěl by už ze dveří. Jenomže já jsem jenom Čecháček…

„Nerozumím vám, pane Oltenberski…“

„Neříkejte mi Oltenberski, to jméno nenávidím. Pro vás jsem Salomon Ben Harel.“ Pak řekl několik slov nesrozumitelným jazykem, plným souhlásek.

Vyjeveně jsem se na Mareše podíval. Samolibě se usmál.

„Jeden můj kamarád je ortodoxní žid. Naučil jsem se od něho pár hebrejských vět. Počítal jsem s tím, že Löw přes své jméno hebrejsky neumí a že ho ohromím.“

Ohromil. Chvíli bylo z magnetofonu slyšet jen šumění pásky a nějaké zvuky přicházející z ulice. Pak ten starý podvodník pípnul: „Vy jste… vy jste přijel z…“

„Nejmenovat! Ano. Odtamtud. Víme o vás všechno, proto jsme vás vybrali.“

„Tohle když jste mu řekl, tak musel zezelenat hrůzou,“ zasmál jsem se. „Kdyby totiž na něj někdo věděl jen polovinu jeho lumpáren, určitě by okamžitě emigroval někam, s kým nemáme smlouvu o extradici.“

„Zezelenal,“ souhlasil Mareš.

„Co… co víte?“ zašeptal Löw.

„Všechno. Taky to, že jste dostal nabídku koupit červenou rtuť a pravděpodobně ještě cosi.“

„Jenom červenou rtuť!“ vylétlo z Lowa. „Ale já s tím nechci nic mít. Takovéhle obchody já nedělám. Já jsem solidní podnikatel a…“

Z nahrávky se ozvalo Marešovo zakašlání. Löw ztichl.

„O solidnosti vašich obchodů teď i před revolucí, včetně všech malverzací, které se vám podařilo zatušovat, víme svoje. Tu červenou rtuť od vás koupíme.“

„Proč ode mne? Kupte si ji od toho chlapa, co mi ji nabízí.“

„Od firmy Cargo?“

„Vy je znáte? Ti chlapi mi dluží čtyři sta padesát tisíc!“

„Dostanete je. Nemusíte mít strach.“

„To slyším odevšad pořád a peníze nikde… každý čeká, až mu zaplatí někdo další, a ten neplatí, protože ještě nedostal prachy ode mne, a je tudíž plajte a já mu je nemůžu vyplatit, protože… Tohle je prostě blázinec!“

„Vaše finanční machinace nás nezajímají.“

„A mě mají zajímat vaše kšefty? Nejsem žádnej chucpe, pane, já nevím, jak se jmenujete. Chcete červenou rtuť? Prosím! Kupte si ji! Ten chlap… jak se… ja, Kunze, ji má! Zítra se tady staví. Dejte mi spojení, a je vaše.“

„Löwe,“ řekl Mareš tiše a zle, „víš, jak dopadne Žid, který chce podvést vlastní lidi? Ty tu rtuť koupit chceš, protože jen tak dostaneš zpátky svoje peníze. A myslíš si, že ji někde venku výhodně prodáš. Za nejkvalitnější kovovou rtuť s čistotou na devět devítek za desetinou čárkou se platí pětatřicet švýcarských franků za sto gramů. Sedm set osmdesát korun. To není mnoho. Jenže červená rtuť v žádném katalogu není. Její cena se, Löwe, určuje pouze poptávkou. Prodal bys ji, ale mohlo by se stát, že bys ji prodal těm druhým.“

„Komu bych ji měl prodávat?“

„Tomu, kdo o ni má zájem. A vzhledem k tomu, že se dá použít nejenom při výrobě určité zbraně, ale taky jako protiradarový nátěr na letadla, existují jen dva zájemci. My – a pak ti druzí.“

„Tak jděte do Carga a kupte si to od nich rovnou a mě z toho vynechte! Ať tratím, však oni mi jednou zaplatí. Je to pořád lepší než se zaplést do takových kšeftů!“

„Nemůžeme za nimi jít rovnou. Hlídají nás. Máme dobré důvody k tomu, abychom zůstali stranou.“

Mareš zmáčkl knoflík a vypnul magnetofon.

„Takhle to šlo skoro hodinu. Bránil se, kličkoval, vymlouval se, ale věděl jsem, že to je jenom hra. Dovede si spočítat, že čtyři sta padesát tisíc minus je hodně peněz, a možnost dostat je zpátky a ještě na tom majlant vydělat jenom za zprostředkování a převoz do Německa, to je obchod, který se taky každý den nenaskytne. Chtěl samozřejmě víc, ale postavil jsem mu to jako stranický úkol: měl by nám pomoct zadarmo, je to jeho povinnost, protože my – to znamená organizace, kterou já reprezentuji – taky nasazujeme své životy bez nároku na zisk. Počítáme ale s lidskými slabostmi, a proto je nám jasné, že na většinu lidí je větší spolehnutí, když jim kyne zisk. Nakonec jsme si plácli. Požádal jsem ho, aby mi ukázal vzorek, který tam váš parťák nechal: pak jsem vytáhl dozimetr, který jsem zprivatizoval za starých časů po Černobylu, a jezdil jsem s tím blázincem kolem flašky, něco jsem si brumlal a pak mu povídám, že má štěstí.“

„Já? Jaký štěstí já můžu mít?“ zeptal se.

„Máš štěstí, Löwe,“ opakuji, „že jsi nezkoušel ten vzorek zašantročit nebo mi podstrčit něco jinýho. Tohle je v pořádku. Bude toho celkem dvacet kilo. Sto gramů má hodnotu pět set švýcarských franků. Dva milióny dvě stě tisíc korun.“

„Dva milióny…,“ zamyslel jsem se. „Myslíte, že to spolkne?“

„Měl jste vidět, jak mu ty chamtivý očička zasvítily. Za kolik jste mu celou dodávku nabídli?“

„Za osm set tisíc. Čtyři sta padesát jsme si už vybrali, takže by zaplatil ještě tři sta padesát.“

„Čistý zisk milión čtyři sta tisíc. To je moc. Vy po něm musíte chtít aspoň milión. Můžete nakonec cuknout a smířit se s osmi sty, ale miliónem začněte. Mimochodem, co je v tý flašce?“

„Červená rtuť,“ zamumlal jsem.

Mareš se ušklíbl. „Už jste někdy viděl červenou rtuť?“

„Ne. A myslíte, že Löw ji viděl? Vy ano?“

„Slyšel jsem o ní bájný pověsti. Ptal jsem se na ni kamarádů, co mi ještě u policie zbyli… Každý tvrdil, že po tom jdou, ale že ji ještě nikdy neměli v ruce. Nakonec z nich vypadne, že kdo o tom prý opravdu něco ví, tak pánové od FBIS. Jenže – prý… A já se s nimi neznám. Kde toho svinstva vezmete dvacet kilo?“

„Pár kilo rtuti se dá koupit. Něčím ji necháme obarvit… a smícháme s tím, co už mám. V láhvi jsou dobře tři kila. Že to je červená rtuť, to potvrdíte vy. Vy ji budete kupovat. A zaplatíte za ni.“

„Vy ji chcete opravdu zaplatit?“ zeptal se tiše Mareš.

„Pane doktore, snažím se šetřit vaše city a právní vědomí, jak to jen jde. Nemusíte mít obavy. Ten, kdo to kupuje, dá Löwovi minimálně třicet tisíc poctivých amerických dolárků. Což bohatě pokryje jeho výdaje. Vy ho nevohulíte ani o halíř. Spíš naopak.“

„Mám pocit, že dost dobře nechápu, oč vám jde a jak to chcete provést.“

Povzdechl jsem si a prsty jsem si protřel oči. Začínal jsem být za celý hektický den poněkud unavený. Asi půjdu užívat postele, abych z těch dvou set dvaceti dolarů za jedno vyspání taky něco měl.

„Abych vám pravdu řekl, nedokážu vám v téhle chvíli všechno přesně vysvětlit. Je to moc složitý. A taky si myslím, že někdy je lepší, když člověk úplně všecko neví. Opakuju jediné: To, v čem jedete, podvod není. Aspoň po právní stránce ne.“

„A jinak?“

„Jinak je to exhibice na napjatém laně bez záchranné sítě s trojitým saltem mortale,“ řekl jsem po chvíli tichounce. „Půjdeme, ne?“

V noci mě trápily zlé a těžké sny, ve kterých mě podivné bestie, napůl zvířata, napůl lidé s Lubanovou tváří, proháněly ve vzduchu i na zemi. Hořely domy a země se otvírala. Chodba, spíše temná nora, jíž jsem prchal před pronásledovateli, se náhle sevřela jako pěst a nemohl jsem dýchat.

Vzbudil jsem se zalitý potem. Polštář pod hlavou jsem měl úplně mokrý a prostěradlo se mi lepilo spolu s pyžamem na kůži. Třásla mnou zimnice.

Hodinky ukazovaly půl čtvrté ráno. Někde v dálce zvonila pozdně noční anebo časně ranní tramvaj. Ale spíše poslední noční. I na lopaty, přemísťující se z králíkáren v Řepích II. někam do Vysočan, bylo ještě brzy.

Otočil jsem polštář a pokrývku, dal jsem si horkou sprchu a vydrbal se dosucha froťákem. Panák whisky z cestovní placatky mě zahřál i zevnitř. Vlezl jsem zpátky do postele. Svírání žaludku a deprese z noční můry pomaličku odcházely kamsi do ztracena. S představou bezstarostné budoucnosti jsem opět usnul.

Ráno už bylo jako vymalované: zvláště proto, že Ivanka mi nechala u sekretářky vzkaz, abych se u ní stavil přesně v deset třicet. To znamená, že mě budou čekat peníze. Nebo trojice zakuklených zabijáků a škrticí šňůra…

Láďa už byl vzhůru. Řekl jsem mu, co potřebuju sehnat. Kvílel jako duch Llana Estacada, nakonec slíbil, že se o to pokusí, ale neví, neví… Ujistil jsem ho, že když nebude vědět a vybouchne, můžeme všechno zabalit a máme na krku průser.

„Nemám už skoro prachy,“ zanaříkal. „Takový věci se musej koupit… ledaže bych je ukrad!“

„Zatím jsi měl výdaje jenom za půjčení auťáku a za hadry. Žrádlo i chlast, když jsme někde byli, jsem cáloval já.“

„No jo, ale my jsme spolu nebyli furt. Živobytí je drahý…“

„Hele, neser boha, Láďo. Rtuť, ať jí je přesně… kolik bylo tý první dávky?“

„Tři kila.“

„Tak jsem to odhad. Takže přesně sedmnáct. Vyřiď jim, že ve Švýcarsku se dá rtuť koupit za třiadvacet franků deset deka. To je něco přes pět set dvacet korun. Oni si řekli tři tisíce tři sta.“

„No protože to je červená…“

„Povídám, neser boha! My jsme si všechno zjistili: žádná červená rtuť neexistuje! Je to podvod. Mně to nevadí. Ale těch sedmnáct kilo jsem ochotnej koupit za padesát tisíc a šmytec. Pak těch dvacet kilo udají úplně přesně za cenu, jaká se platí na Západě za naprosto nejčistší rtuť. Když vezmu v úvahu, že oni ji nijak čistou mít nemusí a že ji stejně někde ukradli, tak je to solidní obchod.“

„Nevím, nevím…,“ řekl pochybovačně. „Voptám se. Ale když budou chtít víc…“

„Tak jim řekni, že si ji můžou naložit, že ji koupím někde jinde. Prodává se normálně – a jestli k ní přimícháme nějaký barvivo…“

„Tak to nebude červená rtuť!“

„A to, cos mi za sto tisíc dodal, červená rtuť je? Jak to víš? Jsi snad chemik, žes udělal rozbor?“ Mlčel. „Hele, večer, nejpozději zejtra ráno, to musíme mít. A tu druhou věc… Aspoň patnáct tisíc ti snad ještě zbylo, ne?“

„No… snad jo,“ připustil, když pochopil, že ze mne už nic nevyrazí.

„Na půjčení favorita to stačí. Zajedeš do…“ Nadiktoval jsem mu adresu. „A z vrátnice si necháš zavolat pana Roubala. Je to údržbář.“ (Jméno mám od Mareše, který Roubala kdysi pro šmeliny a podezření z rozkrádání vyšetřoval. Podle jeho informací tam dál pracuje.) „Je to šmelka, kterej by prodal vlastní matku. Řekneš mu, co potřebujeme. Zaplatíš, kolik si řekne, tak si vem prachy. A koukej sebou hodit. Odpoledne ti brnknu.“

Zavěsil jsem dřív, než si začne vymýšlet nejneuvěřitelnější výmluvy. Je líný, to je celý. Nejraději by se vozil ve fáru, pochlastával, válel se s holkama a bral prachy. Aby si je zasloužil, to ne. Typický přicmrndávač. I u skořápkářů se nezmohl na nic jiného než na roli gorily. Vyvinout vlastní iniciativu, vzít osud do vlastních rukou, začít se sám otáčet a sám taky potom peněz užívat… z toho by svedl jen to poslední. Ale zaplaťpánbů za něj. Momentálně se mi moc hodí, že je lempl. Někdy jsou moc iniciativní spolupracovníci na obtíž, a občas dokonce zdrojem katastrof.

V deset třicet jsem stál v předpokoji Ivančiny kanceláře.

V deset třicet dva se otevřely polstrované dveře, sekretářka asi měla své instrukce, pokynula mi, tak jsem vešel.

Ivanka mě nepozdravila. Řekl jsem Ahoj, buď se jí to nezdálo vzhledem k jejímu postavení dost noblesní, anebo mě prostě brala na vědomí jen jako obtížný hmyz, kterého je nutné se co nejdříve zbavit.

„Povídám – ahoj!“ opakoval jsem.

„Sedni si,“ přikázala, aniž by reagovala. Posadil jsem se naproti. Položila přede mne papír, který vytáhla ze zásuvky psacího stolu. „Podepiš to a dostaneš peníze.“

Na počítačem napsaném dokladu stálo, že jsem od ní převzal – nyní vytečkované místo – dolarů jako úplatu za mlčení o skutečnostech, které jsem se odposlechem některých osob dozvěděl.

Zvrátil jsem se do židle a smál se, až jsem se za břicho popadal. „Poslyš, to ti vymyslel tvůj advokát? A vlastní hlavou, nebo mu s tím někdo pomáhal?“

„Podepiš to a dostaneš peníze… pokud se domluvíme. Jinak se nedomluvíme a nedostaneš ani pětník!“

„Cent,“ opravil jsem ji. „Weltmani říkají cent.“

„Přestaň žvanit! Můj čas stojí peníze. Podepíšeš to, nebo…“

„Time is money,“ opravil jsem ji. „Když seš ma-nager-director, musíš mluvit jenom anglicky. To teď frčí. A nic podepisovat nebudu. Vy jste se asi zbláznili! Tak za prvé,“ ohýbal jsem prsty, abych jí to znázornil i graficky, „za prvé nepodepíšu nic, co by mohlo být podkladem pro trestní stíhání mé drahé osoby. A podepsat papír, že jsem dostal úplatek za vydírání, je na několik let.“

Tváří se jí mihl letmý, spokojený úsměv.

„Moc se neraduj. Kdyby náhodou k tomu trapnýmu soudnímu konci došlo, tak před všemi, hlavně před novináři, které včas upozorním, řeknu, o co šlo. Mě možná zavřou, ale vás určitě a na delší dobu.

Za druhé: k čemu vám nebo tobě tenhle papír s mým podpisem může sloužit? Vy s ním nikam vylézt nemůžete. A já, když mi zaplatíte, taky budu mlčet. Jedině že byste časem všechno zatušovali… a pak na mne vybalili vydírání. Ale já mám nahrávku: a ta je moc pikantní. Za všech okolností, chápeš?! Není problém, aby ji někdo rozmnožil a prodával… třeba vám zrovna pod okny nebo vašim podřízeným. Šoférům, sekretářkám, účetním atak…“

Vylétla jako čertík z krabičky a pokusila se mi vydrápat oči. Měl jsem co dělat, abych ji udržel.

„Nech toho, vyplázni mi ty prachy, tenhle cár papíru zahoď, protože tě nebude chránit před ničím. Pochop, že trumfy mám momentálně já. A kopie, jak jsem ti už řekl, jsou u advokáta.“

Schovala papír nazpět do zásuvky a vytáhla několik svazků bankovek. „Je toho čtyřicet tisíc,“ pronesla hluše. „Počítat je nemusíš.“

Věřil jsem jí, jenom jsem se podíval, jestli pod vrchními bankovkami nejsou nastříhané kusy novin. Ne. V pořádku. Jestli po mně něčím vystartují, nebude to takhle primitivní trik.

„Mluvil jsem o padesáti tisících…“

„Vypadni,“ řekla. „Za týden ti těch deset tisíc dodám. Teď nemám. Zmiz dřív, než se mi z tebe udělá špatně. Hajzle špinavěj! Proklínám okamžik, kdy jsem tě poprvé potkala.“

V očích měla slzy. Za jiných okolností by mi jí přišlo líto, nemám rád, když ženy pláčou, ale věděl jsem, že ty slzy roní nad penězi, které ji opouštějí, že to jsou bezmocné slzy vzteku nad porážkou. Ivanka není zvyklá prohrávat.

Opravdu jsem si v kufříku přinesl čtyřicet tisíc dolarů. Milión sto dvacet tisíc. Tolik peněz jsem přece jenom ještě nikdy pohromadě neměl.

Třicet tisíc jsem odpočítal pro Lubana. Po zralé úvaze a konzultaci s kalkulačkou jsem došel k závěru, že to musí stačit. Jemu – a mně taky, protože to přece jenom dělá podle dnešního nákupního kursu dolaru osm set čtyřicet tisíc korun. A v hotovosti, naráz a v dobrých dolarech to i pro podnikatele jeho formátu nějaká ta korunka je.

Vznikl mi maličký problém: kam s nimi? Luban se měl dostavit až za půldruhé hodiny, měl jsem hlad, potřeboval jsem z nějakého automatu telefonovat, protože opatrnost mě neopouštěla ani teď, spíše naopak, a jenom blázen anebo ožralý milionář by nechal v pokoji bez dozoru čtyřicet papouchů v US dolarech. Nezbylo než nacpat dolary do kufříku, nechat v něm i kazety a všechno v recepci dát do úschovy s tím, že před druhou hodinou si kufřík opět vyzvednu.

Láďa se před chvílí vrátil, ale právě kadí, sdělila mi jeho matrace. Jestli počkám. Vyklonil jsem se z budky a zeptal se jakési slečny, jestli má čas. Vytřeštila oči, našpulila nafialovělou pusu a chtěla vědět, proč to chci vědět. „Protože má trochu zácpu a já musím čekat, než se vytrusí, a telefon na hajzlíku pořád ještě nemá zavedený,“ vysvětloval jsem jí, tvářil se přitom upřímně, čestně a mile, naštěstí se můj nádeník udýchaně ozval dřív, než mi žabka stačila prozradit vhodně volenými slovy, co si o mně myslí.

„Je to v lati,“ vyhrkl. „Ten údržbář by prodal snad i atomovej reaktor, kdyby ho někdo chtěl koupit.“

„Je to skutečně to, co potřebujeme?“

„Jako noha. Mrňavý, ale těžký jako prase… a říkal, že to bude tikat. Dokonce mi to ukazoval, jenže já se v tom nevyznám.“

„Kolik chtěl?“

„Von povídal, že jednak podle váhy, a ta kysinka prej váží třicet kilo, a jednak s ohledem na to druhý. Jenže já mu řek, že právě kvůli tomu druhýmu s tím nemůže jít do sběrny. Nakonec sme se dohodli na dvou tisících. Není to moc?“

„Je to oukej. Jak to vypadá se rtutí?“

„Ty vole, můžu se aspoň nažrat?!“

„Ale jo. Když to dneska seženeš, můžeš si po obědě i zašpásovat. Dneska je středa, je ho tam třeba.“

„Ty, Majku,“ chtěl nakonec ještě vědět, „co s tím bazmegem budu dělat?“

„Šoupni ho zatím do sklepa. Nebo na balkón. Počítám, že zejtra si to odvezu.“

Až na poslední věc jsou rekvizity sehnány a závěrečné dějství frašky může začít. Vhodné bude naobědvat se před ním. Co kdyby opona šla dolů tak rychle, že na hodování pak už nezbyde čas?

Lehčí o pár stovek, ale dobře naladěný, v bříšku jako v pokojíčku, zavlaženém čtyřmi decinkami beaujolais, jsem se odvalil od Golema, že si snad před jednáním ještě schrupnu. Vždycky mi to pak líp myslí, když si po dobrém obědě dám šlofíka.

V recepci, kde jsem se stavil pro kufřík, jsem měl vzkaz od Lubana, že přijede v patnáct hodin.

Obálku se vzkazem mi předala stejná milá slečna, po které včera jel Lubanův šofér. Nenápadně jsem jí přisunul desetidolarovku.

„Prosím vás, až v patnáct hodin za mnou přijde návštěva, počkejte, až nastoupí do výtahu, a zavolejte mi do pokoje, ano?“ Popsal jsem jí, jak Luban vypadá. „Jo, a ještě něco: řekněte mi taky, jestli je ten člověk sám, anebo ho někdo doprovází…“

Slíbila, že učiní, jak si přeji.

Vzbudil jsem se – no, vzbudil mě alarmik na hodinkách – ve tři čtvrtě na tři. Rychle ledovou sprchu. Ještě jednou se rozhlédnout, jestli je všechno, jak má být. Dobrý. Troje západní noviny, Die Welt, International Herald Třibune a bulvární Bild. Cigarety. Jedna anglicky psaná kniha, paperback s tematikou sci-fi. Kazety z kufříku jsem přendal, protože teď se z něj stal příruční trezorek na dolary. Luban může přijít.

Recepční neselhala. Po třetí se ozval telefon: „Jde k vám ten pán. A ještě další dva.“

„Zavolejte mi, prosím vás, každou čtvrt hodinu a zeptejte se, jestli něco nepotřebuju. Kdybych to nezvedal anebo řekl, že chci nahoru poslat sodovku, pošlete sem někoho – a nejlíp když budou tak tři.“

Zaklepání na dveře. Neměly řetěz, ten v hotelích nebývá. Neotevřel jsem tedy, jen jsem se anglicky zeptal, kdo tam je.

Chvíli ticho, pravděpodobně ho zmátla angličtina, ačkoliv jsem mu už včera říkal, že si může vybrat, kterým jazykem spolu budeme komunikovat.

„Kdo je tam?“ opakoval jsem otázku německy. V každém jazyku zní hlas zřejmě maličko jinak. Teď se chytil.

„Volal jsem vám, že přijedu,“ řekl opatrně.

„O.K. Herr Luban?“

„Ano.“

„Jste, doufám, sám?“

Ticho.

„Jste sám?“ otázal jsem se znovu. Nějakou chatrč na mě ten parchant určitě staví, nevím jen jakou. Že by mě chtěl oloupit… Nesmysl. Jestli má s sebou dva pistolníky, tak spíš proto, že se bojí.

„To jsem já,“ zabouchal Luban znovu na dveře, už netrpělivě, a dělal, že moji dvojí otázku přeslechl. Dobře. Něco riskovat musím.

Odemkl jsem bezpečnostní západku a pootevřel dveře. Okamžitě povolily tlaku zvenčí a rozlétly se dokořán. Dva ramenáči mě zatlačili do pokoje. Luban za sebou zavřel.

„Co to má znamenat?“ zeptal jsem se a ani jsem se nemusel nutit, aby to znělo pořádně vztekle. Luban mlčel.

„Co to má znamenat?!“ Teď už jsem zařval. Jedna gorila se otočila k Lubanovi: „Mám mu jednu natáhnout?“ zeptal se, pochopitelně česky.

„Sedni si a drž hubu, dokuď neporučím,“ opáčil Velký šéf. Pak se otočil ke mně: „Omlouvám se, Herr Krůge. Moji hoši jsou trochu moc divocí.“

„Tak si je nechávejte doma! A vy můžete táhnout s nimi!“

Našpulil rty a posadil se do křesla. Já zůstal stát, gorily taky, s rukama zkříženýma na prsou a nohama rozkročenýma.

