Pavel Frýbort Po nás potopa

Upozornění!

Tento román je fikce. Osoby, které v něm vystupují jako žijící lidé, neexistují. Popsané obchody a podvody jsou vymyšlené stejně jako jednání * a názory románových postav. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi je proto čistě náhodná a autor za ni nenese žádnou odpovědnost, neboť „…je to příběh vypravovaný blbcem, hrůzostrašný, leč nesmyslný veskrz“.

Vabank

Každý má právo snít.

Na rozdíl od dividend nebo podílu na moci vám tenhle nárok nikdo neupírá. Jde jenom o to, jestli sníte jen tak v hospodě u piva, anebo jestli se rozhodnete, že si ty sny splníte a budete si místo metrem vozit zadek v rollsu. Pak se vám může stát, že narazíte. Teoreticky sice má na rollse právo každý, jenomže počet rollsů je omezený. Když se v něm budete vyvalovat vy, nedostane se na jinýho. Tudíž se vám může stát, že vás přes ty ručičky natažený po klíčkách někdo klepne. Tak fest, až vám z nich vypadne všechno, co jste do tý chvíle nahrabali.

Mě klepnul, pán, který si říká JUDr. Mareš. Píšu „říká“, protože čím víc o něm vím, tím větší mám pochybnosti, že tohle jméno stojí v jeho rodném listu. Má příliš mnoho tváří: proč by tedy nemohl mít víc jmen? Já sám mám pečlivě schovanou jednu občanku a jeden německý pas a oba doklady ze mne dělají zcela jiného člověka. Potíž je v tom, že ať si vyberu jakoukoliv identitu, pořád pod ní bude člověk, který jedinkrát v životě měl pohromadě dvanáct milionů korun, a než se stačil aspoň pokochat pohledem na ně, přišel JUDr. Mareš, dal mu obrazně řečeno nůž na krk a během pěti minut s dvanácti melouny odkráčel a nechal Michala Najmana stejně holého, jako přišel na svět. Tedy, abych byl přesný něco málo mi zbylo. Především mi zůstala naděje a vědomí, že nejsem chodící mrtvola, jelikož velkopodnikatel a velkogauner Luban, který moji touhu po rollsu nedobrovolně sponzoroval, je po smrti, takže mě může strašit nejvýš ve snu. A já mám naštěstí spánek hluboký a klidný, protože jsem se díky školení v krimu snadno adaptoval na nové poměry a žádné výčitky svědomí si nepřipouštím.

Ale to jako obvykle odbočuju. Chtěl jsem říct, že jsem se prokopal na hlínu, prachy jsem zoufale potřeboval, ale přitom jsem měl lufty pustit se do něčeho, na čem by mě různí Marešové mohli utočit a vrátit tam, odkud jsem byl na podmínku propuštěn. Podmínka znamenala, že se do ničeho nenamočím. Já se namočil jako obvykle pod tlakem okolností, ale to pány v černých talárech nezajímá. Ohánějí se svobodnou vůlí a paragrafy. Já jich měl na hrbu víc než požehnaně. Ti, kdo by o mých výletech za hranici zákona mohli mluvit, naštěstí mlčeli. Zdenička proto, že je chudák nebožka. A Mareš proto, že za mlčení dostal svoje. Totiž moje. Těch dvanáct melounů. Nikde ale nebylo psáno, že proti mně nevyjede znovu protože těch pár korun nutkavý pocit pana doktora Mareše prosazovat spravedlnost a likvidovat drbaný všemi prostředky pravděpodobně nezměnilo. Lidé jsou holt různí. Některým je nejlepší zdaleka se vyhnout. A nedávat jim do ruky žádnou zbraň proti sobě. Prostě žít v mezích zákona: i když to dneska dělají jenom idioti, a ti jsou pak po právu chudí, až to bolí.

Já zůstal chudý tak, že mi nezbylo než začít ze zbytků svých snů výprodej.

Zazvonil telefon a nějaký mužský hlas se mě zeptal, jestli jsem dával do Annonce inzerát na prodej kamery s tím a tím typovým označením.

„Byl jsem to já. Vy víte, o co se jedná?“

„Jo. Mohl bych tu mašinu vidět?“

Jen znalec mohl podle uvedeného kódu poznat, oč se jedná. Tohle zřejmě znalec byl.

Po definitivním odchodu Zdeničky ode mne i ze světa zel můj byt na Petřinách prázdnotou. Kdysi tady bývalo živo, především v obýváku. Ještě mi zůstaly vzpomínky a některé videokazety, na kterých byly bez vědomí zúčastněných dvojic zaznamenány jejich sexuální hrátky a hlavně chlubivé řeči. Pánové se před dámičkami rádi vytahují. Po třicítce se už většinou nedá oblažovat dámu svého

srdce bez přestávky, a tak když nemůžu dokázat, jaký jsem chlápák fyzicky, dokazuju to v pauzách alespoň slovně. Z těch nahrávek jsem už ale vytěžil, co se dalo, a obnovovat firmu Azyl pro milence jsem nemohl. Majitelka domu profesorka Čebovská proti ní měla námitky. Já bych je měl taky, kdybych zjistil, že mi nájemník udělal z baráku takový malý český, leč přece jen bordel. Prásknout mě se neodvažovala, protože i ji jsem zachytil v mimořádně choulostivé situaci a otevřeně jsem ji varoval, že nebudu váhat znemožnit ji tím po celém okolí, jestliže proti mně něco podnikne mlčela tedy, ale já musel provoz Azylu ukončit. Zůstalo mi z něj jen nahrávací zařízení, za které jsem zaplatil majlant. Videokamera velikosti krabičky cigaret mě i s mikrofony a instalací přišla na sto čtyřicet papouchů. Jenže když jsem se Ivana Krásy, který mi aparaturu sehnal a uvedl do chodu, zeptal, jestli by nevěděl o někom, kdo by měl o takovouhle praktickou hračku zájem, pokrčil rameny. Technika prý upaluje mílovými kroky. Dnes už jsou na trhu modernější, citlivější a miniaturizovanější kamery.

„Nehoň si triko, brácho,“ povídám. „Já chápu, že jsi mě natáhnul a že už zpátky svoje prachy nedostanu. Svoje jsem si s tím užil, takže jsem s nějakou ztrátou smířenej. Ale pokud vím, v žádným bazaru ani u soňáků jsem nic podobnýho neviděl.“

„Snad nemyslíš, že se takovýhle věci prodávaj v obchoďákách,“ zasmál se Ivan.

„Ne. Právě proto jsem za ni dal tolik, kolik sis řek. A právě proto si myslím, že bude pořád ještě dražší než obyčejná véháeska nebo osmička.“

Nedohodli jsme se. „Byl jsi první, kdo to sháněl,“ povídá. „Profíci totiž mají zdroj přímo od pramene.“

Tak jsem šel na Poříčí. Tam sídlí Annonce. Za dva dny byl inzerát v novinách. Tedy dnes. A v devět zazvonil ten telefon.

„Můžete,“ povídám. „Mám ji doma. Kdy byste se stavil?“

„Jak je k vám daleko?“

„Bydlím na Petřinách. Jiřincová ulice.“ Prozradil jsem mu číslo domu.

„Fajn. Za hodinku bych byl u vás. Možná se dohodneme… pokud mi to bude vyhovovat a budete rozumný s cenou.“

Zavěsil. Ani se nepředstavil.

„Novák.“

Přijel skutečně za hodinku. Přesněji řečeno za pětapadesát minut. Měl bílýho favouše, auto, jakých po ulicích jezdí desetitisíce. Prostě konfekční auto ke konfekčnímu jménu.

On sám ale příliš konfekčně nevypadal. Kromě toho, že měl kanárkově žlutou košili, červeného motýlka s bílými puntíky a zeleně kárované fialové sako, měřil asi metr sedmdesát. Prostě menší pivo. Co mu scházelo na výšce a na hlavě měl pleš, které se říká bleskovka doháněl sebevědomím. Na první pohled chlapík, který ví, co chce, a umí si to prosadit. Pár podobných jsem v životě potkal. Většinou ke své škodě. Snad pro jednou půjde o výjimku.

Novák se hrnul do kvartýru jak velká voda, v předsíni se rozhlédl, jako by větřil, a zajel do obýváku.

Kamera ležela na konferenčním stolku.

Okoukl ji ze všech stran, jako by se bál, že uvnitř je časovaná bomba. Čekal jsem, jestli ji taky neočichá, nos měl v proporcích k postavě dost dlouhý a hlavně ostrý, chyběl mu jen kartáčovitý knírek, a vypadal by jako figurka ze starých grotesek.

„To je ono?“ Potěžkal kameru, prohlédl si objektiv a potom konektorové vstupy.

„Máte k tomu šňůru?“

Měl jsem všechno přichystané. Kameru jsem zapojil do televize a ukázal mu dálkové ovládání. „Bezva, je to komplet,“ potěšil se. „Už jsem se bál, že dálku budu muset shánět extra. Hm, šikovná věcička, zvlášť když se umí dobře používat.“

Zatrnulo mi. Čekal jsem otázky odkud a proč a na co.

„Já to měl…,“ zabručel jsem, ale Novák mě přerušil.

„Vy jste z branže? Že vás neznám…,“ ostře se na mě podíval.

„Já z žádný branže nejsem,“ povídám. „Já vůbec nevím, co máte na mysli.“

„No nevadí,“ odtušil chlapík Novák. „Já jen že takováhle věc se na trhu moc nevyskytuje a…“

Přerušil jsem ho. Byl čas hodit do placu připravenou legendu. „Přivez mi to kamarád zvenčí. Měl jsem to na chalupě pro případ, že by mě někdo vykrad. Udělali mě totiž dvakrát po sobě. Jenže od tý doby nic… a hlavně jsem chalupu prodal, takže už tenhle krám nepotřebuju.“

„Aha.“ Tvářil se, jako by mi věřil. „Na kolik byste si to cenil?“

„Byla drahá,“ povídám opatrně. „Sto tisíc.“

Chlapík vrátil kameru na stolek a prstem se dotkl hlavy, jako by naznačoval pozdrav. „Těšilo mě, pane Najman.“ Otočil se k odchodu.

„Počkejte!“ Kruci, válí to! Hned jsem si říkal: Malý pivo, ale střihoun. „Já se v tomhle zboží moc nevyznám. Stálo mě to dost peněz, tak jsem myslel…“

Vrátil se. Pochopitelně. Při licitování lidi odcházejí hlavně proto, aby se mohli vrátit do výhodnější pozice.

„Mladý muži,“ pravil Novák. „Na to, kolik vás tahle věcička stála, zapomeňte.“ To se mu snadno řekne, pomyslel jsem si, jeho peníze to nebyly. „Takováhle věc, modernější a fungl nová, vás přijde na nějakých pět tisíc marek. Opakuju, že nová a modernější.“ Otevřel kufřík, který si přinesl s sebou, a vytáhl svazek bankovek. Hodil je na stolek.

„Padesát tisíc. Berte, nebo nechte ležet.“

Polknul jsem. Padesát tisíc znamená ztrátu přesně devadesát tisíc. Na druhé straně mi kamera vydělala slušné peníze, víc než desetinásobně se zaplatila. Jenomže z těch peněz nič nemám, všechny spadly Marešovi do klína.

Chlapík se na mě napjatě díval. Pochopil jsem, že ani on si není výsledkem své hry tak docela jistý: udělal to stejně jako já mockrát s Lájošem. Položil mi před oči hotové peníze, vrabce v hrsti namísto pochybného holuba vyšší ceny od někoho jiného na střeše, tedy v nedohlednu.

„Tak oukej,“ kývl jsem. „Osmdesát a je vaše.“ Zavrtěl hlavou. „My si nerozumíme, pane Najman. Já tuhle věc chci, to je fakt. Ale ani za sto, ani za osmdesát. Chci ji za padesát. A jsem zvyklý dostávat, co chci.“

Pokrčil jsem rameny. A vtom jako na zavolanou zazvonil telefon.

Zvedl jsem sluchátko a nepřestal se koutkem oka dívat na chlapíka.

„Slyším,“ povídám do telefonu ze zvyku. „To je ten Azyl…?“ zeptal se tichý ženský hlas. Panebože, musela být hodně nadržená a v nouzi, nebo si popletla datum. Poslední inzerát na Azyl pro milence vyšel před několika měsíci.

„Jistě, je to tady,“ řekl jsem. Zadala něco breptat, ale skočil jsem jí do řeči. „Jistě, za devadesát je to vaše. Je tu sice ještě jeden zájemce, ale to víte, kdo dá víc, ten bere. Jako ve voku.“ Položil jsem telefon.

„Starej fór,“ pravil chlapík znechuceně. „No ale ať je po vašem.“ Sáhl do kapsy a přihodil k tomu štůsku tisícovek patnáct tisíc. „Vejš ale nejdu v žádným případě,“ upozornil mě. „I kdybyste si objednal třeba deset fingovanejch kupců.“

„Pane, já vám přísahám…,“ začal jsem, ale přerušil mě. Už schovával kameru do kufříku. Tentokrát si byl jistý, že necuknu.

„Koukněte, ta pohádka o tý chalupě byla hezká. Je vidět, že máte fantazii. Vypadáte, že jste ve formě. Kdybyste náhodou byl bez angažmá, možná bych pro vás měl džob. Já nespěchám. Práce je pořád dost.“

Podal mi vizitku. „Privat Eye detektivní agentura.“

Tak tomuhle se říká fór!

Džob bych potřeboval jako sůl. Zajímalo by mě, z čeho a jak žijou lidi, co tvrdí, že je prachy vůbec nezajímají. Nejspíš jich mají dost. Já je nemám. Těch pětašedesát kolíků, které mi leží na stole, představuje spolu s dalšími přibližně třiceti tisícovkami na mém vyhublém kontě sumu, která ohromuje snad jen nějakýho sociála s pěti táci měsíčně hrubého. Já jsem zvyklý na jiný životní standard. Nevím ovšem, co by pan Novák říkal tomu, že mám škraloup. Jenže podle toho, co čítám v novinách a co jsem i viděl, není to tak veliká vada na kráse. Horší by bylo mít záznam v registru svazků StB.

Golfíka jsem dal do baziše ještě dřív, než jsem se pustil do prodeje kamery. Nechtěl jsem, aby mně a především některým lidem připomínal minulost.

V bazaru mi moc nadějí nedávali, bylo to něco podobného jako s videokamerou. Starý model. Původně jsem za něj dal sto sedmdesát tisíc, teď měl hodnotu o padesát míň, a to jsem si ještě mohl olíznout všech deset, že se ho podařilo po čtrnácti dnech čekání udat, protože podobnejch šunkáčů, jak se rozšafně vyjádřil prodavač, je tady jak nasráno. Loni prý byla skoro polovina všech nově zaregistrovaných auťáků zvenčí většinou stejný popelnice jako ta moje. Podle toho se pozná rozvojová země: stává se skladištěm odpadků.

Prodavač zapomněl dodat, že dobrá čtvrtina všech těch ojetin se k novým majitelům dostává bez vědomí majitelů předchozích. Dokonce proti jejich vůli. Jsou prostě kradené. Kupovat auťák na inzerát, zvlášť když nabídka je víc než lákavá, například dva roky stará audina stovka TDI za sto osmdesát tisíc nebo ještě míň, znamená koledovat si o malér. Jistější prý je kupovat v bazaru. Inkasoval jsem tedy sto dvacet papírů minus pět procent provize a na místě jsem si začal vybírat novou starou káru.

„Byl by tu bavorák,“ pokoušel mě prodavač. „A není drahej. Sto třicet. Šíbr, klimatizace, všecko na elektriku, šest repráků, stodvacetiwattovej radiomagneťák…“

„Jak je ta mašina stará?“ přerušil jsem ho.

„No…,“ začal neurčitě. „Poslední model to není, to je jasný.“

„Kolik má najeto?“ „Málo. Teda na bavora, že jo.“ „Kolik?“

Mám rád optimisty, kteří věří, že konečně narazili na hejla. „Sto…“

„Sto tisíc? Jenom?“

„Sto devadesát,“ řekl kysele prodavač. „Jenomže bavorák vám najede tři sta tisíc, ani nemrknete.“ „Jistě,“ pravil jsem, protože jak říkám, nemám nic proti tomu, když někdo sní, ale nesmí to trvat celou věčnost. „Zvlášť když uděláte generálku motoru, pořídíte si nový čepy, brzdy, tlumiče, poloosu… a nejlíp taky rovnou vlastní benzinový čerpadlo, protože to žere aspoň dvacet na sto. Heleďte, já nejsem náročnej. Jenže taky nejsem automechanik. Já potřebuju vůz, o který se nemusím starat. A který jezdí za sedm a je docela obyčejnej. Radši když bude mít v pořádku brzdy než šest repráků.“

Bílé tipo splňovalo všechny moje požadavky. Na tachometru mělo osmdesát tisíc, takže ještě nějaký kilometr může najezdit. Žádný brko to jistě nebylo, ale svých sto čtyřicet udělá a jezdí za nějakých pět šest litrů. Aspoň se to o něm tvrdí. Podle toho, jak jsem se s ním za prodavačova doprovodu projel, mělo v pořádku i ty brzdy. Rok výroby v techničáku 1990. Ten by mohl na rozdíl od tachometru odpovídat skutečnosti.

Cena sto osmnáct tisíc. Prostě supercena.

Tipo mělo dokonce zelenou i červenou známku na espezetce, prošlo tedy všemi kontrolami a na tři roky bych měl mít od policajtů a všech buzerací spojených s provozem automobilu pokoj… jsem si říkal druhý den cestou do Kongresové na Dopravní inspektorát, abych auto přihlásil.

Šlo to rychle.

Až moc.

Že je auto kradené, zjistili podle čísla motoru za deset minut.

Velký techničák, ve kterém tyhle údaje jsou, se sice neodlišoval od čísel vyražených na motoru, ale to číslo tam bylo vyraženo dodatečně a pod ním, mírně zbroušené, zřejmě bylo to původní. Také SPZ nebyla nikde zaregistrovaná a doklad o převodu byl zfalšovaný stejně jako všechno ostatní. Na autě byla pravá jen skutečnost, že se jedná o Fiat Tipo.

„Já ho neukrad,“ zablekotal jsem zoufale, když trapná fakta vyšla najevo.

Poručík v montérkách, který technickou kontrolu prováděl, se na mě výsměšně podíval. „To říká každéj.“

„Ale já na to mám papíry. Tady…,“ ukazoval jsem doklad o zaplacení a kupní smlouvu z baziše. Ani se na to nepodíval.

„Jen jste ho výhodně koupil, že jo?“

„V bazaru, pane! V bazaru!“

„To je vaše věc kde. Kradený je v každým případě.“

„No jo, ale co mám dělat?“

„Zkuste z nich dostat peníze nazpátek.“

„Jak to? Vy mi… co s tím autem bude?“

„Necháme si ho tady. Určitě ho někdo postrádá.“

„No dobře, říkáte, že je kradený…“

„To teda říkám,“ pravil poručík lhostejně. Skutečnost, že někdo přišel zcela bezelstně zaregistrovat kradený automobil, ho nijak nevzrušovala. Zřejmě se s něčím podobným setkával denně. „Tak ho snad někdo ukrad, ne?“

„Nepochybně. Ale to je věc kriminálky. Sepíšou s vámi protokol, a až věc vyšetří…“

„Vyšetří…,“ řekl jsem výsměšně. Krádeže vozů jsou dnes téměř beztrestný byznys. Sem tam poldové chytí kluky, kteří se chtěli svézt a v opici auťák naboří.

To jo. S těmi pak soud zatočí. Ale jestli tohohle fiatka ukradl a střelil do bazaru někdo, kdo v tom umí chodit a zřejmě ano, pak mám stejnou šanci jako sněhová koule v pekle.

Na kriminálce se mnou protokol sepsali, pravili, že není jejich věcí, aby mi věřili nebo nevěřili, nejsou faráři, auto je prostě šlohnutý a zůstane na policii. To znamená, že když nenajdou majitele, tak ho po určité době někdo známý velice výhodně za zůstatkovou odhadní cenu odkoupí. Já utřu nos. Můžu se vozit jedině po prodejci. Zatím smím odejít. Až mě budou potřebovat, tak mě obešlou. Prodavač v autobazaru měl po šichtě. Majitel nebyl přítomen. Džentlmen, který ho zastupoval, se dloubal v zubech sirkou a zadumaně hleděl na potvrzení, že vůz Fiat Tipo mi byl zabaven. „No jo, tohle je holt riziko,“ řekl uvážlivě. „To víte, dneska se auta kradou jako na běžícím pásu.“ Nadechl jsem se a počítal do deseti. Předpokládal jsem, že v bazaru se podělaj hrůzou, až jim sdělím, že se podíleli na trestném činu, a rozklepanými prsty mi vysolí mých sto osmnáct tisíc okamžitě nazpátek.

„Čí to je riziko?“ zeptal jsem se tedy, když jsem měl pocit, že se mi nebude třást hlas.

Znovu zalovil v zubech, vytáhl zápalku z huby a důkladně si její konec prohlédl.

„Kupujícího,“ odpověděl. „To víte, jak my můžeme vědět, že auto nebylo kradený? Vy jste ještě auto neprodával?“

„Jo, u vás.“

„Tak vidíte. Nepodepsal jste nám něco?“ Matně jsem si vzpomněl, že mi dali podepsat nějaký papír, na kterém stálo, že vůz je skutečně můj. A ještě nějaký dodatek maličkými písmeny, který jsem moc nestudoval.

„No a stejnej papír nám podepsal ten člověk, co jste od něj tipouše koupil.“

„Jenže já na rozdíl od něj toho svýho golfa neukrad.“ Bodrý rozšafa za stolem mě už začínal iritovat. Lidi zřejmě dělil na střihouny a na ovce. Sebe nepochybně počítal mezi ty první. Já byl za ovci. Nu dobrá, předvedu mu, že si mě popletl s beranem.