„Kdybych neměl důvod za vámi chodit, nepřišel bych. Už je pozdě posílat mě kamkoliv – to jste si měl rozmyslet dřív.“

Do řiti, co prasklo?! Kdo žvanil? Láďa? Mareš? Ten těžko, Lubana nezná, jen jsem mu naznačil, o jakýho pašáka se jedná. Jedině Láďa. Hodím ho sežrat divokým sviním – když se z toho dostanu. Teď šlo o to, zachovat poker face.

„Zahráváte si s ohněm,“ řekl jsem tiše. „Vůbec netušíte, co vás může potkat.“

Usmál se a zapálil si dlouhý kouř. „Prohledejte ho,“ poručil gorilám. Česky. Musel jsem proto zareagovat tak, jak zareaguje člověk, který povelu nerozuměl a kterého dva sandálové začnou šacovat. Jeden mě chytil za ruce a druhý projel sako a kalhoty, zřejmě jestli nemám picačku. Měl jsem jenom pas, kreditku, pár tisícovek a několik desetidolarovek. Doklady hodili Lubanovi. Prohlédl si pas, zaplaťpánbů že se už razítka na hranicích nedávají, byla tam jenom víza do USA a do Egypta. Z počátku letošního roku. Kufřík se jim otevřít nepodařilo.

„Má to na čísla,“ řekl bodyguard. „Když ho trochu zmáčknu, třeba nám ho rád votevře sám.“ Zasmál se tomu. Ale Luban nereagoval. Stále si v pase prohlížel ta dvě víza. Tvářil se zamyšleně.

„Jste spokojený? Nebo co jste čekal?“ zeptal jsem se ironicky. „Automatickou pistoli Uzi?“ Název známé značky izraelských ručních zbraní mě přivedl k nápadu. „Anebo falešnou legitimaci Mossadu?“ dodal jsem potichu. „Ty svinský pse, tak oni si tě už koupili, co? Myslíš, že ze mě mučením dostanete nějaké podrobnosti? Že prozradím naše tajemství? A ty že na tom vyděláš? Že platí líp? Ty indolente, tebe nenapadlo, že hlásím do centrály každý svůj krok, každé slovo? Že o tobě vědí? Víš, co je za zradu? Smrt! Ale ty nevíš, jaká smrt… Celé rodiny, příbuzní do třetího kolena jako v bibli. Ty však neumřeš rychle, ty budeš umírat tak pomalu, že každou vteřinu budeš stokrát prosit o smrt! My se vyznáme v rafinované smrti!“

Otvíral ústa, aby něco řekl, ale nedokázal mě přerušit. V očích jsem mu poprvé zahlédl obavu. Hovořil jsem stále tiše, studeným, nevzrušeným hlasem jako člověk, který si je sám sebou jistý a nemusí mít z protivníka obavy: jenom mu vysvětluje, v čem se dopustil chyby a jakou pokutu za to zaplatí.

V nejlepším, zrovna když jsem se mu chystal popsat druh obzvláště rafinovaného orientálního mučení, které jsem si pamatoval ze starých dobrodružných románů, zazvonil telefon. Jeden z chlapíků, nechápavě si nás prohlížejících a stále marně čekajících na povel, k němu přiskočil a zvedl sluchátko. Plácl jsem ho přes ruku a přiložil jsem je k uchu.

„Nepotřebujete něco, Herr Krüge?“ zeptala se recepční.

„Ne, děkuji, zatím nic nepotřebuji. Zavolejte mi, ale zase v dohodnutém termínu. Děkuji.“

Zavěsil jsem a studeně se usmál.

„Jak vidíte, vy amatére, počítali jsme se vším. I s vaší zradou. Když se to ukáže nutné, budou už dole připraveny hlídky, které…“ Odmlčel jsem se.

„Prosím vás,“ zamával rukama Luban, který se konečně dostal ke slovu. Otřel si z čela pot, třebaže pokoj byl klimatizovaný. „To všechto je hluboké nedorozumění!“

„Nedorozumění? Být ve vlastním hotelovém pokoji přepaden a prohledán gorilami muže, kterému jsem věnoval důvěru a považoval ho za obchodního partnera, tomu říkáte hluboké nedorozumění? Jak to vypadá, když o nedorozumění nejde? To rovnou střílíte?!“ Teď už jsem křičel.

Luban vyskočil z křesla, máchal rukama jako větrný mlýn, pobíhal po pokoji a pokoušel se mi němčinou, která mu rozčilením zadrhávala, vysvětlit, že se ho už několikrát různí filutové pokoušeli poď různými chytrými anebo úplně stupidními záminkami připravit o peníze. Nechal se na mne přeptat: nikdo o mně nic neví. Zkusil se v podsvětí informovat o Pikeninovi: nikdo o něm nic neví nebo říct nechce. Jediný člověk připustil, že se tu někdo takový občas objeví, že je snad z Oděsy a obchoduje se vším možným.

„Ptal jste se, co to všechno možné obnáší?“

Neurčitě pokrčil rameny. Všechno možný je holt všechno možný.

„Já vám to tedy prozradím. Ale nejdřív pošlete pryč ty dva opičáky. A řekněte jim, aby si sedli do auta a nepoflakovali se někde kolem výtahů a tak, protože by si to naši lidé mohli moc špatně vykládat! Tohle je slušný hotel a nerad bych tu viděl nějakou krev nebo mrtvoly.“

Zamrkal a poručil jim, co jsem žádal. Počkal jsem, až za sebou zavřou dveře, a pak jsem řekl: „Tovaryš Pikenin je rezidentem sítě, jejímž prostřednictvím se tam, kde to potřebujeme, dostávají zbraně.“

Mohl jsem si dovolit tenhle nesmysl tvrdit, protože jednak nebylo v Lubanových silách si jej ověřit, jednak jsem od Ládi věděl, že nějaký ruský šmelka Pikenin, po kterém pas zdědil a který jich měl asi deset, v Praze skutečně se zbraněmi kšeftoval. Ale v drobném, a rozhodně ne veden revolučními ideály nebo dokonce neviditelnou rukou všudypřítomné KGB.

„Ježiši,“ Luban se chytil za hlavu a kýval celým trupem jako podomní obchodníček, kterému kupec nechce dát víc než trojnásobek ceny zboží, „do čeho já vlítnul? Já vám na revoluci seru!“ vykřikl česky.

„Co říkáte?“ zeptal jsem se.

„Nemám násilí rád. Nechci s tím mít nic společného.“

„To jste měl říct dřív a nepřepadávat mě. My nezapomínáme a neodpouštíme. Víte příliš mnoho, než abychom vás mohli vypustit ze hry. Udělal jste navíc i tu chybu, že jste se začal vyptávat. Musíme proto operaci uskutečnit co nejrychleji.“

„Ne ne!“ pokoušel se couvnout ke dveřím.

„Sednout, Luban!“ zařval jsem už bez oslovení Herr. „Nebo si budeme myslet, že jste nás doopravdy prodal Mossadu!“

Poslušně se posadil a zřejmě se už maličko uklidnil, protože docela logicky řekl: „Kdybych vás prodal tomu Mossadu, nebyl bych takový idiot, abych sem chodil. Ani bych jim neměl co nabídnout. Žádný zboží nemám.“

„Budete mít.“

Znovu zazněl telefon, znovu jsem recepční poděkoval a požádal ji, aby zavolala i potřetí. Z Lubana jsem už strach neměl, ale dobře to nevypadalo. Jenom si budu muset vymyslet nějakou chytrou výmluvu a koupit jí kytku nebo bonboniéru.

Vzal jsem kufřík, položil si ho na kolena, aby neviděl, jaká čísla nastavím, a otevřel jsem jej. Z vnitřku jsem vyložil svazky bankovek. Byla jich docela pěkná hromádka.

„Přepočítejte si je. Má jich být třicet tisíc.“

Vstal jsem a šel k oknu, abych ho nerušil a dal najevo, že mu důvěřuji, že žádný dolárek nečórne.

„Třicet.“ Luban se na mne tázavě podíval.

„Vemte si je. To je vaše záloha, kterou zboží zaplatíte. Až si ho zkontrolujeme a vy ho předáte, dostanete dalších třicet tisíc dolarů. Skoro zadarmo – došlo ke změně v plánu, nemusíte s tím až do Německa. Jde pouze o to, zamést tady stopy tak, aby se nedalo vypátrat, kam a ke komu zboží vlastně putovalo.“

„A kdy… kdy by to jako mělo…“

„Zítra, Herr Luban.“ Už zase byl pán. Domluvili jsme se. Nic nepůsobí tak přesvědčivě jako slušná hromádka peněz v hotovosti. Tyhle ještě nebyly jeho. Jenže byly pravé a bylo jich tolik, aby získal důvěru, že nejedná s podvodníkem. Podvodník by mu nedal třicet kolíků a nenechal by ho s nimi odejít. Tahle hromada zelených jasně hovořila o tom, že celou tu záležitost myslím vážně.

„Máte nějakou… něco, kam si je schováte?“

Pokrčil rameny. Potom mu to došlo.

„To si mám vzít? Teď hned?“

„Pochopitelně. Já nevím, kdy se spojka ozve. Nesmí se ozvat mně. Zavolá vám. A vy zavoláte mně. Ta věc musí proběhnout podle plánu. Kdyby se mi něco stalo, pojede to beze mne. Pamatovali jsme na všechno. V tom případě je ovšem nutné, abyste měl peníze na zaplacení zálohy u sebe.“

V zásuvce pod zrcadlem jsem našel igelitku se znakem hotelu. Sám jsem ji tam připravil…

„Tady. Tumáte.“

Pomohl jsem mu prachy nacpat do tašky.

„Tak tedy zítra. Raději celý den nikam nechoďte anebo, když už budete muset…“

„Mám mobilní telefon všude a nosím pojítko,“ ukázal mi přístroj, kterým podle všudepřítomných reklam jste kdykoliv kdekoliv k dostižení.

„Oukej.“ Podal jsem mu ruku. Stiskl ji a pak se rozpačitě podíval na ten turecký kufr, který držel naditý v ruce.

„No ale… nějakou stvrzenku…“

„Stvrzenku?! Jakou? Na co? Od koho? Kdyby k čemukoliv došlo, nikdy jsme se neviděli, neznáte mě, a pokud ano, nabízel jsem vám lacino cigarety, jenže jste neměl zájem, protože se podle ceny zřejmě jedná o kradené nebo pašované zboží. Jasné?“

Sotva za sebou zavřel, dopadl jsem do křesla, protože mi nohy vypovídaly službu. A pak jsem si nalil koňskou dávku whisky, ani jsem se nedíval, jaké vlastně. Fakt jsem ji potřeboval. Půlku jsem rozbryndal po stole…

V Night Clubu po mně chtěli 100 Kčs vstupného a dalších 500 Kčs jako povinnou konzumaci. Vymluvil jsem se, že tam jenom hledám jednoho známého. Za pár minut jsem zpátky.

Vrátil jsem se za necelých šedesát vteřin. Už ode dveří jsem na parketu, osvětleném na chvíli stroboskopem nebo čím, zahlédl Zdenu, křepčící s nějakým cizákem. Nevím, jestli cizákem ve smyslu státního občanství, prostě byl to cizák, protože jsem ho neznal, v životě jsem ho neviděl a nepochybně jsem o něm neslyšel ani z doslechu.

Hráli něco pomalého a vinula se k němu jako břečťan ke zdi. Hlavu, protože byl o něco nižší a ještě ke všemu sehnutý, jí položil na prsa jako doktor, když poslouchá, jak vám běží motor. Levačku jí lepil na zadeček.

Můj ty bože, kvílel jsem, když jsem metelil nahoru, do hotelu, do výtahu a do pokoje, honem se zamknout, nalejt do sebe zbytek whisky, co mi ve flašce zbýval, a usnout, usnout beze snů a vzpomínek, můj ty bože, kdyby si aspoň vybrala nějakýho chlapa! Já nebyl vzornej, ale tohle! Je mu aspoň padesát, měl by si po večerech číst v Jiráskovi nebo něco jiného poučného a nevzrušivého, vískat vnoučatům vlásky, případně si se starou povídat, co celý den užitečného dělali, a ne svádět mladý ženský!

A Zdena! Je mi už jedno, co vyvádí, doufám, že mi z života definitivně vypadla, ale přece jenom… Copak si ta děvka nedokáže narazit mladýho kluka? Musí se kurvit jako opravdová echt štětka, co jede jen po prachách?

Ach jo. Skoro všechny jsou děvky. A já neomylně sáhnu a vyberu si ze všech děvek děvku nejděvkovatější. Proč mám jenom takovou smůlu? Proč kolem mne nikdy nejde láska? Jako v románech. V románech stačí, aby se chlap tvářil trochu nešťastně anebo naopak cynicky a hned přiskotačí děvče jako lusk, chudé a opuštěné, případně zazobané – podle toho, jak na tom je ten chlapík – a vrhne se mu kolem krku a dokáže mu, že ke smutku není důvod, že svět je jeden velký květ, načež vyjde najevo, že se pod zdánlivým cynismem skrývá citlivé, zlaté srdce.

Já mám taky citlivé, zlaté srdce. A co je mi to platné?

Maloval jsem si šťastnou budoucnost, v níž jistý čas hrála druhou hlavní roli Zdenka.

Teď se musím jen zasmát. Budoucnost? Šťastná? S kurvou?!

Usnul jsem vzteklý tak, že bych mohl zadkem ořechy louskat.

Dnes bych měl prožít jakožto Joachim Kruge v hotelu Intercontinental poslední den.

Dnes by mělo nastat finále. A potom rychle sbalit kufry a zmizet z Prahy. Například na Mallorku. Nebo do Jihoafrické republiky. Nebo do Chile. Prostě co nejdál, myslel jsem si při snídani. Výdaje jsem už přestal počítat. Pouze účtenky, jako správný Němec, který si náklady odečte z daní, jsem schovával, abych nakonec vše sečetl a přidal ke konečnému účtu.

Láďa čekal doma. Trochu naštvaně, myslel prý, že zavolám už večer. Zboží je zajištěný. Má pro ně dojet? Nechal si pro jistotu půjčeného favouše i na dnešek, protože v tašce ty věci rozhodně vláčet nebude.

„Nakopni gumy a sjeď pro mne. Dojdu si pro škváru… kolik za to chtěli?“

„Šedesát,“ pravil nejistě, protože jsme se spolu dohodli, že víc jak padesát talířů nedám. Povzdechl jsem si.

„No dobře. Za hodinu pro mě přijeď na Gorkáč. Budu čekat před spořitelnou.“

Stihl jsem to o chlup. „Chápeš to? Dvacet minut jsem stál ve frontě jako lobogo,“ povídám Láďovi, který se taky maličko zpozdil, protože prodrat se systémem objížděk není v Praze maličkost.

Kýval, soustředěně sledoval provoz číslo čtyři a neposlouchal. Až když jsme se dostali za Florenc, do Karlína, na začátku Sokolovské zastavil u jedné kavárničky a uvolněněji vydechl. „Majku, se mnou bys jezdit neměl. Já to všecko beru na sebe, o tobě nikdo nemá tušáka, a tak bych…“

„Jasná páka.“ Podal jsem mu obálku s penězi. „Šedesát smetanů, jeden jako druhej. Kdy budeš zpátky?“

„Asi za půl hodiny,“ podíval se na hodinky.

Vyřídím si zatím telefony. Budka stála příhodně před snackem a pohostinně zvala dovnitř. Jenže nějaký kretén urval číselník. Na podlaze se válel pošlapaný prezervativ, zjevně použitý. Uvažoval jsem, jak v téhle miniaturní kukani někdo zvládl tak prostorově náročný cvik ve dvou, jakým je soulož. Že by trpaslíci? Nebo ufoni? Podle některých autorit se jedná o malé zelené mužíčky. Používají však malí zelení mužíci prezervativy? Kde si je kupují? A proč lezou souložit do telefonní budky, když mají UFO?

Položil jsem tyto otázky číšníkovi ve snacku. Byl jsem prvním hostem, když nepočítám jakousi neodborně odbarvenou děvu, listující se servírkou v módách.

„No… ono se to dá dělat všude, když to na jednoho přijde. Láska je láska. To se pak lidi neznaj…,“ řekl zamyšleně. „Heleďte, ona mohla hodně zvednout jednu nohu a posadit se přitom napůl na tu podložku, co je pod telefonem…,“ dodal nejistě. Koukali jsme na sebe a představovali si, jak ona má zvednutou nohu a napůl sedí na prkýnku pod telefonem…

„Kruci, ti museli být hodně potřební,“ ukončil jsem to. „Máte tu někde telefon?“

„Chcete snad…“ Začervenal se. „Promiňte, pane.“ Položil na pult telefon, schovaný v regálu. A vzdálil se.

Mareš už čekal.

„Je to v suchu, doktore,“ řekl jsem. „Brnkněte klientovi, že tak za… no, za dvě tři hodiny dostane zboží. A podejte mu to tak, aby náhodou na poslední chvíli necuknul. Máte vymyšlený nějaký heslo? Víte, já si představuju, že s heslem jde všecko líp.“ Celý život mě krmili hesly, tak ať je konečně nějak využiju. I když těžko půjde, aby se Luban ohlásil slovy „Ten kdo stojí na chodníku, nebuduje republiku“, a Löw dal parolu: „Úkoly šesté pětiletky beze zbytku splníme.“

„Heslo zní – posílá mě David.“

„Jak? David?“ Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil. „Jo – David a Goliáš. To je geniální! A teď dávejte pozor: Jakmile bude dodávka předaná, přijedete tam a přezkoušíte ji. Pak mu řeknete, že ji může koupit… ježiši, doktore, já začínám dostávat strach, že nám to neklapne, že Löw na poslední chvíli cukne. Tomu druhýmu už jsem dal prachy dopředu, ten je dobrej, ale Löw…“

„Možná by to chtělo maličko návnady přidat,“ řekl Mareš zamyšleně, „taky jsem o tom uvažoval.“

„Mám to, pane doktore, mám to!“ zajásal jsem šeptem. „Nemusíte mít strach, všechno klapne. Vy mu teď jenom zavolejte a já zařídím ostatní.“

Zaplatil jsem za telefon i nedopité kafe a šel podpírat zeď na chodník. Teď by jenom scházelo, aby Láďa nepřijel, a víc jak milión, který jsem už do akce vložil, je v luftu.

Přijel. Musím říct, že mi kámen spadl ze srdce.

„Máš?“ zeptal jsem se a nasoukal se do auta.

„V kufru. Kam teď?“

„K tobě domů pro zbytek a potom vyrazíš rovnou za Löwem.“ Instruoval jsem ho ohledně hesla.

„Myslíš, že vyplázne prachy?“

„Myslím, že pro to udělám všechno, co se dá. Něco jsme už podnikli a teď to posichruju.“

Požádal jsem ho, aby zastavil u nějaké opuštěnější telefonní budky, a vytočil jsem Lubanovo číslo. Chviličku trvalo, než mě popřespojovali.

„Od této chvíle musíme být opatrní,“ řekl jsem německy s tím anglickým přízvukem. „Víte, kdo volá?“

„Vím.“

„Tak teď zavoláte na toto číslo…,“ nadiktoval jsem mu spojení k Löwovi. „Neřeknete svoje jméno, pouze povíte, že vás posílá David. Pamatujete si to?“

„Nejsem idiot,“ zavrčel. „Posílá mě David. A co dál?“

„Dál mu povíte, že máte peníze připravené, a jestli už má zboží. Pokud by ještě neměl, nic nepodnikejte, dokud vám nezavolám znovu. Když ho mít bude, tak… tak se odpoledne ozvu a dohodneme způsob převzetí. Jasné?“

„Ano.“ Zavěsil.

Tohle by mělo Löwa přesvědčit.

Se zalíbením jsem si prohlížel kovovou baňku, přes svůj poměrně malý objem těžkou jako hrom. Inu, rtuť je jedním z nejtěžších prvků. Skoro tak těžká jako olovo. Uvnitř bylo cosi tmavého – nikoliv stříbrného, je to tedy obarvené – co při pohybu podivně žbluňkalo. Vůbec to nepřipomínalo vodu nebo jinou tekutinu. Rtuť taky vlastně tekutina není – i když je tekutá. Vrátil jsem se do svých dětských let, kdy jsem býval nadšeným milovníkem vědeckofantastických románů. Takhle nějak, pochopitelně za doprovodu jedovatých par a vysokých žárů, by mělo žbluňkat na Venuši. Nebo na Jupiteru?

Čert to vem. Stejně už sci-fi nečtu. Nic nečtu. Život je bohatší a překvapivější než fantazie všelijakých pisálků.

Vedle stálo cosi jako malá rakvička. Držáky na obou koncích, nahoře odšupovací víko, uvnitř kovová krabička.

Naložili jsme zboží do favouše. Třikrát jsem na Láďu plivnul, „tfuj, tfuj, tfuj, zlom vaz,“ a když se odpinožil, nastoupil jsem do drožky, která na mne za rohem čekala. Už Josef Vissarionovič říkával: – Důvěřuj, ale prověřuj! A jak já všude podotýkám – neuváděj nás hříšníky v pokušení. Takže jsem jel v malém odstupu za Láďou, abych si byl jistý, že míří skutečně do bývalého Derata za dr. Löwem, a hlavně abych měl jistotu, že až se bude vracet s penězi, pojede rovnou domů, a ne třeba na letiště nebo na Wilsoňák. Měl by u sebe mít slušný balík. A peníze lámou i silné charaktery.

Zůstal uvnitř dvacet minut. S hrůzou jsem pozoroval, jak na taxametru naskakují korunky jak šílené. Dročkář si mě prohlížel s jistým podezřením. Už když na mne čekal, musel jsem mu dát dvě kila zálohu, aby nemyslel, že chci vzít roha.

Teď už ale toho měl dost.

„Vo co de, šéfe? Budem tady trčet do rána?“

Chtěl jsem mu doporučit, aby hovořil, jen když je tázán, ale byl dobře o hlavu vyšší a já se zásadně neperu s lidmi, kteří jsou silnější.

„Zadarmo to snad není, ne?“ odsekl jsem aspoň.

„No, není. Sou to vaše prachy. Já jen že furt čekám a taky – když mám někoho sledovat, tak bych to měl ve firmě hlásit.“

„To můžete. Ten chlap, co ho klihujeme, je můj parťák. A jel zaplatit slušnej balík zákazníkovi. Tak chci mít jistotu, že ho odvez na místo, a ne třeba někam do herny.“

„Jo táák! No jo, to jo.“ Už byl spokojený. Člověk si nemá vymýšlet fantazmagorické kombinace a permutace, když stačí říct v podstatě pravdu.

Šedivý favorit vycouval ze dvora. „Tak co?“ zeptal se taxikář. „Zase sledovačku?“

„Jen kousek,“ odpověděl jsem, protože Láďa otočil auto opačným směrem, než přijel. Zdá se, že nedůvěra se někdy vyplácí.

„Předjeďte ho,“ řekl jsem. Připravil jsem si peníze na zaplacení, a když jsme favorita míjeli, stáhl jsem okénko. Zařval jsem na Láďu, který ke mně otočil dost vyděšenou tvář. Rukou jsem mu ukázal, aby zastavil.

„Ty vole,“ vydechl úlevně, když mi otevřel dvířka. „To seš ty…?!“

„A kdo by to měl být?“ Podal jsem dročkáři, který mě nedůvěřivě doprovázel, hotov k boji za klientovy zájmy, prachy a řekl, že to je dobrý, ať si třicet korun, co byly navíc, nechá.

„Koho jsi čekal?“ pokračoval jsem, když si Láďa stíral pot z čela a neodpovídal.

„Já vás zahlídnul, už když jsem jel k Lówovi. Jenomže jsem neviděl, kdo ve voze sedí. A potom vidím stejnou dročku stát před podnikem. Tak jsem se vyděsil, že mi někdo jde po krku, a otočil jsem fáro, jako že ho trochu protáhnu po městě, aby nevěděl, ke komu jedu.“ Bezelstně se na mne podíval. Nešlo mu nevěřit.

„Já tě zase chtěl jistit, protože jsem si říkal, co kdyby nějakej šmejd, třeba ty tvý kámoši nebo Löw… chápeš, ne?“

Přikývl. Hlavně že jsme si to oba věrohodně vysvětlili.

„No nic. V pořádku. Máš?“

Podal mi tašku. Byly v ní svazky tisícovek. Napohled málo. Sto tisíc je vlastně jenom sto papírků. Tady by jich mělo být víc. Přesně třiapůlkrát tolik.

Nepočítal jsem je. V obchodě se musí důvěřovat. Někdy. A hlavně mě už začínalo štvát, pořád si špinit prsty přepočítáváním statisíců.

Láďa se na mne napjatě díval. „Bezva, seš frajer,“ řekl jsem, protože na tato slova čekal. Čekal taky na prachy a musel věřit, že se jich dočká, jenomže prachy jsou jen prachy. Chci říct, že jsou neosobní. Pár slov někdy dokáže víc než pár tisíc. A když k těm tisícům přijdou i slova, je to prostě fajn. Já to znám. Můžete mi věřit.

„Bylo to v první chvíli hustý, Majku,“ řekl s hlubokým výdechem. „Já myslel, že na mě budou čekat fízlové. Jednou jsme ho už doběhli a teď z něj ještě taháme prachy za červenou rtuť…“ Nevěřícně zavrtěl hlavou, aby naznačil, že on by na takovýho sandála chlupatý pozval na tuty.

„Brácho, láska je mocná čarodějka.“

„Co? Láska? Von je buzík nebo co?“ vyjel. Podezíravě se na mne podíval. „Ty vole, to mi neříkej ani ve srandě. Jesli na mě někdy šáhne, tak mu tu prdel natrhnu, ale jinak než si představuje! Na mě žádnej pedál nesměl šáhnout ani v lochu!“

„Láska k penězům je stejně mocná čarodějka jako láska k holčičkám nebo k hošanům.“ Láďa je hodný, jenže maličko natvrdlý a přímočarý. Navíc neví, že i lásce se někdy musí pomáhat. „A když tě chtěj bohové zahubit, raní tě slepotou,“ citoval jsem odněkud vyčtené a zapamatované moudro. „Löw oslepnul a navíc se v něm probudily dědičný pudy.“

„Ty… ty nemáš rád Židy?“ zeptal se najednou Láďa. Překvapeně jsem na něho pohlédl.

„Jaks na to přišel?“

„Že furt narážíš na to, že je Žid. Nebo… já nevím, ale myslím, že se tak jmenuje.“

„Milý Láďo,“ povzdychl jsem si. „Já absolutně kašlu na to, jestli je Löw Žid nebo se jen tak jmenuje. To je maximálně jedna z pák, který můžu použít, abych zvýšil tlak. Ale jinak je to především parchant a darebák a vychcanej hajzl, se kterým mám nevyřízený účty. Upřímně řečeno, pro mě může být Löw třeba Eskymák!“

„Já taky kašlu na to, kdo co je. Já jen že nemám rád, když se do kšeftu tahaj takový věci jako politika a Židi a bolševici a tak. Vono to pak vždycky smrdí, protože najednou kráčí o něco jinýho a jeden si na tom může nabít hubu. Voholit – to beru. Voholit proto, že je kavka. A ne že je Žid a já proti nim něco mám.“

„Politika, milý Láďo, a všechny ty svinstva kolem ní jsou dneska největší kšeft na světě. Já ji nemám rád a nezajímá mě. Ale nevidím důvod, proč bych jí nemoh použít jako kouřový clony a nesmočil si taky zobáček. Chápeš? To je, jako když prodáváš takový ty svěcený obrázky. Můžeš být neznaboh až na půdu, ale co bys nevydělal na tom, že někdo něčemu věří? A přesně takhle je to s panem doktorem Löwem. No nic, já už budu muset vypadnout, tak vysyp, jak to proběhlo.“

„Prostě normál. Řek sem mu, že sem tady s tou rtutí. A že mě posílá David. Von řek, že jestli mě posílá David, že to je v pohodě. Což mi připadlo maličko ujetý, protože předtím všechno klapalo i bez toho Davida. Kdo je to vůbec?“

„Vybodni se na Davida. Stejně ho neznáš.“

„Že to na něj tak zabralo.“

„Takovej jeden…,“ chtěl jsem říct Žid ze Starého zákona, ale včas jsem se kousl do jazyka. „Takovej jeden střihoun, co ho má pod palcem.“

„Dobrý. Tak teda změknul a chtěl jenom vědět, jestli je to zboží v pořádku. Já mu povídám: Myslíte, že bysme se je odvážili podfouknout? Pane, to by byla poslední bouda v mým životě. Ty nemaj smilování. Dva mí známí to asi před čtvrt rokem zkusili. Dodneška o nich nikdo neví. Dokonce ani ty mrtvoly nikdo nenašel…“

„To musel šílet.“

„Šílet? Ve ksichtě vypadal jak tlustý vod šunky a třás se jako rosol. Já nechci nic povídat, ale myslím, že ho už předtím musel někdo naklepat, aby změknul. Mně aspoň připadal vysloveně vláčnej.“

„Věřím.“ Víc jsem to nekomentoval.

„V každým případě si flašku zamknul do trezoru a vysolil prachy.“

„Nechtěl nic podepsat?“

„Ne. Jenom zlikvidoval tu svou pohledávku.“

Láďa mi podal příslušně potvrzenou fakturu na čtyři sta padesát tisíc.

„Nu, Láďo, tohle nám vyšlo.“

„Je to v suchu, ne?“

„Kus, brácho. Kus. Dokud neklapne všecko, tak nám ani tyhle prachy nebudou stačit, abysme se zavrtali dost hluboko pod zem.“

V zaplivané putyce kousek od bývalé synagógy, později skladiště sběrných surovin a nedávné ubytovny SSM, původně hodinového hotelu, jsme s Marešem nebyli nijak nápadní a nikdo by nám nevěnoval pozornost, ani kdybychom si nahlas domlouvali útok na nedaleký parlament. Hospoda byla začouzená, smrděla potem i kuchyňskými výpary, nasáklými do všech spár a věčnými jako smutek za nehty. Scházela se tu převážně stálá společnost somráků, lopat, vápen, řemeslníků, úředníků a pochybných inteligentů.

„Jak jste se s Löwem domluvili?“ zeptal jsem se na úvod Mareše.

„V osm večer se uskuteční předávka. Já jsem si jenom zboží zkontroloval… mimochodem, co v tý olověný schránce bylo? Dozimetr mi cvakal, jako kdybych ho dal pod rentgen!“

„Nevím. Zřejmě něco radioaktivního. Zaplať-pánbů, že cvakal, protože tam má být plutonium, ne?“

„Taky jsem Löwovi řekl, ať se k tomu moc nepřibližuje, a v žádném případě se to neodváží otevřít. Myslím, že si oddechne, až to bude mít z krku.“

„Kde se mají sejít?“

„Na Vinohradech. Za vodárnou na Korunní. Tam je takový plácek před Husovým sborem. V osm už bude šero, spíš tma. Nikdo tam tou dobou nebývá.“

„Löw dostane peníze,“ řekl jsem. „Třicet tisíc dolarů. To kryje jeho výdaje. Dokonce nějakých osmdesát tisíc vydělá. Ví, že zbytek, tedy svou provizi, má obdržet, až bude dodávka na místě?“

„Ano. Ptal se, kdy to bude. Řekl jsem, že do tří dnů.“

„Výborně.“

Usmáli jsme se na sebe. Měl jsem hřejivý pocit poctivého občana, který chce dát dvěma stejně poctivým občanům šanci poctivě přijít ke slušným penězům. Je to tutovka – ledaže by došlo k nějakému zádrhelu…

Znovu jsme pak probrali celý plán detail po detailu. Byl festovní a neprůstřelný. Měl by tedy vyjít.

Z telefonní budky na ulici jsem se spojil s Lubanem a řekl mu, co má dělat. A hlavně jsem mu doporučil, aby tam jel sám. Pak jsem se vrátil do hotelu, natáhl se na postel a do pěti minut jsem spal jako nemluvně. Nic jiného se stejně dělat nedalo.

Kolem půl deváté mě vzbudil telefon. Luban.

„Tak to mám,“ řekl.

„Jak to proběhlo?“

„Jak, jak… řekl jsem mu, že mě posílá David, přenesli jsme ten sajrajt ke mně do auta a předal jsem mu těch třicet tisíc dolarů. To skutečně stojí třicet tisíc dolarů?“

„Šílíte? Třicet tisíc dolarů?!“

„Tak proč jste mu za to tolik peněz dával?“

„Vy blázne, to stojí milióny těch vašich korun!“

Mlčel. „Aha,“ řekl potom. „No tak dobře. A co já teď s tím?“

„Přijede si pro to náš člověk.“

„Jak ho poznám?“

„Podle hesla, ne?“

„Aha. A dá mi prachy?“

„Zatím není za co. Jakmile bude zboží tam, kam je určeno, dostanete slíbenou provizi.“

„Moment,“ zaprotestoval, „tohle jsme si neslíbili!“

„A co jsme si slíbili? Že vám dáme balík rovnou, jenom za to, že jste zboží převzal a zase okamžitě předal, a vy nás budete moct ihned potopit? Abyste dostal ještě jednou tolik?“

„No dovolte!“

„Mlčte! Pamatujte, že tady jde o tolik, že nevěříme ani vlastnímu bratrovi. Jakmile budeme mít jistotu, že už je všechno v pořádku, stopy zametené, vyrovnáme se s vámi.“

„Moc se mi to nelíbí…“

„Kašlu vám na to, co se vám líbí nebo nelíbí. Kolik vás celá ta záležitost stála?“

Je dobré klást otázky, na něž se nedá odpovědět. Mohl říct, že pár korun za vypůjčení auta, pokud si je skutečně v půjčovně najal, ale když se bavíte o statisících a miliónech, ani hokynář neoperuje drobnými.

Takže mlčel.

„Uznáváte, že pokud se hraje o moc, máme právo být ostražití? Tratíte tím snad něco?“

„Ne,“ přiznal. „Ale taky z toho zatím mám drek.“

„Byl jsem upozorněn,“ povídám nabubřele, „že Češi jsou největší gauneři v Evropě. Podle těchto kritérií jste byl vybrán. Netušili jsme ovšem, že budete žádat honorář za práci, která ještě nebyla vykonána.“

„Třicet tisíc dolarů,“ řekl zasněně. „To není málo. A to je jenom zlomek ze skutečné ceny…“

„Některé věci mají cenu, která se nedá vyjádřit penězi.“

„Musíte o to zboží hodně stát, viďte?“

„Moc…,“ řekl jsem tiše. Nebylo to úplně přesně podle právě realizovaného scénáře, ale rozumný člověk, když se pustí do kšeftu s takovým typem, jakým je Luban, má v záloze náhradní variantu.

„Moc,“ opakoval jsem. „Vy mi asi chcete něco říct, viďte?“

„Ja, Herr Kruge.“ Začal se smát. Smál se moc a trochu dýchavičně, jako kdyby ten fór, co chystal, zaskočil svými důsledky i jeho a teď nevěděl, jestli z něj náhodou nebude lupen na bezplatnou jízdu, která sice může skončit v ráji, ale taky ďábelsky rychle přímo v pekle.

Byl to opravdu ošklivý smích.

„Chci říct, že vy jste si vybrali mě, nevím proč, a chtěli jste mě namočit a odbýt pár šupama. Já se totiž ptal, kamaraden, kolik červená rtuť a plutonium stojí.“

„Zvážil jste ho? Jak můžete bez váhy vědět, kolik vlastně stojí? Na vašem místě, Luban, bych si to plutonium převážil.“

„Takovýho blba, za jakýho mě máte, továryši, já už dávno hledám. Jednoho mám, ale potřebuju dva, jako komický duo, víš? Do kabaretu. Můžete u mě nastoupit, Kruge! Vepříci budou slintat blahem!

Neboj se, Kruge…,“ to tykání s příjmením bez oslovení mu dělalo neuvěřitelně dobře, teď mě za ten jediný okamžik, kdy měl strach a kdy jsem na něj zařval Luban a on svěsil ohon, vychutnával jako malý český človíček nedělní vepřoknedlozelo. „Neboj, Kruge, dozimetr se dá sehnat i v Praze, jak jsi se zmínil, o co jde, tak jsem ho měl a naměřil jsem si to rovnou v autě. Takže já vím, co v tom je, nemusím nic vážit, abych si dokázal představit, že třicet tisíc dolarů za tohle zboží je pakatel. Normální pakatel. Já to věděl už ve chvíli, když jsi poprvé zavolal. Ty myslíš, že my v Praze jsme ho-ádka? Že jenom vy jste ti praví střelci? Hovno. Máme vás přečtený. Já věděl už předem, kdo je ten tvůj Pikenin. A proto mi bylo jasný, oč se tu hraje. A já teď…“

Zavěsil jsem uprostřed věty. Horečně jsem vytočil jiné číslo a pak řekl jen několik slov. Do tašky jsem hodil všechno, co se v pokoji povalovalo, otřel jsem sluchátko a předměty, kterých jsem se nejvíc dotýkal, zavřel za sebou dveře a výtahem sjel do recepce. Zaplatit a zmizet ve víru velkoměsta.

Kolty byly taseny.

Hotelový taxík mě zavezl na hlavní nádraží. Stále ještě jsem hovořil pouze německy: zeptal jsem se dročkáře, jestli neví, kdy jede vlak do Paříže. Věděl, taxikáři pracující pro mezinárodní hotely mají zahraniční jízdní a letové řády buď v hlavě, nebo v diáři s sebou. Měl jsem dvě hodiny času. Ptal se, jestli si mezitím nechci někam zajet, odmítl jsem s tím, že si potřebuju koupit jízdenku a místenku do lůžkového vagónu. Snad si mě zapamatuje…

U pokladny číslo sedm čekal Mareš. Horem, přes halu, jsme přešli na parkoviště, kde měl svého žigulíka.

Doma na Petřinách bylo neútulno a prázdno. Zdena se zřejmě definitivně ztratila ve víru velkoměsta. S úlevou jsem zamkl Krugův pas do psacího stolku a vzal si svoji vlastní občanku. Je to krásné, být zase sám sebou. Nemuset si dávat pozor na každé slovíčko, nebát se, jestli mě někdo podezíravě nepozoruje, nebýt ve dne v noci svírán kůží, která mi nebyla ušitá na míru, a proto v rozkroku a na zádech i v podpaží škrtí a tlačí.

„Věřím,“ přikývl Mareš, když jsem se mu se svým pocitem svěřil. „Ale teď se na cizí kůži vykašlete. Může jít nám všem o tu naši vlastní. Přinejmenším jde o peníze. Vrazil jste do toho už majlant a já, abych se přiznal, bych taky rád ten svůj slíbený honorář viděl. Ne, nebojte se…,“ usmál se, když viděl, co se mi v tváři objevilo. „Nic po vás nechci, protože vystupujeme svým způsobem jako partneři a já vím, že pokud se zisk nedostaví, není co dělit. Na to jsem byl od začátku připravený a jsem s takovou eventualitou smířen. Otázka tedy zní, pane Najmane: vzdáme to? Smíříte se s porážkou?“

Zasmál jsem se. Zněl můj smích snad trochu trpce, ale pořád to byl ještě smích vycházející ze srdce.

„Pane doktore, jestli se domníváte, že jsem s touto, jak říkáte, eventualitou nepočítal, tak na to zapomeňte. Já Lubana znám už moc let a vím, že je to šmejd nad všechny šmejdy šmejdovatej.“

„Přesto jste mu dal třicet tisíc dolarů…“

„A on za ně koupil zboží, který má podle jeho názoru cenu desetinásobnou. To je v pořádku a tak to mělo být. Jak vidíte, zatím dělá jen to, co jsem si přál.“

„Zatím… teď se ale vzepřel, má zboží a vy nemáte ani zboží, ani peníze.“

„Tak za prvé, doktore: zapomínáte na Löwa…“

„Pravda,“ ťukl se do čela. „Můj soukmenovec Löw. Ten však shrábnul peníze, neprodělal, dokonce, jak jsem pochopil, pár desítek tisíc získal. Nic moc, pochopitelně – až na to, že šlo o vaše peníze, protože mi je známo, že když dva mezi sebou obchodují a jeden vydělá, tak to ten druhý musí zaplatit. Prachy nejsou prvoci a nemnozí se dělením.“

„Löwova chvíle teprve přijde. Zřejmě už dnes večer, možná zítra ráno. To dohodneme ještě teď. Ránu povedeme hlubokým řezem, zakrvácí se tak, že si na to s hrůzou v očích a potem na čele vzpomene i na smrtelný posteli.“

O Löwa jsem vskutku strach neměl. Zaplatí všechno, co mi je celá ta léta dlužen. Včetně padesáti měsíců ve vězení, protože za mříže jsem se dostal jen díky jemu.

Mareš mě pozoroval s přimhouřenýma očima. „Bůček a pomsta jsou nejlepší studený…,“ řekl tiše.

„Já vím. Někdy si však musíte připomenout, proč vlastně něco děláte, abyste se nenechal strhnout proudem událostí. Měl jste nějakou dohodu s Löwem?“

„Ohledně čeho?“

„Ohledně dnešní předávky. Jestli třeba nemá někam zavolat, že všechno proběhlo podle plánu a tak podobně.“

Podrbal se na hlavě. „Přiznám, že jsem na nic takového nemyslel. Víte, malér je v tom, že celý váš plán neznám a postupuju proto jen podle dílčích instrukcí. Kdybych znal pár tahů dopředu, možná bych…“

„O nic nejde,“ přerušil jsem ho. „Myslel jsem jenom, že by bylo vhodný zavolat mu a zeptat se, jak předání proběhlo.“

„Myslíte, že ještě bude v kanceláři?“

„Těžko,“ podíval jsem se na hodinky.

„A jeho číslo domů neznáte, že?“

„Chtěl jste je znát?“

Povzdechl jsem si. Ne, jemu jsem nic vyčítat nemohl. Sobě vlastně taky ne, protože jeden nemůže myslet na všechno.

Sáhl do kapsy a položil přede mne škartku tuhého papíru s telefonním číslem.

Löw pravděpodobně seděl u aparátu a čekal, kdy mu velitel komanda zavolá, protože telefon stačil pípnout pouze jednou.

„Splnil jste úkol?“ zeptal se Mareš alias von Oltenberski. Nějaké drmolení. „Dobře. Počítám, že naši lidé se mi ozvou ještě dnes v noci. V tom případě bychom vám mohli zítra odpoledne předat odměnu. Šolem alejchum.“

„V kolik mu znovu brnknete?“ zeptal jsem se.

„Ve dvě ráno. To je člověk probuzený z nejlepšího spánku a úplně otupělý. A protože už do rána neusne a bude se mu všechno mlít v hlavě, vpadnu na něj hned v osm nebo v kolik chodí do kanceláře. Nebude mít sílu odporovat. Předtím mu ale vy, asi tak ve tři – nebo já vám prostě cinknu, v kolik, jakmile s ním domluvím – zavoláte taky. Pro změnu anglicky. Snad trochu anglicky umí. Můžete do toho pro jistotu plíst sem tam nějaký německý slovíčko, hlavně to důležitý, aby mu bylo úplně jasný, že je v kýblu.“

„No, v kýblu… a co když se splaší a vezme roha.“

„Od této chvíle je pod dohledem,“ řekl Mareš klidně. „Berte to jako můj finanční příspěvek do společného podniku. Pokud by vyšel z domu a sedl do auta nebo do taxíku a jel na letiště, okamžitě se to dozvím.“

„Kdyby chtěl zmizet letadlem, těžko mu v tom zabráníme…,“ zamyslel jsem se.

Mareš ze sebe jen vyrazil pohrdavé „pche!“

„Za koho mě máte? Za nějakýho toho nedouka, který si hraje na četníky a na zloděje podle představ, co vyčet z detektivek? Já jsem profesionál, pane! Se vším se počítá. Pokud se pokusí opustit byt, bude sledován. Kdyby to vypadalo, že odjíždí z Prahy, budeme informováni včas, abychom mohli podniknout protiopatření. Kdyby použil taxíku a jel na letiště, bude sledován a na vhodném místě dojde k zastavení vozu taxislužby a Löw bude zadržen pro podezření ze závažného trestného činu. O zbytek se pak už postaráme my – v první chvíli bude myslet, že jde o policii, potom pochopí, že se jedná o trestné komando.“

Obdivně jsem zatleskal. „Rejžo, to nemá chybu!“

„Ne.“ Znovu jsem si povšiml, že skromnost nepatří mezi Marešovy charakteristické vlastnosti. „O Löwa nemám strach. Ale co s tím druhým?“

Povzdechl jsem si a pomyslel na všechna předsevzetí, kterými jsem se oháněl, a všechny sliby, jimiž jsem Mareše lámal, abych ho získal pro akci.

„Bojím se, že moc možností nemáme.“

„Takže přece jenom nejtvrdší varianta…?“

„Bohužel. Předtím zkusíme ještě… no, jednu fintu.“ Vysvětlil jsem mu, co mám na mysli.

„Budiž,“ souhlasil Mareš. „Ale jestli máme udeřit, bylo by dobře neotálet s tím. Jakmile pochopí, že jde do tuhého, bude dost těžké dostat se mu pod kůži.“

„Pochybuju, že by ho napadlo tohle. Nic takovýho se tu zatím nikdy nestalo.“

„Jak myslíte.“

Dům byl po jeho odchodu tichý, připadal mi úplně prázdný. Sešel jsem dolů, abych se podíval, jestli se u Čebovské svítí. Zdálo se mi totiž, že není doma. Při mém příchodu čoklík neštěkal.

Měla zhasnuto a žádný zvuk se z jejího bytu nelinul.

Najednou jsem se bál. Bylo teprve devět večer, nepředpokládal jsem, že by už šla spát. Snad někam jela, snad byla na návštěvě u nějaké své přítelkyně. Vyběhl jsem zpátky a zkusil zavolat Zdeně. Doma telefon nebrala, v herně mi řekli, že tam už nedělá, a zavěsili. Barmanův hlas zněl naštvaně a nebyl ochotný si se mnou povídat, proč, kdy a za jakých okolností odešla. A že není doma… noční Praha teprve začíná žít a ona si určitě chce vynahradit dlouhý půst, který, co se zábav a radovánek týče, se mnou měla.

V půl dvanácté jsem se uložil ke spánku. Správněji bych měl říct, že jsem se uložil do postele, protože spánek nepřicházel, i když jsem nikdy podobnými problémy netrpěl a inzeráty na preparáty proti nespavosti ve mně vyvolávají podobnou reakci jako reklamy mrazniček u Eskymáků. Jenže dnes bylo dnes, dnes se rozhodovalo o zítřku, o zítřcích vůbec, a ať jsem chtěl nebo nechtěl, film událostí mi běžel před očima, analyzoval jsem každý počin svůj i jejich, zkoumal, zdali bylo moudré to či ono, vzpomínal jsem na minulost a snoval plány do budoucnosti… až najednou zazvonil telefon, protože bylo skoro půl třetí.

„Řekl bych, že je nejvhodnější chvíle zavolat mu.“

„Mluvil jste s ním?“

„Před pár minutami jsem položil telefon. Moc jsem se s ním nevybavoval, jenom jsem mu oznámil, že zřejmě udělal chybu. Totiž – že aspoň já doufám, že udělal jen chybu, protože jestli zjistíme, že to nebyla chyba, ale vědomá zrada, ponese následky.“

„Co říkal?“

„Nic. Něco samozřejmě blábolil, ale nedalo se z toho nic poznat. Takže mu teď brnkněte vy.“

Mareš zavěsil a já okamžitě vytočil Löwovo soukromé číslo. Chvíli trvalo, než se ozval. Soudím, že buď už balil kufry, nebo se bál telefon zvednout. Ani se neohlásil jménem, jen jsem slyšel, jak hlasitě dýchá.

„Löwe,“ šeptal jsem anglicky s těžkým německým akcentem a podle Marešovy rady jsem sem tam do toho zamotal německé slovíčko, „Löwe, ty prase zrádný! To jsi neměl, to jsi fakt neměl! Zradit! Paktovat se s nepřítelem!“

„Co šílíte!“ zařval najednou Löw také německo-anglickou směsí. „Kdo se s kým paktoval? Já se vás o nic neprosil, vy jste řekli, předej to tomu, kdo řekne heslo – já to předal!“

„Nic jsi nepředal! Lžeš! Naši lidi přijeli na místo schůzky, nikdo se nedostavil, hlídali jsme ten prostor hodinu předtím a hodinu potom a vůbec nic! Máš jedinou možnost – vydej nám, co ti nepatří. Pak snad zapomeneme.“

„Já to nemám!“ zaječel. „Dal jsem vám to! Přijel chlap a řekl, že ho posílá David! Tak si to vzal, dal mi za to třicet tisíc dolarů…“

„Za třicet tisíc dolarů ses zaprodal? Tak laciný jsi?“ zašeptal jsem zlověstně. Chtěl jsem dodat něco o Jidášovi a třiceti stříbrných, ale potom mi došlo, že Židé si zřejmě tuhle příhodu vykládají poněkud jinak než křesťané, a jelikož nejsem v teologii zrovna honěný, držel jsem radši hubu.