„Víte určitě, že ten člověk to auto ukrad?“

„Policajti říkali, že auto není košer, že bylo čajznutý, že nemá v pořádku papíry, že má na bloku motoru vybroušený původní číslo a vyražený nový… to vám snad je málo? Já z toho mám malér a běhání a hlavně nemám auto. Vysolil jsem vám za něj sto osmnáct papírů vraťte mi prachy a jsme si kvit.“

Jemně se usmál, jako se usmíváme roztomilým, ale naivním nápadům dítěte.

„Ty peníze jste nezaplatil nám, ale majiteli. My jsme pouze zprostředkovali prodej. Za to jsme dostali svoji provizi. Veškerou odpovědnost po právní stránce nese prodávající. Vy jste, pane, nečetl důkladně kupní smlouvu!“ Zavrtěl nade mnou hlavou. „Já nevím, lidi, co vy jste zač. Takovejch peněz každej zaplatí bez mrknutí a ani si nepřečte smlouvu!“

„Heleďte, pane,“ povídám už opravdu naštvaně, „nedělejte ze mě vola. Vraťte mi moje peníze a dojděte si pro auto jestli vám ho výdaj. A jsme si kvit. Já zapomenu, že existujete, a nikomu o tom nebudu povídat.“

„Povídat si můžete, komu chcete co chcete. Peníze už nemáme. Poslali jsme je na konto majiteli. Za ním jděte, ten vám to auto prodal.“ Vytrhl mi moji smlouvu z ruky a prstem ukázal, že nelže. Fakt. Člověk takový detail přehlédne. O nějakém autobazaru tam nebyla ani řádka. „My nejsme detektivní kancelář, abysme zkoumali u každýho auta, jestli je kradený…“ Pokrčil rameny, posadil se k telefonu a začal vytáčet číslo. Už se mnou skončil. Měl jsem si přečíst pořádně smlouvu. I to, co tam stálo maličkými písmeny. Měl jsem prostě být chytřejší.

„Jestli mi ten člověk peníze nevrátí, tak se vrátím a vrátíte mi je vy,“ řekl jsem skrz zaťaté zuby. Znovu se usmál. Zmáčkl nějaký knoflík a do dveří vstoupil z vedlejší místnosti pořízek asi metr devadesát, s buldočí čelistí a štěrbinami, ve kterých měl usazené oči tak blízko vedle sebe, že z toho maličko šilhal. Žvýkal a díval se skrz mě.

„Vendo, pán odchází. Kdyby náhodou nechtěl, doprovoď ho a ukaž mu cestu. Aby nám tu nezabloudil.“

Šel jsem sám.

„Dneska se nedá věřit nikomu a ničemu.“ „ Dročkář, kterému jsem se cestou se svou smůlou svěřil, byl snad založením skeptik. Ale v tomhle měl pravdu. Vyplakal jsem se mu málem na rameni, protože jsem neměl nikoho jinýho, komu bych si mohl vylít srdce.

„Já měl včera kunčafta, šéfe,“ pravil taxikář, „naložil jsem ho v Dejvicích na Kulaťáku a jeli jsme do Vysočan. Tam povídá, abych zastavil, že si jenom skočí domů pro nějaký papíry, a zase se vracíme. Čekal jsem tam půl hodiny, než mi došlo, že jsem za vola,“ odplivl si otevřeným okýnkem. „Jo jo, lidi byli verbež a sou verbež. Čím dál tím větší.“

Verbež, na jejíž jméno zněly doklady od tipa, se jmenovala Viktor Lorenc a bydlela na Černém Mostě. Nemám rád sídliště, protože jsou anonymní, bez tváře, pachu a charakteru. Noclehárny bez duše. Ale kdybych se chtěl někam ukrýt, nic jiného než sídliště bych si nevybral. Naprosto ideální. Najít tam někoho, pokud nemáte po ruce vojenskou mapu s přesným plánkem, je prakticky vyloučené. Poznal jsem to na vlastní kůži. A stálo mě to skoro tři stovky.

„Mám čekat?“ zeptal se dročkář nadějně. Nebyl jsem tak špatný ryto. Na taxametru už naskočila částka 280 Kč a měl naději, že ani cestu nazpět do centra nepojede na vlastní náklady. Rozhodně lepší než se nudit na štaflu anebo se courat Prahou a doufat v zazobanýho a hodně tupýho cizáka. Než si člověk vyjezdí za den tolik, aby zaplatil benzin, licenci, leasing, pojištění a ještě si vydělal na chleba, tak se fakticky nahoní. Pokud nepatří mezi nějaké vyvolené, co se o nich píše v novinách. Můj mužík na to nevypadal. Zřejmě byl obyčejným dělníkem volantu. Proto ten pesimismus. Zaplatil jsem mu. Jestli Lorence nezastihnu doma, nemá smysl zvyšovat už beztak šílenou ztrátu. Autobus stojí šest kaček a domů mě taky dopraví. Vedle zvonků byla většina jmenovek prázdná. V chodbě měla viset tabule, na které by byl podle pater seznam nájemníků. Visela tam, ale byla vyplněná stejně prázdnými bílými místy jako jmenovky u zvonků. Budu to muset brát dveře po dveřích. Ale odshora, protože šlapat nahoru možná osm nebo deset stoků se mi vůbec nechtělo. Vysokému pánovi s hřívou našedivělých vlasů sčesaných dozadu a s brýlemi ve zlaté obroučce nejspíš zrovna tak. „Já do posledního,“ povídám ve výtahu. „Taky,“ vyštěkl. Zřejmě byl řádně nabroušený. Nebo litoval, že nemůže jet sám.

Mlčeli jsme. Nahoře jsem mu dal přednost byl o poznání starší. Něco zabručel, vyhrnul se ven a na chodbě se nerozhodně zastavil.

„Nevíte náhodou, kde tady bydlí nějaký Lorenc?“ A tak jsme se seznámili, dva druzi v neštěstí. Šedovlasý pán s brýlemi se jmenoval doktor Jeřábek. Jeho historie byla stejně prostá a krátká jako ta moje. V bazaru, pro změnu venkovském, si koupil poměrně výhodně renaulta devatenáctku. „Vždycky jsem kupoval auťák v bazaru,“ stěžoval si doktor Jeřábek a uklidňoval se na schodišti cigaretou. „Bývalo to nejjistější. Dneska už přestávám věřit všemu. Všude samej zloděj.“ „Všichni nekradou a nepodváděj,“ vyhrkl jsem, protože se mě jeho odsuzující hodnocení podvědomě dotklo.

„Já netvrdím, že nejsou solidní bazary. Určitě jo.

Možná většina. Jenom nevím, proč jsme museli mít tu smůlu, že jsme zrovna oba narazili na podvodníky.“

Poprvé mě napadlo, že všechno může být úplně jinak: co bych dělal já, kdyby mi patřil autobazar? Prověřoval bych si každý auto, které mi někdo nabídne k prodeji? Měl bych k tomu možnost? Asi ne a tak bych se proti šmejdům ochránil právnickými fintami, jako to udělali oni. Ale tohle jsem nemohl panu Jeřábkovi povídat. Ruce se mu klepaly tak, že si popel z cigarety trousil po kalhotách. „Tak na to půjdem,“ povídám. „Když jsme na něj dva, možná dostane rozum i bez toho, že bysme mu museli nejdřív dát po hubě.“

„Rozšlapu ho…,“ zachrčel pan doktor. Už jsem věděl, že je doktorem filozofie, tedy člověk v

podstatě neškodný a zbytečný. Pracoval v nějakém vědeckém ústavu, o kterém jsem nikdy neslyšel a který zkoumal stále ještě za peníze daňových poplatníků věci, jež nikoho kromě badatelů nezajímaly.

„Ve kterým kvartýru bydlí?“ podíval jsem se na čtverý dveře. Označené byly opět jenom jedny, ale Lorenc na nich nestálo.

Doktor Jeřábek se na mě udiveně podíval a hlas se mu zadrhl:

„Já myslel, že to víte…“ Tak tomuhle říkám situace!

Když jsme zazvonili na první dveře, z pana doktora veškerá vitalita a pomstychtivost vyprchala. Stál s rukama svěšenýma a zdrceně něco mumlal o proklaté smůle, která ho provází životem. V prvním bytě nikdo nereagoval, ve druhém se po chvíli ozvaly tiché kroky a v dveřním kukátku se objevilo smavé oko.

Zazvonil jsem ještě jednou, aby dotyčná osoba věděla, že se nejedná o omyl, a zavolal jsem, že hledáme pana Lorence.

„Tady nebydlí,“ ozval se tlumený ženský šepot. „A kde bydlí?!“

„Tady nebydlí…,“ zaznělo znovu. Oko zmizelo. Vypadalo to, že zdejší nájemníci nemají k náhodným návštěvníkům velkou důvěru.

Nakonec jsme kupodivu uspěli. U posledních dveří v patře. Jmenovku sice taky neměly, ale po delším zvonění se pootevřely a ve škvíře zajišťované řetězem se objevila mužská tvář.

„Hledáme pana Lorence,“ řekl jsem a snažil se tvářit mile, abych ptáčka nevyplašil.

„Co mu chcete?“ zeptal se muž. Nebyl nejmladší, dokonce bych řekl, že vypadal ještě starší než Jeřábek, kterého jsem odhadoval na dobrých pětačtyřicet. Ěekl „co mu chcete?“, a ne, „co mi chcete?“, takže to mohl být Lorenc, ale nemusel. Třeba je to jeho táta.

Rozhlédl jsem se kolem. Chodba sice byla až na nás dva prázdná, ale taková hraná opatrnost vždycky udělá v podobné situaci dojem.

„Radši bych mezi čtyřma, tedy šesti očima,“ zašeptal jsem. „Jak jistě chápete, je to poněkud delikátní záležitost.“

Zaváhal, zřejmě uvažoval, jestli nás má pustit dovnitř. Já osobně bych žádný dva mameluky, který vidím prvně v životě, do kvartýru nepustil. „Máte průkaz?“ zašeptal muž.

Nadzvihl jsem obočí. Průkaz? Zřejmě chtěl říct občanku. Sáhl jsem do náprsní kapsy, ale muž jen mávl rukou.

„Dobrý, dobrý, já vám věřím. Čekám vás. Věděl jsem, že přijdete.“ Takže přece jenom Lorenc a já se opět v odhadu lidí zmýlil…

Byt byla garsonka pokojík a kuchyňka s minijídelnou a balkon, jemuž se v inzerátech honosně říká lodžie. V kuchyni stál sporák a stará vrčící lednička, v pokoji lehátko a jedna židle. Prosté, ale účelné zařízení pokud v takovém bytě nemáte v úmyslu často pobývat. To na Borech jsme měli celu zařízenou skoro luxusně]i.

Muž si nervózně mnul ruce. „Ani vám nemám co nabídnout. Kafe tu nezůstalo, ono tady vlastně skoro nic nezůstalo.“ Rozhlédl se po pokoji. Nohou se neúspěšně pokusil odkopnout pod lehátko špinavou ponožku.

„Nepřišli jsme na kafe,“ vyjel doktor Jeřábek. „Přišli jsme si pro to, co nám náleží.“

Muž rozhodil rukama.

„Vám? Snad mně! No ale jestli myslíte… Tohle je všecko, co zbylo. Jak povídám, ani kafe tady není.“

„Pane, my jsme opravdu nepřišli na kafe. Pan doktor má pravdu…“

Jakmile muž slyšel akademický titul, zhroutil se do sebe. Chytil se za hlavu a teatrálně zaúpěl. „Já to věděl, že to takhle skončí!“

Nevím, za jakého doktora Jeřábka považoval, za zubního lékaře rozhodně ne.

„Muselo to tak skončit,“ řekl jsem přísně. „Nebo jste si snad myslel, že se na to nikdy nepřijde? Můžete být rád, že se to snažíme řešit takhle mezi čtyřma očima, mohlo by to být horší.“ Opravdu mohlo. Existují specializované agentury, které se zabývají vymáháním dluhů. Nevím, jak to dělají, ale asi používají nějakého velice účinného nátlaku, aby donutily člověka vysolit peníze. Žlučníkový kámen odevzdáte chirurgovi celkem bez hlesu, ale vysolit penízky, které jste pracně z

nějakého kořena vymačkali a které často už ani nemáte, to bolí. To fakt bolí!

„Ale pánové,“ zavyl muž, „to snad je nějakej omyl, ne?“

„Pěknej omyl,“ utrousil dr. Jeřábek. „On vám soud už ten omyl vysvětlí.“

„Proč mně?“ vyděsil se muž. Nechápavě se na nás díval. „Kruci, už toho mám dost!“ Rozhlížel se, do čeho by rázně udeřil pěstí na dotvrzení svých slov, ale bouchnout nebylo do čeho. Jedině že by se udeřil do prsou. „Já vám snad volal první, ne?“

„Vy nám?“

Podívali jsme se s Jeřábkem po sobě a zasmáli se. „Chcete říct, že jste nám volal, abyste se omluvil, že šlo u hluboký nedorozumění? A že máte prachy nachystaný?“

„Mám všechny bankovky poznamenaný!“ vykřikl výhružně dr. Jeřábek.

„Tak vidíte, pane Lorenci,“ povídám podle četnických manýru. „Klec spadla. Člověk má vědět, kdy prohrál. Já například budu tak slušný, že ani nežádám náhradu za škodu, kterou jsem utrpěl, a za ztrátu času. Stačí mi, když vrátíte, co mi dlužíte.“

Muž mrkal a marně otvíral ústa, aby něco řekl. Já se ale nenechal přerušit. „Záleží jen na vás, jak celou záležitost skoncujeme. My tady s panem doktorem jsme připraveni chovat se jako džentlmeni ale to se tak musíte zachovat i vy. Jasné? Jinak…,“ rozhodil jsem rukama, abych dal najevo, že v takovém případě neberu za další vývoj věcí odpovědnost.

Mužík začínal dostávat podivuhodně nachovou barvu.

„Jakej Lorenc?“ vyrazil ze sebe. „Jsem já snad Lorenc? Kdo je tady Lorenc, pánové? Já vás přece zavolal, abyste sehnali Lorence, abyste ho zavřeli, až zčerná, a vy místo toho…“ Začal se dusit. Dal jsem mu herdu do zad. Vztekle se na mě místo poděkování podíval, sáhl do kapsy a začal mi před nos strkat občanku.

Ukázal mi i adresu bydliště: Na Bojišti.

„Vaněk, pánové, dycinky Vaněk! Tatínek se jmenoval Vaněk, maminka Vaňková, brácha je taky Vaněk a děda s babičkou jsou Vaňkovi.“

„Všichni?“ zeptal jsem se pochybovačně. To mě zaujalo. Nestává se pokaždé, že se sejdou a vezmou dva lidé se stejným příjmením.

„Co všichni?“ vypadl na chvíli z obrazu.

„No, druhý dědeček s babičkou. Každý má dva dědečky a dvě babičky. Tedy pokud pochopitelně zná oba své rodiče.“

„Chcete říct, že jsem panchart?“ zasyčel. „Říkám, že se moje matka jmenuje Vaňková…“ „A její rodiče jsou také Vaňkovi? Nejmenují se náhodou Lorencovi?“

„Hovno Lorencovi! Tajchmanovi! Dědeček je Tajchman! A babička…“

„Moment, pane kolego,“ přerušil nás Jeřábek. „Obávám se, že meritum věci se nám začíná ztrácet v nedohlednu. Vy tedy tvrdíte, že nejste Lorenc. Já vám věřím,“ řekl, když mu zběsilý Vaněk znovu začal strkat pod nos občanský průkaz. „Proč jste nám tedy otvíral a pouštěl nás dovnitř, když jsme se ptali na Lorence? Člověče, vy jste buď slabomyslný, takříkajíc napůl blbec, nebo tomu nerozumím. Kdo tady vlastně bydlí? Vy, nebo Lorenc?“

„Lorenc!“

Povzdechl jsem si.

„Takže jste přece jenom Lorenc… nebo jeho komplic. V tom případě ponesete odpovědnost za něj.“ „Já si budu stěžovat vašim nadřízeným,“ řekl mužík důstojně. „A dám to do novin. A do televize. A prezidentovi. Všichni policajti jsou starý bolševický struktury, mučili jste statečný vlastence před revolucí a myslíte si, že s náma můžete zacházet jako s hovadama i dneska! Ale to je omyl, panáčkové!“ zahrozil na nás prstem. „A teďka laskavě vypadněte.“

Konečně jsem pochopil. On nás považuje za četníky!

„Vy nás považujete za četníky, člověče nešťastná…,“ zavrtěl jsem nad tím hlavou.

„Vy nejste od policie?“

„Pane!“ PhDr. Jeřábek se důstojně napřímil. „Míra mé trpělivosti přetéká. Být okraden a ještě urážen to je za jediný den poněkud příliš!“

„Tak co tady sakra děláte?“ rozběsnil se Vaněk. „Ven, vypadněte, ať už jste pryč!“

Pokoušel se nás vystrkat. S doktorem Jeřábkem by snad uspěl, ale já byl tvrdší oříšek. Když se pak

na lehátku zresuscitoval, dozvěďěli jsme se po kouscích celou historii.

Lorenc skutečně existoval. Jestli je to jeho pravé jméno, těžko říct. Vaňkovi se tak alespoň představil. Dohodli se na pronájmu této garsonky, patřící Vaňkovi. Nechtěl za ni, jak se dušoval, moc. Jenom pět tisíc měsíčně. Což je, jak uznáte, téměř charita.

„Dal mi zálohu tři tisíce. Pak jsem dvakrát nedostal peníze vůbec a včera mi přišla upomínka, že dlužím za půl roku nájemný. Tak jsem sem vlítnul…“

„To měl platit taky Lorenc?“ zeptal jsem se kvůli přesnosti.

Zle se po mně podíval. „Samozřejmě! Bydlel tady on, nebo já?“

Nekomentoval jsem to.

Byt byl prázdný. Sousedé tvrdí, že Lorence už dávno neviděli.

O Lorencovi neví víc, než že mu je kolem třicítky, snad o maličko starší než já, že je hnědovlasý, vlasy krátké jako na ježka. Vazoun. V pravém uchu má náušničku.

„Vidíte, vidíte,“ pokýval jsem hlavou. „Neměl jste se nechat obloudit vidinou mamonu. Já osobně bych například chlapovi s náušničkou nevěřil. Má tady pan doktor náušničku? Nemá. Mám ji já? Taky ne. A proč ne? Protože jsme solidní lidi.“

„Lidi jsou verbež,“ řekl Vaněk chmurně. Dr. Jeřábek mlčel. Tvářil se malomyslně a zřejmě už dával dohromady argumenty, s nimiž předstoupí před manželku a svoji rodinu. Podle obličeje vypadal na to, že je nejenom ženatý, ale i majitelem dítek. A dítka, když tatínek naletí a rodinné úspory jsou v pekle, bývají nesmírně zlá, až mstivá.

„Tak jsem zavolal policajtům,“ povídá Vaněk. „Proto jsem si myslel, když jste zazvonili, že vy jste oni.

„Jak už jistě chápete, nejsme. Obávám se, že patříme do stejné kategorie jako vy. Jenže naše ztráta je vyšší, takže až toho pána potkáme, přijdete se svými nároky na řadu až po nás.“

„Na pořad práva civilního…,“ ozval se najednou doktor Jeřábek. „Už jste, pánové, zkoušeli domoci se svých nároků pořadem práva civilního?“

Zavrtěli jsme hlavami.

„Já ano,“ řekl Jeřábek smutně. „Před půldruhým rokem si má šílená žena objednala na inzerát od nějaké obskurní zásilkové služby jakési hrnce. To, co přišlo, mělo sice tvar nádob určených k vaření, pečení a smažení, ale žádný z těchto úkonů se v nich úspěšně provádět nedal. Tak jsme ty nefunkční výrobky v řádném termínu vrátili a podle slibu v inzerátu čekali, až dostaneme nazpět osm tisíc. Po půl roce jsem se obrátil na soud. Po dalších devíti měsících čekání přišla naše causa na řadu. Zástupce firmy, která nemá adresu, ale jenom P.O. box, se nedostavil. Nedostavil se ani na druhé stání. Případ byl odložen.“ Mávl rukou. „I když se nakrásně ono zvyjebene individuum podaří dopadnout a my své nároky uplatníme a při vyhrajeme, odsoudí ho ke splátkám. Bude nám v nejlepším případě posílat stokorunu měsíčně. Možná i míň. Tím dostojí svému závazku, přesněji řečeno, dá najevo dobrou vůli, a my jsme nahraní.“

Klasickej intoš, který to, co mu ukradli, dostává z drbanů nazpět prostřednictvím soudů. Prostě vůl, co ještě věří ve spravedlnost a zákony.

Bylo mi jasné, že tady už nemám co pohledávat. Ti dva mi kromě nářků nemohli poskytnout nic. Lorenc byl prostě střihoun. Opravdu jsem měl chuť se s ním seznámit.

Vaňka s Jeřábkem jsem nechal, aby si vzájemně líčili svá příkoří, a vydal se po domě. Nebylo možné, aby se v desetipatrovém baráku nenašla alespoň jedna drbna.

Našel jsem dvě. V sedmém a ve čtvrtém patře. Vydával jsem se za dealera, dříve cesťáka, v oboru nového vydání Kralické bible. Dámy o mé zboží, které jsem s sebou momentálně bohužel neměl s ohledem na jeho váhu, zájem neprojevily a nevěděly ani o nikom, kdo by bibli chtěl. Prý tady žijou lidi, kteří mají jiný starosti. Zmínil jsem se, že jsem se minulou neděli na bohoslužbách v naší českobratrské modlitebně na Vinohradech seznámil s jistým panem Lorencem, který má žít v tomto domě. Zapůsobil na mne dojmem člověka inteligentního, citlivého, plného víry.