Löw se potil. I na tu dálku jsem cítil, jak mu po čele a po zádech stéká ledový pot, jak má mokré podpaždí a vydává ze sebe ostrý pižmový pach, zvířecí pach člověka, který má smrtelný strach. Měl jsem z toho ďábelskou radost, protože jsem ještě nezapomněl tu chvíli skoro před pěti lety, kdy mě tahle samolibá a jedovatá svině vychutnávala, zahnala do kouta a dávala mi znát, jak se mnou zamává, když mu nebudu solit. Ach, jakou já měl radost, že se Löw potí, a jak jsem se těšil, až začne potit prachy!

„Zaprodal? Já to pro vás přece koupil za svý peníze!“

„Tak sis myslel, že to můžeš prodat, komu chceš? Ne, Löwe, nemůžeš! Zradil jsi – a víš, jak se ve válce trestá zrada?“

„Já s nikým neválčím!“ zakňučel.

„Ale my ostatní jsme ve válce se smrtelným nepřítelem, který nás všechny chce zahnat do moře, vyhubit do posledního starce, do posledního nemluvněte! A ty mu kvůli špinavému zisku, kvůli mamonu, zlatému teleti, prodáš nůž, kterým se nás chystá podříznout?!“ Poslední slova jsem vykřikl, co vykřikl – vyštěkl, německy, jako starý zupák. „Zítra ráno nám to všechno vrátíš i s dolary, které jsi dostal!“

„Já nic nemám!“ zakňučel Löw a rozplakal se. „Já to opravdu dal tomu člověku, který mi řekl heslo!“

„Löwe,“ řekl jsem měkce, „proč takhle hloupě lžeš? Náš prostředník od tebe žádné zboží nepřebral. Tak si pamatuj: do devíti ráno máš čas. Ale jestli jsi ty věci už prodal nepříteli, jsi už teď prakticky mrtvý muž.“

Zavěsil jsem a obratem zavolal Marešovi, abych ho informoval o obsahu našeho hovoru. A upozornil ho, že po tomhle se Löw stoprocentně pokusí pláchnout. Já aspoň bych to udělal. Mareš prohlásil, že je s tím srozuměn.

Byly tři. Nechtělo se mi už spát. Najednou jsem byl čerstvý, jako kdybych právě v devět ráno vylezl po klidné noci z postele. V kuchyni jsem si usmažil vajíčka a uvařil silnou kávu. Chyběly mi už jenom noviny. Ve tři ráno nemůže mít člověk všechno. Zvlášť když si může pustit rádio a vybrat z deseti stanic tu svoji muziku. Anebo se v televizi dívat na OK 3. Vysílali erotickou komedii z Bavorska. Totiž – oni tomu říkali komedie a erotická. Já tomu říkám jinak, ale protože nerad bývám sprostý, prostě jsem to vypnul.

Za půl hodiny další telefon. U Löwa v bytě zhaslo světlo – je prý podruhé rozvedený a momentálně žije sám – a pan doktor z baráku vyvlekl obrovský kufr. Naložil ho do svého medbura a odstartoval.

„Jedu tam,“ řekl Mareš.

„Kam?“

„Tam, kam míří.“ Chtěl jsem jet taky, jenže Mareš neměl čas čekat, až se připinožím, a já radiotelefon bohužel nemám, takže řídit se jeho pokyny cestou jaksi nepřicházelo v úvahu.

Skřípal jsem zuby, protože jsem činorodý člověk a protože – to hlavně – jsem přicházel o první malé finále, které jsem sám napsal a zrežíroval a které teď poznám jen z vyprávění.

Tak jsem šel spát a kupodivu jsem se propadl do bezvědomí ve chvíli, kdy jsem položil hlavu na polštář.

V županu, příjemně odpočatý, oholený a navoněný, s doutníkem v ústech jsem naslouchal Marešovi, který měl kruhy pod opuchlýma očima, byl zarostlý a páchl. Penězi. Je to ten nejkrásnější smrad, jaký znám.

Na stolku mezi námi ležela hromádka dolarů. Mělo by jich být rovných třicet tisíc. Očima jsem je hladil a laskal, pak jsem k nim přidal těch deset tisíc, co mi zůstaly.

Mrkl jsem na Mareše. „Tak vidíte. Zase se vrátily k bratříčkům. Čtyřicet tisíc… ani o dolar míň.“

Mareš mě zamyšleně pozoroval. „Dneska dodá zbytek,“ řekl. „Pokud neumře strachy.“

„To si probereme potom. Teď mi povězte, jaký to bylo v noci. Jsem celej nažhavenej.“

Největší potíž celé akce spočívala v tom, že Löw měl silnější a rychlejší automobil. Marešův favorit a daewoo jeho mužů by neměly šanci, kdyby Löw nezjistil, že je sledovaný a nezpanikařil. Když se mu poprvé za berounskou dálnicí podařilo vyrovnat smyk, zkrotl, zvolnil a na úzké silnici se projevily řidičské přednosti jeho pronásledovatelů. Zastavil, vypadnul z auta a klekl si na silnici se sepjatýma rukama, aby ho nezabíjeli.

Marešovi strkal těch třicet tisíc, které vezl v kufříku. Vzal si je, protože věděl, že to jsou moje peníze.

Slíbili mu, že ho nezabijí, když se vrátí do Prahy a počká, až mu někdo z „Mossadu“ zavolá. Ten někdo mu dá instrukce, co a jak. Jeho osud závisí na rozhodnutí mužů, kteří jsou výš a dál.

Teď je doma a čeká. Byt je hlídaný. Zadní východ tam není. Jedině že by utekl po střechách.

„Dobře. Pro peníze dojdou vaši lidé.“

Mareš se zachmuřil. „S těma prachama já nechci nic…“

„Klid. Vy ani oni s tím nic společnýho nebudou mít. Uvidíte.“

Tak jsem Löwovi zavolal.

„Chtěl jsi utéct a zradit podruhé,“ řekl jsem opět tím zlověstným tlumeným hlasem. „To je přiznání.“

„Ne! Prosím vás, ne! Já měl strach, musíte mě pochopit!“

„Kde je zboží?“

„Nevím, můžete mě i mučit, já ho prostě nemám. Peníze jsem vám už vrátil, tak co chcete? Dám vám, kolik budete chtít, jen mi, prosím vás, věřte! Já nevím, co se stalo!“

„Uvědomuješ si, Löwe, že desítky mužů teď budou muset tvoji chybu, tvůj zločin, napravovat?“

„Já to zaplatím, dám vám, co chcete, prosím vás, jen mě nechte, nezabíjejte mě!“

„Löwe, máš jedinou možnost: zaplatit celou škodu.“

„Kolik?“ vylétlo z něj.

„Tři milióny korun.“

„Tři… milióny..,“ zašeptal.

„A ještě dnes. Dojdi si pro ně do banky. Nemusíš mít strach, že tě někdo přepadne, jsi stále pod kontrolou a dohledem ozbrojených mužů. Uzamkneš ty tři milióny do kufříku a předáš je doma člověku, který se ti prokáže heslem. Řekne, že si jde pro růži z Jericha. A ještě jedno: nepokoušej se hledat pomoc u české policie. Nás by nedopadli, protože… to snad chápeš, ne? A tebe by nakonec zavřeli. A ve vězení bychom si tě našli: tam bys byl bez ochrany a za takovouhle zradu by tě nejvyšší trest neminul.“

Položil jsem sluchátko, zatímco Mareš už byl svým radiotelefonem ve spojení s muži, kteří hlídali Löwův byt. Upozornil je, že Löw se za chvíli vydá do banky: budou ho hlídat a dávat pozor, aby se vrátil.

Půjčil jsem Marešovi holicí strojek a koupelnu: potřeboval se dát trochu do kupy.

Zaparkováni na druhé straně ulice před Löwovým domem jsme museli dobře tři čtvrtě hodiny čekat, než se objevil. Vybrat si z banky peníze je zřejmě stejně na dlouhé lokte, jako je do ní vložit. Tři milióny jsem ještě nevybíral, ale předpokládám, že s tím je poněkud složitější procedura, nežli když si člověk jde pro výplatu. Například vás asi nenechají stát ve frontě před pokladnou, aby vám nějaký upocený uhrovitý zedník, který si jde vybrat úspory na nedělní oběd, funěl při přepočítávání smetanů za krk a oznamoval dalším čekatelům na československou měnu: „Kurva, už tam má dva milióny a eště počítaj! Bych rád věděl, kde takovej pakl nakrad!“

Löw nás tedy nechal čekat. Mareš aspoň měl čas využít toho báječného vynálezu, jakým je radiotelefon. Taky bych si ho měl pořídit: kdo nemá na střeše druhou anténu a na křižovatce se znuděnou tváří nepromlouvá do sluchátka, je společenský mimoň. Luban to ví a kromě radiotelefonu má ještě takové to pojítko, co mu oznamuje, že je volán. Takže byl dostižen a ozval se.

Mareš se s ním nemazlil. Krátce mu německy oznámil, že on, Luban, je podle jejich informací držitelem jistého zboží, o které má jejich organizace eminentní zájem.

„Vám k ničemu není, my ho potřebujeme. Na ceně se jistě dohodneme.“

„No vidíte,“ zachechtal se Luban jako starý kňour, když narazí na obzvláště mazlavé bahnisko, „já vám říkal, že se dohodneme! Ja, on každý časem dostane rozum. Dohoda je lepší než výhrůžky.“

Mareš chvíli mlčel a potom mu lhostejným hlasem prozradil, že zřejmě došlo k omylu. „My nejsme z té organizace, se kterou jste v minulých dnech jednal. My jsme od konkurence. My jsme ti druzí!“

„Druzí…?“ Luban v první chvíli nechápal. Pak mu došlo, o koho se asi může jednat, a poněkud stísněně se zeptal, jak na něho přišli.

„Víme o vás od okamžiku, kdy s vámi ten člověk vystupoval v Praze jako nějaký Kruge – navázal kontakt. Udělal jste dobře, že jste jim to zboží nepředal. Možná že byste dnes už s nikým netelefonoval… nikdy byste už s nikým netelefonoval!“

Lubana to kupodivu nevyděsilo, stejně jako se nepolekal mých výhrůžek. Zřejmě se ve svém panství, obklopen osobními strážci a jištěn stamilióny, cítil naprosto bezpečný.

„Nechte si ty kecy od cesty!“ odsekl. „Až budu chtít mít strach, pustím si televizi.“

„O.K., my nevyhrožujeme. Jen hovoříme na rovinu. Na rovinu se s vámi taky chceme dohodnout: dva milióny na ruku.“

„Žertujete! Ptal jsem se, kolik stojí červená rtuť a hlavně, za kolik je plutonium.“

„Jak můžete vědět, kolik ho je?“

„Rtuti je dvacet kilo.“

„A plutonia?“

„Nejsem idiot, abych tu schránku otvíral. Ale počítám, že dost, když kvůli tomu všichni tak šílíte. Dva milióny tedy považuju za žert. Až přestanete vtipkovat, ozvěte se se solidní nabídkou. Ale hoďte sebou, nejste jediný, kdo má o zboží zájem. A dostane ho ten, kdo dá nejvíc.“

Zavěsil.

„No, pane Najmane, bojím se, že Luban bude tvrdší oříšek nežli támhleten pán.“

K chodníku přirazil mercedes, za ním favorit s osobními strážci. Löw se vyvalil z auta, v ruce kufřík. V obličeji byl šedivý a připadalo mi, že zestárl nejmíň o sto let. Taky bych takhle vyhlížel, kdybych jako mávnutím čarodějníkova proutku přišel v okamžení skoro o čtyři milióny, kdybych místo tučného zisku zachraňoval holou kůži. Prostě kdybych si šel pro vlnu a vrátil se dohola ostříhán.

„Tenhle pán,“ řekl jsem, „nám dá své poklady na stříbrném tácu. Luban si naopak myslí, že nás oškube. Ale uvidíte, doktore, že nakonec taky přileze po kolenou a bude nám prachy nutit a prosit, abysme si je vzali.“

Mareš přikývl a opět nažhavil telefon. Jeden ze strážců, byli v civilu, jenom ramena a boule pod levou rukou zasvěcenému prozrazovaly, co jsou zač, vystoupil z auta a vešel do domu. Srdce se mi rozbušilo. Chvějícími se prsty jsem si zapálil cigaretu. Mareš se na mne s úsměvem podíval. Vypadal naprosto lhostejně a vyrovnaně.

„Vás nerozklepala představa, že za pár minut budete mít v kapse šest set tisíc?“ zeptal jsem se.

„Nedovedu si tolik peněz představit a pořád ještě mi nedošlo, že by mi mohly patřit,“ řekl. Pokrčil rameny. „Prostě to je jenom číslo. A hlavně je ještě nemáme.“

„Řek bych, že máme.“

Z domu vyšel strážce a nesl kufřík. Nasedl do auta, které se rozjelo. Následovali jsme je. V tiché prázdné postranní ulici jsme zastavili, Mareš vystoupil, přešel k druhému autu, strážce mu otevřenými dveřmi podal kufřík, vrátil se nazpátek, posadil se za volant a kufřík mi předal.

Byl pořádně těžký. Tři milióny reprezentují i ve Smetanech tři tisíce bankovek. Třicet balíčků po stovce.

Zámek byl na čísla a zamčený. „Hergot,“ ulevil jsem si, „ten všivák se nám pomstil aspoň takhle!“

Mareš mi podal radiotelefon, abych vymačkal Löwovo číslo. Když se ozval, řekl jsem: „Zapomněl jste přiložit číslo zámku.“

„Tři tři jedna,“ odpověděl hluše.

Navolil jsem kombinaci a víko s klapnutím odskočilo. Vnitřek byl plný svazků tisícikorun, každý přelepený bankovní páskou s razítkem.

Malé finále skončilo aplausem.

Byli jsme bohatí.

Po vyplacení Láďova a Marešova podílu jsem měl čtyřicet tisíc dolarů a přes dva a půl miliónu korun. Dohromady v korunách nějakého tři a půl miliónu.

Takže jsem ještě nebyl tak bohatý, jak bych potřeboval. Ale taky ještě nebyl všem dnům konec. Na největší žeň jsme si teprve brousili kosy.

Poctivému českému řezníkovi a podnikateli Dlaskovi jsem ovšem tvrdil něco jiného.

Ani jsem se v jeho kontoáru neposadil. Pobíhal jsem po úzké místnůstce a chrlil ze sebe ty jobovky: „Musím pryč! Jdou mi po krku! Prostě to nevyšlo, vlítla do toho ruská mafie a teď mě chtěj odkrouhnout oba – Rusáci i zákazník!“

Dlask, zelený jako.měsíc starý salám, se držel za hlavu a tiše úpěl.

Můj krk mu byl lhostejný, zato se v duchu loučil se sto tisíci, protože tak blbej nebyl, aby nepochopil, že prachy jsou v tahu.

„Panenko skákavá,“ naříkal, „že já se s váma do toho pouštěl! Sto tisíc, šmankote, pane Najman, kde dneska najdete sto tisíc v hotovosti!“

„A kdyby jen těch sto tisíc…,“ pronesl jsem chmurně.

Vyplašeně se na mne podíval. „Co tím chcete…?“

„Jestli mě první dostanou Rusáci, máte kliku,“ řekl jsem cynicky. „Vodkrouhnou mě bez dlouhých řečí. Podvedli mě s tou rtutí, prodali mi šmejd a potřebujou se teď zbavit jedinýho svědka proti sobě, svědka, který by jejich zákazníka mohl informovat, od koho to levý zboží koupil. Ale jestli mě dřív dostane zákazník, bude chtít vědět, od koho jsem to koupil a kdo v tom se mnou ještě jel. A jsou metody, pane Dlasku, jak rozvázat jazyk i sebevětšímu hrdinovi. Já žádný hrdina nejsem, takže jim rovnou řeknu, že jste to financoval vy, abyste se na něm zahojil za ty staré krádeže.“

„Ne!“ vykřikl Dlask a vyskočil. Teď jsem si zase sedl já a byl to Dlask, kdo pobíhal po kanceláři jako podrážděný lev v kleci. „Pane Najman, to byste neudělal!“

„Ale jo, udělal,“ povídám. „Mám se nechat umučit pomaličku, anebo vás prásknout a zachránit si tak možná život anebo aspoň umřít rychle a ve srovnání s tamtím skoro bezbolestně?!“

„Ale oni by mě…“

„Jo. Sejmuli by vás. Milostivou paní taky. Předtím by z vás dostali všechny prachy a pak by vás oba oddělali.“

Nemohl ani mluvit. Jen stál, v očích slzy a děs, a pokoušel se chytit dech.

„To víte,“ pokračoval jsem, „hrátky s čertem jsou vždycky riziko.“

„Proč jste mi to neřek?! Proč jste za mnou vůbec chodil?“

„Chtěl jsem vám dát vydělat,“ řekl jsem prostě. „Mám vás svým způsobem rád.“

„Děkuju pěkně za takovouhle lásku,“ řekl hořce. Svěsil ramena a tvář se mu zploštila do výrazu zoufalé beznaděje. „Co budeme dělat?“

„Nevím. Já cítím, že mi už začínají zezadu dýchat na krk. Kdybych měl peníze, zmizel bych tak na půl roku na rok z Prahy někam daleko… Jenže já jsem úplně švorc, tak musím čekat, kdo mě dostane první. A až se to stane, bude řada na vás. Pak budete čekat vy. Ale nebojte se – nebude to dlouho trvat. Udeří rychle a bez výstrahy. Slyšel jsem o jednom podvodníčkovi, který se ten gang taky pokoušel podvést – přivázali ho ve sklepě na stůl a z nějaký baňky nahoře na něj nechali kapat kyselinu sírovou. Trvalo tři dny, než exnul… pořád při vědomí, jen řvát nemoh, protože mu vyřízli jazyk a…“

„Nééé!“ zařval Dlask a zakryl si dlaněmi oči. Po celou dobu, co jsem mu líčil muka vyčtená ze starého krváku, v něm plál krutý boj mezi vrozenou lakotou a pudem sebezáchovy. Pud naštěstí zvítězil. Přiskočil k pokladně, horečně, třesoucí se rukou nastavil číslo, téměř vytrhl pancéřovaná dvířka a začal mi cpát peníze, které tam byly.

„Pryč, proboha, seberte se, kupte si letenku někam do Itálie nebo jeďte do Švédska, zmizte odtud, já vás neznám, nikdy jsem o vás neslyšel… vy na mě zapomeňte, slyšíte, zapomeňte a hlavně se sem už nevracejte, co když vás sledujou…“

Peníze jsme halabala naházeli do igelitky, bylo jich hodně, přikryl jsem je novinami, protože co kdyby mě potkal zvědavý četník a ptal se, z jakého to krámu jdu, že tam rozdávají takové příjemné zboží. Dlask mě vystrkal ke dveřím, vyhodil ven a zamkl za sebou.

Ta rána, co pak zazněla, bylo jeho srdce padající do kalhot.

Nebylo toho v porovnání s příspěvkem pana doktora Löwa nejvíc, všechno pečlivě spočítáno 127 340 Kčs. Jednalo se však o můj soukromý výdělek, o nějž jsem se nemusel s nikým dělit.

I když se stejně dělím, protože musím investovat. Mareš s touto záležitostí odmítl mít cokoliv společného, zřejmě proto, že občas buď ctí trestní zákoník, anebo mu to připadá moc šílené a riskantní, a Láďu do toho tahat nechci. Jednak aby moc nevěděl, jednak aby nebudil podezření. Kdyby si někdo z jeho dodavatelů dal dva a dva dohromady, mohlo by mě skutečně potkat to, co jsem na Dlaska pouze hrál.

Takže sedím u piva s jistým džentlmenem, který vypadá jako klasický rodinný lékař. Včetně jemných baculatých ručiček a brýlí ve zlaté obroučce.

Sedím s ním už podruhé: poprvé to bylo na Borech a trvalo to celé dva roky. Džentlmen má jméno, jelikož každý máme nějaké jméno: já ho znám pod tím pravým, protože v base si obvykle trest odpykáváme pod pravým jménem. Na frajnoze pak některé skromnější povahy, nemilující přílišnou publicitu, občas usoudí, že je lepší skrýt se pod pseudonymem. Jako například já. Nebo zmíněný džentlmen, který v Praze (pochází totiž odněkud z Moravy) pohostinsky vystupuje pod jménem Jindřich Novák. Jeho specialitou nejsou angíny nebo náhlé příhody břišní, ale zbraně a výbušniny. Je to člověk velice podnikavý, bohužel jeho iniciativu stát z neznámých důvodů vidí nerad. Zřejmě se domnívá, že když už se lidé v nejrůznějších koutech světa chtějí výrobky zlatých českých ručiček vraždit, může se tak dít výhradně pod jeho kontrolou a pochopitelně se ziskem do státní kasy.

„Nu, bratko,“ utřel si pěnu, když jsme se po úvodních zdvořilostních řečičkách napili, „tak co vlastně potřebuješ?“

„Semtex,“ zašeptal jsem opatrně.

Nepřekvapilo ho to, jako ševče nepřekvapí, když po něm chcete boty.

„Tak tedy semtex…,“ řekl rozvážně. „A kolik a kam má přijít?“

„Málo. A kam má jít… je to důležitý?“

„Dost. Kdyby měl jít někam… no třeba do Irska nebo na Střední východ, bude to dražší. To víš, to je záležitost poptávky a nabídky. Prostě tržní regulace, jak se říká. Kromě toho tam není možný dávat ten nový, značený. Musel bych sáhnout do starých zásob. A ty nejsou nekonečný, takže cena je vysoká“

„Kolik?“

„Osmdesát sto tisíc dolarů za kilo.“

„Já kilo nepotřebuju. Mně stačí tak… Já nevím, deset deka?“

„Hele, bratko, k čemu to máš? Pokud chceš do povětří vyhodit barák, třeba pendrekárnu, vystačíš s deseti deky.“

„Něco menšího.“

„Tank? Letadlo?“ S děsem jsem si uvědomil, že o tom hovoří skutečně jako o chlebu: že k plánovanému použití zboží, které prodává, přistupuje s profesionálním cynismem. Letadlo plné lidí, vlak, obytný dům pro něj představují pouze technickou záležitost: množství trhaviny. Mrtví ho nezajímají. On je nezabíjí.

„Ještě něco menšího.“

„Mně to je jedno, já to vědět nechcu. Pět deka ti tedy postačí.“

„Nejspíš stačí. A může být klidně značkovaný. Vyvážet ho nebudu. Na kolik přijde ten lacinější?“

Zamyslel se. „Řekněme asi tak na polovinu… Platíš v korunách, nebo dolarama?“

„Marky nebereš?“ rejpnul jsem si.

„Beru, ale dolary mám raději.“

„Koruny.“

„Že jsi to ty, osmdesát tisíc.“

„Kdy?“

„Jak moc spěcháš?“

„Moc, ale vydržel bych o den dýl a přitlačil bych, kdybys mi to dodal komplet.“

„Časový spínač?“

„Ne. Potřebuju to odpálit na dálku.“

Povzdechl si. „Musíš mi říct, oč se jedná. Chápej, taková věc se dělá na míru.“

„Auto…,“ zamumlal jsem.

„Chceš ho zlikvidovat i s okolím?“

„Ne. Vyhodit do vzduchu, ale tak, aby to nenadělalo moc škody kolem. Aby to prostě odpálilo fáro, že z něj zbudou jen gumy, ale to je všecko.“

„Co má zůstat z řidiče?“

„Ten ve voze v tý chvíli nebude.“

„Chápu. Výstraha. Takže za sto komplet.“

Plácli jsme si. Zítra touhle dobou mi objednané zboží dodá a já mu předám peníze.

Kruci, být teroristou není sranda. Chápu už, že tajné organizace, co se této bohulibé činnosti vraždění lidí za účelem osvobození jiných věnují, potřebují moc a moc peněz, takže jim nezbývá než si na bouchacího koníčka vydělat nějakým vedlejšákem. Třeba pašováním drog. Já drogy k dispozici nemám, tak zaplaťpánbů za sponzora. Například Dlaska.

Lubana hlídají dvě party Marešových detektivů. Tohle je drahá věc, hodina každého z nich přijde na sto korun, můžu to zatáhnout, jenže nejsem blázen, abych oběma společníkům šetřil jejich konto na svůj účet. Podělíme se z výtěžku.

Detektivové nevědí, proč ho vlastně sledují, mají podávat hlášení o všech lidech, kteří za Lubanem chodí, mají sledovat každý jeho krok. A mají to dělat celkem otevřeně, aby si jich všiml.

Mareš jim naznačil, že se jedná o daňové úniky a zákazníkem je státní instituce.

„Jsou to jenom lidi, takže v hospodě žvaní. A platy taky nemají závratné. Jistota je jistota. I když se Luban něco dozví, nebude vědět, na čem je.“

Já bych řekl, že něco ví. Totiž – ví, na čem je, pokud se jedná o Krugeho a jeho tajemnou „středovýchodní“ organizaci.

Zavolal jsem mu už dvakrát. Poprvé proto, abych mu oznámil, že žádáme vydání zboží, nazpět zálohu třicet tisíc dolarů a pokutu tři milióny korun.

Luban se skutečně upřímně rozesmál.

„A takhle rollse, toho byste nechtěli?“

„Šacujeme vás na sto padesát miliónů,“ řekl jsem, protože to byl odhad detektivů, kteří se po něm pozeptali taky na berňáku a ledaskde jinde. „Takže se omlouvám. Ne tři, ale pět miliónů.“ Vzpomněl jsem si na ten dopis, co podnikavé české dušičky vylepily na konkurenční prodejny arabských majitelů pražských obchodů. „Není to pro nás, ale na spravedlivý boj našeho lidu. Zaplatíte do pozítří, jinak…“

„Co jinak?“ zeptal se výsměšně. „Pošlete na mě nějakého svého uzenáče? Ten může postrašit tak leda starou Vonáskovu.“

„Kdo je stará Vonásková?“

Zarazil se a pak česky vyštěkl: „Polibte mi prdel a už mě neotravujte. Blbečci!“

Druhý den jsem mu brnknul znovu. Pokaždé jsem volal z veřejné telefonní budky a hovor neprotahoval, aby případně nedokázal zjistit, kde zrovna pobývám.

„Myslel jsem, že už jsi zmizel, když jsi vypadnul z hotelu,“ řekl. „Ty fakt pořád ještě věříš, že ze mě něco dostanete?“

Vida, šmejda! Odhadl jsem ho dobře. Hned si zjistil, jestli ještě bydlím v hotelu.

„Lubane, víme, že jsi navázal kontakty s teroristy z Mossadu. Chceš jim prodat to, co patří nám. Chceš to prodat těm, kteří nás tím chtějí zničit. Oznamujeme ti, že od tohoto okamžiku jsi mrtvý muž. Todman. Rozsudek bude vykonán bez předchozí výstrahy.“

Položil jsem.

Ten večer neznámý anonym – omlouvám se za logický nesmysl, ale tento výraz jsem několikrát četl v novinách – zavolal policii, že ve čtyřech Lubanových podnicích, které se právě začaly plnit hosty, toužícími utratit své pracně našmelené tisíce, jsou uloženy zápalné bomby.

Totéž jiný muž oznámil vrátným a barmanům, podle toho, komu se dovolal, ve zmíněných čtyřech podnicích.

Policie s pyrotechniky dorazila na místo v okamžiku, kdy někdo ve zmíněných barech a diskotékách začal ječet: Všichni ven, je tu bomba! Pohled na policajty hosty příliš neuklidnil. V panice sice nikdo nebyl ušlapán ani zraněn, což rozhodně zámyslem neznámých anonymů nebylo, zato zařízení doznalo značné úhony. Ztratila se i část tržby, o alkoholu nemluvě. No a pochopitelně ten večer tam po několikahodinové prohlídce moc živo nebylo, ačkoliv personál lákal dezertéry nazpět potvrzením, že šlo o blbý žert.

Mareš se Lubanovi ohlásil ráno po tomto nechutném vtipu. Lubanovi do řeči nebylo. Odsekl, ať mu dají všichni pokoj, a že jestli zboží opravdu chtějí, tak stojí teď právě čtyři milióny a konec. Do zítřka mají čas se rozhodnout, jinak už na žádnou jejich nabídku nebude reflektovat a prodá to jinde.

Luban začínal propadat panice.

V noci v jednom z jeho podniků vypukl požár. Nic moc, stalo se to až po odchodu hostů, škody bylo méně než dýmu, protože hasičům někdo včas – pochopitelně anonymně – oznámil, že tam hoří. Byla to vlastně fosforová tyčinka přilepená žvýkačkou pod jedním stolkem. Takový fórek, ti dva hoši, co za to dostali zaplaceno každý po tisícovce, se docela bavili. Hasiči ovšem nejdou do akce proto, aby se bavili: hasiči nepodceňují oheň, dobrého sluhu, ale zlého pána, a když hasí, tak fest. A Luban?

Luban se ráno nebavil už vůbec, protože škoda tam byla důkladná právě po hasičích a lokál byl na mnoho dnů úplně vyloučen z provozu.

Přesto mohl požár považovat za náhodu.

Dva tři osobní vozy, které ho už několik dnů sledovaly a vůbec se tím jejich posádky netajily, mohl za náhodu považovat taky.

To, co jsem si teď za sto tisíc pořídil, za náhodu určitě považovat nebude.

Je celkem výhodné, když někdo bydlí na Žižkově. Moc garáží tam totiž není, a protože Luban zřejmě zatím neměl čas dostavět si nebo koupit vilu, která by byla důstojným sídlem českého multimilionáře, na Žižkově dál bydlel. A občas tam parkoval i svého peugeota.

Mám auta rád a považuju za hřích zničit něco tak krásného, jako je Peugeot SV 24, jehož kvality jsem mohl alespoň krátce ocenit. Asi se z toho budu muset buď vyzpovídat (a dát se zavřít), nebo doufat, že mi milý Pánbůh odpustí.

Tuhle práci jsem se rozhodl nikomu nesvěřovat. Člověk se nejlíp obslouží sám. Připlížil jsem se k vozu ve dvě ráno, kdy už i místní opilci a otrapové šli spát a jen nejvytrvalejší šlapky makaly v posteli. Peugeot stál zaparkovaný v řadě vozů. Sehnul jsem se za ním, jako bych si zavazoval tkaničku, a rozhlédl jsem se. Nikde ani stín.

Natáhl jsem ruku, co jsem mohl nejdál, a nálož, opatřenou magnetickým držákem, jsem opatrně (abych neuvedl do chodu alarmik) uložil pod kufr na opačnou stranu, než je nádrž. Byl to spíše jen mimovolný počin, protože až to bouchne, nádrž stejně exploduje, i kdybych bombu strčil pod motor.

Vrátil jsem se k autu a zapřemýšlel.

Nejsem terorista ani šílenec, abych spolu s Lubanovým peugeotem zničil půl tuctu dalších autíček zcela nevinných majitelů. Nechci taky, protože auto stálo dva metry od domu, probořit zeď a zdemolovat nějaký byt – a co horšího, někomu ublížit, nebo ho dokonce zabít. Zabil jsem jednou, nechtěl jsem zabít, protrpěl jsem si za to svoje a nedokázal bych chladnokrevně připravit o život člověka, kterého neznám a proti němuž nic nemám. Třeba, nedej bože, dítě!

Tak jsem se zase vrátil do svého prázdného a studeného bytu a nařídil si budík na sedmou ráno. Podle Marešových zvědů se Luban z domova nevydává před osmou. Řídí sám – onen šofér, kterého jsem měl čest poznat, ho většinou vozí jen nazpět domů.

Toho dne vyjel v osm deset. V osm jsem mu totiž z budky ještě zatelefonoval.

„Rozmyslel ses, Lubane? Máš čas do dnešního večera. Chci šest miliónů! Jinak teprve uvidíš, co dokážeme!“

„My si tě najdem, hajzle!“ zařval Luban. „Pak ty prachy namočím do benzínu, osobně ti je narvu do prdele a zapálím! Ještě jednou mi máknete na podnik, tak…“

„Tak co? Vyhlásíš válku našemu národu? Bojí se nás mocnější, Lubane. Neznáme slitování. Máš čas do večera. A až se bude stmívat, připomeň si, že máš ženu a děti…“

Zavěsil jsem a vrátil se do auta. Parkoval jsem o kus dál, na očích jsem měl velké tmavé brýle a pod nosem nalepený knír. A klobouček naražený hluboko do čela. Je to amatérsky trapné, ale někdy i amatérsky trapné věci zabírají.

V žádném případě jsem si nepřál, aby mě Luban poznal.

Vyjel jsem za ním. Trasu jsem si předtím už projel, věděl jsem, že je to v podstatě několik ulic, kdyby nebyl líný a nehrál si na velkýho frajera, mohl chodit pěšky a já bych byl namydlený.

Neviděl mě, držel jsem se v odstupu asi čtyř aut.

Před jeho podnikem bylo ještě poloprázdno, ale on stejně zajel do dvora za drátěným plotem, kam bylo z ulice vidět, a tam zaparkoval.

Dvorek byl pustý.

Luban vystoupil, zabouchl dvířka a energicky, s aktovkou v ruce, vstoupil zadním služebním vchodem do podniku.

Deset vteřin nato jsem zmáčkl knoflík přístroje, který vypadal jako bezdrátový telefon nebo tranzistorové rádio.

Teda, čekal jsem pořádnou pecku, ale tohle…! Peugeot se zvedl jako tažený ohnivou pěstí a ve vzduchu se rozlétl na kusy. Plamen exploze švihl několik metrů vysoko.

V stejném okamžiku jsem šlápl na plyn.

V uších mi hučelo, tak jsem ani neslyšel křik a třeskot skla z oken, které detonace vyrazila. Proti mně někdo běžel, zastavil jsem a vyklonil se z okénka:

„Asi tam bouchnul plyn, jedu pro doktora!“ vykřikl jsem. Měl jsem nárok být v šoku a plácat nesmysly.

Nebyl jsem ale v šoku natolik, abych nezastavil u telefonního automatu a třesoucími se prsty – nemůžete se mi divit, auto jsem do povětří vyhazoval poprvé a byla to atraktivnější show, než jsem čekal – nevytočil ještě jednou číslo do Lubanovy kanceláře.

Někdo zvedl telefon, zpovzdáli jsem slyšel výkřiky a zmatený chaos překrývajících se hlasů. Požádal jsem o Lubana, že to je otázka života a smrti. A když se ozval, řekl jsem jen, s nosem stisknutým, aby se můj hlas nedal ze záznamu identifikovat: „Tohle bylo poslední varování. Jestli nezaplatíš, příště je na řadě tvá žena.“

Fuj, bylo mi blivno ze sebe samotnýho! Ale utěšoval jsem se, že slova ještě nikomu neublížila, že vůči jeho ženě nic nemám a nezvedl bych proti ní prst a že on to prostě neví, tak snad bude mít rozum a zaplatí.

Když jsem se blížil k Vinohradům, hnaly se proti mně vozy hasičů, policajti a záchranka. Snad záchranka nebude zapotřebí.

Podle prvních zpráv, které asi za hodinu hlásila jedna soukromá stanice, skutečně zapotřebí nebyla. Při explozi vozu majitele podniku nebyl nikdo zraněn. Pouze majitel utrpěl šok. Nedokáže si vysvětlit motiv – není totiž pochyb, že pod vozem vybouchla časovaná nálož. Majitel může hovořit o štěstí a právem oslavit, že se podruhé narodil: k exlozi došlo několik vteřin poté, co vystoupil a vešel do svého podniku. Policie pátrá a tak dále…

S telefonem jsem čekal dost dlouho. S jistotou se dalo předpokládat, že poldové teď mají jeho linky, i ty domů, pod dohledem a odposlech jen hučí. Pokud bych se mu představil jako Krüge, zástupce „teroristické organizace“, nebo kdyby mu za „konkurenci“ zavolal Mareš, dostali bychom do malérů i jeho, protože by poldové začali čenichat a lámali by ho tak dlouho, až by všechno vycinkal. A mohl bych to zabalit.

Vzkaz dostal poštou. Byl psaný na počítači (pořídil jsem si nedávno za 45 000 Kčs Epson, neboť miluju techniku a PC mi doma ještě chyběl), který se na rozdíl od písmenek psacího stroje nedá identifikovat. Zněl následovně a byl pochopitelně německy:

Zrádče Lubane, za krádež štěpného materiálu, patřícího nám, a za paktování se s nepřáteli jsi byl mimořádným revolučním tribunálem organizace Černý jaguár II. odsouzen i se svou rodinou k trestu smrti. Vykonání rozsudku může být podmínečně odloženo, jestliže materiál vrátíš a jako pokutu zaplatíš 6 000 000 Kčs nebo alikvótní sumu ve volně směnitelné měně, tj. buď 222 222 US nebo 343 000 DM. Tato částka spolu se štěpným materiálem (dvacet kg tzv. červené rtuti a olověná schránka s plutoniem) budiž složeny dnes ve 23.50 hod. způsobem a na místě, které budou včas upřesněny.

P. S. Jestliže se toto varování dostane do rukou policie, bude rozsudek proveden okamžitě a bez výstrahy!

Dopis jsem postříkal silným parfémem, protože jsem v novinách četl a v kriminále od muklů slyšel o speciálním svinstvu, který se jmenuje pachová stopa (zatím se sice jako důkaz u soudů nepřipouští, protože pes naštěstí nemůže vypovídat pod přísahou, jenže jako indicie četníkům proklatě stačí), a předtím i potom jsem papír, když vylezl z tiskárničky, pečlivě utřel, přestože jsem pracoval v rukavicích. S obálkou jsem si tolik starostí nedělal, neboť projde tolika rukama, že by se z ní pes zbláznil. Adresu jsem vyjel taky na tiskárně, obdélníček s jeho jménem a upozorněním Jen do vlastních rukou!!! jsem odstřihl a nalepil na obálku. Pak jsem se zamyslel a nakonec ji taky lehce navoněl. Počítal jsem s tím, že milostivá paní může být zvědavá, a když bude psaníčko (obálku jsem zvolil starorůžové barvy) vonět, nedá jí to a dopis přisuzovaný nějaké milence otevře. Pak začne rodeo, protože s milostpaní to sekne. Strachy si počurá kalhotky. Bude chtít volat policii, varování ji zarazí, takže nejdřív zavolá jeho. Luban ji seřve, aby držela hubu aspoň v telefonu, požene domů a tam si ho mamina podá. Že šmelí, krade, podvádí, pašuje, daně neplatí, to jí nevadí, s tím jistě souhlasí, protože díky tomu je paní podnikatelova velkohoteliérová a má pět norkových kožichů a v létě Kanáry a v zimě Havaj nebo nějaký karibský ostrov a vlastního mercedesa s urostlým šoférem, který ji hlídá a plní každé přání, jelikož starej na to nemá čas a nepochybně s ní už ani chuť, a u vily, co s architektem probírá anebo v realitní kanceláři stále kupuje, bude vyhřívaný, v zimě krytý bazén a…

Jo, tohle všechno je O.K. a nakopala by ho do řitě, kdyby polevil ve shánění peněz, protože chce mít tolik, aby jednou mohla taky založit nějakou nadaci pro opuštěný kočky, a tudíž by se o nich pak psalo v novinách a ona by se nechala do obrázkových magazínů fotit v nejnovějším norkovém kožíšku s perským kocourkem, kterému dala nový domov v náručí, což by jistě vehnalo slzy do očí všem těm stejně starým ženským, které právě přemýšlí, jak rozdělit z výplaty peníze na nájem, boty pro děti a na večeři, případně na léky, když někdo nedej bože onemocní.

A teď se ukazuje, že papínek se kromě podnikání zapletl s nějakými šílenci, že chtěl vytřískat prachy v oboru, do kterého nikdy nedělal: a teď má na krku volbu – buď zaplatí šest miliónů, nebo jim podříznou krk.

Já osobně bych vypláznul šest melounů. Panák drinku v mých podnicích by pak přitvrdil o dvě tři koruny, nadace by si ještě rok počkala. Já ovšem uvažuju jako hokynář. Milostivá je jistě velkorysejší a má maličko lepší přehled o tatíčkových kšeftech.

„Strč jim těch posranejch šest melounů,“ zaječí jako bývalá animírka v nějaké hospodě, kde oba začínali. „Kvůli pár korunám se nepoděláme! Já se přece nebudu třást hrůzou, co s náma nějaký černý huby vyvedou, jenom proto, že seš neschopnej idiot!“

„

Ba, tohle by nemělo mít chybu. Teď kráčí o dvě věci. Za prvé – jak a v kolik dopis doručit. Nakonec jsem se rozhodl, že ho do jejich schránky někdy kolem druhé odpoledne v domě hodí Láďa, aby zase něco dělal, a domovním telefonem od vchodu nahoru zavolá, že tam mají rekomando.

Za druhé – jestli Luban má po ruce tolik peněz. Že je má v bance, je jasné. A že ho policajti, kterým nikdo nenamluví, že se nejedná o vyřizování nějakých nekalých účtů, případně vydírání, budou sledovat, je jasné taky. Nerad bych, aby ho při východu z banky zastavili a zeptali se: Na co si berete tolik peněz, pane Lubane? I kdyby se ho dokonce ani nezeptali, určitě by posílili sledovačku. A to nepotřebuju. Musím proto věřit, že lidé jako on, kteří jedou v závratných černých obchodech, potřebují mít ve svých masivních, pečlivě chráněných soukromých trezorech sumy, o jakých se smrtelníkovi ani nezdá. Mimo jiné i proto, že bankám z dobrých důvodů příliš nedůvěřují. Bankovní tajemství je hezká věc, ale v téhle zemi jsme hezkých slibů a ujištění už slyšeli… A nechat si udělat výpisy z několika obzvláště tučných kont a pak se zeptat – copak to, copak to, že platíte daně jen z přiznaných deseti miliónů a uložil a otočil jste jich letos sto dvacet – není těžké a není vyloučeno, že až si všichni nakradou a všechno v téhle zemi rozkradou, pan Klaus zacinká: pánové, budeme platit! Tak jsme měli, pane Lubane…

Sedím, přemýšlím, nepiju, abych byl ve formě, a kochám se představou peněz. Ze šesti miliónů činí mých šedesát procent tři milióny šest set tisíc. To už je hodně, když uvážím, že z toho nemám v úmyslu – a ani nemohu – zaplatit daně. Jednak považuju placení a hlavně vymáhání daní za zločin proti soukromému podnikání a proti lidské iniciativě. Nevím, proč bych měl přispívat na policii, která je mým nepřítelem, na armádu, která byla v celé historii naší země zbytečným přepychem, na zdravotnictví, které zatím nepotřebuju, a až ho potřebovat budu, tak si ošetření stejně zaplatím, na školství, když mi nechtějí dovolit dostudovat, na reprezentační limuzíny a letadla politiků, kteří si už dokázali nasušit možná víc než já, na línou a neschopnou pakáž, která natahuje ruce pro podporu, místo aby se otáčela a podnikala jako my ostatní, která se nenaučila šikovnosti za komunistů a myslí si, že jako tehdy se i dnes o ni někdo postará. Ať všichni chcípnou! Já na nikoho nedám ani vindru.

Co s penězi udělám? To si pište, že těch pět šest miliónů nevrhnu do žádného pochybného podniku, slibujícího okamžitě neslýchané zisky. Salonní kouzelník vám taky na trik s králíkem v klobouku nenaletí. A pište si, že peníze určitě nenechám válet v žádné naší bance: poměry zde nejsou ještě natolik konsolidované, abych riskoval. Moje penízky půjdou do Švýcarska, do bezpečí, do jistoty. Že se to nesmí? To, co právě slyšíte, je smích z tisíců a tisíců hrdel…

Takže Švýcarsko a nějaký čas havaj, třeba právě na Havaji, dokud nenaberu nových sil a nepromýšlím si, kam svůj nový život nasměruju. Jedno vím jistě: bude to klidný přístav. S pěkným domovem, jedním dvěma dětmi, ušlechtilým psem, krásným autem a krásnou ženou. Sehnat krásnou ženu se slušnou minulostí a repre vystupováním není problém – když máte dost peněz. To jen na pochybné existence, jakou jsem byl já, se lepí pochybné děvy typu Zdenky. Štěstí, že mi dala kopačky. Kdyby trvala na tom, abych si ji vzal, visela by mi její minulost na krku jako závaží. A kdyby – až se stanu úspěšným mužem – na ni její minulost praskla, asi by mě do milionářského klubu Golem nepřijali…

Schůzka dole ve městě: pouze s Marešem. Láďa šel s dopisem a usoudil jsem, že závěrečnou fázi zmáčknu buď s Marešem, anebo vůbec.

Opět jsme změnili lokál: Mareš jich naštěstí zná požehnaně, což je s podivem, protože doba je taková, že sotva jeden otevřou, tři zaniknou a vice versa, jak se píše v novinách pro chytré lidi. Já čtu Lidovky každý den.

„Volal jsem Lubana, hned jak jsem si poslechl rádio,“ povídá Mareš a žvýká kozí sýr. Je maličký a mastný: doslova. Jeden bobek osmdesát kaček. „Nikdo to nebral.“

„Co byste mu býval řekl?“ zeptal jsem se. Nelíbilo se mi to. Mareš je sice chytrý velmi velice, ale můžete být chytrý jako četník, pakliže nemáte všechny vstupní informace, šlápnete vedle, jen to hvízdne.

„Že má poslední možnost prodat to zboží, jinak…,“ palcem udělal známé gesto z římské arény. Hlava dolů!

„Ne!“ rozhodl jsem se po úvaze. „Za prvé má určitě napíchnutý telefony, za druhý by z toho zblbnul, protože by nevěděl co dřív. Musí mít pocit, že si může vykoupit bezpečí, a ne že tímhle kšeftem vlítne do novýho průšvihu.“

„Dobře.“

„To ale neznamená, že ho nezmáčknete znovu, až dneska zaplatí… když usoudíme, že to půjde,“ řekl jsem zasněně.

„Až dnes zaplatí…,“ opakoval Mareš tiše a stejně zasněně. „Jak si to ale představujete?“

„Odpovím vám otázkou: Jak byste to provedl vy? Má se to odbýt za deset minut půlnoc, ale Luban zatím neví kde ani jak. Co byste podnikl na mém místě – a hlavně, co byste podnikl na jeho místě?“

„Být na jeho místě, asi byste už… no, rozhodně byste neseděl ve vinárně a neplánoval se mnou to, co plánujeme.“

„Myslíte, že je tak neschopný, že by se nedokázal bránit? Kdybysme to neměli dobře vykoumaný?“

„Milý příteli,“ pravil Mareš zasněně, „vy oba jste amatéři. A on si navíc myslí, protože díky panujícímu bordelu vydělal desetimilióny, že je mistr světa.

Takový Brouk Pytlík. Všude byl, všechno zná. Jenomže když se dostane do něčeho, co přesahuje jeho zkušenosti, je mimo. Nás by stačili vyřídit dva průměrně zkušení operativci. Já bych vás dokázal rozkrýt i s tím německým pasem za pár hodin a měl byste dohráno.“

„Věřím,“ řekl jsem upřímně. „Proto se vás ptám, co byste dělal na jeho místě, a ne, co byste dělal vy!“

„V tomhle okamžiku bych asi byl pořád ještě v šoku. Jestli jeho žena četla ten dopis, doufejme že ano, tak je navíc hysterická, což mu určitě na schopnosti zkoncentrovat se a uvažovat racionálně nepřidá.

Jsou tedy dvě možnosti: buď se složí a zavolá na policii a požádá o ochranu, a všechno je ztracené. Nebo poslechne, dá dohromady tu sumu a…“

„Pak jsou zase dvě možnosti,“ přerušil jsem ho. „Ten fór znám. Má tááákhle dlouhý fousy.“

„Tohle není fór, pane kolego. To je normální eliminační metoda,“ urazil se. Tak jsem se mu omluvil. A on pokračoval, že když Luban ty prachy dá do kupy, tak je buď předá na určené místo tak, jak mu přikážeme, to jest beze svědků, anebo se bude sichrovat a vezme si s sebou ochranu, kterou se bude snažit předem rozmístit a nás zlikvidovat.