V obou případech to vyvolalo mírně řečeno podiv. Podle první drbny to je asi nějakej omyl, protože ten člověk je děvkař a hulvát, nezavírá za sebou dveře od výtahu a v kvartýru pořádal tak divoký mejdany, že z toho byl celej barák auf. Druhá dáma mi prozradila něco výživnějšího: ta cuchta, co si ji vodil do bytu nejčastěji, se přej za prachy svlíká v jednom nočním podniku kousek odsud, dřív

tam bývala Pradlenka. Teď se to jmenuje nějak anglicky. Ale mají tam namalovanýho černocha v cylindru. Projevil jsem o tuto skutečnost zájem tak malý, až to hraničilo s dobře skrývaným pocitem nechuti. Zřejmě se opravdu jednalo o nějaký omyl, o jiného pana Lorence.

Nejzajímavější informaci mi podali dva kluci na kolečkových bruslích, kteří právě sprejem stříkali na zeď protějšího paneláku velký nápis, že Milerová je kráva. Milerová, jak mi vysvětlili, je jejich třídní.

Lorence znali. A taky věděli, že si vodil bezva kočky. Nejvíc nazrzlou buchtu, který říkal Džudy. To jméno mě zelektrizovalo. Chápu, že každá šlápota si může říkat jak chce a že jejich verbální fantazie a slovní zásoba je omezená, ale i když jsem se s touto sortou děv občas stýkal víc, než bych toužil, na Džudy jsem narazil jen jedinkrát.

Nalézt noční podnik, který měl jako reklamu občana černé pleti s cylindrem na hlavě a nesl název Free World, nedalo mnoho práce.

V devět večer už to tam začínalo pěkně žít.

Rudý plyš, mosaz, květiny. Pekelně narudlé fluoreskující světlo, ve kterém jsem měl ruce, jako kdybych si je vykoupal v panenské krvi, což byl vzhledem k personálu tohoto podniku příměr, jakému se říká naďsázka. Dívky, které obsluhovaly, byly nahoře bez. Ve dvou případech jsem měl pocit, že bych si za ten pohled zasloužil nějakou slevu. Dudy jim visely málem k pupku. Černocha tady žádného neměli, ani s cylindrem, ani v kšiltovce. Jen asi tři spoluobčany tmavší pleti, ale indoevropského původu.

Dal jsem si žito, které vydávali za skotskou. Všechny drinky měly jednotnou cenu 50 Kč, všechna jídla stála devětaosmďesát babek. Pokud jsem si všiml, většina hostů jen nasávala. Z repráků rozmístěných na každých pěti čtverečních metrech, duněla muzika. Zesilovač museli mít aspoň pětisetwattový a obsluze zřejmě nikdo nevysvětlil, že tím knoflíkem, co je na něm napsané Volume, se dá lehkým pohybem doleva nářez decibelů stáhnout, aby host slyšel, na co se ho nahatá servírka ptá, a nemuseli se domlouvat posunkovou řečí.

„Cože?“ zahulákal jsem vidlácky a dal si dlaň k uchu jako nahluchlý výměnkář.

Znovu něco zaševelila a naklonila se ke mně. Prsa se jí rozhoupala a jedno mě plesklo po hubě. Ovanul mě odér deodorantu a potu. Odtáhl jsem se.

„Heleďte, slečno, já si nemůžu pomoct, já vás vůbec neslyším.“

„Sem se ptala, jesli si nepřejete dámskou společnost… třeba i v soukromí!“ zařvala vztekle. Několik hostů od vedlejších stolků se ohlédlo.

Deklarovali se jako noční klub. Že tady jde o docela obyčejný hampejz, nebyla nikde zmínka. Jinde ve světě by je za to policie a živnostenský úřad sjeli a sebrali by jim licenci.

„Dámskou společnost?“ povídám. „Ale jo. Chtěl bych. Není tady dneska Džudy?“

„Teď bude mít výstup,“ řekla otráveně, že jsem neprojevil zájem o ni. „Tak jestli potom… se zeptám, jestli je volná.“

„Buďte od té dobroty,“ zabručel jsem. Whisky chutnala po myšině, takže to whisky snad byla. Dívka, která po nějaké fanfáře právě vtrhla na maličké pódium vedle baru, se ale té Džudy, co si se dvěma kamarádkami pod taktovkou Luboše udělala z mé garsonky veřejný dům, moc nepodobala. Snad to bylo tím, že měla černé kozačky až do půli stehen, černou koženou vestičku na holém těle, rudý podvazkový pás bez kalhotek, stříbrné dlouhé vlasy a v ruce důtky. Sekundovala jí baculatá brunetka, kterou hvězda Džudy týrala. Musela se podřídit každému jejímu přání a rozkazu. Přání byla prostá šlo o to, aby se brunetka svlékla, lehla si na záda, rozhazovala nohama a přitom s důtkami prováděla něco jako masturbaci.

Znuděně jsem zažíval. Osud mě neušetřil ničeho, budu tedy muset představení protrpět až do konce a potom do téhle sadomasochistky investovat pár panáků, abych z ní zkusil něco vyrazit. Kdyby to byla skutečná Džudy, určitě bychom se dohodli rychleji. Pravda, kdysi ke mně měla jisté výhrady, hlavně když jsem ji a její kamarádky ze svého bytu po Lubošově zatčení v Německu vyhnal na ulici, ale stará láska nerezaví.

Hosteska dodržela slovo.

Asi dvacet minut po představení, pil jsem už třetího vizoura a přemýšlel, jestli na něj vlastně mám a jestli mě hon na Lorence nepřijde dráž než to, co z něj chci vyrazit, se nade mnou ozvalo: „Dobrý

večer, pane. Já jsem Džudy.“

Vzhlédl jsem.

Nade mnou bez paruky, ve svých pravých vlasech, stála pravá Džuďy.

Poznala mě taky.

„Ty mizero…,“ zasyčela v okamžiku, kdy hudba na chviličku ztichla. „Co tu chceš?“

Nedalo se svítit, musel jsem dát do placu bublinky. Měli jen bohemku anebo nějaké podezřelé italské. Špuntato. Nebo Spumante… nějak tak to znělo. Bohemka stála dvě stě, import pětikilo. Džudy se po delším přemlouvání posadila. Své někďejší pestrobarevné háro, zelené nehty a černě nalíčené rty inovovala za něco decentnějšího. Ve zdejší pekelné iluminaci byly její vlasy rudé, ale barevně ladily s lakem na nehtech a mejkapem. Zírala na mne s jistou nenávistí, která mě rmoutila. Já osobně si totiž myslím, že lidé si mají odpouštět. I tak je na světě těžko.

Takhle nějak jsem to Džudy řekl. Vlastně ani nevím, jak se ve skutečnosti jmenuje. Pokud si vzpomínám, Džudy byla nějaká televizní seriálová opice… Tahle Džudy s ní má společné kromě dávných předků z jednoho vývojového stromu jen to, že má taky velice ráda banány. Mlčela, dokud erosenka nedonesla šampus a ona ji nesprdla, že není dost ledový. Zřejmě aby se předvedla. Když do sebe nalila první skleničku, uráčila se prvně seknout pyskem. Především mi vysvětlila, že osobně by proti mně nic neměla, jenom jsem ji a její dvě kamarádky namíchnul, protože jsem je vyhodil na ulici.

„Děvče,“ povídám s povzdechem, „mně tenkrát nic jinýho nezbejvalo. Poldové mi šli po krku, a kdybych vás tam nechal, zatáhnul bych vás do nemilýho maléru.“

Chtěla vědět, jaký to byl malér a jestli v něm lítal taky jejich pasák Luboš, ale mávl jsem nad tím rukou. Čo bolo, to bolo. Chtěla vědět i další věci. Například jestli to ještě peču se Zdeničkou. Po pravdě jsem jí odpověděl, že se Zdeničkou to už nepeču, protože Zdenička je nebožka.

Džudy si nalila druhou skleničku a projevila zdrženlivou účast. Potom si mě s ironickým úsměškem prohlédla.

„Seš pěknej blbec. Tenkrát sis moh se mnou šoupnout křápem zadara. Klidně bysem ti dala, už jenom abych vytočila Zdenu. Teďka ti to přídě na smetanu za půl hodiny.“

„Kde? U tebe doma nebo…“

Zasmála se. „Ty vole, ty si myslíš, že kvůli tý půlhodině pojedu domů? Tady na to jsme zařízený.“ „Proč jenom půl hodiny?“ zeptal jsem se naivně.

„Hele, brouku, nedělej ze sebe nadsamce.“ Fíha, Džudy začíná být vzdělaná. „Nezapomeň, já chlapy znám. Zaválím to tak, že vystříkneš přesně za dvacet minut… a protože se ti za těch deset minut znova nepostaví, budeš rád, že vypadnu a že se nebudeš ztrapňovat. To víš, jsem profík.“ Podivné. V téhle zemi je každý profík. Nevím sice, proč se za profíka označuje buchta, která se živí tím, že v určitém rytmu roztahuje a stahuje stehna a heká při tom, ale budiž jí přáno. Džudy je proto profík, že si nejdřív řekne o peníz. Teprve pak je ochotna přijmout i penis.

„Víš, já ani tak nepřišel skotačit s tebou… prostě jsem slyšel, že tady hákuješ, tak si povídám už jsem ji dávno neviděl, skočím na kus řeči, zavzpomínat si a pozeptat se, jak jde život.“ Nový bublinky jsem ani objednávat nemusel, kelnerka nám už nesla další stříbrný kyblík s lahví v ledu. S tuzérem mi účet začínal dělat asi šest kilo.

Džudy se na mě podezíravě podívala.

„Pche! Tydle pohádky mi můžeš povídat místo večerníčka. A vůbec, jestli sis nepřišel zapíchat, tak vybal, vo co ti kráčí. Utíkaj mi prachy.“ Od vedlejších stolů se po Džudy dívali alespoň tři nadržení devianti. Džudy tady nejspíš byla za hvězdu. Vždycky dělá chlapovi dobře, když hobluje hvězdu… i když se jedná o pouhou pornohvězdičku.

Džudy dopila a netrpělivě se na mě podívala. Nadechl jsem se.

„Hledám jistýho chlapa. Jedu v jednom kšeftu a máme pro něj zakázku. Už pro nás párkrát dělal, ale teď změnil adresu… chápeš, jo?“

„Ne.“ Pokusila se vstát. Chytil jsem ji za ruku a stáhl nazpátek.

„Žádný chlapy neznám.“

Rozesmál jsem se. „Jestli ty neznáš žádný chlapy, tak já jsem svatej Mikuláš.“

„Chlapi jsou prasata. Stačí mi, že vysolej prachy, než si to vodbydou. Jak se jmenujou, to mě

nezajímá. Neptám se jich.“

„Tohohle znáš docela určitě.“

„Jak se teda jmenuje?“

„Lorenc.“

Setřásla dlaň, kterou jsem měl ještě mimovolně položenou na její paži. „Co je to za kšeft, kterej pro vás dělal?“

„Autíčka.“

Zamyslela se. Přemýšlení jí činilo potíže, krabatila čelo a kousala se do rtu. „Odkud vůbec víš, že já… proč jsi kvůli tomu přišel za mnou?“

Dříve nebo později ji to muselo napadnout. Jak říkám, úplně blbá nebyla. Dvě a dvě sečíst dokázala. „My víme ledacos…,“ utrousil jsem tajemně, aby si to mohla vyložit všelijak. Džudy si to samozřejmě vyložila po svém a úplně pitomě.

„Ty ses dal k chlupatejm?“ zasyčela.

„Seš magor?“ odsekl jsem, i když tuhle otázku jsem si měl spíše položit já. Vypustit před ní okřídlenou policajtskou větu byla skutečně slabomyslnost. Jestli jsou doroty na něco citlivý, tak na fízlácký průpovídky. „Dovol, abych se zasmál.“

„Lidi jsou svině.“ Snad počtvrté jsem už dneska slyšel smutnou filozofii doby, ve které žijeme. „Ne, milá Džudy,“ řekl jsem a díval se jí při tom upřímně do očí. „Jestli ti na něco můžu dát čestný slovo a jestli mi můžeš něco doopravdy věřit, tak teda to, že s policajtama jsem neměl nikdy nic společnýho pokud neberu v úvahu to, že mě jednou zašili. A stejně tak ti můžu dát čestný slovo, že pokud jde o Lorence, jedná se fakt o autíčka a o kšeft s nima. A že ho hledám kvůli tomu kšeftu, a ne kvůli policajtům.“

„Já ti stejně nevěřím, ale to je fuk. Jestli ho najdeš, máš u mě deset čísel zadara. Ten parchant totiž vzal dráhu.“

„Milé děvče,“ povzdechl jsem si, „tohle pro mě není žádné sladké tajemství. Kdyby nadále bydlel v tý garsonce na Černým Mostě, co měl pronajatou od pana Vaňka, tak ho tady nesháním. A nezdržuju tě od práce.“ Od barpultu se na nás totiž díval nějaký opálený chlapík v bílém smokinku. Vypadal, jako by se v něm narodil. Nevtíravým gestem ukazoval na zlaté hodinky na zápěstí. „Že zahnul kramle, mě kór moc nebolí,“ pokračovala Džudy a ignorovala výzvu k návratu do pracovního procesu. „Každej chlap jednou práskne do bot. Někdy je to lepší. Hauroval, co má škváry, myslela jsem si, že se trochu zahojím, a nakonec si vodě mě pučil padesát kolíků. Přej na kšeft. Od tý doby jsem ho neviděla.“ Vstala a podívala se konečně na bílého otrokáře. „Aby ses neposral, smetáku,“ utrousila. Pochopil jsem, že slova nebyla určena mně.

„Musím se zase vrátit. Koukej, Majku, jestli ho najdeš a ty prachy z něj vyrazíš, tak ti to nezapomenu. A kdyby náhodou chtěl zlobit, tak mi brnkni. Je tady pár hochů, co by mu domluvili. Ani by to nebylo drahý.“

Chtěla už odkráčet a zanechat mě tu s neveselými perspektivami a účtem. Něco mě napadlo. „Ty, Džudy…“ Zastavila se a vyčkávavě se na mě podívala. Snad myslela, že jsem se konečně rozhoupal a přece jenom si tím hrbem po vystoupení hodíme. Musel jsem ji zklamat. Na sex jsem opravdu neměl ani pomyšlení. „Džudy… ten chlap chodil jenom sem?“

„Jak sem? Kam by měl chodit?“

„No myslím, jestli neměl nějaký stálý lokál. Hospodu, snack nebo tak. Chápeš? Tady s tebou možná bejval večer, ale přes den určitě taky chodil někam nasávat.“

„Jo, k Zubrovi. Ale pochybuju, že ho tam najdeš. Já už tam byla. Všichni měli zašitou hubu. Dělali, že o něm v životě neslyšeli.“

Odplula převléknout se do kozaček a červeného podvazkového pásu. Anebo teď možná jen do kozaček. Kalhotky si stahovat nemusela, kalhotky nejspíš nenosila nikdy.

Od Džudy jsem vypadl v deset večer. Příliš brzy na to, jít domů, kde mě čekalo jenom špinavé nádobí od oběda a neveselé vzpomínky. Řekl jsem si, že když už jsem v tom, můžu vyzkoušet štěstí ještě u Zubra. Nikdy jsem o takovém podniku neslyšel, ale jeden z dročkářů na štaflu před Svobodným světem naštěstí ano. Oznámil mi, že to bude za sto páde, a chtěl prachy dopředu. Na oplátku jsem požádal o kvitanci. Nejdřív mě poslal kamsi, ale když jsem mu vysvětlil, že se nejedná

ani o buzeraci, ani o kontrolorský pokus dostat se mu na kobylku, ale že potřebuju účetní doklad kvůli daním, a že je mi proto ganz egal, kolik bude jízdné činit, změkl a po celou cestu nadával na berňák, na radnici, na vládu, na počasí, na konkurenci, na Němce a na svoji starou.

Já většinou mlčel. Jednak proto, že mě nepustil ke slovu, jednak jsem si v duchu přehrával scénku, kterou jsem zažil ve Free Worldu při placení. S účtem přišel švihák v bílém smokinku. Zeptal se mě, jestli se mi v podniku líbilo. Odpověděl jsem, že velice, že takhle dobře, vkusně a přitom za přijatelnou cenu, tedy přesně tak, jak uvádějí jejich propagační letáky, rozhozené po všech stolcích, jsem se již dávno nepobavil a že se jistě časem stanu pravidelným hostem. I já jsem člověk, který dokáže ocenit skutečnou kvalitu.

„Možná ale, že pro vás nejsme dost dobrý,“ řekl a naklonil se ke mně. Pod očima měl váčky a vrásky na snědé tváři svědčily buď o zhýralém životě, nebo o věku, který se snažil zamaskovat sportovním výzorem.

Zavrtěl jsem hlavou. Ne, skutečně jsou vynikající! Hlavně ten program. Džudy se totiž na plácku u baru opět předváděla. Lehla si na záda a udělala most, aby podle zlatavé srsti bobříka každý poznal, že je ve skutečnosti blondýna.

„No, já vám říkám, že pro vás moc dobrý nejsme. Takže bych byl radši, kdybyste si našel podnik svý úrovně. Tady je vás škoda… navíc byste mohl narazit na nějaký nesnášenlivý lidi…,“ podíval se k baru. O pult se opírali dva chlapíci, na kterých saka praskala ve švech.

Pokrčil jsem rameny. „Sice nechápu, čím jsem vás popudil, ale vnucovat se nebudu. Stejně už mám zaplaceno.“

Pokýval hlavou. „Správně. Je čas jít domů. A jestli vám můžu něco doporučit nechtě Džudy na pokoji. Lanaře tady nemáme rádi.“

Otočil se a za zvuků Bohemian Rhapsody odkráčel zpátky k baru. Zůstal za ním jen oblak kořeněného parfému a hrozba, jejíž nesmyslnost mi teď přišla k smíchu.

Zubr byl v tiché uličce kousek od centra. Napůl hospoda, napůl vinárna tvářící se jako restaurant. Jeden z těch novodobých podniků, které se nedokážou rozhodnout, na co si vlastně hrají. Prostě bezpohlavní patlanina bez atmosféry, pokud nepočítám smrad z přepáleného oleje a cibulky. Dal jsem si dotek přírody s etiketou Mattoni. Ta whisky a šampus mi stačily. Namixovat k tomu ještě jednoho panáka nebo dokonce pivo, byl bych groggy. Mladý pár u stolu, ke kterému jsem si přisedl, mě ignoroval. Klukovi bylo kolem devatenácti, holce tak o rok míň. Kouřili stuyvesantky, ona pila holandský kokosový likér, on samozřejmě žito. Povídali si o nějakém filmu Woody Allena. Holka měla bennetonky a prsty plné zlata. Kluk měl jenom jeden tlustý zlatý řetěz kolem krku. K džínám světle zelenkavé kárované sáčko z tak měkoučké vlny, až skoro předlo. Víc jak patnáct tisíc nestálo. Dívka na štětku nevypadala, právě naopak, ani kluk na nějakýho šmelku. Peníze z nich přesto čišely, ale naprosto přirozeně. Prostě je měli. Nemuseli se o nich bavit ani na ně myslet. Byly pro ně samozřejmostí.

Číšník mi donesl minerálku a postavil ji na stůl s gestem, které by citlivější povahu dokázalo urazit. Já ho dloubal do ucha. Byl tady od toho, aby mě obsloužil, a co si při tom myslel, mě nezajímalo. „Nebyl tady dneska Viki Lorenc?“ zeptal jsem se lhostejně.

Podíval se na mě. „Kdo?“ Znělo to tak znuděně a opovržlivě současně, že jsem v první chvíli fakt myslel, že se Džudy spletla anebo mě dročkář zavezl do jiného podniku stejného názvu. „Lorenc,“ řekl jsem zřetelně, aby se nepřeslechl.

Zatvářil se, že vzpomíná, a pak zavrtěl hlavou. „Nevím. Ještě nějaké přání?“

„Já osobně dávám přednost Annie Halí,“ řekla dívka. „Ta perzifláž McLuhana… to je fantastický!“ Nevěděl jsem, kdo je to McLuhan, a ani mě to nezajímalo. Zajímal mě číšník, který se odsunul ke dveřím do kuchyně a něco říkal kolegovi. Oba se při tom několikrát na mne podívali. Takže žádný omyl.

Kluk se ke své dívce naklonil a políbil ji.

Záviděl jsem mu. Záviděl jsem mu tu holku, protože byla svěží a krásná, záviděl jsem mu jeho bezstarostnost, jeho peníze, jeho životní zkušenosti i perspektivy. Určitě nějaké perspektivy měl a určitě je měl nalajnované od chvíle, kdy poprvé otevřel oči.

Dopil jsem a položil na stůl dvacku. Třetinka mattonky tady stála osmnáct korun, ty dvě koruny

byly míněny jako urážka obsluhy. Podle hesla neurážejte nás nízkým spropitným. Personál se ke mně choval stejně nevlídně a opovržlivě jako za dob největšího rozkvětu národního podniku RaJ. Takže jen v majetkových vztazích to není někdo je parvenu v socialistickém pohostinství stejně jako v soukromém.

„Kdyby se tu Viktor objevil, že jsem ho hledal,“ utrousil jsem k číšníkovi. Nenamáhal se mi odpovědět, jen z kapsy saka vytáhl hrst mincí, našel dvoukorunu a hodil ji na ubrus.

„Sbohem, pane.“

Jasněji to vyjádřit nemohl. Ti dva mladí se ani nenamáhali odpovědět mi na pozdrav. Pro ně jsem existoval pouze jako rušivý element. Ale jim jsem to za zlé neměl.

Venku začínalo poprchávat. Ohrnul jsem si límec saka. Najednou mi byla v tom sychravu zima. A taxík v nedohlednu. Naštěstí, protože ke mně na Petřiny by stál majlant a já už dneska utratil víc, než si můžu dovolit. Pojedu tramvají, říkal jsem si, když se za mnou ozvaly kroky.

A tam, na refýži, kterou vyprázdnila tramvaj, jejíž světla jsem právě viděl mizet v dálce, mě potkali. Nebo spíš dohonili. Vypadali, jako že táhnou odněkud z hospody. Nejspíš taky od Zubra. Maličko se potáceli.