„Já na jeho místě bych se pokusil o druhou variantu,“ řekl Mareš. „Nesejmul bych vás na místě, jenom zadržel. A potom… potom bych z vás dostal všechno, co bych potřeboval. A až bych zjistil, že to všechno byla bouda, že se vůbec nemusím bát nějakých fiktivních teroristů ze Středního východu ani odjinud, tak bych…,“ Mareš se zarazil, omluvně se na mne podíval, ale pak s úsměvem pokrčil rameny. „Inu, je mi to líto, ale měl bych dvě možnosti. Buď vás předám policii s tím, že se vyšetřovatelé, soud a hlavně obhájce budou prohrabávat mými soukromými záležitostmi a že za to možná dostanete pár let basy. Anebo vás nechám zalejt do hezkýho betonovýho kvádru a hodím vás někam hodně hluboko. Co víme, kolik lidí už touhle metodou v poslední době zmizelo?“

„Co byste na jeho místě udělal vy?“

„To druhé. Soudím, že ten pán je poměrně mstivý, protože je mentálně jednoduchý. A vy jste mu podpálil lokál, nadělal tam paniku a připravil ho o desetitisíce, možná o víc, vyhodil jste mu do vzduchu auto, vyděsil jste ho i s manželkou k smrti, pokusil jste se ho připravit o dalších šest miliónů na hotovosti… máte toho na svědomí dost. Nemluvě o tom, že víte, jakých podniků je schopen. Prostě čím mrtvější, tím jste pro něj lepší.“

Nenápadně jsem si z čela otřel pot. Nepříjemná situace, slyšet od odborníka potvrzení, že stačí jediný chybný krůček, a nic vás nemůže zachránit od velmi zdlouhavé smrti.

„Tudíž je nutné předání zinscenovat tak, aby neměl čas rozmístit svoje gorily, a pokud ano, aby neměli šanci zasáhnout.“

„Hezky řečeno,“ přikývl Mareš. „Ještě vědět, jak to provést.“

„Myslel jsem, že takovýhle věci máte v malíčku.“

„Vydíráním jsem se doposud nezabýval. Ale z odborné literatury vím, že předání výkupného je nejkomplikovanější a nejožehavější okamžik – pro vyděrače.“

Ošil jsem se, protože toto slovo mi nedělalo dobře. Připadal jsem si jako chladnokrevný úchylák, který unesl dítě a teď za ně chce milión v drobných a neoznačených bankovkách. Ale když už se věci mají, jak se mají – jedna výhoda stála na mé straně: nemusel jsem se skrývat. Luban mě stejně jako Krugeho znal a věděl, že za útoky proti jeho podnikům a jemu samotnému stojím já.

„Vlastně to provedeme docela jednoduše,“ řekl jsem s úlevou, sotva mi tohle došlo. Plán byl dílem okamžitého vnuknutí. Byl fakticky boží.

„Není to špatný,“ řekl Mareš. „Počítám, že budete chtít, abych vás ještě s někým jistil.“

„Sichrovačka není nikdy na škodu.“

Vůz jsem si vzal z půjčovny na ukradené Chlupáčovy doklady. Obyčejného šedivého favorita, jakých se po Praze pohybuje nejvíc. Dorazil jsem na Petřiny, abych promyslel poslední podrobnosti plánu a dal si menší chrupku před definitivně závěrečnou scénou.

Před plotem čekal policejní vůz.

Uvnitř tři opásaní.

Toť se ví, že ve mně hrklo. Ježiši, snad Luban nepromluvil?! Jak ale můžou vědět, že já jsem Kruge a že tady žádní teroristé neexistují, zato existuje jistý Michal Najman a ten… Anebo prasklo něco jinýho?!

Chviličku jsem zmáhal potřebu šlápnout na plyn a zmizet hodně daleko, jenže pak by byl konec se vším. A stejně bych jim asi neutekl.

„Dobrej den, pánové!“ zahlaholil jsem na ně. „Čekáte tady na někoho?“ Hlavou jsem ukázal na náš dům.

Jeden z nich vystoupil a zeptal se, jestli jsem Michal Najman.

„Souhlasí.“ Ukázal jsem mu občanku. Tu svoji. Ne Chlupáčovu. Chvíli ji zkoumal, nevydržel jsem a zeptal se: „Moh bych vědět, co se stalo?“

„Znáte slečnu Hanušovou?“

„Myslíte paní… ona je prý rozvedená, Zdeňku Hanušovou?“

„Rozvedená? To nikde napsaný nemáme…“

„To je snad fuk. Znám ji. Co se s ní stalo? Už jsem ji delší dobu neviděl.“

„Nebydlí u vás?“

„Ne. Má byt dole ve městě. Jenom někdy…“ Je lepší nelhat v záležitostech, které se dají snadno ověřit. „My jsme spolu nějaký čas chodili. Jednou jsem zůstal u ní já, jindy, když měla druhý den volno, jsme jeli sem na Petřiny.“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Koukněte, nemůžete mi na rovinu vybalit, co se děje? Stalo se jí něco?“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Před týdnem, deseti dny… ale to spíš jen tak náhodně, protože jsme spolu už jaksi… jak bych to řekl… prostě naše vzájemné city ochladly.“

Šel k vozu a o něčem se s těmi dvěma uvnitř radil.

„Pojedete s námi, nebo radši vlastním vozem? My bychom vás sice hodili zpátky, ale to víte, může do toho něco vlítnout a čekal byste…“

„My někam jedeme?“

„Na oddělení. Sepsat protokol. Paní Hanušova je mrtvá.“

„Kruciš,“ povídám a něco jako smutek mi sevřelo hrdlo, „to nám ten den pěkně začíná. Chudinka malá… co se jí stalo?“

„Všechno se dozvíte.“

Oddělení se nacházelo v ulici Na Petřinách, kousek od stanice tramvaje. Protokol sepisoval tlustý zpocený nadpraporčík, který psal na stroji, jako když zobe. Trvalo to dlouho. Řekl jsem, co jsem považoval za vhodné říct, především že jsem se s ní seznámil po návratu z výkonu trestu odnětí svobody, že jsem ji předtím neznal, společné známé jsme neměli, vím jenom, kde pracovala, protože jsem na ni několikrát čekal. O jejím soukromí moc nevím, jen to, co se bezprostředně týkalo mne. Jestli měla nebo neměla kromě mne další milence, nemohu říct, protože nejsem žárlivý a nehlídal jsem ji. Ostatně náš vztah nebyl příliš závazný.

„Byl jste v poslední době pryč?“ zeptal se nadpraporčík, když dozobal poslední řádek mé spontánní výpovědi.

„Jak – pryč? A vůbec, znovu se ptám – o co jde?“ Tvářil jsem se naštvaně, jak se od bohabojného občana s čistým svědomím při policejním jednání očekává. Já sice moc bohabojný nebyl, dokonce jsem byl pořád ještě v podmínce, což věděli, ale čisté svědomí jsem v této záležitosti měl. Měl jsem tudíž nárok i na jistou míru naštvanosti.

„Byl jste v poslední době mimo Prahu?“

„Ne. Ale vracel jsem se domů až za tmy a odcházel dost časně. Asi dvakrát jsem přespal u… No, to je moje věc. A to je všecko. Dokud mi neprozradíte, proč tady sedím, neřeknu vám už ani slovo a budu žádat přítomnost právního zástupce.“

„Nečilte se,“ řekl nadpraporčík klidně.

„Já se nečílím, ale vím dobře, že jsem v podmínce a že stačí maličkost, abych šel zase sedět. Proto si dávám bacha. Ve všem, rozumíte? A když je v tom mrtvola, tak tuplem!“

„Nic proti vám nemáme. Jedná se jen o svědeckou výpověď.“

„Co se Zdeně stalo? Nějaká nehoda nebo ji…“ Polkl jsem. Ne, to jsem jí nepřál. To bych ji fakt nepřál. Už jsem k ní nic necítil, už nějaký čas bylo jasné, že se naše cesty rozcházejí, ale přál jsem jí lepší osud než studený hrob v pětadvaceti.

„Míru cizího zavinění právě zjišťujeme,“ pronesl nadpraporčík důležitě. „Pozoroval jste na paní Hanušové, že bere prášky? Nebo… prostě…“

„Jako fetuje?“ zeptal jsem se rovnou. „Tak to teda ne. Sem tam se napila, uměla se docela slušně rozparádit, když byla fajn společnost, ale jinak, třeba sama, si panáka nedala. A nějaký svinstvo – to už vůbec! Já ji teda nehlídal, ale myslím, že poznám, když je někdo závislý na drogách.“

„Byla totiž nalezena ve svém bytě a je podezření na předávkování drogou. A ne perníkem nebo braunem, ale klasickou tvrdou drogou.“

„No těbuch!“ ujelo mi. „Poslyšte, v tom případě vám teda něco povím, ale ne do protokolu. Ona to měla moc ráda.“

„Takže přece jenom fetovala?!“

„Houby fetovala! Já mluvím o jiný návykový droze… O sexu.“

Nadpraporčík znachověl a najednou z něj byl rozpačitý obtloustlý klouček, který poprvé viděl sprostý obrázek a je z toho celý nesvůj.

„Klid,“ povídám. „Je to mezi náma chlapama…“ Horlivě přikývl. „To byl důvod, proč jsme se rozešli. Já jí nestačil, a nedávno jsem zjistil, že u sebe doma má dva mladý Holanďany. Předtím Němce. Takový hřebečky… V Holandsku se prý dají narkotika sehnat celkem snadněji než tady. A jestli si uspořádali nějaký divoký mejdlo…“ Pokrčil jsem rameny. Lhát policajtům není hřích.

„Tohle moc nesedí,“ řekl nadpraporčík nespokojeně. „Pitva totiž prokázala, že bezprostředně před tím neměla pohlavní styk. Dokonce ani… nezlobte se, že to tak otevřeně říkám, dokonce ani orální. Na druhou stranu byla nahá… V každém případě ti cizinci jsou slibná stopa. Aspoň pokud jde o původ drogy.“

Poděkovali mi a nechali mě odejít s rukama volnýma, bez eskorty. A hlavně bez prokutávání kvartýru. To by bylo humorné, kdyby objevili odposlouchávací zařízení a hlavně ty nahrávky. A falešný pas a jiné doklady. Panebože, to by byl průser!

Tak Zdenička to má za sebou… říkal jsem si doma. Přišlo mi jí líto. Byla ještě mladá a určitě si budoucnost plánovala a představovala jinak. Jenomže na tygru se jezdit nemá. A když už se na něj nasedne, pozdě bycha honit. Nespojoval jsem s ní svoje úspěšnější zítřky, nejsem však současně z těch, kdo zapomínají. A zpočátku na mne byla hodná a bylo mi s ní fajn. A svým způsobem mi i pomohla, i když pak s tou Čebovskou… Zajímalo by mě, kde baba je…

Kde by mohla být: právě když jsem pro jistotu vymontoval z rádia kameru, zlikvidoval nahrávací zařízení a začal mazat některé nahrávky (důležité kopie jsem beztak měl u pana doktora Šmída), zazněl zvonek.

Za dveřmi stála Čebovská a měla zarudlé, uslzené oči.

„Tak si to tak neberte,“ utěšoval jsem ji. Seděli jsme v obýváku. Nalil jsem jí nějakou sladkou kořaličku od firmy Bols a netrpělivě se díval na hodinky. Nejvyšší čas rozžhavit telefonní linky a zařídit poslední detaily před noční scénou.

„Když já tomu pořád nemůžu uvěřit,“ fňukala baba. „Já ji měla tak ráda, ona se se mnou cítila šťastná… sama mi to mnohokrát řekla.“

Jo, viděl jsem to, ale nějak se mi o tom zatím nechtělo hovořit. Počkám, až co z ní vyleze.

„Chodila jste za ní nebo ona k vám, když jsem nebyl doma?“

Zčervenala a podívala se stranou.

„Obě jsme byly tak opuštěné… Vyprávěla mi, jak se k ní chováte, jak ji zneužíváte…“ Třeštil jsem na ni oči. Cože jí ta mrcha vyprávěla?

„Jak že ji zneužívám?! Co blábolíte, madam?“

„Ano, že ji nutíte k prostituci, když to už tak musím říct. A k tomu… prostě k drogám. Sháněla vám je. Já jí navrhla, aby se od vás přestěhovala ke mně, připravila jsem jí darovací smlouvu na celý dům… a vy jste to věděl, a proto jste ji zabil!“

Vstala a změřila si mě pohledem. Teď už se nečervenala, teď byla zrudlá spravedlivým hněvem. Já nebyl schopen slova. Zdenička se mi mstila i po smrti. Za co, kurva, za co, soudruzi?!

„Znám své občanské povinnosti,“ řekla Čebovská. „Půjdu na policii a všechno jim řeknu. I to, že jste si z vily udělal veřejný dům, že tady byly orgie s drogami, že jste Zdeninku nutil k prostituci a k fetování! A vypadnete odsud, milý pane, vypadnete nadlouho, protože rovnou do kriminálu na dvacet let!“ V očích se jí zableskl vítězoslavný smích.

Tak o tohle jde! Oddechl jsem si. Už jsem se bál, že se ta stará opereta fakticky zabouchla a mluví z ní zoufalství nad ztrátou milované pičulky. Vášeň je bez rozumu a neplatí na ni nic. Proti vychytralému vyděračství se dá bojovat zbraněmi, které perfektně ovládám.

„Než tam půjdete, milostivá paní, doporučoval bych vám podívat se na jednu maličkost.“

Ne, nahrávku Zdeny s Čebovskou jsem nezničil. Člověk zbůhdarma nevyhazuje rodinné stříbro. Kazeta ležela vedle přehrávače. Zapnul jsem televizi a pustil nahrávku. Do kapsy jsem si nenápadně už předtím uložil sprej se slzným plynem. Co kdyby jí luplo v bedně…

Zhlédla to všechno beze slova, totiž ten kus, který jsem jí pustil: a ten by měl slušné dámě stačit.

„Tak, madam, tohle dostane policie k dispozici v okamžiku, kdy za mnou z vašeho popudu přijde. Předtím se ale postarám, aby aspoň jednu kopii zhlédlo tady v okolí co nejvíc lidí. Například v hospodě. Jaké to bude mít pro vaši pověst následky, si jistě dokážete představit. Kdybyste byla rakouský důstojník, nezbylo by vám než se rovnou zastřelit. Takhle se budete muset jenom odstěhovat. A poslední – až mě začne policie vyslýchat, a ona mě už dnes vyslýchala, víte?, tak jí řeknu všechno, co jste mi právě sdělila vy. Policajty jistě bude zajímat, odkud víte, že je Zdenka mrtvá, a odkud víte o drogách. A taky budou možná chtít vědět, kde jste byla posledních několik dnů – několik lidí mě tu shánělo a od nich vím, že jste doma nebyla.“

„Vy v době, kdy se to stalo, taky ne!“ vyštěkla. Ale už to nebyla ta herdekbaba, razantnost zeslábla a v očích jsem uviděl něco, co jsem viděl už mnohokrát a co perfektně poznám. Nejistotu. Strach. Vědomí porážky.

„Já teď netvrdím, že jste jí to udělala vy. Vím jenom to, co mi prozradili policajti: že zřejmě umřela na předávkování tvrdou drogou a že byla nahatá a přitom nezjistili pohlavní styk ani ve vagíně, ani… jaksi nikde neměla sperma, jestli vám to nevadí, že to říkám, ale jak jsem vás před chviličkou poslouchal, jste zvyklá na pikantnější výrazivo.“

„Mám chuť dát vám pár facek,“ řekla temně.

„Vy jste měla chuť na Zdeničku, madam, a Zdenička je po smrti. Byla nahá, to znamená, že si to s někým rozdávala. A nebyl to chlap.“

„Nezabila jsem ji,“ řekla klidně.

„Nikdo, ani policajti netvrdí, že jste ji zabila. Zabít člověka drogou není tak snadné.“

„Nic z toho, co jste řekl, nemůžete dokázat. A já budu tvrdit, že…“

„I kušte, tetičko,“ odsekl jsem. „Já nic dokazovat nemusím. To udělají policajti. A jestli v tom kvartýru najdou vaše daktylky, tak vás čeká složitý vysvětlování.“

„Například kde jsem přišla k heroinu, viďte?“

Už mě unavovala. Čas běží a ona tady zkouší nějaký pasiáns, ačkoliv jí už je jasný, že to je fifty fifty, prostě plichta, že se mnou nezatočí, jak doufala, naopak, že jsem to já, kdo by jí nadělal těžký nepříjemnosti a vyštval z baráku a z celých Petřin někam do Prdelkovic, kde ji neznají.

Vstal jsem a řekl, že mě těšilo, ale že mám neodkladnou práci. A že si myslím, že nejlepší pro oba bude, když na všechno zapomeneme.

„Nemusíte mít obavy, že by sem ještě jezdili na… ehm, na porady dámy a pánové. Skončil jsem s tím už před delším časem. Vy ovšem zapomenete na představu, že ze mne něco vyrazíte za mlčení. Protože jestli mlčet nechcete, povídejte si, kde co chcete. Já učiním totéž.“

„Tu kazetu, nebo jak se tomu říká, mi pochopitelně nevrátíte…,“ řekla. „Ledaže bych vám zaplatila, že ano?“

„Dám vám ji třeba zadarmo… tohle je totiž kopie a originál je uložený na bezpečném místě. Kdyby se mi něco nepříjemného stalo, dostane se ihned na světlo denní.“

„Já ji nezabila,“ řekla ještě ve dveřích a podívala se mi do očí. Opět v nich měla slzy.

„Já taky ne,“ opáčil jsem, ale oči mi zůstaly suché. „A jestli víte, co se stalo, je to věc vašeho svědomí. Zřejmě máte důvod mlčet. Já taky. Svým způsobem jsme se na ní asi podepsali oba. Takže na tom jsme stejně a budeme se muset tady v tom domě jeden s druhým smířit. Sbohem.“

Že ji nezabila, tvrdí dost přesvědčivě, pomyslel jsem si pak. Ale je dost nejistá, takže nejspíš bude něco vědět o tom, jak a proč Zdena zemřela. Čebovská u ní mohla být na návštěvě, mohly se mazlit, Zdena už mohla být mírně zfetovaná a něco si ještě vzala, poldové zatím nevědí, jaká droga ji zabila. Vzpomněl jsem si na krabičku s herákem… Jenže existuje ještě silnější svinstvo než heroin. Cracks. Nic. Raději na všechno zapomenout. Zdena asi upadla do bezvědomí a baba se vylekala a vzala dráhu. Dalo by se to kvalifikovat jako neposkytnutí pomoci, ale může tvrdit, že ji považovala jen za opilou, že byla nechutná a že proto odešla. Šmytec.

Zapomenout! Je mrtvá a nějaký skandál jí nepomůže. Možná jsem jí mohl pomoct já dřív, jenže ona už přede mnou žila ve světě pasáků, kurev a drog. Žila ve světě, který je čím dál rozsáhlejší a ve kterém žijeme my všichni. Neměla kam utéct: se mnou ani sama. A ten svět je nemilosrdný: někdy zabíjí.

Byla už tma, když jsem usedl k telefonu, abych zavolal nejprve Láďovi a pak Marešovi.

Mareš mě vybavil radiotelefonem, kterým budu ve styku s ním, případně s dalšími vozy. Neřekl, kolik jich bude. Spojení prý stejně půjde přes něj. A že se nemusím bát. Ale kdybych chtěl, může mě zastoupit někdo jiný. Jako s Löwem.

„Löw se nevzpíral,“ řekl jsem. „S ním to vypadalo jako obchodní transakce. Tohle se podobá spíš gangsterský akci a čím míň lidí do toho vidí, tím pro nás líp. Kdyby vašeho člověka Luban odprásknul…“

„Chytíme ho na místě a půjde za mříže stejně, jako když odpráskne vás.“

Strach mi sevřel hrdlo.

„Počítám, že nic nezkusí, je vyděšený,“ řekl jsem, abych přesvědčil sám sebe. „I když přiznám, že mít u sebe bouchačku, cítil bych se bezpečnější.“

„Když u sebe budete mít zbraň a Luban vás oddělá, může před soudem tvrdit, že střílel v sebeobraně, a dobrý advokát ho z toho dostane.“

„Víte co,“ povídám naštvaně, protože se mi nechtělo líbit, s jakou bezstarostností o mém případném skonu Mareš hovoří, „co kdybysme změnili téma? Já se teda bez picačky obejdu, stejně jsem ji v životě v ruce nedržel a ještě bych si ublížil. Řekněte mi radši něco hezkýho. Třeba co uděláte se všema těma prachama? Milión osm set tisíc… Za to už je hezký fáro. Nebo já nevím co…“

„Investuju je. Rozšířím agenturu a nakoupím za to techniku,“ řekl.

„Hm, vidím, že jste šikovná firma. Nechcete společníka?“

„Ne,“ řekl krátce. „Vás ne. Mám jiné zájemce. To víte, na vnitru je pořád pohyb. A většinou odcházejí nejkvalifikovanější chlapi s nejlepšími konexemi… jestli všechno dopadne dobře, budu mít klientelu i ze zahraničí.“

Dál o tom nemluvil. Já taky ne. Ne snad že bych někdy toužil být soukromým detektivem, ale myslel jsem, že tohle by byly docela slušně uložený prachy. Mareš, jak jsem poznal, je šikovný chlápek a hodí se přesně do dnešní doby (ačkoliv skutečný profík Mareš ještě zdaleka není: já na jeho místě bych se už s dvaceti procenty nespokojil) a zavedená detektivní agentura je zlatý důl, ve kterém nemusíte moc investovat. Jediné nebezpečí jsou klienti jako já: jenže já nejsem klient, ale podílník. Sebe bych za zákazníka rozhodně nebral, ovšem pak bych taky nevydělal za pár dnů skoro dva melouny. Je to holt těžká věc. Za každýma velkýma prachama je nějaký svinstvo: to jsem už poznal. Až se jednou etabluju a budu fakticky bohatý a úspěšný, moc nerad bych četl svůj skutečný životopis…

Mareš mě vytrhl ze zadumání. „Tři čtvrtě na jedenáct. Nejvyšší čas jet,“ řekl s pohledem upřeným na hodinky. „My se musíme připravit a vy kontaktovat Lubana. Na místě se nás nepokoušejte identifikovat – ohrozil byste tím nás a hlavně sebe. Ale buďte si jist, že budeme nablízku.“

Přikývl jsem. Hrdlo jsem měl tak stažené, že bych ze sebe nevydal ani zapištění.

Láďa čekal na smluveném místě. Odvezl jsem ho na Žižkov a vysadil poblíž Lubanova bydliště. Dal jsem mu dopis s instrukcemi pro předání peněz, který hodí Lubanovi do schránky. Dnes už druhý. Spočítal jsem si, že to potrvá asi deset minut.

Potom jsem zastavil u první temné fungující telefonní budky. Kolíček na nos, přehnaně huhlavá angličtina.

Luban vzal telefon osobně.

„Pozdravuje vás Mr. Krüge,“ pravil jsem. Bylo mi jedno, jestli mě po hlase poznal nebo ne. „Mám se zeptat, jestli jeho nabídku přijímáte.“

„Ano.“

Aj vaj, čekal bych víc odporu a smlouvání. Ale možná že je opravdu strachy podělaný a dopis a následně ženina domluva mu dodaly.

„Oukej, ve schránce tedy máte další dopis a v něm jsou podrobnosti. Těším se na shledanou.“

Měl jsem původně sto chutí vybrat si k předávce opět prostory před Strahovským stadiónem, ale Mareš mě upozornil, že na holém, jako dlaň prázdném a otevřeném prostoru by se mohli jen velmi těžko skrýt. Podobná akce vyžaduje spíše členitý terén, kde pár zaparkovaných aut navíc nebudí podezření.

Takže jsem jel na Vinohrady k sokolovně v Riegrových sadech, kde sídlí Bohemka. To byl Marešův nápad: „Vede tam jenom jedna přístupová cesta pro auta, a to z Polské ulice. Všude se parkuje, naše auta nevzbudí podezření. Přitom je tam touhle dobou naprostý klid. Pokud by Luban poslal svoje pistolníky napřed, uvidíme je a lze akci odvolat. Proto jste dostal radiotelefon. Máme prostě všechno pod kontrolou. Technicky a časově by nás tam neměl – a taky nemůže – nikdo předběhnout. Další instrukce vám dám po vysílačce.“

Ze Žižkova jsem to vzal Ondříčkovou rovnou do Polské. Všude klid, jenom spící domy, sem tam polozhasnutá hospoda se židlemi na stolech a utěrkou přes pípu, vyhazovali poslední hosty. Hostinec U Bohouše, na rohu Polské a Třebízského, už měl taky zavřeno. Zahnul jsem doprava a mírným stoupáním jsem vyjel k sokolovně. Stálo tu několik turistických autobusů se západními SPZ a řada zaparkovaných osobních automobilů. Na placu před Bohemkou jsem se otočil a zajel ke schodišti, vedoucímu dolů do Budečské ulice. Zhasl jsem reflektory a zapálil si cigaretu, což u mne je neklamnou známkou nervozity. Zapípal radiotelefon. Zmáčkl jsem příjem.

„Jste na místě?“ zeptal se silně zkreslený Marešův hlas.

„Stojím tady u schodů.“

„Dobře. Poznal jsem auto a číslo, ale chtěl jsem se ujistit. Hovořil jste s ním?“

„Jo.“

„Co řekl?“

„Že souhlasí. Dopis dostal ve chvíli, kdy jsem mu volal, takže by tu za pár minut měl být.“

Marně jsem se pokoušel zrakem prohlédnout tmu. Ve kterém z desítek zaparkovaných aut asi číhá Mareš a jeho muži? Může to být docela dobře žigulík tři metry ode mne anebo se nabourali do některého z autobusů, aby měli dobrý rozhled… Když jsem poslouchal hlas z vysílačky, připadal jsem si jako Mojžíš, když k němu v egyptské poušti promlouval Jehova. Doufal jsem jenom, že jako On je i Mareš hodně nablízku a že mi jako On v kritickém okamžiku přispěchá s pomocí. Snad to bylo rouhání, neboť mé počínání se poněkud těžko srovnává se situací Židů prchajících z egyptského otroctví do země zaslíbené, ale protože jsem bez vyznání a ke všemu smradlavý gój, pomyslel jsem si, že si menší hříšek – ve srovnání s tím, co už na svědomí mám – můžu dovolit.

Teda, ne že bych na Něho, potažmo na Mareše moc spoléhal.

Kdyby začalo jít všechno šejdrem, Mareš i se svými hochy zůstane za bukem, nechá mě vychladnout a posléze v nejlepším případě sdělí policii informace. Pokud je magor. Kdyby byl chytrý, nechá si všecko pro sebe a zmáčkne Lubana. Což by mi jistě posmrtně udělalo velikou radost, neboť bych byl pomstěn. Musí to být blaho, když je někdo pomstěn! Jediná potíž je v tom, že mu to je platný asi jako ten příslovečný kabát. Protože je mrtvý.

Já jsem zatím naživu, střežen ostrými hochy s bystrými očky a sám ve střehu, protože vidím, jak se Polskou blíží světla nějakého auta. Jestli to je už Luban, a pohled na hodinky signalizuje, že by měl být, zajímalo by mě, jaký fáro si vzal místo do vzduchu vyhozeného peugeota…

Světla se přiblížila na křižovatku, vůz zastavil, jako kdyby řidič váhal nebo hledal cestu, potom se znovu pomalu rozjel a blížil se k sokolovně. Dvakrát jsem zablikal reflektory.

„Je tady,“ řekl jsem do radiotelefonu. „Bílé Audi 100.“ Inu, Luban není žádný béčko. Má na to.

„Vidím,“ odpověděl Mareš. „Až přijede k vám, nasviťte si ho dálkovými, jestli v autě kromě něj někdo není.“

Tak takhle moudrý dokážu být taky a nejsem koncesovaný detektiv, bývalý operativec. Mám pocit, že bych mohl docela klidně do jeho firmy investovat nejenom peníze. Jenže on se asi bojí, že jsem seděl a jsem v podmínce. No nic, stejně to říkám jen ve srandě. Detektiv není nic moc a já mám opravdu vyšší ambice.

Audina zastavila proti mně. Rozsvítil jsem na okamžik dálkové reflektory. Objevila se silueta jediného muže za volantem. Luban. Pokud by s sebou někoho vezl, musel by ležet na podlaze nebo se krčit za sedadly.

Motor jsem měl spuštěný a pro jistotu jsem položil ruku na řadicí páku a levou nohu přesunul na spojku. Kdybych v případě nouze šlápl favoušovi na krk, mám dost místa, abych audinu prudkým manévrem objel a zmizel dřív, než by se stačil otočit. Možná by střílel, asi by docela určitě střílel, ale na rozdíl od filmů prý není tak jednoduché – zvláště ve tmě – slalomující automobil zasáhnout, natož pak jeho přikrčeného řidiče.

Luban vystoupil sám.

Stáhl jsem okénko.

„Good evening, Mr. Luban,“ pozdravil jsem ho. „Jsem rád, že jste přišel k rozumu.“

Oči mě bolely z toho, jak jsem šilhal: musel jsem současně koukat na něho i na audinu.

Neřekl nic, jenom svaly na lících mu hrály.

„Doufám si uvědomujete, že tady nejsem sám. Všude v okolí jsou naši muži. Jediný neopatrný pohyb, jediné výhružné gesto… a tentokrát už jste skutečně mrtvý.“

Odplivl si. Konečně lidský projev. „Nemyslete si, že na vás zapomenu.“

„Zapomenete. A rád. Protože aspoň budete moct klidněji spát. Pokud jste skutečně přivezl, co jsme po vás chtěli.“

„Můžete si to vzít. Mám to v kufru.“ Znovu si odplivl. „Toho peugeota bych vám měl odečíst… přišel mě na půldruhýho miliónu.“

„Vaše vina. Kdybyste byl rozumný, máte ho dosud.“

„Svině zkurvený,“ řekl česky. „Ježiši, já se vám dostat na kobylku, tebe bych vykuchal vlastníma rukama…!“

„What?“ zeptal jsem se a čekal, jestli si odplivne i potřetí. Odplivl a ještě k tomu mávl rukou a beze slova se vrátil k audině.

„Až přinese peníze, nech si otevřít zavazadlo, ve kterým budou, a podívej se na ně,“ ozval se Mareš. Asi měl taky nervy v kýblu, protože mi poprvé zatykal. Jinak si udržoval vždy profesionálně chladný odstup.

„Nechám,“ řekl jsem tiše. Vysílačku jsem měl položenou na palubce, aby mě slyšel a nemusel jsem si ji dávat k ústům.

Luban se blížil s větším koženým kufříkem. „Kam to chcete dát?“ zeptal se.

„Otřevři to!“

Udiveně se na mne podíval.

„Chcete to přepočítávat?“

„Otevři kufr!“ vyštěkl jsem. V kriticky vypjatých situacích se mají dávat stručné a jasné příkazy.

Pokrčil rameny a sklonil se k zavazadlu. Zámek s kovovým cvaknutím odskočil. Opřel kufr o dvířka. Uvnitř ležely srovnané balíčky bankovek. Zkusmo jsem mezi ně hrábl a zespodu jsem jeden štůsek vylovil. Projel jsem jím jako vějířem. I ve slabém světle vzdálených výbojek jsem poznal, že to jsou skutečně tisícovky.

„Oukej. Zavři kufr a obejdi auto zepředu. Otevřu ti dveře a položíš ho na sedadlo vedle mne.“

Poslechl mne, a když se vracel k autu pro rtuť a olověnou schránku s „plutoniem“, teprve mi došlo, proč Mareš chtěl, aby Luban zavazadlo s penězi otevřel přede mnou.

Obával se, že v něm může být puma, která by explodovala, až bychom je otevřeli my sami.

Polil mě, samozřejmě opožděně, pot. Mareš je skutečně profík. Je opatrný a mazaný, bohužel poněkud na můj účet. Jenže tohle byl jediný způsob, jak si chránit kůži: Luban by kufřík neotevřel, kdyby do něj umístil nástrahu, protože by si to odskákal taky. Takže vlastně můžu Marešovi poděkovat.

Luban se vracel s těžkou nádobou, ve které byla rtuť. Řekl jsem mu, aby ji dal do kufru. Potom tam přenesl i olověnou schránku. Křečovité sevření žaludku mě upozornilo, že to jsou ještě ideálnější úkryty pro bombu než kufřík. Ale ne, zaháněl jsem paniku, kdyby mě chtěl zlikvidovat, nedal by mi šest miliónů, protože ty by shořely spolu se mnou. A za tolik mu jistě nestojím. Když puma nebyla v kufru s nastříhanými papíry místo peněz, není nikde. Luban se bojí pomsty. Proto platil.

„A teď sedni do auta a zmiz. A pamatuj si, že ještě zdaleka nejsi ze všeho venku. Stačí neopatrné slůvko, stačí kontakt s policií a naše komando vykoná rozsudek.“

Ani neřekl na shledanou. Vždycky tvrdím, že tihle bývalí šmelkové nemají kouska vychování. Chtějí si hrát na panstvo a zatím to jsou řepáci, i kdyby jezdili v rollsu a měli na sobě kvádro z Londýna.

Zatímco audina couvala, aby se na cestičce vedoucí do parku mohla otočit, ozval se Mareš. „Počkej, až zajede za roh, seber kufr s prachama a vypadni z auta. Dole pod schodama na tebe čekám ve svým autě.“

„A co favouš? A ty ostatní věci?“

„Nech ho i s klíčkama otevřenýho. Na tvý jméno snad půjčený není. On se o něj už někdo postará. A hlavně si dej… Pozor! Utíkej!“

Co si mám dát, jsem se už nedozvěděl. V radiotelefonu najednou začalo cosi pískat a kručet, znělo to jako rušička, která svého času přehlušovala vysílání Svobodné Evropy. V okamžiku, kdy se Marešův hlas ztratil z frekvence, se na několika místech přede mnou rozsvítily reflektory automobilů, které s kňučením pneumatik vyrazily, aby zkřížily cestu Lubanově audině. Jeden z těch vozů mířil možná i ke mně, ale to jsem už neviděl. To jsem už držel kufřík v pazourech – je to přece jenom závaží, ten mamon, nejenom pro duši – a upaloval jsem z auta. Jsou okamžiky, kdy se člověk neptá, i když je zvědavý. Parťák mu dá radu „utíkej!“, tak práskne do bot.

Práskl jsem do bot, ale ne dolů po schodech, protože jsem pochopil, že původní instrukci není díky následným událostem žádoucí poslechnout.

Skrčen, aby mě mezi kapotami zaparkovaných aut nebylo vidět, jsem se jako skaut plížil dozadu, směrem k širým prostorám Riegrových sadů. Po několika krocích jsem se ocitl na cestičce lemované ze strany od ulice hustými travinami, které by mě před zvědavými pohledy skryly ve dne, natož po půlnoci. Na druhé straně byla strmá stráň. Sem už žádné světlo pouličních lamp nedopadalo.

V hlavě mi hučelo, divoký tep krve mi bušil do skrání jako kladivo do kovadliny. Přes tuto kulisu se mi zdálo, že slyším kňučení pneumatik, prásknutí výstřelu, řinčení skla a drtícího kovu. Ale je možné, že tyto zvuky byly jen dílem mé zjitřené fantazie a šoku.

A pak ticho, do kterého jako zvuky z jiného světa odněkud z dálky zazněla hudba. V restauraci Riegrovy sady probíhala celonoční nonstop diskotéka. Byl jsem už na rovince vedoucí k proslulému podniku, kde se dříve v létě na přírodním parketu vykrucovaly za zvuků dechovky postarší páry a maminky s kočárky postávaly kolem a aspoň se dívaly. Kdybych riskoval, kdybych se odvážil tenhle osvětlený a přehledný prostor přeběhnout, mohl bych se dostat k restauraci, kde nepochybně čeká fůra taxíků.

Mělo to dvě vady: za prvé je tahle hlavní parková třída dost široká, takže po ní v noci pravidelně projíždějí hlídková auta policie. A za druhé: i kdybych se nakrásně k restauraci dostal a sehnal drožku, taxikář si mě s tímhle kufrem zapamatuje. S největší pravděpodobností už poldové vědí, že kdosi s větším koženým kufříkem prchá před zákonem, takže to dají do referátu vysílačkám, a jestli jsou jen z poloviny tak chytří jako já, nechají varovat prostřednictvím radiotelefonů i taxislužbu.

Vzal jsem to tedy houštinami dolů, protože tak se můžu areálem VŠE, své bývalé alma mater, v němž se vyznám, dostat pryč – anebo se v hustém křoví schovám na lavičce, kde se proklepu zimou a strachem až do rána a budu mít aspoň dost času přemýšlet, co se mohlo stát.

Co mohlo prasknout? Kdo to podělal?

Došel jsem k jedinému závěru, jehož jsem se obával už na začátku: Lubanovi napíchli po odstřelu peugeota všechny linky. Tak se dozvěděli o nějakém cizinci, o výhrůžkách a pochopili, že se hraje vysoká a nebezpečná hra. Nechali ho na pokoji, aby je přivedl k cíli. Proč nás nesebrali rovnou, když mi předával prachy, je záhadou. Snad s ním mají nevyřízené účty, snad o mně nevěděli, protože jsme se s Marešem domlouvali vysílačkou a oni na to přišli pozdě a až potom začali jeho frekvenci rušit, snad…

Bolela mě hlava. A taky ruka. Šest miliónů se pronese.

Nejlepší by bylo dostat se na nádraží, sednout do vlaku a jet jedno kam, jen když to bude dost daleko. S šesti milióny se dá dojet dost daleko. Další peníze mám v bance, až přijde čas, dostanu se k nim. A díky prachům se dostanu i k pasu. Za šest miliónů se dá dostat na černém trhu minimálně čtvrt miliónu marek. Za to se dá v některých zemích pár let vydržet. Třeba i deset. A za deset let si tu na mne už nikdo nevzpomene.

To jsem si říkal, když se proti mně vynořily dva stíny.

Vzpomene, blesklo mi hlavou. Doufám, že vzpomene. Aspoň ten úředník, který bude mít na starosti moje propuštění z kriminálu, protože míň jak deset let za tenhle průlom nevyfasuju.

„Kam se s tím táhneš, strejdo?“ zeptal se jeden ze stínů a něco kovově cvaklo. Jako péro, které vymršťuje čepel ze střenky finského nože. Takže to nebyli četníci.

„My ti s tím pomůžeme,“ řekl druhý. Huhňal.

Osud si s člověkem dokáže pohrát. Být čtvrt hodiny majitelem šesti miliónů korun a ani si na ně nesáhnout, a pak je nacpat do chřtánu dvěma pobudům, to by rozběsnilo i boha.

„Tak makej,“ řekl první stín s nožem. Máchl jím, až se ostří zablesklo ve svitu měsíce. „Nebo ti pomůžem.“

Ten druhý byl málomluvný a bez varování vystartoval pěstí. Naštěstí jsem měl z krimu trochu zkušeností s rvačkami a s grázly bez skrupulí, takže jsem stačil uhnout a chytil jsem ránu jenom do krku. I tak se mi zatmělo před očima a otočil jsem se kolem své osy jako káča. Kufřík jsem ale nepustil. Ten bych nepustil za žádných okolností. Aby ho dostali, museli by mi ho uříznout i s rukou.

„Sejmi tu svini!“ zařval druhý.

Nůž se mi mihl před očima, zavřel jsem je, protože tohle byl definitivní konec Míši Najmana, lovce štěstí, ti se podiví, drbani, jakou dneska měli kliku, pomyslel jsem si se smutkem. Nůž se ale pár centimetrů ode mne zastavil, protože někde blízko, strašně blízko, zaječela siréna policejního auta a v zákrutu cesty se vyloupl pruh světla z jeho reflektorů.

„Fízlové!“

Rozloučili jsme se bez pozdravu. Já zajel do křoví, zalehl jsem jako voják při minomentné palbě, ti dva se rozprchli každý jiným směrem. Policajti si vybrali toho, co v pominutí smyslů utíkal rovně po cestě jako oslněný a zpitomělý zajíc. Nedíval jsem se, slyšel jsem jenom výkřiky „Stůj!“, potom auto zastavilo a ozval se štěkot psa a pak křik toho drbana.

Ležel jsem tam snad půl hodiny a jen jsem se třásl. Až po čase, během něhož mi před očima proběhl snad celý můj život, jsem se přinutil vstát a potácivě jsem se vydal k vytouženému nádraží, kde se dokážu ztratit, kde ani bdělým policajtům nebude muž s cestovním kufříkem nápadný.

Cestou jsem učinil jeden milosrdný skutek: telefonem jsem probudil Láďu a krátce mu sdělil, že je nebývalý průser, všechno prasklo, chytili Lubana i Mareše. Svých šest set tisíc už má, takže mu nebude zatěžko obout boty a vydat se někam, kde ho neznají.

O šesti miliónech jsem se pro jistotu nezmínil. Láďa byl natolik taktní, že se na ně neptal.

Hlavní nádraží kolem jedné v noci není místo, kde by s důvěrou přebýval multimilionář nosící s sebou téměř všechno, co má. Naštěstí jsem nebyl pro somráky, pospávající v jakýchsi reliktech spacích pytlů nebo v dekách na holé podlaze, ničím nápadný. Vypadal jsem unaveně a vyčerpaně, jako touto dobou na všech nádražích vypadají téměř všichni cestující. Řemenem od kalhot jsem si už předtím připoutal rukojeť kufříku k pravému zápěstí. Pásek byl z pravé kůže a uříznout jej třeba i břitvou by vyžadovalo dost usilovné pižlání, které by mi nemělo uniknout.

Existoval jsem dál i se svými milióny a tak, jak jsem existoval, spadl ze mne prvotní strach a touha zmizet co nejdál. Koupit si lístek do stanice Neznámo nebylo pro střízlivý mozek řešením. Leda prologem pro malér. Vlaky, zvláště pak ty noční, jsou plné lupičů. Milionáři nemají lupiče rádi. A kdo se chce schovat, skrývá se v Praze.

Metro už něpremávalo, zbýval pouze taxík.

„Ňákej hotel,“ pravil jsem řidiči. „Zrouna sem přijel, moc se v Praze nevyznám, ani sem si nestačil nic rezervovat.“

Dročkář si mě ve zpátečním zrcátku prohlédl, jestli mi skutečně čouhá sláma z bot, aby si tipnul, kam mě může nakvartýrovat.

„Co takhle Diplomat,“ prohodil, protože ten je nejdražší, takže bych na místě omdlel a stejně by pro mne neměli místo, a hlavně je až v Dejvicích, na Evropské, tudíž nejdál.

„Joj, Diplomat! Cák bysem tam dal!“ povídám a zahihňal jsem se, jak se venkované mají podle mých představ ve zvyku v rozpacích hihňat. „Já sem vobyčenskej náměstek z takový malý fabriky. To by mi oučtaři dali, dybysem jim ukázal oučet z Diplomata! Něco vobyčejnskýho, aby to nebylo z ruky, byste neznal?“

Odvezl mě k hotelu Krym na Pavláku. Zaplatil jsem, mnohomluvně poděkoval, s kufříkem jsem se vydal ke vchodu hotelu, ohlédl jsem se, jestli už je pryč, a vrátil jsem se. Ale ne na štafl, protože když zametat stopy, tak důsledně.

Nové taxi jsem chytil, když zahýbalo z magistrály. Nechal jsem se odvézt – teď už ne jako Venca z Vidlákova, ale jako mírně unavený energický manažer či podnikatel, vracející se z náročné obchodní konference – do hotelu Prague Town, taky kousek od centra, ale na opačnou stranu.

Recepční, mladý, dynamicky působící muž v modrém blejzru s emblémem hotelu na kapsičce, si opsal jméno z občanky. Že bydlím někde na sídlišti ho nepřekvapilo.

„Dvanáct set korun za noc,“ řekl.

Vysázel jsem mu dva tisíce, ale odstrčil je. „Až budete odcházet, pane. Nahoře je minibar s ledničkou… možná dostanete žízeň a tak. Nápoje nejsou v ceně.“

Něco mě napadlo. „Žízeň mám,“ pětistovku jsem nechal ležet na pultu. „Ale nerad piju sám…“ Podíval jsem se na něj a přimhouřil jsem oko.

Zaváhal, potom řekl: „Dobře. Za čtvrt hodiny.“

„Jenom bych nerad, kdyby si přinesla něco pro spaní, chápete?“

Téměř se urazil. „No dovolte, pane! My jsme solidní podnik na mezinárodní úrovni!“

Pokoj ve čtvrtém patře měl stejně jako v Intercontinentalu klimatizaci a stejně neosobní standardní zařízení. Široká postel, pohovka, velké zrcadlo, koupelna menší než v Kontíku. Barevná televize se satelitním programem.

V minibaru pivo, cola, tonik, gin a whisky.

Kufřík jsem šoupl pod postel. Předtím jsem z něj vyndal svazek bankovek a odpočítal deset kousků, které jsem si dal do kapsy.

Nejsem maniakální erotoman. Jenže ze zkušeností vím, že v kritických okamžicích člověka nic tak neuklidní jako hezká, nestandardní soulož.

Zaklepala na dveře dřív, než jsem dopil panáka.

Vypadala na dvacet dvaadvacet. Pokud jí bylo víc, pak její lazebnice a maskérky odvedly dobrou práci. Dlouhé světlé vlasy, dlouhé štíhlé nohy. A prsa… no, to uvidíme.

Pravila ahoj, ty se prej nudíš a nechceš pít sám.

„Nechutná mi to,“ odpověděl jsem a otevřel ledničku. Poručila si tonik s troškou ginu. Naléval jsem sám, protože mezinárodní pověst sem, mezinárodní pověst tam, opičí kapky jsem do sebe hodit nechtěl.

„Jmenuju se…,“ na okamžik jsem znejistěl, protože jsem v rozčilení zapomněl, jaké křestní jméno Chlupáč má. Ostatně je to fuk. Šlápotě můžu tvrdit cokoliv: i že mi říkají Jan Ámos. „Mirek.“

„Anita.“

Přiťukli jsme si. Podíval jsem se na hodinky. Budou dvě. Nejvyšší čas hupnout do postýlky.

„Hele,“ povídám, „nechceš si povídat vleže? Mně to připadá pohodlnější.“

Zamračila se. Zřejmě žádný déčko z Perlovky, šup sem šup tam, opřená o popelnici se zdviženou sukní, pod kterou nenosí kalhotky. Princeznička zvyklá na poněkud zdlouhavější, skoro bych řekl až konvenčně sváděcí postup s flirtováním. Rád bych, ale času je málo.

„Nebereš to moc kách?“ zeptala se.

„Jsou dvě hodiny. Normální lidi už dávno spí,“ povídám. Když se jí maličko rozšířily zorničky, honem jsem dodal, že slůvkem „normální“ jsem nemyslel, že já sám bych normální nebyl. Právě proto, že jsem, povídám si rád vleže v posteli.

„Tvůj problém,“ řekla. A šla do koupelny.

Byla blond. Až na drobné, ne vyholené roštíčko.

„To se ti takhle líbí?“ zeptal jsem se a čechral jí to měkoučké ohanbí.

„Zákazníky to rajcuje,“ odpověděla.

„Slovo zákazník mě v posteli s ženskou sere,“ řekl jsem.

„Tak proč jsi mě chtěl?“ zeptala se. „Mohl sis na ulici sebrat nějakou amatérku. Přišla by tě laciněji.“

„O kolik?“

„Já beru za číslo dva tisíce. Od Čechů,“ řekla lhostejně. „A to ti ještě dělám cenu. Vypadáš docela sympaticky.“

„Co znamená sympaticky?“

„Že mě nesvlíkáš hned za dveřma a nenatahuješ si kromě prezervativu i gumový rukavice. Já vím, proč jsem přišla, ale nemusí mi to každej vepřík dávat za dvě stě mařen na rovinu.“

Mechanicky jsem ji hladil stejně jako ona mě, ale nebylo v tom nic sexuálního. Jen touha po tělesném dotyku, po pocitu, že nejsem sám, že se mohu, budu-li potřebovat, přitisknout k hebkému ženskému tělu a budu smět cítit vůni její kůže a vlasů.