Zastavili se vedle mě. Menší z nich zamumlal, že je to v hajzlu, tramvaj v prdeli a chčije a chčije. Začal hrabat po kapsách a vytáhl cigaretu. Znovu si prohrabal kapsy a zanaříkal, že by hulil, až by brečel.

„Nemáš voheň, kámo?“ zeptal se mě koutkem úst. V druhém mu visela nezapálená cigareta. Zavrtěl jsem hlavou, že nekouřím, sevřel pěsti a připravil se. Stejně mi to nebylo nic platný. Ten druhý se najednou sehnul, a než jsem stačil zareagovat, hlavou mi vrazil do žaludku. Bez dechu jsem se zavřel jako kudla a ten mrňavý mi jedním hmatem přehodil přes hlavu oba konce mého vlastního saka. V tu chvíli jsem měl ruce jako ve svěrací kazajce.

Refýž byla tvrdá, ale ne tak jako ty kopance. Jen ne do hlavy!, pomyslel jsem si zoufale, když ze mě další úder skoro vyrazil dech.

Probral jsem se za pár minut. Nebo za hodinu. Nevím. Ležel jsem pořád kousek od sloupku s jízdním řádem, zkroucený do embryonální polohy. Hlava mi třeštila, před očima mi vířily barevné kruhy jako tenkrát, když mi bylo asi pět let a já se na koupališti topil.

Klekl jsem si na všechny čtyři a pomalu jako starý nemocný pes jsem se zvedal.

„Hele, už se probral, korala…,“ zaslechl jsem.

S námahou jsem pootočil hlavu. V bezpečném odstupu ode mne stáli čtyři lidé, manželské páry ve večerním. Z večírku nebo z divadla. I když v okolí žádné divadlo nebylo. Možná byli na soukromém představení nějaké Havlovy únavné hry.

Pomozte mi, chtěl jsem říct, ale z úst se mi vydralo jen nezřetelné zachroptění. Celé tělo mě bolelo a jazyk jsem měl tak napuchlý, že se mi skoro nevešel do pusy. Cítil jsem každý sval na krku, kam jsem taky schytal pár ran. Ohmatal jsem si obličej: zřejmě jsem nekrvácel a taky zuby jsem měl všechny. Ti hoši své práci rozuměli.

„Měli by ho sebrat a odvézt na záchytku. Ještě to tady všechno pozvrací,“ pravila s odporem jedna žena.

„Prosím vás, paní kolegyně, policajti si ničeho nevšimnou. Mají z toho, co se dneska děje, jenom radost. Co byste od těch starých komoušů chtěla?“ odpověděl vysokým arogantním hlasem muž. Pokusil jsem se zaostřit zrak, abych viděl, jak ten chytrej debil vypadá, jak vypadají všichni čtyři, ale dál jsem viděl jen siluety čtyř lidí v tmavých šatech.

Vyrazil jsem ze sebe zoufalý sten.

Jedna z postav ke mně váhavě popošla.

„Možná mu opravdu něco je,“ zaslechl jsem hlubší mužský hlas.

„Nechtě ho, pane doktore. Za chvíli pojede tramvaj a řekneme řidiči, aby zavolal policii. Má tam vysílačku, víte?“ pravil ten pisklavý rozumbrada. Ale neznámý pan doktor nedbal a šel ke mně. Ostatní ho váhavě následovali. Obstoupili mě ze všech stran. Zvedl jsem hlavu a zmučeně se na ně podíval.

„Nějaký otrapa,“ ozvala se ta dáma, co mě už pomlouvala. Druhá si něco tiše notovala. „Bože, když si uvědomím, že i za takovouhle svobodu jsme celý život bojovali…!“

„No jo, je ožraly jak prelát,“ řekl pisklavý. „Já bych si ho, pane doktore, radši nevšímal.“ „Vězně navštěvovati… to vám nic neříká, pane kolego?“

„Já své bližní miluju, ale houmlesáky nesnáším,“ odpověděl pan kolega.

„Kristus se také sklonil k Máří Magdaleně a vzal jí hlavu do dlaní,“ odporoval pan doktor a sehnul se ke mně. Nejspíš byl lékař a věděl, co je etika.

„Pojďte pryč, nebo nás ještě pozvrací,“ ozvala se opět nervózní dáma.

Neměla to říkat. Neměla. Protože jen to vyslovila, udělalo se mi strašlivě zle, a než stačili zareagovat, vylétl ze mne se zoufalým zavytím celý obsah žaludku přímo na pana doktora, který už seděl na bobku, aby mi jako Kristus vzal hlavu do dlaní.

„Viděl jste podezřelé už někdy předtím?“ Udiveně jsem se na policajta podíval. Na Františku na chirurgické ambulanci mi udělali rentgen, nic zlomeného, jen pohmožděná žebra. Hlava chválabohu celá a v pořádku. Doktor mě ujistil, že si pár dnů užiju svoje, ale nějaké větší nebezpečí mi nehrozí. Sepsal všechny moje rány do lékařského nálezu pro policii, případně pro soud, a praporčík na místním oddělení teď ten elaborát luštil.

„Jaký podezřelý?“ zeptal jsem se ho zmateně.

„Myslím ty dva muže, co vás napadli. Jsou podezřelí ze spáchání trestného činu.“

Zamyslel jsem se nad tím. Tenhle newspeak pro mě byl hádankou. Někdo někoho zavraždí a není vrah je jenom podezřelý ze spáchání trestného činu. Jiný znásilní školačku a zase není drbán, ale podezřelý. Dalšího chytnou, jak vylejzá z cizího kvartýru s plným kufrem, ale neříká se mu lupič nebo zloděj, nýbrž se z něj stal podezřelý… A soudce, kterého kvůli tomu poldové otravují, se musí hluboce zamyslet, jestli ten člověk, na kterého se vztahuje Listina lidských práv, je skutečně takový darebák, aby mohl být učiněn tak hluboký zásah do jeho osobní integrity, jakým je vazba. Takže se většinou rozhodne, že je to zbytečné. Koneckonců ten člověk přece ještě není vinný, je zatím jenom podezřelý, okolnosti se musí vysvětlit, možná že ta školačka byla nymfomanka a ubohého džentlmena k souloži doslova donutila, možná že byt byl dokořán a člověk s tím kufrem tam šel jenom na návštěvu: ten kufr, jak prohlašuje, je jeho vlastní a to, co v něm nesl, může být také jeho majetek… Teprve soud musí určit, jak to bylo. Stejně jako v případě pána, který zapomněl kudlu v jiném pánovi tak hluboko, že dotyčný tím pádem dodejchal. Třeba ho ranila mrtvice. Jakápak vražda? Jaký vrah? Lidská práva nesmějí být porušována od toho existují právníci, aby na to dbali.

„Žádné podezřelé neznám,“ řekl jsem potichu a pomalu, abych se nezadýchal, protože to při pohmoždění žeber poněkud bolí. „A ty dvě svině, co mě zmasily, jsem taky nikdy předtím neviděl.“ Ale jo, viděl. Aspoň toho menšího, co chtěl připálit retko, jsem docela určitě letmo zahlédl u Zubra. Mohl bych to říct a strávit pak několik nejbližších týdnů výpověďmi, diktováním protokolů, konfrontací s podezřelými, posloucháním výhružných telefonátů, a choďil bych kanálama… Nic! Polďové ať se starají o svý, třeba o nový uniformy a špatný parkování. Já se o sebe taky postarám sám.

Všechno stejně začalo na Dopravním inspektorátu, kde mi sebrali auto. Jasně mi dali najevo, že dostat prachy z Lorence nazpátek je moje soukromá starost.

„Postrádáte něco?“

„Jo. Asi osm stovek.“ Občanku jsem s sebou neměl. Naštěstí díky mé opatrnosti ranaři ani ten, kdo je poslal, nevědí, kdo vlastně jsem.

Nakonec jsem vyjádřil naději, že se jim podaří ty dva drbaný dopadnout, o čemž praporčík docela realisticky zapochyboval. „A i kdyby,“ vytryskla z něj letitá zkušenost, „co si na nich vemete?“ Poldové sice remcali, že nejsou taxikáři, ale nakonec uznali, že jsem přišel o všechno, co jsem měl po kapsách, a že jsem poškozený nejenom hmotně, ale především fyzicky, a hodili mě domů. Utěšovalo mě, že neznámý pan doktor na mě nepodal žalobu, tedy podal, ale když zjistil, že nejsem ožraly, ale oběť přepadení, hnulo se v něm svědomí. Četníci mi s jistým potěšením prozradili, že jeho největším problémem bylo dostat se domů, protože jak byl poblitý, nemohl ani do tramvaje, ani do taxíku, a protože neslýchané smrděl, jeho žena i zbytek společnosti ho nechali ve štychu. „Pan kolega“ se prý s ním loučil slovy, že Kristus trpěl víc.

„Domů už dojdete sám, nebo vás máme podpírat?“ zeptal se mě ironicky řidič policejního formana,

když jsme dojeli na Petřiny.

„Sám. A moc, opravdu moc vám děkuju. Je mi v mé těžké situaci vzpruhou, že moji bezpečnost na ulicích chrání tak skvělá parta, jako jste vy. Škoda jen, že jste nejeli kolem, když se mi to stalo,“ řekl jsem při vystupování.

„No jo, to je fakt škoda. Mohli jsme se čumnout,“ poznamenal ten druhý. Vždycky jezdí aspoň dva. To kdyby je někdo přepadl, tak aby mu to stálo za to. Dvě pistole jsou vždycky lepší než jedna. Ráno ukázalo, že lékař z pohotovosti se nemýlil. Ležel jsem v posteli bezmocně jako pochroumaný brouk a bál se pohnout rukou. Když jsem se chtěl vysmrkat, poznal jsem, jak se ve středověku cítil člověk lámaný v kole.

Jsi chlap, jsi chlap, opakoval jsem si, protože můj močový měchýř signalizoval, že jestliže okamžitě nevstanu, dopadnu buď jako mimino, nebo jako Tycho de Brahe. Proč jenom nemám pleny Pampers? Zůstal bych ležet a přitom v suchu! S úpěním, které by obměkčilo a rozplakalo korejského kata, jsem se zvedl. Šlo to ztuha, ale za půl hodiny jsem se rozplazil.

Pak jsem seděl v křesle a přemýšlel. Má pasiva po včerejšku stoupla na sto dvacet tisíc. Aktiva byla tři, všechna ovšem poněkud pochybná: potkal jsem Džudy, vím, kde už nebydlí Lorenc, a poznal jsem hospodu, které se příště musím vyhnout. Za sto dvacet litrů opravdu nic moc.

Podíval jsem se na vizitku ležící stále ještě na stolku. Novák. Soukromé očko. Nabídl mi práci co kdybych na oplátku nabídl džob já jemu? Nevím, čím vším se jeho agentura zabývá, ale snad zná metody, jak najít toho, koho hledám, a jak z něj případně vyrazit, co mi dluží.

S hekáním jsem si přitáhl telefon a vyťukal číslo.

Ozval se pochopitelně záznamník. Tak jsem požádal, aby mi pan Novák obratem cinknul, že jsem ten člověk, co od něj koupil kameru.

Zavolal asi za hodinu a zeptal se, jestli tu práci u něj beru.

„Nejdřív bych s vámi vstoupil takříkajíc v obchodní spojení, pane Novák,“ povídám kulantně. Pochopil.

„Vida, proč jste se nezmínil rovnou?“

„Nebylo to ještě aktuální.“

„Kdy tedy přij dete?“

„Víte, problém je v tom, že jsem momentálně poněkud imobilní.“

„Tak jeďte tramvají.“

„Nerozumíte mi. To není záležitost dopravního prostředku… ačkoliv právě o něj jde. Včera mě někdo zmlátil a dělá mi obtíže dojít si na záchod. Potřeboval bych, abyste mě znovu navštívil. Cestu a ztrátu času si samozřejmě zahrnete do celkového honoráře.“

„Samozřejmě,“ řekl. „Tak já přijedu po obědě. Nebo to snad hoří?“

Ujistil jsem ho, že nějaká hodina už nehraje roli.

Novák dorazil ve dvě. Dnes měl černomodrého motýlka, velkého jako australský otakárek. Belhal jsem se před ním do obýváku a pořvával si při tom bolestí.

„Kdo vám to udělal?“ zeptal se jako idiot.

„Kdybych to věděl, tak byste sem nemusel,“ povídám. „Já je viděl jenom ve tmě. Chtěli připálit cigaretu, já neměl oheň, tak mě za trest skoro přizabili.“

„Kecáte. Kdyby šlo jenom o tohle, nevolal byste mě. To je věc policajtů. Za mnou choděj lidi, když nechtěj nebo se bojej jít za četníkama.“

Měl pravdu. Tak jsem mu to vylíčil: jak jsem prodal auto, koupil nové, jak jsem ho šel přihlásit na Dopravní inspektorát, jak mi ho zabavili, jak jsem hledal Lorence a jak jsem se dozvěděl čistě náhodou, že chodívá k Zubrovi.

„Od koho jste se to dozvěděl?“ zvedl oči od notesu, do kterého si to zapisoval. Takže přinejmenším čte detektivky.

„Od kluků v baráku. Slyšeli, jak si tam domlouvá rande s nějakou děvou,“ zalhal jsem. Snad jsem mu zatajením Džudiny existence nesetřel nějakou důležitou stopu.

Podrbal se na čele. Skoro mě mrzelo, že si neposunul do týla kostkovanou čepici s kšiltem a nevytáhl lupu, aby mi prozkoumal daktylky nebo špínu za nehty. Jenomže on nebyl žádný Sherlock Holmes, což dokázal hned následující otázkou.

„Co chcete? Dát za vyučenou těm dvěma, anebo dostat nazpátek peníze?“

„Nejlíp oboje. Ty prachy v první řadě, samozřejmě. A pokud jde o ty dva buchary nejsem nějak zvlášť pomstychtivej, ale nedokážu se ani pořádně vysmrkat.“

„Vy myslíte, že mezi vaším vyptáváním se na Lorence a přepadením byl nějaký kauzální nexus?“ „He?“ udělal jsem. Nemám rád cizí slova. A když mě bolí hlava a celý tělo, tak je nesnáším vůbec. „Myslím příčinnou souvislost,“ přeložil mi to (doufám, že zadarmo) a zatvářil se ležérně. „Já nevím, čemu vy říkáte příčinná souvislost, ale když se v nějaký hospodě na někoho vyptávám, pingl mi ho zapře, pak se vybavuje s druhým pinglem a ukazuj ou si na mě a potom za mnou táhnou po ulici dva chlápci, který jsem předtím v tý hospodě zahlíd, a rozbijou mi hubu, tak já bych mezi tím něco jako souvislost viděl.“

„No jo, no.“ Sklapl zápisník a podrbal se na pleši. Kupování kamery mu šlo lip. „Uvidíme, co se s tím dá dělat. Na toho Zubra si posvítíme. Víte, jak ten Lorenc vypadá?“

„Přes třicet, korba, hnědý vlasy na ježka, v pravým uchu náušnička.“

„Budu vás muset požádat o menší zálohu na výdaje,“ řekl detektiv. „Dohodneme se takhle tisíc korun za každý den, anebo dva tisíce na ruku jednorázově a deset procent z toho, co z Lorence dostaneme.“

„To druhý,“ povídám. „A nezapomeňte k těm sto osmnácti tisícům připočítat moje výdaje dva kolíky doteďka plus dva pro vás a těch deset procent.“ Odpočítal jsem čtyři pětistovky z toho, co jsem od něj dostal za kameru. „Jinak doufám, že z toho chlapa opravdu ty prachy dostanete.“ „Nejdřív ho musíme najít a…“

„Co pak?“

„Pak uvidíme, jaký způsob domluvy na něj platí nejúčinněji.“

„Já bych ho natáh na žebřík nebo mu zkusil španělský boty. Aspoň o číslo menší.“

Zasmál se. „Pane Najmane, já tuhle firmu nevedu proto, abych skončil v kriminále. Jsou metody, které nám zákon bohužel zakazuje používat.“

„A co vám dovoluje?“

Zamyslel se. „Jak bych to řekl… domluvíme mu. Jenže abyste mohl někomu domluvit, musíte o něm něco vědět. Takže to chviličku potrvá. Máme samozřejmě své metody, máme své

informátory… ale ani Řím se nepostavil za den, jak je známo.“

Už mi s těmi perlami klasického vzdělání šel na nervy. Nejspíš nějaký nedostudovaný filozof. Nebo rupnul na gymplu těsně před maturitou. Takoví jsou nej erudo vaněj ší.

„Kdy se ozvete?“ zeptal jsem se.

„Jakmile budeme něco vědět. Jste, jak jste sám říkal, poněkud imobilní, takže nebude problém vás v nejbližších dnech telefonicky nebo i osobně zastihnout doma, viďte?“

„Kdybych náhodou doma nebyl, budu mít zapojený záznamník.“

„Výborně.“ Dotkl se prstem pomyslného kšiltu. Vsadím se, že doma nebo v kanceláři tu čepici nosí, kouří lulku a po nocích hraje na housle. Morfium si snad nepíchá.

Jaká je to bída, když je člověk bezmocný. Hladu jsem se nebál, v jídle náročný nebo vybíravý nejsem, to ze mne vytloukla menza a kriminál. Chleba jsem měl na dva tři dny a brambory aspoň na týden. A že bych zhynul žízní, bylo prakticky vyloučené. Jestli mi něco ze starých časů zůstalo, tak naplněný bar.

Namíchal jsem si jamesona se sodou, usrkával, dal si jednu z výjimečných cigaret a zase se věnoval zírání. Někdo tomu říká, že se myšlenkami toulá.

Vyrušil mě pes profesorky Čebovské. Ten pinčlík je většinou doma, aby mu nějaký zlý velký pes venku neublížil, a štěká na všechno, co se venku pohne. Čebovská zřejmě není doma, šla po nákupech nebo na drby, a pes se prostě bojí, tak huláká. Slyšel jsem prásknout dvířka od auta. Rána to byla, až jsem se divil, že to auto vydrželo.

Pinči začal řvát ještě víc.

Ozvaly se nadávky, které mi připomínaly minulost ne tak dávnou.

„Ne, to snad ne…,“ povídám si. Vstal jsem a odbelhal se k oknu.

Téměř naštorc ulicí stála odvážně zaparkovaná černá šestsettřináctka. Muž, který z ní vystoupil, byl bytelný tlusťoch s kdysi černými, teď silně prošedivělými kudrnatými vlasy. Na sobě měl tmavý

oblek. Hodobóží, jak říkávala jeho žena. Jen na pohřby a k soudu. Ani se nemusel otáčet, abych ho poznal.

Byl to Lájoš osobně.

Za minutu jsem ho měl doma.

„Boha, ale som smedný.“ Obrátil do sebe láhev a na jeden zátah vychutnal svého kozla. Co pamatuju, vždycky byl smedný.

„Baba nie je doma?“ vyzvídal.

„Kterou myslíš?“ zeptal jsem se opatrně. Zatím jsem se nemohl vzpamatovat z překvapení. Vždycky jsem dosud vyhledával Lájoše já, když mi teklo do bot nebo když jsem pojal nějaký šílený plán. Můj romský kamarád se prozatím nenamáhal vysvětlit, proč za mnou přišel. Zamířil znovu do kuchyně k ledničce pro lahváče.

„Tuto,“ prstem připomínajícím buřtík namířil k podlaze. „Čo sa jej něpáčila čierná huba…,“ rozesmál se.

Odložil prázdnou láhev pod stolek a otevřel si další.

„Já myslel, že jsi přijel autem. Nebo tě někdo přivez?“

„Čo je to jedna dve flaše piva pre chlapa,“ mávl lehkovážně rukou. Vtom mi došlo, co mi to vlastně vrtá hlavou.

„Ty, Lájoš, ty máš řidičák?“

„Jasně!“ Hrdě se na mne podíval.

„Kde jsi ho vzal?“

„Kdě, kdě… dostal som ho. Urobil!“

„Já myslel, že neumíš číst ani psát.“

„Čítať písať něviem, ale šoférovat viem.“

„No ale když jsi dělal řidičák, tak ses musel naučit předpisy, ne? A udělat nějaký testy…“ Podíval se na mne jako na blázna. „Stě švihnutý, šéfko? Či vám v hlavě jebe? Všetko predsa idě, nie? Šak sme luďia. A luďia si musí pomáhat, nie?“

Říhl a pohodlně se rozvalil. Vypadal jako pánko velkomožný, jak cikánský gróf.

„Tak copak, Lájoši, cos mi přinesl?“

Škubl sebou. Zřejmě moji otázku pochopil doslovně. „Čo já bysom… ja nyč nemam. Ak sa nězarobí… aj starka mi hovořila: Lájoš, ty somár starý, pozři, ako Ferko zarába!“

„Koukej, barevku doma máš, ne?“

„Dve. Terazky už dve telky!“

„Tak vidíš. Rádio a magneťák taky…“

„Dve rádia s magičom. Ja mam svoje a moja starka tiež.“

„Starku máš…“

„Dve…,“ začal a honem se zarazil. „Ale šéfko, táratě a táratě. Nie preto som prišol.“

„A proč jsi tedy přišel? Pivo mají i v samošce.“

„Ferko ma poslal. Chce sa s vámi rozprávať. Něpýtajtě sa, šéfko, nyč něviem!“ rozhodil rukama, když pochopil otázku v mých očích. „Ferko povedal: Lájoš báči, choď pre šéfíčka a přivez ho. Tak som tuna.“

„Že mi nezavolal?“

„Ferko? Taký pán?“ Udiveně nad mojí prostotou zavrtěl hlavou.

„Tak jsi mohl zavolat ty.“

„Ja? Ako? Vietě predsa, že nemam telefon. Lenem terazky taký…“

Sáhl do kapsy objemného saka, jen o maličko většího nežli dětský stan, a vytáhl mobilní telefon. „Od Ferka. Aby som bol… ako sa hovoří, vietě? V rádiu. A v telce. V tých reklamách.“

„Mobilní. Vždycky ve spojení se světem.“

„Hej. Mobil. Lenem s ním něviem narábať. Pěkný je, ale celkom na piču.“

Zase přístroj za třicet tisíc schoval do kapsy. Podíval se na mne. „Idzeme? Ferko čaká…“ S Čebovskou jsme se srazili v brance. Obě ruce měla obtížené nákupními taškami. Jen bůh ví, komu tolik proviantu táhla. Zřejmě sobě, protože čokl si snad může nalovit.

Vyvalila na Lájoše svoje oči krabatice, rozšířené ještě brýlemi.

„Pane Najman! Nejednou jsem vám říkala, že si nepřeji, aby toto individuum…“

Stará láska prostě nerezaví. Lájoš ji jednou vyděsil jako zfetovaný negr jižanskou pannu a baba na tu hrůzu, kdy si málem načurala do kalhotek, dodnes nezapomněla.

„Čo, aké indýviduum?“ zařval Lájoš. „Kto je u těba indýviduum, baba? Čo? Pozři sa sama na seba…“ Chytil jsem ho za ruku.

„No tak, Lájoš, paní domácí to tak nemyslela, viďte, paní profesorko?“

„Myslela!“ trvala neústupně na svém. Asi ještě nesnídala a potřebovala si po frontě v samošce na někom zchladit žáhu, aby jí chutnalo. „Tenhle dům patří mně, tahle zahrada patří mně a já si budu rozhodovat, kdo sem smí a kdo ne. A jestli se to někomu nelíbí, může si jít!“

Vyzývavě se na mě podívala.

„Takú sme mali včera,“ řekl najednou Lájoš docela klidně. Olízl si přitom masité pysky. „Traja. Boha, ta jebala! Možná poviem kamarátom a priděm… tuna ta nás celkom istě zobere všetkých naraz. A keby něchcela…“ Znovu se olízl a z kapsy najednou vytáhl břitvu. Opakoval stejný trik a vsadím se, že si ho pečlivě připravil. Proto se u mě doma ptal, jestli je profesorka doma. Těšil se na tenhle výstup jako malé dítě.

Čebovská vyvalila b oči ještě o poznání víc a chtěla začít ječet, ale Lájoš se najednou s břitvou v ruce otočil ke mně.

„Oholím sa predtým, lebo terazky viem, čo sa patří, keď jebem dámu.“ A s břitvou v ruce vykročil. Čebovská pustila tašky a ustoupila.

„Pane Najmane…“ Měla slzy na krajíčku. „Takhle mě už dávno nikdo neurazil. Jak vy, džentlmen, můžete připustit… jak vy se jenom můžete s něčím takovým stýkat!“

„Lebo robim pánu inženýrovi šoféra. Teraz.“

Lájoš schoval břitvu do kapsy a místo ní vytáhl klíčky od vozu, namířil je nataženou rukou k autu. Šestsettřináctka dvakrát štěkla a blikla reflektory.

Lájoš otevřel zadní dveře.

„Pán šéfko, idzeme. Voz je připravený.“

„Omlouvám se, paní profesorko,“ řekl jsem s přívětivým úsměvem. Máme-li nad někým zřetelnou převahu, můžeme si dovolit velkorysost. „Jak vidíte, řidič na mě čeká. Mám nějaké obchodní jednání.“

Odbelhal jsem se k autu.

Lájoš za mnou s prásknutím zavřel dvířka a stejný zvukový efekt ho provázel i při nastupování do vozu.

„Ty, Lájoš,“ zeptal jsem se, „proč tak třískáš? Takovýhle auto se zavírá tiše.“

„Keď ho zatvorítě ticho, kto budě veděť, že stě přišli takým fárom?“ pokrčil rameny.

Baba stála pořád ještě jako Lotova žena, ruce svěšené, tašky na zemi. V okně za sklem stál na zadních pinčlík a řval jak pominutý. Nejspíš cítil, že paničce ubližujeme.

Lájoš se pohodlně usadil za volant. Pás si připnul bezchybně. Ani strčit klíček do startéru mu nedělalo větší problémy: strefil se hned napodruhé. Víc klíčků na kroužku neměl. Dál už ale sranda končila. Motor naskočil, a jakmile přidal plyn, rozeřval se jako nějaký ďábelský monopost na startovní čáře v Indianopolis.

„Uber plyn,“ pokoušel jsem se přehlušit burácení.

„Čo hovoříte?“ otočil se ke mně. Tvář měl vyrovnanou a klidnou jako člověk, který se za žádných okolností nenechá vyvést z míry nějakým pekelným strojem.

„Nic,“ mávl jsem rukou. „Jeď!“

Přikývl a pokusil se, aniž by snížil obrátky naprázdno běžícího motoru, zařadit rychlost. Cloumal šaltpákou a brumlal si při tom nějaké hrozné výhrůžky. Nakonec jsem to nevydržel.

„Spojku, Lájoš, musíš zmáčknout spojku! Copak nevíš, kde je spojka?“ zaječel jsem hystericky. „A čo som somár, abysom nevěděl, kdě mám spojku?“ řekl vyčítavě. „Brzda, spojka, plyn… tak nás učili v tej autoškole.“

„Opačně! Spojka, brzda, plyn! Jestli mačkáš brzdu, tak se nerozjedem ani do soudnýho dne!“ Opět se ke mně otočil. Jeho tvář byla obrazem bezedného údivu. „To prvé nie je brzda?“ Ježiši… a já se s ním mám vydat do pražských ulic! Nero Wolfe v jednom svém dobrodružství

pravil, že kdo se do pekelného víru městské dopravy dobrovolně vydá, je buď šílenec, nebo hrdina. Já byl zřejmě pasován na dvojroli.

Už jsem chtěl vystoupit, že si vezmu taxíka, když se Lájošovi podařilo nějakým omylem zařaďit a uvést automobil ďo pohybu. Tedy do pohybu… šestsettřináctka se začala přibližovat k brance našeho domu, ve které stála vyděšená Čebovská. Způsob pohybu se ovšem poněkud lišil od formy, jaká bývá u osobních automobilů obvyklá: s řevem a kvílením se tatra ke zmíněným objektům blížila trhavými poskoky, při nichž se její předek mocně nadzvedával a opět dopadal v rytmu příbojové vlny.

Těsně před Čebovskou se Lájošovi poďařilo zastavit. Sehnul se a na něco se díval. Potom ke mně otočil rozzářenou tvář.

„Som mal zatahnutú tu zajebanú ručnú brzdu,“ řekl tónem odborníka, který právě objevil příčinu havárie raketoplánu.

Čebovská se probrala, sebrala tašky a s křikem upalovala do bezpečí svého domu.

„Teraz je všetko v poriadku,“ oddechl si Lájoš. Nevím, co tím měl na mysli. V každém přípaďě se mu poďařilo už bez větších obtíží auto rozjet a zamířit s ním k městu.

Ferko změnil firmu. Namísto bývalého kulturáku si za síďlo vybral kanceláře v nově vybuďovaném obchoďně kancelářském paláci kousek oď Václaváku. Samé sklo, kov a chrom. A ušlechtile se tvářící dřevo.

Dáma, která seděla v předpokoji, se do tohoto uměle chladivého prostředí hodila. Vypadala ledověji nežli Demánovská jaskyňa. Platinový přeliv, hladce sčesaný v jednu jedinou, ovšem velice rafinovanou vlnu.

Lájoše ignorovala a mě si prohlédla, jako si prohlížíme švába na ubrusu.

Něco zaševelila do interkomu. Posadil jsem se do koženého křesílka a vytáhl kentky. Přísně se na mne podívala: „Tady se nekouří, pane.“

„Najman,“ řekl jsem a zase cigarety schoval.

Pokrčila rameny. Dávala najevo, že ji nezajímá, jak se jmenuju.

Přístroj na stole dvakrát zabzučel. Platinová děva se zvedla, předvedla mi dokonalé nohy a otevřela polstrované dveře, na kterých zlatý štítek hlásal Chairman. „Pan generální ředitel vás očekává.“ Chyběla už jen velebná hudba varhan. Architekt je prostě taky jenom člověk a všechno nedomyslí. Ferko seděl za rozlehlým psacím stolem, velkým a prázdným jako letiště, které nepřijímá. Opíral se o pérovací opěradlo koženého křesla, vedeného v katalogech jako big boss, a v ústech měl dlouhý, tenký, zeleně kropenatý doutníček. Pro něj zřejmě zákaz kouření neplatil. Nejspíš ho vydal on sám, aby mohl vychutnávat pocit moci.

Chvíli jsme se na sebe dívali, já stál, protože jsem najednou nevěděl, jestli si vůbec smím sednout. Věděl jsem jediné: že mu nesmím říkat Ferko a že už vůbec nepřichází v úvahu připomínat mu minulost. Tenhle generální chairman žil pouze přítomností a ještě slunnější a mocnější budoucností. Nevypadal na Cikána. Nevypadal na Róma nikdy, určitě byl šmrncnutý vším možným, už prababička se zapomněla nebo byla znásilněna nějakým nordikem a časem se tam přimísily geny ještě mnoha jiných ras a národů. V černém dvouřadovém obleku s decentním proužkem a ve sněhobílé košili s kravatou aspoň za patnáct stovek se podobal úspěšnému Italovi. Nebo mafiánovi. Ferko se najednou usmál bílými zuby, vytáhl z pusy doutník a položil ho na obrovský mosazný popelník.

„Tak si přece sedni,“ ukázal na černé kožené křesílko.

„Tak ses přej zase dostal do průseru, šéfíčku? Já nevím, jak to vy čížkové děláte…“

„Jak víš… teda, víte, pane…“

„Tady mi říkaj pane generální řediteli,“ zasnil se.

„Jaký průser, pane generální řediteli?“ Nemohl jsem si pomoct, znělo to směšně. Ferko tu ironii vycítil.

„Hele, když jsme tady sami mezi sebou, tak si generálního nech za kloboukem,“ povídá rychle. „Já si na to mezi známejma nepotrpím.“

Jistě. Ovšem před lidmi hlavně před podřízenými nebo před obchodními partnery, to je jiná! Tam si na formality jistě potrpí.

„Tak teda jakej průser? Já o ničem nevím.“

„Lorenc… přej tě vomydlil… jsem slyšel. No, jestli tě to nebolí, tak to můžeme zabalit. Lájoš tě zase hodí domů a je to vyřízený.“ Rozesmál se a byl to upřímný smích. „Ty vole, jak se ti líbilo jet s Lájošem? To je síla, co? Ještě si plete spojku s brzdou?“

Otřel jsem si čelo. Při vzpomínce na cestu pražskými ulicemi jsem se potil i v téhle dokonale klimatizované místnosti.

„To měl bejt fór, nebo nějaká pomsta?“ zeptal jsem se.

„Drobná pozornost pro starýho známýho. Můj osobní řidič bohužel nebyl k dispozici. Jel s medvědem do servisu na výměnu oleje. Ale jak říkám, jestli se nic neděje, omlouvám se ti za ztrátu času.“

Horečně jsem uvažoval, jaký zájem může mít Ferko na Lorencovi, a především jak to může vědět. „No…,“ povídám opatrně, „o Lorencovi jsem slyšel. Osobně ho neznám, bohužel, ale jestli je to ten samý člověk, kterého máme oba na mysli, tak tenhle parchant mě vopískoval skoro o sto dvacet tisíc. A se mnou ještě pár jinejch lidí.“

„Fjú!“ hvízdl Ferko. „Sto dvacet papouchů to není tak málo.“

„Podle toho pro koho. Pro mě je to balík. Dneska. Pro tebe…,“ vyprskl jsem při představě, že pro Ferka suma sto dvaceti tisíc by znamenala víc než pro obyčejného smrtelníka sto dvacet korun. Jenom ta televize v rohu, Panasonic se superplochou stoherzovou obrazovkou o úhlopříčce kolem osmdesáti centimetrů, přišla nejmíň na osmdesát tisíc.

„Máš o podnikatelích naivní představy,“ řekl s povzdechem. „Keš prachy jsou drahý. A tys mu to vyplaz keš, viď?“

„Autobazary na úvěr neprodávaj.“

„Já jo. A kupuju taky tak. Hotový prachy v podstatě nevidím. A když nějaký mám, hned je vrazím do kšeftu. Prachy se musej točit, protože peníze dělaj peníze. Ve šrajtofli nebo v trezoru jsou mrtvý. No jo. Tak co s tím Lorencem uděláme?“

„Ty, Ferko… jak to vůbec víš?“

„Já vím všecko, co se v jistejch kruzích šustne. Jinak bych nepřežil. A na starý známý

nezapomínám. Jednou já pomůžu tobě, podruhy píchneš ty mně.“

Tak tohle znělo jako pohádka. A pohádkám, jak známo, věří jenom malé děti. Pokud se nejedná o pohádky pro dospělé. Já bych byl například téměř ochoten uvěřit, že privatizační fondy vznikly proto, aby se pečlivě staraly o prospěch nás drobných diků, ale každá důvěřivost má své meze. Jediné, co bych eventuálně koupil, byla myšlenka, že v případě potřeby Ferkovi píchnu. „V čem potřebuješ píchnout?“

„Přej jsi včera dostal nakládačku.“

„Dostal. To byli tvoji hoši?“

Zasmál se. „Měl bys vědět, že já žádný votrapy neživím. Mám svou ochranku, ale to jsou normálně registrovaný gorily s licencema. Po nocích jim takovýhle melouchy netrpím. Nechci se dostat do řečí a do novin.“

Od té doby, kdy jsem ho poprvé uviděl na Václaváku ve sportovním mercedesu za dva a půl milionu, jsem se už nedivil ničemu. Tehdy snil o politické kariéře. Od té doby zřejmě pochopil, že ještě výhodnější než být v parlamentu je být lobbistou. Prachy a moc nese obojí.

„Takže…,“ podíval se na hodinky. „Jak to bylo?“

„Byl jsem v jedny hospodě a tam jsem se na Lorence vyptával. Pak mi rozbili hubu. To je celý.“ „V jaký hospodě?“

„Asi neznáš. Ta je na tebe moc obyčejná. U Zubra seto jmenuje.“

„Hm… já fakt na hospody nemám čas. Něco jsem o tom podniku zaslech, ale už si nevzpomínám… Co s tím chceš dělat?“

„S čím? S těma prachama, nebo s tou nakládačkou?“

„S obojím. Už jsi v tý věci něco podniknul?“

„Jak podniknul?“

Vzal z popelníku doutník a odklepl načernalý sloupek popele a s pohledem na stoupající kolečko dýmu jakoby mimochodem prohodil: „Myslím, jestli jsi o tom s někým mluvil?“

Zatrnulo mi. A vůbec se mi to celé moc nelíbilo.

„Hele, Ferko, já dostal po hubě teprve včera v noci. Na tiskovou konferenci jsem ještě neměl kdy. Ještě mě všechno bolí. Nejsem žádnej superman.“

„To teda nejsi,“ vypustil nové kolečko dýmu. Trochu míň vydařené než to první. Zavrtěl nade mnou hlavou. „Taková blbost jít se na mazáka vyptávat do jeho putyky… Cos čekal? Že ti ho pingl přivede ke stolu?“

„Víš co? Já ti spíš řeknu, co čekám teď. Že přestaneme tancovat kolem horký kaše a ty mi na rovinu vyvalíš, o co kráčí. Ty kecy o starejch kamarádech si nech od cesty. A…,“ mávl jsem rukou. „Dobře.“ Nahnul se a vytáhl ze stolu měl tam nějakou skříňku nebo rovnou zabudovanou ledničku láhev armagnaku. A dvě baculaté skleničky. Cvrnkl tam každému na prst a jednu sklenku mi podal.

Napili jsme se a pak Ferko řekl: „Když mi Lorence najdeš a dodáš zabalenýho, dostaneš k těm sto dvaceti ještě osmdesát hadrů navíc.“

Seděl jsem ve vaně a kousal si nehty. Kousání nehtů bylo jediné, čím jsem mohl dát najevo, že si marně škrábu mozek a nevím, co si mám myslet.

„Dodej mi ho zabalenýho…“ To se Ferkovi snadno řekne. Proč já?! Proč ne jeho ochranka? Protože si ji prý platí za to, aby ho chránila, a ne aby vedla pátrání. Pátrání je časově i prostorově náročné, a když budou pátrat, nebudou ho chránit a tak pořád dokolečka.

Kecal.

Pochopitelně že kecal. Jenomže já musel dělat, že mu věřím.

Lájoš mě už nazpátek nevezl. Místo něj jsem měl přistavený Mercedes S 420 s koženými sedadly holubí šedi v ceně 112 000 DM nebo 2 765 700 Kč bez příplatků za extra výbavu.

Lájoš by žvanil, pokud by něco věděl. A něco bych z něj během cesty vydoloval docela určitě. Tenhle řidič, podle vybouleného saka pod levým ramenem současně bodyguard, nejenomže nežvanil, ale přímo mlčel. Řekl mi pouze „Dobrý den, pane“, když jsem nasedal, a „Na shledanou, pane“, když jsem na Petřinách před barákem vystoupil. Litoval jsem, že v sobě nenacházím odvahu prásknout pořádně dvířky jako Lájoš, aby všichni viděli, že nejsem žádnej hej počkej a že společensky roštu hodinu od hodiny.

Ještě jsem byl v koupelně, když zazněl zvonek. V první chvíli jsem se domníval, že to je Čebovská, která mi jde číst levity, ale pravidelné nepřetržité vyzvánění mě vyvedlo z omylu. Telefon. „Haló…,“ řekl jsem zahalen ve froté županu.

„Pan Najman?“

„Kdo volá?“ Na otázku se má odpovídat otázkou. Zvlášť když se ten člověk nepředstaví. „Byl jsem u vás včera… dal jste mi jistou zakázku.„

Aha, Novák. Asi profesionální deformace. Na každém zanechává povolání stopy.

„Jasně. Jak se vede, pane Novák?“

„Můžete mluvit?“

„Cože?!“ Domnívá se snad, že jsem už úplně ožralej? Nebo zfetovanej?

„Myslím, jestli máte čistéj vzduch?“

„Vy myslíte, jestli mě nikdo neposlouchá. Počítám, že kromě stálýho odposlechu nikdo.“ Chvíli bylo ticho. Pak opatrně řekl: „To myslíte vážně? Nezmiňoval jste se, že jste napíchnutý… kdybych to tušil, dohodli bychom jinou formu kontaktu.“

„Neblázněte, dělal jsem si jenom legraci. Copak by si dneska někdo dovolil odposlech? A kdyby už jo já přece nejsem ministr nebo tak.“

Zaslechl jsem, jak mu spadl kámen ze srdce. A pak povídá:

„Pane Najman, tohle mi příště neříkejte ani ve srandě. To jsou vážný věci.“

„No tak teda sorry. Co se děje? Už jste toho hajzla našel?“

Dlouho mlčel. Pak se tiše zeptal:

„Našel a nenašel… řekl jste mi opravdu všechno, pane Najmane?“

„Jako že je nebe nade mnou. Vím toho totiž tak málo, že kdybych něco zatajil, neměl bych vám už vůbec co sdělit, chápete?“

„Chápu.“

„Tak to je fajn. Já ale nechápu, co myslíte tím našel a nenašel. Můžete mi to vysvětlit?“ Rozhodl jsem se být na něj přísný. Jednou jsem někoho zaměstnával za více než slušný plat, tak jsem chtěl ten pocit vychutnat v plné ceně.

„Po telefonu bych nerad.“

„To vám teda asi nezbude než za mnou přijet.“

„Ano… tedy, chci říct, že by bylo lepší, kdybyste přišel vy za mnou.“

„Teď hned?“

„Teď hned. Čekám na vás přesně v devět u Anděla. Před metrem, tam co je taxikářský štafl.“ Na ulici ležela mlha a na štaflu stály čtyři taxíky, dva VW Venta, jeden Seat Toledo a jedna Škoda Forman. Všichni čtyři dročkáři seděli v seatu, kouřili, kecali a poslouchali rádio.

Novák mezi nimi nebyl ledaže by ho měli ukrytého v kufru. Točil jsem se jako holub na báni, kontroloval hodinky, jestli se mi nezastavily, ne, ukazovaly skutečně 21.05 stejně jako hodiny na křižovatce.

Pan detektiv si ze mě buď udělal srandu, anebo se někde zapomněl. Nebo ho mezitím nějaký gangster sejmul.

Zimomřivě jsem schoulil hlavu mezi ramena a vrazil ruce do kapes. Počkám deset minut a potom se vrátím domů. Abych se zahřál, belhal jsem se v podloubí sem a tam, dokud mi někdo nepoložil ruku na rameno.

Ohlédl jsem se.

Za mnou stál Novák a křenil se. Na hlavě měl károvanou tvídovou kšiltovku.

„Jste přesný,“ povídá.

„Já ano, ale vy ne,“ odsekl jsem, protože mi za těch deset minut, co jsem tu čekal, začala být zima. Sebevědomě se usmál. „Byl jsem na druhé straně… potřeboval jsem si ověřit, že nemáte stín.“ Podíval jsem se na zem. Stín jsem neměl, v té bílé tmě to ani nebylo možné.

Zavrtěl hlavou. „Myslím, jako jestli vás nikdo neklihuje. Nějaká konkurence nebo dokonce…,“ nedopověděl, jen se na mě významně podíval.

Lezavá mlha houstla, jako by od Vltavy nastupovaly další a další roje koncetrovaných vodních par. Zadrkotal jsem zuby. „Pane Novák, mně ještě není moc dobře…“

„Měl jste si dát silný horký čaj,“ ukázal bradou k okénku miniaturního bufetu. „Já si vždycky dám pořádnou dávku horkýho čaje. To člověka postaví na nohy víc než kafe.“

Začínal jsem litovat, že jsem případ zadal tomuhle poťapanýmu šantalovi. Možná Lorence našel, ale i kdyby, nedovedl jsem si představit, jak by z něj dostával peníze.

„Kde je?“ přerušil jsem jeho úvahy o blahodárných účincích horkého čaje.

„Myslíte objekt?“

Zavřel jsem bezmocně oči. „Tak teda ať je po vašem,“ povídám unaveně. „Kde máte objekt?“ „Hned…,“ Novák si nervózně zamnul ruce. „Chtěl jsem se jenom zeptat platí naše domluva? Deset procent z dlužné částky?“

„Jo. Ale abysme si rozuměli ne z dlužné částky. Z toho, co z něj vyrazíte. Já nemám ve zvyku na poslední chvíli ucuknout. Na co si plácnu, to platí.“

„Oukej, oukej, já jen pro jistotu. Tak jdeme.“

Začal si pohvizdovat a mnul si ruce jako podomní obchodníček, kterému se podařil kšeftík. Křepče vykročil, sotva jsem mu se svým bolavým tělem stačil. Přešli jsme ulici, světla semaforů a občasné zářící oči mlhových reflektorů aut bylo jediné, co jsem viděl.

Zahnuli jsme za roh a v ulici, kterou jsem neznal, jsme znovu zabočili. Potom opět. Připadal jsem si jako pes, který si honí vlastní ohon. Nechápal jsem, jak se tu Novák může vyznat.

Pak se před námi náhle objevil mrkající neonový štít, který červenofialovou barvou hlásal, že jsme u baru Z Praku. Majitel je zřejmě vtipálek. Dveře se rozlétly a po několika schůdcích se vypotácela nezřetelná silueta muže. Že to byl muž, jsem poznal jen podle hlasu.

Řval, že domů nepůjde, že se bojí, že má zlou ženu.

Dveře se za ním zabouchly a ztlumily dunění bicích a basové kytary. Opilec při odchodu nabral akceleraci, vypadalo to, že ho někdo kopnul do zadku, aby už neotravoval. Vzal schůdky jedním vrzem a přistál na chodníku. Překročili jsme ho. Novák otevřel dveře.

Uvnitř bylo nakouřeno tak, že v první chvíli mi mlha venku připadala méně hustá. Barová světla svítila tlumeně. Boxy, přes celou místnost dlouhý barový pult s měděnou deskou a se sesličkami. Všechny byly obsazené.

Novák se ve dveřích zastavil a šeptem se mě zeptal, jestli si jsem jistý, že mě Lorenc nezná. Odpověděl jsem, že to nevím, já jeho rozhodně ne.

„Zavřete ty dveře, jo?“ ozval se barman.

Vešli jsme dovnitř. Jeden z boxů byl volný. Novák si objednal čaj s malým rumem, já jsem se rozhodl pro svařené víno.

Osazenstvo lokálu dneska zřejmě tvořilo výjimku: hodně lidí se tady nejspíš stavělo proto, že se jim nechtělo v tom šíleném počasí domů. Dva tři klasické milenecké páry středního věku, zcela jasně každý z nich manžel nebo manželka někoho jiného, pár úředníků s naditými aktovkami po šichtě, rozebírajících v mimopracovní době pracovní problémy a interpersonální vztahy. Pokud jsem mohl zaslechnout, bez rozdílu vyznání se shodovali, že jejich šéf je vůl a že by to dělali lip. Takže tady seděli už dost dlouho.

Několik hochů se tvářilo ostře a pár nalíčených dam tady zřejmě líčilo na klienta.

Ale jinak to vypadalo na solidní podnik. Nasládlý kouř marjánky cítit nebyl, nikdo nebyl vysmátej, nikde v rohu si nikdo nepředával balíčky se „sněhem“ ani se nezdálo, že by v kuchyni měli pračku na špinavý peníze.

„Který to je?“ zeptal jsem se Nováka, když jsme se posadili.

„Moment,“ zašeptal. „Pamatujte si žádná jména. Já vám budu pro jistotu říkat pane Novotný, jo? A vy mně třeba Nosek.“

„Neblbněte! Tohle není žádná skautská hra. Koukejte mi říct, kterej je ten hajzl Lo…“

Rychle mi položil prst na ústa. Museli jsme vypadat jako dva homofilní milenci při škádlivém dialogu…

„Sedí k nám zády. U baru.“

U baru sedělo, jak jsem už říkal, plno lidí. Aspoň deset. Většinou pili pivo, které jim barman podle amerického zvyku posílal v pohárech od pípy po barové desce jako puk po kluzišti.

„Heleďte, za prvé nevím, který záda jsou jeho, a za druhý, nevejrejte tak pátravě. Jinak na nás každej pozná, že tady špehujeme.“

Otočil tedy hlavu a střetl se s pohledem jedné ze dvou načinčaných dívek kolem čtyřicítky, sedících kousek od nás. Dorota se usmála. Chyběl jí jeden špičák. Jinak měla všeho dostatek. Zvlášť vzadu. Divil jsem se, že se jí panímanda do džínů vešla. Považovala Novákův upřený pohled za jasnou výzvu. Zvedla se a zamířila k nám.

„Teď jste to vymňouk,“ řekl jsem s potěšením. Nejsem mstivý, ale komické scény a kouzlo nechtěného mám rád.

„Máš tady volno, brouku?“ zeptala se štětka ochraptělým, vykouřeným hlasem. A už se hrnula, aby se usalašila.

„Božičku, já nevím, jestli se vejdete, cukrouši…,“ zaštěbetal jsem vysokým hlasem. „Tady dělají tak uzoučký lavičky… aby vás pak prcka nebolela…“

Ztuhla, poodstoupila. Já při tom začichal a ušklíbl se.

„Kde kupujete parfém, drahoušku? To jsou duchy Lenina?“

„Buzíci…,“ zasyčela. „Tahle putyka jde cugrunt. Už jenom chybí, aby sem začali chodit i chlupatý, a balím.“

Zhnuseně se vrátila ke svému stolu a vzrušeně všechno vyprávěla kamarádce. Obě nás opovržlivě provrtaly pohledy.

„Zbláznil jste se?“ vyjel na mne Novák.

„To bych se měl zeptat já vás,“ povídám. „Co vás to napadlo, koukat po těch dámách? Copak vám nebylo na první pohled jasný, že to jsou kurvy? Nebo vás přemohlo libido?“

„Mám dojem, že budete obtížný klient,“ pronesl

Novák studeně. „Snad to vyřídíme ještě dneska. Objekt je ten třetí člověk odleva.“

Třetí chlap odleva měl masitý, vysoko vyholený zátylek a černou koženou bundu. Opíral se o pult lokty, hlavu měl natočenou doprava a zdálo se, že něco velice naléhavě vykládá blonďákovi v

tmavomodrém blejzru.

„Co uděláme?“ Lorenc se právě rozhlédl po lokálu. Vypadal jako řezník v nejlepší formě. Krevnaté tváře, hnědé vlasy na ježka. Náušnička v přítmí a kouři vidět nebyla. Prát bych se s ním nechtěl. A z Nováka by nadělal za třicet vteřin tři maličké Nováčky dětem domů na hraní.

„Počkáme,“ řekl zkušeně Novák. „Pak ho zmáčknem.“

Prudce jsem zatoužil po teple a klidu svého domova. Sto dvacet tisíc, jak správně pravil Ferko, nejsou malé peníze. Ale už jsem v životě přišel o víc. Zalitoval jsem, že mě kdy napadlo schovávat si Novákovu vizitku, že jsem pojal tak šílený nápad, jako je dostávat z Lorence peníze.

„Poslyšte,“ začal jsem opatrně, abych Nováka nepodráždil, tihle mrňousové s napoleonským komplexem jsou snadno popudliví, „já myslel, že na takovýhle akce obvykle ve vaší branži nastupuje víc lidí. Aspoň dva.“

„Vždyť jsme dva, ne?“ podivil se.

„Ale já nejsem de… tedy chci říct, že nejsem odborník. Vlastně nechápu, proč tady s vámi sedím.“ „Většinou je nutné mít svědka, chápete? Pokud možno objektivního.“

Nechápal jsem. A kdybych se měl v tomhle případě nějak definovat, tak nikdy jako objektivní svědek. Ale nepřel jsem se.

„Vy už tohle povolání děláte dlouho?!“

Novák mávl rukou. „Dávno.“ Nevědět, že před převratem byla soukromá očka jen pojem ze západní detektivní literatury, myslel bych, že aspoň dvacet let.

„Takže znáte lidi z oboru…“

„Prakticky všechny.“

„A neznáte taky nějakýho Mareše? Doktora Mareše“

Skoro vyděšeně se na mě podíval. „Mareše… Co s ním máte společnýho?“

„Nic,“ povídám honem. „Jenom jsem na jeho jméno narazil právě v souvislosti s…,“ zaplétal jsem se. „Prostě jsem jednou seděl s nějakým známým, on tam byl a ten kamarád mi říkal, že to je soukromej detektiv. Přej výbornej.“

Novák přežvykoval má poslední slova. „No, jestli výbornej… Asi takhle: má kontakty. To má. Až moc dobrý, chápete?“

„Ne.“

„Prostě je to bývalý policajt. Dělal nějaký velký zvíře na vnitru, ještě před listopadem, a musel odejít, protože se buď do něčeho zaplet, nebo někomu moc urozenýmu začal šlapat na paty.“ Tohle potvrzovalo obrázek, který jsem si už o JUDr. Marešovi udělal dříve. Marešovi je lepší jít z cesty.

„Tvrdí se,“ pokračoval Novák, „že kontakty na vnitro Marešovi zůstaly a že za těžký prachy kupuje velmi důvěrný informace od kamarádů. A taky z jedny speciální služby. Radši nechci vědět od jaký. Ta ví o každým všechno. Teď je v balíku,“ dodal trpce. Z toho jsem usoudil, že Novák v balíku není. Kdyby byl, tak má fůru zaměstnanců, kteří za něho šlapou chodník při klínování objektů, abych použil jeho terminologie, a on jen zadává úkoly, řídí, vyhodnocuje a hlavně inkasuje. „Do prdele,“ řekl najednou Novák. Tak silné slovo mě u něj překvapilo. Už jsem mu chtěl vytknout, že užívání vulgarismů by mělo být výsadou platícího klienta, když do mě Novák drcnul. „Vidíte to, co já?“

Potřásl jsem hlavou. Viděl jsem pořád jen zakouřený lokál, ty dvě šlápoty, tři úředníčky, jak objednávají novou láhev můllera.

„Co mám vidět?“

„Toho blonďáka vedle Loře… teda objektu.“

Ten člověk vedle Lorence se právě posadil bokem a natočil k nám svůj mírně arogantní kapří profil. Mohlo mu být asi jako mně. Měl jenom delší vlasy, knírek a brejle. A kouřil lulku.

„Vidím.“

„Vy ho snad neznáte?“

„Myslíte osobně? Ne.“

„Ale víte, kdo to je? Nebo se snad nedíváte na televizi?“

„Někdy. Ten ksicht jsem tam nejspíš viděl. Ale jak se jmenuje, nevím. A nezajímá mě to. Z pisálků,

co si každýho půl roku převlíkaj kabát, je mi na blití.“

„Život je drsný, mladý muži,“ řekl trochu ublíženě Novák. Zřejmě za sebou měl také pestrou minulost. „Někdy je těžký přežít a nevýt s vlky. Ale o to nejde. Chtěl jsem říct, že tenhle novinář, Kacízek se jmenuje, je dost známý mimořádně úzkými vztahy k jisté vládnoucí straně.“ „No a co? Dřív byli skoro všichni žurnalisti známí úzkými vztahy k jisté vládnoucí straně.“ „Dobře, dobře, nebudeme se přít. Mě by jenom zajímalo, co Kacízek dělá v tomhle podniku a zrovna s tím naším člověkem!“

„Asi sbírá materiál na reportáž o tom, jak se prodávaj kradený auta. Půjdu tam a vyvalím před tím Kacízkem, že mi ten pán vedle visí sto dvacet litrů. Aspoň bude mít o čem psát.“

„Leda v černý kronice,“ připustil Novák chmurně. Všiml jsem si, že se mu na čele perlí pot. „Jestli do toho chcete vnášet takovýhle amatérský prvky, tak to řekněte, já vám vrátím zbytek zálohy a jdu od toho.“

„Tak tam nakráčejte místo mě. Chtěl jste svědka, budete mít svědka. Záchranka má, jestli se nemýlím, číslo 155, poldové pořád 158. Telefon je na baru.“

„Mám svůj plán,“ řekl Novák důležitě jako jistý politik, když je v úzkých. „Nechtě to na mně.“ Venku byla nadále mlha tak hustá, že by se dala krájet. Pár kroků před sebou jsem tušil Lorencovu postavu. Cílevědomě se bral do stále odlehlejších uliček. Doufal jsem, že Novák, který odešel hned, jak Lorenc začal platit, ho klihuje taky. Já osobně jsem ho aspoň neviděl.

Pak najednou se Novák přede mnou vynořil jako duch.

„Je to oukej,“ vydechl. „Jde tam.“

„Kam?“ zašeptal jsem, i když mlha tlumila každý zvuk.

„Domluvil jsem s ním schůzku, že máme zájem o kšeft. V jednom kvartýru. Tam na něj čekaj moji lidi. Tam ho zmáčknou. My přijdeme asi po dvaceti minutách to už bude naměkko. Klapne to.“ „Kde je ten kvartýr?“

„Před náma, v tom druhým domě…“

Viděl jsem kulový, a ne druhý dům. Neviděl jsem pořádně ani ten dům, před kterým jsme stáli. „Teď se půjdeme schovat do průjezdu naproti… Až bude čas, bliknou na nás z okna.“

Do čeho jsem se to proboha zapletl? Mlha, průjezd, zablikání z okna… To už není ani James Bond, to je stařičký Edgar Wallace!

Přešli jsme ulici a na mě přišlo čurání. Normálně bych si počkal do průjezdu, ale chtělo se mi opravdu moc. A ulice byla prázdná…

„Jděte napřed, doženu vás,“ povídám a postavil jsem se ke klandru veřejného osvětlení. Konečně mi bylo blaze. Jak málo stačí člověku ke štěstí!

Zapnul jsem si zase džíny a jako slepec tápající v temném lese jsem se vydal hledat průjezd. Minout ho nemůžu, říkal jsem si, ale když už jsem ušel nějakých sto metrů, bylo mi jasné, že jsem ho přece jenom minul.

Kdyby na nás někdo blikal z takové dálky, mohl by morseovkou odvysílat Tři mušketýry a nic bychom neviděli.

Tak jsem se zase vracel a držel se hodně při zdi.

Když jsem se vrátil téměř na stejné místo, odkud jsem vyšel, všiml jsem si, že tam jsou nějaká vrata.

Strčil jsem do nich a ona se tichounce pootevřela.

Byl tam průjezd.

Jak chce být Novák na číhaný, když za sebou zavřel, to mi není jasný, a opatrně jsem před sebou šátral. V té bílé tmě jsem si připadal opravdu jako slepý.

O něco jsem zavadil nohou, připadalo mi to jako balík hadrů. Ale zasténalo to. Nebo spíš zachroptělo.

Po zádech mi přeběhl mráz.

Sehnul jsem se.

Na zemi ležel Novák zkroucený do klubíčka. Čepice se válela kousek vedle. Držel se za břicho. Vzal jsem ho za ruce a odtrhl je od žaludku. Byly lepkavé a celé černé. Uvědomil jsem si s děsivou chladnokrevností, že červená je ve tmě černá.

Novák něco zašeptal.

Sklonil jsem se až k němu.

„…spletli… měli přece tebe…“ Hlava se mu zvrátila. Chroptění přestalo. Velký detektiv mi skonal v náručí, jak se píše ve starých románech. gj Je mrtvý!

Zmocnila se mě panika. Kousek ode mne může číhat vrah, aby oddělal i mě!

Prolétl jsem průjezdem tam, kde jsem tušil vchod do nějakého dalšího dvora nebo zahrady. Vyděšeně jsem se motal prostorem, který jsem neznal, zakopával o nějaké podivné předměty, vynořující se přede mnou na poslední chvíli z mlhy, bolestivě jsem se udeřil do holeně a pak jsem konečně narazil do zídky. Vyšvihl jsem se na ni a seskočil do nějakého jiného dvora, stejně neznámého, ale přece jenom vzdálenějšího od Novákovy mrtvoly.

Bloudil jsem nevím kudy, nakonec jsem se ocitl v chodbě, na jejímž konci byly domovní dveře vedoucí na ulici. Snažil jsem se jít pomalu, neutíkat, na hlavu jsem si dal kapuci, protože začalo mrholit. Přál jsem si, aby lilo jako z konve. Déšť smaže všechny případné stopy ale jenom venku, uvědomil jsem si. Snad jsem v průjezdu nic neztratil.

Pod nejbližším okapem jsem nastavil dlaně crčící vodě. Určitě byly od krve. Omyl jsem si i obličej. A potom jsem dál kráčel našedlou nocí, zbavenou obvyklých stínů. Nevěděl jsem, kde jsem, věděl jsem jenom, že se snad vzdaluji od místa činu. Nakonec jsem se dostal k Vltavě. A teprve tam se dostavila reakce z prožitého šoku.

Zvracel jsem a třásl se zimnicí.

Třásl jsem se ještě doma v posteli. Ležel jsem zachumlaný až po bradu a stejně se mnou klepala kosa. A strach.

Strašný, nevyslovitelný strach. Do něčeho jsem se namočil a netušil jsem do čeho.

Hlavou se mi honily chaotické myšlenky. Proč mě vlastně Novák pozval? Proč ho zabili? Kdo ho zabil? Co měla znamenat jeho poslední slova: „…spletli… měli přece tebe…“ Komu vlastně byla určená? Mně?

Pokud ano, pak to mohlo znamenat jediné: že si ho vrah spletl se mnou.

Že měl zabít mě!

Proč, proboha?! Komu vadím? Přece mě nikdo nemohl chtít oddělat jen proto, že se pokouším najít zlodějíčka, který mi prodal ukradený auto! Byl s ním snad Novák smluvený? Nesmysl! Kdo by se chtěl pro pár supů namočit do vraždy, když stačilo říct, že se mu Lorence nepodařilo najít? Nebo snad jel Novák v kšeftu s kradenými auty s Lorencem? To by byla tak šílená náhoda, že v ni odmítám věřit.

A co s tím má společného Ferko? Mohla existovat souvislost mezi jeho nabídkou a okamžitým pozváním od Nováka na schůzku?

Najednou se mi připomněl jeden okamžik: Ferko se mě ptá, jestli jsem o té záležitosti s Lorencem s někým mluvil… Proč to chtěl vědět?

Marně jsem si vzpomínal ne, určitě nic konkrétního neříkal. Jen položil otázku a pak jsme to už zamluvili.

Nedařilo se mi usnout, třebaže jsem do sebe narval dva rohypnoly a hlt vizoura rovnou z lahve. Ale zřejmě jsem přece jenom do spánku upadl, protože mě najednou vyburcoval telefon. Zněl jako trouby posledního soudu.

„Ano,“ řekl jsem rozespale.

Na druhém konci bylo ticho. Slyšel jsem jen tlumený dech. Tak jsme oba na sebe chvíli funěli, potom ve sluchátku klaplo. Ten druhý zavěsil.

Omyl, uklidňoval jsem se, dokud telefon nezazvonil znovu.

Celou věčnost jsem se na něj díval, bál jsem se sluchátko zvednout, znal jsem tuhle hru na to, kdo má silnější nervy. Nakonec jsem nevydržel. Nikdo to nevydrží, zvlášť když má strach.

„Kdo volá?“ zeptal jsem se.

Byl to muž. Měl hluboký ochraptělý hlas.

„Tos neměl dělat, brácho,“ řekl. „Najdem si tě.“ Zavěsil.

„Co šílíte?“ zaječel jsem. „Co jsem udělal? Akorát jsem útek! To jsem tam měl čekat, až mě poldové seberou? Za co? Kurva! Za co?!“

IJ1 V gangsterkách se tomu říká „zalehnout“ na matrace. V románech z války a okupace to známe pod názvem „jít do ilegality“. Prostě se vypařit. Zamést za sebou stopy jako liška. Zmizet. Sbalit si kufřík s nejnutnějšími proprietami a několika praktickými rekvizitami mi trvalo deset minut. Potmě. Pro jistotu jsem nerozsvěcel a nechodil k oknu.

V podstatě jsem potřeboval jen dvě věci peníze, to znamená těch necelých pětašedesát tisíc, co mi zbyly z prodeje kamery, a potom doklady. Samozřejmě ne svoje, ale cizí, které jsem kdysi jako ukradené koupil a už párkrát použil. Občanka zněla na jméno Jindřich Chlupáč a německý pas patříval muži jménem Franz Joachim Kríige.

Co s mými průkazy totožnosti? Neměl jsem ponětí, jestli mě lidé, kteří mi jdou po krku, osobně znají. To, že mě Novák měl přivést pod kudlu a že si nás neznámý killer spletl, mohlo znamenat, že snad ne. Jenže když se jde do ilegality, tak je dobré počítat i s takovými drobnostmi, jako je blbec náhoda.

Takže jsem svůj vlastní pas a OP pečlivě ukryl tak pečlivě, že by je neodhalila ani zběžná policejní nebo jakákoliv jiná nezvaná prohlídka.

Mám pro tyhle případy uzpůsobenou jednu speciální obkládačku v kuchyni. Vypadají jako keramické, ale jsou z dokonalé imitace, nějaká umělá hmota. Zevnitř je na ní nalepený magnet a uvnitř je úzký prázdný prostor.

Dole u Čebovské jsem nechal za dveřmi papírek se vzkazem, že jsem jel do Itálie do Alp a že se vrátím tak za dvě neděle.

Vytratil jsem se zadem přes zahradu, kde byla branka, kterou za éry Azylu pro milence mohli v tísni používat ti, kterým by hrozilo přistižení in flagranti.

Pokud na mě někdo číhal před domem, načeká se, protože teď bydlím v maličkém hotýlku na pomezí Žižkova a Karlina. Rozhodl jsem se nebýt za Němce, protože cizáci platí dvojnásobnou taxu. Nosím jakožto Chlupáč kostěné brýle, samozřejmě s obyčejnými skly bez dioptrií, a snažím se být nenápadný. Jenže i kdybych se zakopal někam pod zem, nepříjemným skutečnostem stejně neuteču. Ve Večerníku Praha jsem se dočetl, že na Smíchově došlo k záhadné vraždě. Obětí byl majitel soukromé detektivní agentury. Jméno neuvedli. Policie sleduje slibnou stopu. O případu budou dál informovat.

Polilo mě horko a do rána jsem nevylezl z pokoje. Až jsem měl obavu, aby to nebylo personálu podezřelé. Tak jsem šel po snídani aspoň zavolat Ferkovi z automatu.

„Co s tebou je, šéfíčku? Nebereš telefony, Lájoš za tebou byl a přej jsi v Itálii. Co je to za kecy?“ „To nejsou kecy, volám fakticky z Benátek,“ lhal jsem bez uzardění. „Takže rychle, stojí to moc peněz. Musel jsem se vypařit. Kolem toho člověka, o kterýho máme oba zájem, je něco divnýho.“ Ale já už věděl, kdo to je. Hlas ho přece jenom prozradil.

Láďa. Můj bývalý komplic. Člověk, který se mnou věřil, že vydělá majlant, a pak byl rád, když jsem mu včas brnknul, aby nasedl do záchrannýho člunu, protože loď dostala plnej zásah a jde ke dnu. Snad to tenkrát ocenil a nebude mi chtít rozbít hubu.

„Láďo, kde se tu bereš? Myslel jsem, že jsi někde… no, však víš,“ řekl jsem opatrně, protože jsou záležitosti, o kterých se před cizími lidmi a vůbec před svědky nehovoří.

„No jo, dal jsem si na pár tejďnů voraz, ale to víš, chleba je drahej pořád a všude. Tak jsem…,“ rozhodil rukama.

Posadil jsem se k nim.

„Tohle je Franta,“ představil mě. Franta mi podal vlhkou ruku a něco zamumlal. Podíval se na hodinky

„Měli bysme jet,“ řekl neklidně.

„Vono se to neposere,“ prohlásil Láďa bezstarostně.

„No já jen, aby pak nebylo pozdě,“ řekl Franta a položil na stůl dvacetikorunu. „Počkám v autě.“ Zvedl se. „A makej, jo?“

Láďa se díval, jak odchází. „Von není špatnej, jenom tu práci moc žere. Tak jak jde život? Povídej a přeháněj.“

„Jdu z maléru do maléru, brácho.“

„Pořád tamto?“ zeptal se Láďa tiše. „Já myslel, že už je klid. Párkrát jsem se po tobě nechal poptat,

a když jsem se dozvěděl, že normálka dejcháš, tak jsem se zase vrátil.“

„Ta věc by byla v pohodě, kdyby nás jedna svině nestáhla o všechno. Kdybys náhodou slyšel o chlapíkovi, kterej se jmenuje Mareš, doktor Mareš, bejvalej polda, dnes soukromý vočko, tak se mu ve vlastním zájmu vyhni obloukem. Ale on o tobě naštěstí neví. Tebe znal jenom doktor Low.“ „Co sním je?“

„Pokuď vím, hledá tě pořáď ještě pod tím jménem, pod kterým ses mu představil. Nelez mu na oči a budeš v pohodě.“

„No jo. Škoda že ten kšeft nevyšel. Mohli jsme bejt za vodou. Ale já bych ty prachy stejně rozházel a teď už bych neměl ani vorla. Takovej je život,“ řekl Láďa filozoficky. V jakém dalším maléru poletuju, se nezeptal: ctil dobré mravy. Kdo nic neví, nic nevykecá.

„A co tady ďěláš?“ zeptal se místo toho.

„Hleďám jeďnoho chlapa. Nějakýho Vaňka z veďlejšího baráku. Není doma…“

Podíval se na mě.

„Vaněk? Z druhýho patra?“

„Ty ho znáš?“

„No… znám a neznám. Pojď se mnou.“

Auto měli zaparkované za rohem. Franta už seďěl za volantem, četl si noviny a přežvykoval housku.

„Je uvnitř,“ řekl Láďa. Otevřel zaďní dvířka.

Rakev byla prostá, bez ozdob, takříkajíc erární.

„Votvírat ji nebudu, tady na ulici by to bylo blbý a taky se to nesmí, ale počítám, že v tom baráku v druhým stoku moc jinejch Vaňků nebydlí.“

Tupě jsem koukal přeď sebe. Už když jsem viděl, že Láďa míří k černému furgonu, začalo mi něco nepříjemného svírat žaludek. Něco tak nepříjemného, jak jen špatné tušení může být.

„Co se mu stalo?“ zeptal jsem se připitoměle.

„Umřel,“ oďpověděl Láďa lakonicky. „Plyn. Manželka se vrátila z návštěvy od dcery a on už byl tuhej. Ležel tam přej už třetí den.“

Franta se vyklonil z kabiny.

„Já teda jedu. Jestli chceš zůstat, tak řekni.“

„Hele, Majku, musím do háku, čeká na nás ještě jeden mrtvolák na Spořilově. Baba si hodila mašli. Tak než nám ji sbalí konkurence. Tohle je tvrdej džob. Ale večer bych moh zajít na kus kecu. Chceš?“

Chtěl jsem. Potřeboval jsem někoho jako Láďa.

Ten snack jsme znali oba. Párkrát jsme se v něm už sešli a kuli plány, které z nás měly uďělat pracháče.

„Tys s ním mluvil?“ zeptal se opatrně.

„Ne. Jenom jsem ho viděl.“

„Kde?“

„V jedny hospodě. A bavit se s ním jsem fakticky neměl náladu. Tyhle řeznický typy nemám rád.“ „Řeznický… o kom mluvíš?“

„O kom, o kom?! Bavili jsme se u tebe snad o jediným chlápkovi. O tom, co jsem od něj koupil kradený auto.“

„Proč mu říkáš řeznickej typ?“

„Protože tak vypadá. Nařvanej, v ksichtě brunátnej, zátylek jak bejk…“

Ferko chvíli mlčel. Vypadalo to, jako kdyby vypadlo spojení. „Haló!“ zahulákal jsem. „Seš tam…?“ „Neřvi. Jsem tady. Šéfíčku, to je asi nějakej omyl. Ten chlap, o kterým šla řeč, vypadá úplně jinak. Sportovní typ. Kdo ti povídal, že ten člověk, co o něm mluvíš, je ten náš chlap?“

„Jeden takovej, kterej mi ho našel.“

„Neříkals, že ti ho někdo hledá. Ptal jsem se tě přece, jestli jsi o tý záležitosti s někým mluvil.“ „Mluvil, ale až po tobě.“

„Šéfíku, nějak se mi to taky přestává líbit. Nejlepší by bylo, kdyby ses vrátil. Brnkni mi, až budeš v Praze. A hoď sebou.“

Tohle je vskutku vypečený, mumlal jsem si cestou zpátky do hotelu. Lorenc není Lorenc, anebo tady pobíhají dva Lorencové? Proč by mi nebožtík Novák tvrdil, že chlápek u baru je Lorenc, když se podle Ferka jednalo o někoho jiného?

Kdo se mýlil? Novák, nebo Ferko? Novák už je po smrti a na tuhle otázku mi tedy nemůže odpovědět. Pokud ale lhal, pak existuje dvojí vysvětlení: buď mě chtěl schválně uvést v omyl, odvést ze správné stopy, nebo žil v bludu, ďo něhož ho uveďli jiní. Proč by mě ale chtěl sváďět ze správné stopy, kďyž jsem na žádné stopě nebyl?!

A jestliže se mýlil, proč byl do toho omylu uveden?

Záhaďy. Nic než samé záhaďy.

Nezbuďe než se jít ještě jednou pozeptat pana

Vaňka, jak ten jeho podnájemník doopravdy vypadá.

Vaněk bydlel Na Bojišti, ve druhém patře. Na zvonění nikdo nereagoval. Tiskl jsem usilovně zvonek znovu a znovu, ale byt zůstával němý. Otevřely se zato ďveře naproti. Jenom kousek, na řetěz. Objevila se ženská tvář.

Kysele jsem se na ni usmál.

„Hledám pana Vaňka. Nevíte, jestli je doma?!“

„Šmarjá!“ Ruka jí vyjela k ústům. Honem zabouchla.

Pokrčil jsem rameny. Vypadám snad tak nebezpečně a podezřele? Ráno jsem se na sebe díval do zrcadla a připadalo mi, že vyhlížím elegantně, energicky a čestně. Snad jsem babě nepadl do oka… Na konci bloku, hned ve vedlejším domě, byla hospoda. Řekl jsem si, že hospoda je, pokud jde o mužského, nejideálnější informační centrum.

Posadil jsem se ke stolu, kde dopíjeli asi páté pivo nějaký vápna, a když mi přinesli moji plzeň, začal jsem se rozhlížet. Od lopat jsem žádnou informaci neočekával: nebyli místní, ale zedníci odněkuď z Moravy. Aspoň podle přízvuku.

Pár strejců, kteří vypadali, že by mohli v téhle ulici bydlet už aspoň padesát let, sedělo u stolu štamgastů vedle výčepu. Už jsem se zvedal, že si pivo přenesu k nim, dám do placu jednu rundu a pokecáme o životě. Budu se vydávat za pojišťováka a při tý příležitosti se zeptám na Vaňka. Jako kdy bejvá doma a jestli někam neodjel.

„Majku…?“ ozvalo se váhavě.

Ohléďl jsem se. U zďi seděli dva muži v tmavých oblecích. Jednomu bylo přes padesát, druhý mohl být v mém věku. Celou tvář mu zakrýval hustý plnovous. Nepoznával jsem ho, ale hlas mi byl povědomý.

„Seš Majk, ne?“ pokračoval.

„No…,“ řekl jsem váhavě, protože jsem Majk tedy Michal byl a nebyl. Záleží pro koho. „Co je, vole? Nedělej, že mě neznáš…“ Najednou se rozesmál. „No jo, to ty fousy!“ Hrábl si do plnovousu.

Láďa měl maličké zpoždění. Seděl jsem zatím sám, lokál byl téměř prázdný, doba randíček v prodloužené pracovní době už skončila a hodina nočních tahů ještě neudeřila.

Pořád jsem se nemohl vzpamatovat z toho šoku. Jediný člověk, který mi mohl o Lorencovi něco bližšího říct, byl po smrti. Umřel akorát včas. Hned poté, co jsem Lorence začal hledat. Zvláštní náhoda. Léta ho plynová kamna jistě nezlobila a pak najednou bác ho! Je tuhej jako nikdo druhej.

Náhoda? Já na náhody věřím stejně málo, jako věřím na Ježíška. Na druhé straně se mi ale nechce věřit, že by někdo riskoval už druhou vraždu jen kvůli ukradenýmu autu! Já vím, že u nás lze najmout vrahy za pár set dolarů, vrahy, kteří se na nic neptají a kteří se nezastaví před ničím: ale ti pracují jinou technikou. Kdyby Vaněk skončil s dírou v hlavě, bylo by všechno jasné. Takhle se opravdu dalo věřit na proklatou smůlu. Po Láďově odjezdu s pohřebákem jsem se vrátil do hospody, sedl si ke štamgastům a trochu si s nimi popovídal. Hrál jsem na ně toho pojišťováka, který představte si tu ironii přišel přemluvit Vaňka, aby si vzal životní pojistku. Mám kliku, kdybych ji s ním uzavřel před týdnem, museli bychom jeho ženě solit. Ve firmě by z toho radost neměli. To by byla, panečku, moc velká náhoda! A my pojišťovati nevěříme na náhody, ale na statistiku a počet pravděpodobnosti. To bychom asi začali honem zkoumat, jestli to náhodou nebyla

třeba sebevražda.

„Blbost!“ řekl jeden dědek rezolutně. „Já Vaňka znal. Chamtivý a šetrný lidi si na život nešahaj. Proč jinak by celej život chrtili tintili, ne?!“

„On byl takový?“ zeptal jsem se.

„No ježiši! Teda o mrtvejch jen dobrý, že jo, ale co je pravda, to je pravda.“

„Prostě byl tak trochu na korunu. Pořád říkal, že musí myslet na zadní kolečka. To víte, měl pár let do důchodu a důchodci teďka nemaj na růžích ustláno. Co nás čeká, raďši nemyslet.“ „A není teda možný, že ho právě kvůli penězům někdo…,“ učinil jsem neurčité gesto.

Podívali se po sobě.

„Dyť tam byli policajti. Přej nešťastná náhoda. Tyhle wafky jsou svinstvo. Určitě mu bylo líto zavolat nějakýho opraváře, aby se mu na to kouknul, a jestli si to dával do rychtyku sám…,“ dědek rukou učinil bezmocné gesto.

„Taky stačí jenom pustit plyn a neškrtnout sirkou,“ povídám. „Nějakej cizí člověk, kterej mu třeba dlužil peníze nebo věděl, že šetří…“

„Kdyby se něco ztratilo, jeho paní by to už určitě hlásila.“

„Nejde vždycky jen o peníze,“ namítl jsem. „Nevšiml si někdo, jestli k němu nepřišel na návštěvu někdo cizí?“

„Vy jste pojišťovák, nebo policajt?“ zeptal se jeden z dědků.

Zasmál jsem se. „Pojišťovák. Omlouvám se. To je nemoc z povolání. To víte, když se někdy něco takovýho stane, tak si dneska zjišťujeme všechny okolnosti nezávisle na policii.“ Objednal jsem novou rundu, ale už mi nevěřili a převedli řeč na hokej.

Takže jsem nevěděl nic a přesunul se do snacku.

Láďa se konečně přihrnul.

„Sorry, Majku, dneska bylo děsně rachoty. Já nevím, jestli to dělá to počasí, ale lidi kapou jako mouchy. A věšej se a pouštěj si plyn a skáčou z Nuseláku,“ symbolicky si odplivl a objednal si ferneta. Teprve potom se podíval na nápojový lístek ve stojánku a polkl.

„Nemýlíš se, ani tě nešálí zrak. Fernet tu skutečně stojí čtyřicet korun. Každej panák tady stojí čtyřicet korun. Není nad jednotný ceny.“

„To se moc nerozšoupnem. Jestli se dobře pamatuju, bejvalo tady lacinějc.“

„Ledaskde bejvalo lacinějc. Zase ale prý jsou vyšší platy. Jsem čet v novinách, já nikde nehákuju.“ „Vyšší platy? Že o tom nevím. Kdybych neměl dýška a sem tam nějakou bokovku, žeru suchej chleba.“

„Kde jsi přišel na tenhle džob?“

„Kámoš mi ho přihrál. Končil. Vyčíhali si ho, když se pakoval v jednom kvartýru. Patřil bábě, co žila sama. Mrtvička. Kolem samý zlato a porculán… a v šupleti pět set doláčů. Byl slabá povaha, nesnes pohled, jak se voběživo jen tak válí. Tak chtěl dát ty vošingtony do voběhu a skončil. To se stává. Život jde dál.“ Pozoroval jsem, že obcování se smrtí z něj opravdu udělalo filozofa. „Není to zase úplně špatnej džob. Většina mrtvoláků je v docela ucházejícím stavu, a že jsou po smrti no bože, aspoň už nemůžou škodit. Já se někdy víc bojím živejch. Ale občas…,“ naklonil se ke mně. „Občas mi je na blití. Jak fasujem gumový rukavice a flašku rumu dopředu, tak vím, že to bude hustý. Posledně jsme chlapa nakládali lopatičkama do igelitovýho pytle, a to jsme nevěděli, jestli tam je víc chlapa nebo červů. Hejbalo se to všechno.“

Udělalo se mi slabo od žaludku a maličko jsem se od něj odtáhl. Láďa si toho všiml.

„To nebylo dneska. Ti řikám, dneska to bylo v pohodě. Všechno čistotný a skoro čerstvý zboží. Tamten ležel v kvartýru tři měsíce.“

„Jaks to myslel, když jsi říkal o těch lidech, co si pouštěj plyn?“

Udiveně se na mě podíval. „No dyť si tu truhlu viděl. A ptal ses na něj, ne? Jak se jmenoval…?“ „Vaněk. Ale to snad byla nešťastná náhoda. Říkaj lidi.“

„Lidi se toho nakecaj…“

„Proč myslíš, že to s ním nebylo košer?“

„Protože mi sousedka povídala určitě ten chlap, jak u něj byl.“

„Jakej chlap?“ zeptal jsem se přiškrceným hlasem.

„Přej takový malý pivo, plešatej, s nosem jako fretka. A v ruce držel kostkovanou kšiltovku.“ „Proč to neřekla policajtům?“

„Nechtěla se do ničeho zaplíst. Co kdyby to fakt byla vražda… potáhnou ji svědčit před soud a někdo pro sichr, aby nemluvila, podřízne jak slepici. Takový věci se stávaj. Já bych taky držel hubu.“

„Malý pivo… plešatej… s kostkovanou kšiltovkou…“

Dal jsem si hlavu do dlaní. Novák… Je to možný?

„Ty ho znáš?“ zeptal se Láďa. „A vůbec, proč jsi toho Vaňka sháněl?“

K vedlejšímu stolu si sedli dva asi pětadvacetiletí frájové v perfektních kvádrech. Každý na stůl položil telefon. Objednali si Jacka Danielse a začali machrovat. Miliony lítaly sem a tam. Občas se koutkem oka podívali, jak to na nás a hlavně na dvě dvacítky, které si špitaly nějaká sladká holčičí tajemství, působí. Ale ani jeden telefon ne a ne zazvonit. Byli to prostě blbečci: člověk má vědět, že v tolik a v tolik bude v nějakém lokálu a že tam chce honit vodu tak si prostě aspoň jeden hovor oď někoho objedná.

Zavolal jsem vrchního a dal mu stovku. „Měl jsem dva fernety,“ povídám. „To je dobrý.“ Podíval se na stokorunu. „Ještě deset korun, prosím. Soda stojí patnáct káčé,“ utrousil suše. Vypadli jsme dřív, než pana majitele napadlo chtít nám připočítat jako kuvér i ten vzduch, co jsme dejchali.

„Já už do takovejch lokálů raci ani nepáchnu,“ povídá Láďa v nějaký hospoďě, kde se dala pořídit jedna desítka za osmičku. „Na tenhle životní styl prostě nemám. Víc jak dvanáct hadrů měsíčně mi to nehodí a z něčeho žít musím. Ale pořád jsi mi nevysvětlil, jak je to s tím Vaňkem.“

Takže jsem mu to vysvětlil. Jak už jsem říkal, někoho k sobě stejně potřebuju a taky jsem se potřeboval vyzpovídat. Láďa k tomu byl jako dělaný: věděli jsme toho o sobě až moc a měl jsem ho trochu na háčku. JUDr. Lów na rozdíl od Lubana byl naživu a jistě se velice dobře pamatoval na Láďu, který s ním v mém zastoupení vedl „obchodní“ jednání, na jejichž konci byl vypečený právník a velkopodnikatel o pár milionů chudší.

„To je teda nářez,“ hvízdl Láďa. „To mi tě je líto.“

Nenápadně se podíval na hodinky. „No nazdar, už je devět! Já budu muset letět…“

„Láďo, ty mizero,“ řekl jsem yážně, „ty bys nechal kámoše ve štychu? Udělal jsem to snad někdy já? Kdo ti zavolal, když nám šlo o krk? Měl jsem honicí psy v patách, a přece jsem neváhal a našel telefon, abych ti dal echo.“

Vzdychl. Nejspíš lítostí, že mě potkal. „Jak ti můžu píchnout, člověče? Co ti je platný, že jsem nakládal Vaňka do truhly? A ty ostatní lidi já vůbec neznám.“

„Ale máš styky.“

„Na ten byznys jsem už dávno hodil loď.“ Dělal dřív gorilu skořápkářům. „To už v Praze šlo do kéru. A nám začli dělat trable Jugoši a Rusáci z Afghánistánu. S těma bych se ani nechtěl přetahovat.“

„Nežádám po tobě nic takovýho. Potřebuju jenom, aby ses tu a tam na něco pozeptal.“

Nechtělo se mu do toho. A když jsem mu vysvětlil, kde a koho by se měl ptát, pyskoval, že na takový podniky nemá.

„Já ti všechno zaplatím. Dáš mi jenom účtenku a já to zamáznu. A nechci to po tobě zadarmo. Budeš mi dělat detektiva jako ten Novák a dostaneš, jako měl dostat on, deset procent z toho, co vyrazíme z Lorence.“

„Ten Novák… to je ten, co byl za Vánkem?“ o „Nejpíš.“

„A on ti už detektiva nedělá?“ „Přece jsem ti povídal, že ho sejmuli. Místo mě!“ , „A já ti mám dělat Nováka…,“ řekl smutně. „Já myslel, že jsem tvůj kámoš, a ne kamikadze.“

Zvedl jsem provizi na dvacet procent. O honoráři, který mi slíbil Ferko, Láďa nevěděl, takže jsem si to mohl dovolit.

Nakonec kejvnul. Zítra touhle dobou tady. „Kdyby to šlo moc kách, tak si pamatuj: třetí stánek na Olšanech má věnce nejlacinější. A když řekneš, že to je pro mě, dostaneš ještě slevu,“ dodal Láďa chmurně.

Původně jsem zamýšlel najít nějakou detektivní kancelář a přijít tam jako klient a při té příležitosti

se začít na Nováka vyptávat, ale nemusel jsem ani příliš dlouho ďumat, aby mi ďošlo, že to není to pravý ořechový. Jeďiný člověk, kromě skutečných policajtů, který může vyzvídat cokoliv bez stínu podezření, je reportér. Má to v popisu práce.

Adresu mi dal včera Láďa. Kdysi, ještě před svou funebráckou kariérou, prý s nimi měl cosi do činění. Slečna, která mi přišla otevřít, vypadala tuctově. Dlouhé nohy, dlouhé nazrzlé vlasy, dlouhé nehty.

Než jsem vyrazil, pečlivě jsem se připravil. Nahlédnutím do několika obrázkových magazínů jsem zjistil, že jen jeden Fleš nemá v tiráži uvedenou plnou adresu a telefonní číslo. Asi věděli proč.

„Přejete si?“ zeptala se slečna mezi dveřmi.

„Já jsem Chlupáč z týdeníku Fleš. Je pan šéf doma?“

Zvedla obočí.

„Jak to myslíte doma? Doma není, je tady. V kanceláři.“

„Tak to je fajn, potřebuju s ním mluvit.“

Přehodil jsem žvýkačku z jednoho koutku do druhého a vycenil na ni zuby. Jemně jsem ji odstrčil a cpal se dovnitř. Chovat se oprskle a mírně hulvátsky patří k současným novinářským mravům. Mlčky mě následovala. Asi byla zvyklá na jinačí návštěvníky. Ve dveřích kanceláře mě ale předběhla a ohlásila: „Máte tu návštěvu, šéfe. Z nějakejch novin.“

Napřáhl jsem ruku a hnal se k chlápkovi za psacím stolem. Bylo mu asi padesát. Taky vypadal tuctově. Na ulici byste se za ním neohlédli. Což je u detektiva přednost.

„Chlupáč, týdeník Fleš.“ Zapumpoval jsem mu pravicí. Vypadal maličko překvapeně, ale nedával to na sobě znát.

„Kovanda,“ povídá. „Co pro vás můžeme udělat?“

„Nejdřív mi dát kafe a zachránit mi tak život,“ povídám. Když oprsklík, tak pořádný. Když se někdo chová takhle suverénně a drze, málokdo má odvahu chtít po něm, aby se mu legitimoval. Sekretářka mi přinesla kafe.

„Čímpak jsme si vysloužili pozornost tisku?“ zeptal se mezitím Kovanda. „Pokud vím, na žádném pozoruhodném případu nepracujeme…“

„Bezvadná,“ pochválil jsem kávu, když jsem si hlasitě usrkl. „Totiž, nejde ani tak o vaši agenturu, pane Kovanda. Dělám reportáž o jedny vraždě…“

„Nespecializujeme se na vraždy,“ řekl. „To ponecháváme České policii a Philipu Marlowovi.“ Oba jsme se usmáli. „Taky nejde o vraždu, se kterou jste měli, něco společného vy. Jde ale o vraždu jednoho vašeho kolegy. Sejmuli ho na Smíchově. Je to poprvé a nám to proto připadá jako zajímavá story. Ze čtenářskýho hlediska pochopitelně mně osobně vraždy a vůbec násilí lezou krkem. Ale byznys je byznys. Lidi to rádi čtou.“

„Počkejte… koho měli zavraždit?“

„Jmenoval se Novák. Vy to nevíte?“

Zavrtěl hlavou. V novinách o tom nečetl a policejní svodku nedostává. Kromě toho má práce tolik, že se o jiné případy ani nezajímá.

„Nevadí,“ povídám. „Teď už to víte a mužem na to vlítnout.“

Z kapsy jsem vylovil miniaturní magnetofonek, který jsem právě zakoupil v bazaru za pět set korun. Kovanda zamával rukou, ať to vypnu.

„Co bych vám řekl… já Nováka moc důvěrně neznal. Takže mi není jasné, proč jste si vybral zrovna mě.“

„Obcházím jednu detektivní agenturu po druhé. Totiž budu obcházet. Začal jsem vámi. Někým se začít musí. A vybral jsem si vás z telefonního seznamu.“

„Tak dobře. Ale ten magneťák nezapínejte. A jestli něco z toho, co vám řeknu, použijete, tak jedině bez udání pramene. Chápete. Nerad bych vám potom nějak komplikoval život… rozumíme si, ne?“ Ujistil jsem ho, že si rozumíme absolutně.

Takže jsem se dozvěděl následující: Novák pracoval sám. Neměl ani sekretářku. V oboru se etabloval asi před rokem. Předtím dělával u policie, ale nějakého inkousta. Odešel sám, aspoň nikdo neví, že by měl malér. Politického v tom nebylo nic. Zůstal ve službě i po listopadu: úředníci jsou

prostě zapotřebí všude. V branži nebyl nijak specializovaný. Pokud je Kovandovi známo, nedělal rozvody ani žádné podobné snášení špíny, nezabýval se ochranou objektů nebo osob, protože na to neměl lidi. Vyznal se zato v účetnictví, takže se pravděpodobně zabýval ekonomickými

záležitostmi.

„Na to je zapotřebí detektiv?“ podivil jsem se.

„Představte si, že chcete jít do holportu s nějakou firmou nebo podnikatelem. Kdo jiný vám má zjistit jeho aktiva a pasiva a nakolik jsou jeho obchody ještě legální než odborník?“

„Pak musel vidět do takových karet, které se někdy schovávají i v rukávu, co?“

Kovanda pokrčil rameny. Od toho detektivní agentury jsou.

„Myslíte, že měl hodně zakázek?“

„Zeptejte se na berňáku. Já jeho daňové přiznání neviděl. Ale vzhledem k tomu, že téhle činnosti se věnuje jen pár lidí a že nějaká ta špína se najde při dobrý vůli za nehtama prakticky každýho podnikatele a každý firmy, počítám, že o práci nemusel mít nouzi. A to nemluvím o těch, co jedou naprosto bezostyšně na druhý straně zákona. Uvědomujete si, doufám, že to, čemu se říká hospodářská kriminalita, tvoří naprosto drtivou většinu veškerý trestný činnosti u nás?“

„To snad ne?“

„Ale ano. Říká se tomu skrytá kriminalita. Je z ní vidět jenom špička ledovce. Jestliže policie nějaký Přestupek proti zákonům neobjeví, ještě to neznamená, že objektivně ke spáchání trestného činu nedošlo. A nejde tady jenom o hospodářskou kriminalitu, ale i násilnou trestnou činnost. Vsadím se, že aspoň za polovinou vražd stojí nějaký kšefty. Pašování nebo distribuce drog nebo prostituce jsou taky obchod. A politika…,“ mávl rukou.

„Novák měl v politických kruzích nějaké konexe?“

Kovanda se usmál. „Já jsem jenom obyčejný soukromý detektiv. Mám rodinu, o kterou se potřebuju postarat, kancelář a zaměstnance, kteří jsou na mně existenčně závislí. Do tak nebezpečných a riskantních věcí, jako je politika, se proto radši nepletu a nezajímám se o ně.“

„Novák neměl rodinu?“

„Co vím, byl rozvedený.“

Aha! Také odpověď.

„Jistě měl nějakou přítelkyní…“

Díval jsem se na něj co nejprosebněji. Pak, když stále mlčel, jsem pochopil. Tenhle člověk přece s informacemi obchoduje…

Položil jsem před něj pětistovku. „Víc na výlohy nedostávám,“ omluvil jsem se.

„No co, je po smrti a vy to na mě doufám neprozradíte, že ne?!“

„Kdybych něco takovýho udělal, dlouho bych v redakci nevydržel.“

Nadiktoval mi jméno a adresu. Jana Dolejšková. Je instrumentářkou u zubaře. Na Vinohradech. V té ulici snad moc soukromých zubařů není.

Podíval se na hodinky. „Myslím, pane redaktore, že jsem vám věnoval dost času. Musíte mě omluvit mám schůzku s klientem.“

Vyhodil mě slušně, ale něco mi prozradil a to, co říct odmítl, také o něčem vypovídalo.

Sáhl jsem si na tvář a usoudil jsem, že mě začíná pobolívat zub.

Od nebožtíka Nováka, sebevědomého malého piva s napoleonským komplexem, jsem očekával exkluzivní krasavici, vyšší aspoň o půl hlavy než on, buď dlouhovlasou blondýnu, anebo aspoň tiziánku: prostě lvici! Místo toho mě do ordinace pozvala asi čtyřicetiletá hnědovláska s kudrlinkami, výrazně maminovského typu.

„Bolí?“ zeptala se, když mě spatřila. Chovala se profesionálně účastně, ale nijak vesele. „Ani ne,“ zamumlal jsem mezi dveřmi, aby mě nikdo jiný z pacientů v čekárně ani doktor neslyšeli, potřebuju s vámi mluvit. Kvůli panu Novákovi.“

Ruka jí vylétla k ústům.

„Vy jste od…“

Přikývl jsem. Neřekla odkud, mohl jsem tedy potom s čistým svědomím tvrdit, že jsem od plynu nebo od vápna. Na zádech.

„Kdy máte pauzu?“

„V půl jedny…“

„Tak na vás počkám dole v cukrárně.“

„Ano,“ šeptla. V očích měla strach.

„Dobře, když to do zítřka nepřestane, přijdu,“ řekl jsem nahlas.

Cestou ven mě provázely pohrdavé pohledy ostatních kandidátů na zubařské křeslo. Zbabělec četl jsem v nich. Ale já věděl svoje: kdyby měli víc silné vůle a míň je to bolelo, utekli by taky. Čas do půl jedné, což bylo kolem čtyřiceti minut, jsem si krátil četbou tisku a konzumací rakviček se šlehačkou. V novinách nebylo nic zvláštního. Parlament se hádal kvůli zákonu, jehož smysl mi unikal, několik ministrů odcestovalo do zahraničí a jistý politik opět prohlásil, že svět naši cestu a naše zkušenosti obdivuje. Fondu národního majetku nadále podnikatelé dluží desítky miliard za privatizované v jiných zemích by se tomu řeklo ukradené podniky. Na E 55 policie zkontrolovala prostitutky, zadržela je a opět propustila. Zřejmě si někdo potřeboval namastit kapsu. Někoho postřelili, jiného přejeli a řidič ujel. Policie zkoumá podezření, že jistá mimopražská firma Vabank má na svědomí daňový únik ve výši téměř sto milionů korun. V této souvislosti se Pátrá po jistém muži, který odebral na faktury zboží za deset milionů a nezaplatil ani korunu. Policie ho začala hledat přede dvěma týdny. Je nezvěstný.

Panuje obava, že mafie se postarala, aby nemohl mluvit. Majitelé Vabanku jsou k nedostižení: naposledy se ozvali z Tchajpej. To je na Tchajwanu. Jméno nezvěstného koně ani majitelů firmy noviny neuváděly.

Zažíval jsem. Nuda, nuda, nuda. „Maličko jsem se zpozdila,“ ozvalo se za mnou tiše.

Vyskočil jsem a nabídl paní (nebo snad slečně?) Dolejškové židličku.

Takhle zblízka a v civilu jsem ji odhadoval na nějakých pětatřicet. Původně jsem myslel, že je o pět let starší. Léta jí přidával dojem usedlosti. Jako většina lékařů a sester žádné prsteny v zaměstnání z hygienických a praktických důvodů nenosila, jen ten jeden snubní. Ale mohla být rozvedená a ten si nechávala jen proto, že už prostě nešel sundat.

„Mohu vám něco nabídnout?“ zeptal jsem se. Zavrtěla hlavou, ale nakonec si dala moka bez cukru. Vypadala na to, že si musí hlídat každé deko. Nebyla tlustá, ale dvě kila navíc by už její postava nesnesla.

Mlčela a prsty jí nervózně hrály.

„Zajímám se o smrt pana Nováka. Dozvěděli jsme se, že jste ho důvěrně znala…“

Podívala se mi do očí. „Ano, byla jsem jeho přítelkyně. Nebo milenka, jestli tomu tak chcete říkat,“ dodala vzdorovitě. Zřejmě ho milovala a byla by pro něj šla i na hranici jako Jana z Arku. Ženy už takové bývají. Novák by ji v podobné situaci nestydatě zapřel.

„Vy jste vdaná?“ zeptal jsem se.

Sklopila oči. „Ano. Už patnáct let. Je to… je to skutečně formální manželství, udržujeme ho vlastně jenom kvůli dětem. Manžel má také přítelkyni. ORudovi…“

„Věděl?“ To by musel být velice spanilý a velkomyslný manžel, zcela zbavený základních mužských instinktů, mezi které žárlivost bezpečně patří.

„Řekněme, že se nikdy neptal a já mu to nikdy neřekla.“

„Jak dlouho jste se znali?“

„Tři roky.“

„Z ordinace?“ usmál jsem se.

„Ano,“ odpověděla bez úsměvu. „Jednou přišel… prostě se zubem. Byl milý.“

Kdo by to do Nováka řekl. Milý…! Jak to dokáže rozumná příroda zařídit, že i takový Novák připadá nějaké osobě druhého pohlaví milý!

„Také byl ženatý?“

„Vy to nevíte?“

„Já se ptám. Zajímá mě, co vám…“ Musel jsem hnát tenhle rozhovor rychle, aby ji třeba nenapadlo chtít vidět můj služební průkaz. Naštěstí byla ještě trochu v šoku nebo spíš otupělá z toho, co se stalo.

„Nemusel mi lhát. Byl rozvedený. Žil sám. Adresu snad znáte, ne?“ zeptala se vzdorovitě. Mlčel jsem a upřeně se na ni díval. Jednu adresu jsem měl: na jeho obchodní vizitce.

„Tak dobře. Vosáhlova. Třiatřicet. Je to tak?“

Bylo. Takže opravdu žádná velká firma. Byt prostě používal i jako kancelář.

„Vyprávěl vám někdy o tom, co dělá?“

„Ne. Myslela jsem, že je něco jako účetní… revizor účtů, jak tomu říkal.“

Odmlčela se a zvědavě se na mě podívala. „Nebo snad nebyl?“

„I tak se tomu dá říct,“ odpověděl jsem.

„Takže byl, nebo nebyl?“

„Nikdy vám neprozradil, že má detektivní agenturu?“

„Detekti…,“ vyrazila ze sebe něco jako nucený smích. „Prosím vás, Rudla a detektiv? To byl nejméně zvědavý člověk, jakého jsem poznala. Ani detektivky nečet… říkal, že to jsou pitomosti.“ „Ale že pracoval u policie, to snad víte.“

Zavrtěla hlavou. „Já mám dojem, že hovoříme každý o někom jiném. Dělal na státní správě. Účetního. Dneska je účetních málo, většinou to jsou ženské, říkal, že chlap, který ovládá podvojné účetnictví, je Placený málem zlatem.“

„A nenaznačil někdy, že má nějaké nepřátele, že při těch revizích účtů narazil třebas na nějaké nepříjemné nesrovnalosti…“

„Pane, já o našich pacientech taky nevyprávím. Jsou přece určitá profesionální tajemství.“ Panečku, ta mě utřela! Jenom nevím, jaká lékařská tajemství instrumentářka u zubaře může znát. „Musím letět. Ani jsem si nestačila nakoupit…“ Ano, Novák je po smrti, ale próza života plyne dál. „Byla jste u něj v bytě teď… po jeho smrti?“ „Vy máte všichni starosti… Neměla jsem od něj klíče.“ Zase ten vzdorný pohled. Byla přece jenom jeho přítelkyně, a ne manželka…

„Počkejte, jak to myslíte: všichni?“ „Že jste už druhý, kdo se na to ptá.“ „Druhý? A kdo byl ten první?“ zeptal jsem se tiše. „Lorenc. Tak se mi představil. Takový vazoun. Jako by měl vysoký krevní tlak.“ „Kdy za vámi byl?“ „Předevčírem.“

Váhal jsem: mám jí říct, že to nebyl policajt, ale pravděpodobně sám vrah? Jenže ona nic neví, nebo alespoň velice přesvědčivě tvrdí, že nic neví, takže jí snad žádné nebezpečí nehrozí. Mlčel jsem. Dolejšková si to vyložila po svém. Vstala. Ruku mi nepodala.

„Doufám, že jsem vám pomohla. Ráda bych, kdybyste toho darebáka, co mu to udělal…“ Konečně měla v očích slzy. Otočila se a bez rozloučení odcházela. V podstatě jsem se dozvěděl kulový. Láďa druhý ďen přišel přesně dokonce na mě už čekal. A jak zahlédl, že vcházím do hospody, začal na mě dělat nápadně nenápadný znamení, jako že mám zmizet.

Vyšel jsem zase ven, postavil se na roh a zapálil si cigaretu. Láďa s rukama v kapsách se proklátil kolem, dělal, že mě nevidí, jen škubnul bradou, jako že ho mám zpovzdáli následovat.

Následoval jsem ho nejdřív do tramvaje, po dvou stanicích opět ven. Zapadli jsme do nějaké zaplivané uhlířské putyky čtvrté kategorie. Jmenovala se U Cejchu. Byl tu smrad, nakouřeno, že by se vzduch dal krájet, řev a nikdo si nikoho nevšímal. Ani personál. O pivo jsme si museli říct ve výčepu, když jsme si předtím vystáli frontu.

Postavili jsme se s půllitry k pultíku vedle záchodů. Dávaly o sobě znát.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Hodil jsem na dvou místech o tobě řeč. A měl jsem co dělat, abych to nějak zamluvil. Honěj tě všichni.“

Odmlčel se a napil. Asi taky miloval dramatické pauzy a stupňování napětí.

„Kdo všichni?“

„Tak za prvý fízlové, to bylo to nejmenší… a za druhý Křupan.“

Potřásl jsem hlavou. Netušil jsem, že se v tomto příběhu vyskytují nějací venkované a burani. „To není buran,“ řekl Láďa tiše a vážně. „Křupan se mu říká… já ani nevím proč. Snad že přišel bůhví odkud. Když se chceš někoho zbavit a máš na to dost peněz, tak to dáš Křupanovi. Von to zařídí. Ne že by tě sejmul sám. Má na to lidi.“

„To ho chlupatý nechaj volně pobíhat?“

„Jo. Nic na něj nemaj.“

„Jak víš, že mě hledá?“

„Dostal jsem…“ Měl uhýbavý pohled. Najednou jsem pochopil. Rychle a bystře, aspoň soudím,

jsem se kolem sebe rozhlédl. Jak mám poznat, pod jakým obličejem se tvář nájemného vraha skrývá?

„Láďo, poďívej se mi ďo očí,“ vyzval jsem ho vážně.

„Neblbni,“ zamumlal. „Co si o mně myslíš?“

„Kolik ti nabídli?“

Mlčel, pak se napil.

„No tak… kolik ti nabídli, když mě sem přivedeš?“

„Jdi na kolo!“ vyjel na mě. „Kdybych byl taková svině, tak ti přece nic neřeknu. Já nejsem žáďnej anděl, to teda ne, ale takovej parchant, abych kámoše prodal pod kudlu, to zas ne!“

„Za kolik jsi mě měl prodat?“

„Za padesát hadrů…“

„To není zase tak moc,“ řekl jsem zamyšleně. „Myslel jsem, že si mě ceněj víc.“

Láďa se na mě vyděšeně podíval. „Majku, tohle neříkej ani ze srandy. Oni tě chtěj dovopravdy sejmout!“

„To vím,“ povídám a zahnal jsem chuť napít se, protože bych půlku piva vybryndal. Takovýho jsem dostal klepáka. „Jenom mi ještě pořád není jasný proč.“

„Já slyšel…,“ odmlčel se.

„Hele, Láďo, mám tě prosit?“

„Prostě někomu překážíš.“

Vyrazil jsem ze sebe povzdech, za jaký by se nemusela stydět přetopená parní lokomotiva. „Fakt? A já myslel, že mě potřebujou jako čtvrtýho do mariáše!“

„Do mariáše?“ zeptal se tupě.

Mávl jsem rukou. „Víš něco o tom Lorencovi?“

„Ten tě hledá taky,“ ujistil mě Láďa.

„Počkej… kdo mě teda hledá? Fízláci, Křupan, anebo Lorenc?“

„Všichni.“ Nešťastně se na mě podíval. „Já za to fakt nemůžu. Já nechci slyšet, cos jim všem udělal. Prostě to takhle je.“

„Proč mě sháněj poldové?“

„Protože jsi přej sejmul nějakýho soukromýho fízla.“

„Proč mě shání Křupan?“

„Už jsem ti to řek. Aby tě sejmul, protože si to někdo objednal.“

„A proč po mně jede Lorenc?“

„Protože ty jedeš po něm, a když tě najde, tak tě předhodí buď fízlům, nebo Křupanovi a přestaneš ho votravovat.“ To znělo logicky. „Ty jsi toho Lorence viděl?“

„Ne. Jenom jsem se tak poptával. Nenápadně,“ dodal rychle, abych se nedomníval, že je padlej na hlavu „Přímo s Křupanem jsem nemluvil.“

„S kým teda?“

„Toho neznáš. Já se s ním znám jenom od vidění zkrimu.“

Vězeňská solidarita galérky fungovala i teď. Řekl mi všechno, co považoval za slušné, abych věděl, ale jména ani omylem. Co kdybych padnul zdrápanejm do pazourů? Na fízlárně člověk vycinká všechno, co ví: zvlášť když mu jde o hodně a potřebuje zachránit vlastní kůži. Co neví, to prostě vykecat nemůže.

„Nemoh bys mi aspoň naznačit, jak ten tvůj kámoš vypadá? Abych případně věděl, na koho si mám dávat majzla, kdybysme se náhodou potkali. Protože já předpokládám, že on ví, jak vypadám.“ „Má vypelichanější podobanou palici… a je na krku a na rukách pokérovanej.“

Takovejch je plnej Žižkov, pomyslel jsem si.

„Ale ten po tobě osobně nepude. On už mokrou práci nedělá. Teď jenom Křupanovi verbuje liďi. Fízlové ho moc znaj… Seděl za dvě stě devatenáctku už dvakrát.“

„To ho pustili?“

Pokrčil rameny. „Amina… a od tý doby mu nic nedokázali. Křupan má dobrý advokáty.“ Neznámý killer byl živoucím vyvrácením spanilomyslných teorií všech humanistických spolků, třímajících prapor boje proti trestu smrti a hlásajících, že recidiva se u vraždy téměř nevyskytuje. U

těch, co vraždí ze žárlivosti nebo v nějakém nešťastném