„Už chceš?“ zeptala se.

„Ty jo?“

„Máš prezervativ?“

„Ne“

„Ach jo,“ povzdechla si. „Podej mi kabelku. Hele, ty s holkama takhle moc ne… co?“

„Bojíš se?“ zeptal jsem se, když mi navlékala kondom. Byl český, bez ježečka nebo kohoutka. Prostě za bůra. I prostitutky šetří.

„Seš fajn,“ řekla, „ale já bych ráda žila dost dlouho.“

Položila se, roztáhla nohy a čekala.

„Dělej,“ zavrtěla se nervózně, „na co čekáš?“

„Hele,“ povídám, „já takhle na povel nemůžu. Já to moc rád, ale prostě… Já ti povídal, že si chci v posteli spíš povídat.“

„Ach jo,“ povzdechla si a stulila se. Tvářila se sice otráveně, ale bylo znát, že má svým způsobem radost. Šlapky většinou nejsou nymfomanky. „Já si říkala hned, že nejsi normální zákazník.“

„Aspoň tě nebudu škrtit,“ povídám.

„To by ses divil, kdybys to zkusil,“ řekla. „Já dělám karate.“

„Co ještě děláš?“

„Odkud jsi? Od novin?“

„Od novin? Kde?“

„Nech toho. Nejsem dnešní. Jsi moc zvědavý.“

„Ne. Nejsem od novin. Čestný slovo.“

„Tak proč se vyptáváš? Udělej si to, zaplať a vyřízeno.“

Neřekla – udělej mi to. A měla pravdu. Přišla, abych si to udělal já. Kdo tu byl děvkou? Já, nebo ona?

„Víš, jsi po moc dlouhý době první, která… jak bych to řekl…“

„První prostitutka, se kterou jsi? Říkala jsem si, že nejsi kluk, který by potřeboval ženskou kupovat. Ale už jsem poznala nejrůznější typy, takže se nedivím. Nemusíš mít mindrák, narazila jsem na juro-divější podivíny.“

„Co studuješ? Nebo jsi studovala?“

Chvíli mlčela. Pak se zeptala: „Jak jsi na to přišel?“

„Podle tebe jsem sice zajíc, ale divila by ses – pár opravdových kurev jsem poznal.“

„Nemusíš být vulgární.“

„Musím. Šla jsi se mnou za prachy. A nepovídej mi, že máš malou holčičku a studuješ malířství nebo podobný blábol. To jsem už někde čet.“

„Takže přece jenom pisálek.“ Pokoušela se mi stáhnout prezervativ, což jde velice těžko zvlášť když se snažíte, aby zůstal zachován pro další použití.

„Nech ho tam. Ještě se bude hodit. Ptal jsem se tě, co študuješ. A žádnej novinář fakticky nejsem.“

„Archívnictví. Na filozofii. Stačí?“

„A proč…“

„Se prostituuji, jak jsi hezky řekl?“ zeptala se ironicky. „Víš, kolik dneska stojí studium a jaký mám se svým oborem perspektivy? Naši dělaj ve fabrice, táta má pět tisíc, máma tři a půl. Brácha dělá průmku a je děsně chytrej, takže by chtěl taky na vejšku. To na nich mám žebrat prachy, když potřebuju nový boty? Jedny mi vydrží čtyři měsíce, pak je můžu vyhodit. O hadrech a jídle ani nemluvím. Když chci tři stovky, který si musí utrhnout od huby, aby dcera měla diplom, který si bude moct strčit akorát za rámeček, tak si připadám jako větší kurva, než když roztáhnu nohy nějakýmu uslintanýmu skopčákovi. Na koleji bych to udělala, a dělala jsem stejně, zadara.“

„Fakt potřebuješ všechny ty prachy, co si…“

„Jo. Po barech nechodím. Na knížce už mám přes dvě stě tisíc. Kluk, se kterým… no, prostě jeden známý mi doporučil, jak je mám uložit. Dala jsem je na akreditiv. Třicet procent úrok. Já vím, že to žádný velký peníze nejsou, ale od nikoho nic nepotřebuju. A za dva roky, až skončím, budu stát na vlastních nohou. Aspoň do začátku. A taky…,“ odmlčela se.

„Vezme si tě?“

„I takové věci se už staly,“ řekla po chvíli tiše.

Stalo. Jednou se to dokonce mělo stát. Já tomu učinil konec, protože jsem něco takového nepřenesl přes srdce.

„Cože jsi šla se mnou, když jsem Čech?“ zeptal jsem se. „Dva tisíce, to není moc. Sto dvacet mařen… ani ne.“

„Honza říkal, že vypadáš fajn.“

Honza byl zřejmě recepční. Dohazovač. Pasák snad ne. Nemusel se o ně starat, nemusel je ošetřovat, hlídat a chránit. Měl lukrativnější kšeft. Ten měl na knížce rozhodně víc než Anita.

„A chceš pak dělat to archívnictví?“

„Ne.“ Najednou ožila, posadila se a opřela o pelest. „Víš, já se dostávám do kontaktu s lidmi, kteří mají na starosti staré tisky. Jednou, až dostuduju, bych si chtěla otevřít takový antikvariát, kde by byly jednak prvotisky, bibliofilský vydání a taky grafiky. Jenomže to chce peníze. Do začátku.“

„Dvě stě tisíc…?“ řekl jsem pochybovačně.

„Bude jich víc. Po dnešku o dva tisíce.“ Zasmála se a zatahala mě za polostažený prezervativ.

„I tak. Kdy se ti ta investice může vrátit?“

„Ty se v těchhle věcech moc neorientuješ, viď?“

„Já tak ještě Ladu,“ přiznal jsem.

„Když znáš bohatý lidi a jejich vkus… a já tyhle kontakty mám.“

„Mohla by sis půjčit. Od banky nebo tak. A ne… takhle.“

„Když mladá hezká holka něco potřebuje, každý od ní čeká protihodnotu. I na fakultě, při zkoušce nebo zápočtu. Divil by ses, s kolika chlapama jsem se musela vyspat, abych… a vlastně zadarmo, za to, co jiní dostávají tak nějak normálně kvůli jiným kvalitám. Od pěkný kočky se očekává, že je úplně blbá a přemýšlí jenom tím mezi nohama. Tak jsem si řekla, dobře. Když vy takhle, tak budete cvakat.“

„A nebojíš se, že dostaneš třeba – nevím, AIDS?“ zeptal jsem se tiše.

„Bojím. Proto si s nikým bez prezervativu nic nezačínám. A orální služby ode mě nečekej. Jedině taky s gumou. Jenže to nikdo moc nechce, protože z toho nic nemá. I když…,“ zamyslela se. „Jeden tuhle ano. Tak jsem se pak zeptala proč? A víš, co mi ten prasák řekl?“

„Ne.“

„Že ho to vzrušuje, protože mě tím vlastně ponižuje. Úchylák. Ostatně většina chlapů jsou úchyláci.“

„Myslíš, že já taky?“

Zasmála se. „Vzhledem k tomu, že platíš polovinu průměrnýho měsíčního platu za to, abys se mnou jenom ležel a povídal si, místo abys čtvrt hodiny funěl a chrochtal nějaký prasárny, i když bys to samý moh dělat se stejně pěknou holkou zadarmo, jsi ujetej nejspíš taky.“

„Tobě nevadí, když ti někdo funí do ucha a chrochtá prasárny?“

„Já ho při tom neposlouchám. Většinou myslím na něco hezkýho, třeba na Tizianovy obrazy nebo na nějaké verše.“

Povzdechl jsem si. Skoro jsem už ani neměl chuť souložit. Ale zavinil jsem si to sám.

„Koukej,“ řekla s úsměvem, „kdybych se omylem vdala za člověka, který by mě po čase začal lézt krkem, a měla s ním děti a nechtěla se rozvádět, protože děti by ho měly rády, tak bych mu taky musela občas dát. A taky bych se musela tvářit, že se mi to líbí, a nakonec obrátit oči v sloup a tvářit se, že mám orgasmus. Protože by mi ho bylo líto. Mně je těch chlapů, co se mnou jdou, vlastně líto.“

Položila dopitou skleničku na stolek a otočila se ke mně. Pohladila mě po prsou a po břiše. „Jsi docela hezký chlap.“

„Ty jsi krásná,“ řekl jsem po pravdě.

„Ach bože. Krásná… Tak na co teda čekáš?“

Až když jsem do ní vnikl, došel mi smysl té pobídky: Nevyslovený dovětek by zněl – myslíš si, že jsi jediný? Čas jsou peníze!

Ležela se zavřenýma očima, nohama mě objala kolem boků, snad abych co nejintenzivněji cítil, jak mi pomáhá a vychází plavnými pohyby klínu vstříc, snad aby mě nenapadlo vymýšlet si nějaké komplikované a fyzicky náročné pozice. Když poznala, že ejakuluju, rozevřela oči a táhle, ale ne tak hlasitě, že by tím vzbudila sousedy, zařičela. Jenže já věděl, že žádný orgasmus nemá, že to jenom markýruje, abych si nemyslel, že jsem se dřel na nafukovací panně. Svalil jsem se z ní, chtěl jsem ji hladit, ale odstrčila mě.

„Jdu se vysprchovat.“ Nenápadně se přitom podívala na hodinky.

Vrátila se oblečená v kalhotkách a podprsence. Opřela si nohu o pelest a natahovala si punčochy. Šel jsem ke skříni a z bundy vyndal dvě tisícovky. Maličko jsem zaváhal a potom přidal ještě třetí. Můžu si dovolit velkorysost.

„Až budeš mít ten antikvariát, stavím se. Mám obrázky rád. I když jim nerozumím.“ A taky je budu potřebovat k dotvrzení svého stylu. Originály, hodně drahé a vzácné, jsou součástí určitého životního stylu. Pochopil jsem už dávno, že slušný člověk nemůže mít doma reprodukce. I když já je od těch pravých, ručně malovaných obrázků napohled nerozeznám. Předpokládám ale, že lidé, se kterými se míním jednou stýkat, rozdíl poznají.

Zasmála se a lehce mě políbila na tvář.

Říkal jsem, že po souloži se uklidním a líp se mi přemýšlí. Faktem je, že jsem se uklidnil, a faktem taky je, že sotva jsem se vrátil do postele, usnul jsem jako špalek.

Zdálo se mi o velikém bílém Mercedesu 500 SEL. O tom za sto padesát tisíc marek.

A taky se mi zdálo o Zdence. Měla na krku širokou ránu, ze které jí vytékala krev, křídově bílou rukou na ni ukazovala a říkala: „Podívej se, co mi udělali. To kvůli tobě, když se ti nemohli pomstít, tak zabili mě.“

Hned ráno v půl desáté jsem zavolal domů.

Telefon nikdo nebral. Což nemusí vůbec nic znamenat. Když na někoho v jeho bytě čekají, nemají ve zvyku brát telefony a říkat: Ne, pan Najman není doma, my jsme od policie a čekáme, až se vrátí.

Pak jsem brnknul Čebovské.

„Nehledal mě včera večer nebo dneska někdo, paní profesorko?“ zeptal jsem se mile.

Prý ne. A kdyby hledal, má mu něco vyřídit?

„Musel jsem na dva dny odjet, vrátím se zítra.“

Jestli přišli v noci a tajně, nemusí o nich vědět. A jestli přišli oficiálně, může jeden hlídat i u ní a dávat pozor na telefony. A ona říká, co jí přikázali.

Pořád ta trapná nejistota.

Před třetím telefonem jsem dlouho váhal a nakonec jsem se sebral, dole v recepci zaplatil svůj řád, 1 200 Kčs nocležné plus 400 Kčs za nápoje, k tomu 1 000 Kčs úplatek recepčnímu, 3 000 Kčs kurvičce Anitce, takže to máme 5 600 Kčs. Někdo na to dělá fakt celý měsíc, denně osm hodin pětkrát do týdne. Pro mne to byl pakatel zanedbatelnější než pro něj tříkorunové spropitné v hospodě. Ve stánku na ulici jsem si dal něco, čemu eufemisticky říkají hamburger, asi proto, že v rozbleptlé housce je napůl uvařený karboš obložený nahnilou zeleninou z konzervy. Hlad je hlad. Sežral jsem dva po 13 Kčs, k tomu jednu zteplalou kolu za 15 Kčs a přišlo mi těch čtyř pětek líto daleko víc než předchozích šesti tisíc. Za ty jsem aspoň dostal kvalitní protihodnotu. Štve mě, když ze mne někdo dělá kašpárka. Když mi někde prodají zteplalé pivo za 50 Kčs pod záminkou, že ho nepiju ve Strašnicích nebo v Karlíně, ale na Malé Straně, sahám si mimoděk na čelo, jestli mi tam fakt rostou rohy.

Dvě telefonní budky byly na kartu, kterou jsem neměl, za korunu fungovala až třetí. Mareš se ozval po třetím zazvonění.

Rozbušilo se mi srdce.

„Haló, kdo volá?“ zeptal se, aniž by se představil. Několik vteřin jsem mlčel, až když netrpělivě otázku zopakoval, povídám, že to jsem já. Takhle: „To jsem já.“

„Uf!“ vylétlo z něj úlevně. „Ty jsi naživu a celej?“

„Já jo. Útek jsem. Myslel jsem ale, že tebe…“

„Ne. Schoval jsem se v autě. Jenom nám něčím začali rušit telefon. Musím s tebou mluvit.“

„Já taky.“

„Kde se sejdeme? Jsi doma?“

„Ne. Nejsem si jistý, jestli je to… no, chápeš, ne?“

„Chápu. Ale ujišťuju tě, že se už nemáš čeho bát.“

„Dobře. Tak tedy asi tak za hodinu, dobře?“

A potom poslední telefon. Nabídka, kterou Ivance dám, je z těch, které se neodmítají. Těch zbývajících dlužných deset tisíc dolarů jí odpustím a kazetu vrátím, jestliže mě vezme zatím jako tichého společníka do firmy, kterou s Jůrgenem chystá. Vložím k nim všechny peníze, bude jich hodně, protože Láďa vypadl ze hry a dvacet procent dám jenom Marešovi. A nechám se jako zástupce firmy poslat do světa, kde nebude hrozit nebezpečí, že mě Luban potká.

„Paní inženýrka není přítomná,“ sdělil hlas její sekretářky.

„Nevíte, kdy se vrátí? Byli jsme domluveni…“

„To vám těžko odpovím. Včera odletěla do Spojených států, otvíráme tam zastoupení a ona je povede.“

Oněměl jsem s hluchým sluchátkem v ruce.

Tak tomuhle říkám únik přes postranní čáru! V Americe je nedostižitelná i jako partnerka, i jako dlužnice. No, nemá cenu plakat nad rozlitým mlíkem. Deset tisíc doláčů zase není pro člověka s mým majetkem majlant, říkal jsem si v taxíku cestou domů na Petřiny. Nějakých dvě stě pětasedmdesát tisíc. Skoro o milión víc jsem ušetřil na Láďovi. Kampak se asi poděl? Má dost kamarádíčků v podsvětí, určitě mu našli cestičku ven a určitě mu zařídili výměnu jeho podílu za marky. Podíval jsem se do novin: kursovní lístek měli na první straně, kde tradičně bývají nejdůležitější zprávy.

Koneckonců tohle je taky důležitá zpráva, pro mnoho lidí dnes důležitější než fotbalové výsledky. Ve svém kufříku tedy mám pomalu tři sta třicet tisíc mařen! Plus čtyřicet tisíc dolarů, tedy asi čtyřiašedesát tisíc DM, plus milión dvakrát sto tisíc Kčs, čili nějakých šestašedesát tisíc marek, k tomu statisíce z dřívějška… přes půl miliónu krásných, tvrdých německých marek, nejlepší a nejpevnější měny na světě! Škoda jen, že se o ně musím podělit s Marešem. S chutí bych ho vopískoval jako Láďu, jenže Mareš není Láďa a Marešové se jen tak snadno vopískovat nenechají. Navíc u všeho byl a do všeho vidí. Nedá se svítit, Mareš svůj obolus musí dostat.

Hluboce jsem si povzdechl, až se řidič otočil v domnění, že se o mne pokouší astmatický záchvat.

Zahloubal jsem se do novin. Politika, hádky v parlamentu, válka v Jugoslávii, terorismus, loupeže, nadávky Mečiarovi, nadávky komunistům, nadávky všem, které redaktoři listu drželi v nenávisti. Podvodník vylákal zboží na fakturu a nezaplatil. Dluží půldruhého miliónu. Četnictvo je mu v patách. Pak se mi oči zastavily na poměrně dlouhém článku uvnitř listu. Vláda schválila přímý prodej jedné fabriky, takové, co se jim říká rodinné stříbro. Cena vysoká, hezkých pár miliónů. Jenže jde o účetní, zbytkovou, nikoliv tržní cenu. Ta je, jak odhadují odborníci, kteří proti prodeji protestovali, ale nezasedají ve vládě a nemůžou proto rozhodovat, vyšší asi o sto padesát až dvě stě miliónů.

Jenom jsem polkl hořkou slinu. Tak takhle se dělají velký prachy! A jaký je mezi mnou a tím pánem, co škrtem pera přišel ke dvěma stům miliónům, jaký je mezi námi rozdíl? Jediný – já se na takhle velikou loupež nikdy nezmůžu.

Před mým domem byl klid. Mareš seděl za volantem svého vozu a taky si četl noviny. Ale poslední stránku, sport.

Uviděl mě, složil noviny a vystoupil. Taxík se na konci ulice otočil a odfrčel. Mareš se podíval na můj kufřík a rozzářil se.

„Fajn, takže to klaplo, ne?“

„Až nahoře,“ řekl jsem tiše. „Tohle je tichý a malý místo a za každou záclonou sedí aspoň jedna zvědavá stařenka, která do hodiny všechno vyžvaní v samoobsluze.“

Kávu i whisky odmítl. Tak jsem místo pohoštění položil kufřík na stůl a otevřel jej.

Brali jsem štůsek po štůsku a počítali.

Až na těch pár drobných, co jsem si vzal v noci na útratu, to bylo rovných šest miliónů.

„Nepodvedl nás, ta duše zlatá,“ zašeptal Mareš.

Nechali jsme peníze ležet na hromadě, sedli si proti sobě a já ho vyzval, aby mi pověděl, co se vlastně stalo.

„Moc toho nevím. Najednou se tam objevilo pár aut, vzali Lubana do presu a odvedli.“

„Co může vyzvonit?“ zamyslel jsem se.

„Těžko říct. Počítám, že po něm šli už delší dobu. O té rtuti vědělo víc lidí. Odposlouchávali ho, a když zjistili, že má schůzku, sledovali ho a pak ho zhaftli.“

„No dobře, ale proč mě nechali utýct? Proč mu dovolili, aby mi předal všechny věci a nesebrali nás při tom oba?“

„Nevěděli, kam jede, museli se za ním držet v nějakém odstupu. Než ho objevili, stačil ti předat prachy a rtuť… mimochodem, auto tam pořád stojí. To znamená, že jim zatím nic neřek.“

Nebo naopak řekl. Proto se k autu znát nebudu, protože auto může být past. Hlídají ho, a kdybych si pro ně přišel, seberou mě.

„Takže je to v cajku,“ povídám vesele. „Stejně se pro jistotu vytratím na nějaký ten týden z Československa. Takový Kanárský ostrovy… to je můj sen. O tobě nikdo neví, ty jsi v pohodě.“

„Velice správně,“ řekl Mareš. „O mně nikdo neví.“

„Ono je to fuk, doktore.“ Přistoupil jsem ke stolu a začal počítat balíčky, které tvořily Marešův podíl.

„Co děláš?“ zeptal se.

„Musím ti dát prachy. Nebo snad nechceš?“ zasmál jsem se.

„Kvůli tomu je nemusíš počítat,“ řekl studeně. „Já si to vezmu všechno. A k tomu ty peníze od Löwa, a těch čtyřicet tisíc dolarů, co máš doma, a taky toho půl miliónu, o který jsi ho připravil falešnou fakturou. Prostě mi dáš všechno, co máš.“

Vytřeštil jsem na něho oči.

„Děláš si srandu?“ zašeptal jsem.

„Nedělám. Ty jsi gangster, já policajt. Sice bejvalej, ale jednou polda, do smrti polda. Kdysi jsem býval poctivý a chytal jsem darebáky, jako jsi ty, aby mohli být podle zákona potrestaní. Dneska už na to kašlu a trestám sám. Tahle nová společnost je založená na podvodu, na gauneřině, na heslu urvi, co můžeš. Kdo to nedělá, je odsouzený k pomalé smrti. Tady žádná morálka neplatí, platí jen pěstní právo silnějšího. A já jsem silnější, protože na tebe všechno vím. Stačí zvednout telefon a na příslušných místech oznámit, co jsi provedl. Lubana totiž dnes ráno propustili. Má dobrýho advokáta a podle pěstního práva je silnější než policajti, protože má velký peníze. Co myslíš, že se stane, když mu řeknu, kdo ho připravil o šest miliónů a vyhodil mu do vzduchu auto a chtěl mu zavraždit ženu a děti?“

Vstal a začal peníze ukládat nazpět do kufříku.

„Dones mi ty dolary,“ poručil. „A nepokoušej se o žádný triky.“

Donesl jsem mu dolary, které jsem ještě nestačil uložit.

„A teď sjedeme do banky,“ řekl. „A pamatuj si – to, co se stalo, byl výkon spravedlnosti. Počítal jsem, že tě Luban zastřelí a půjde na patnáct let za mříže. Nezastřelil. Trest proto musí mít jinou podobu.“

Za dvě hodiny jsem byl stejně holý, jako když jsem přišel na svět.

Seděl jsem na lavičce před nádražím, popíjel lahváč, mechanicky poslouchal opilecké bláboly somráků a říkal si, že snadno nabyl, snadno pozbyl a že mám pořád ještě hlavu plnou nápadů, a že když jsem dokázal vydělat deset miliónů jednou, dokážu to i podruhé.

Ale věděl jsem, že to je jenom slabá útěcha. Že jsem jako žokej, co si už podruhé nabil hubu a potřetí na koně nesedne. Ztratil srdce.

A pak jsem si uvědomil to nejhroznější: Luban! Luban, který mě může kdykoliv kdekoliv náhodou potkat a který mě s chutí nechá sprovodit ze světa tou nejpomalejší smrtí. Před kterým nemám kam utéct, protože kdo nemá tintili, může jenom sedět na zadku.

Kamelot donesl dva balíky Večerníku. Za dvě koruny jsem si jeden koupil, abych zabil čas a hlavně nemyslel pořád na ránu, která mě potkala.

Listoval jsem jím a do oka mi padla „Poslední zpráva“ v tučném rámečku:

Noční smrtelné drama

Praha (íp) Od tiskového mluvčího pražské policie kpt. Linka jsme se dozvěděli, že dnes krátce po půlnoci se příslušníci speciální roty rychlého nasazení pokusili zadržet podnikatele Jaroslava L. (1950), který byl podezřelý z řady závažných trestných činů, mj. prodeje nezletilých děvčat do zahraničí, distribuce narkotik a desetimilionových daňových úniků. J. L. se pokusil policejním vozům ujet, po výstražném výstřelu do zadní pneumatiky své audi nezvládl a při čelním nárazu utrpěl smrtelná zranění. O dalších podrobnostech vás budeme dále informovat.

Seděl jsem, ruce pokleslé, a nevěřícně jsem zíral na ty věty. Takže všechno bylo jinak… A Mareš to věděl!

Zvedl jsem se a potácivě se vydal bez cíle špinavými ulicemi, kolem luxusních restaurací a barů, otlučených výčepů, nablýskaných limuzín, utahaných matek s nákupními taškami, ve kterých je uložena půlka výplaty, kolem dynamických mladých mužů, kterým se hlavou honí stejné myšlenky na úspěch, stejné sny, jaké jsem měl ještě dnes ráno i já.

Jenomže jim se splní.

Já prohrál, protože v tomhle světě neumím chodit. Klasik měl pravdu.

Chce to učit se, učit se, učit se…

Grafická úprava Milan Pasek

Vydalo nakladatelství Šuk a spol. v Praze roku 1995 jako svou 50. publikaci

Vytiskla Česká typografie, a. s. Praha

Stran 480

Vydání druhé

13/33

879-50-95

Doporučená cena váz. s DPH 98 Kč

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai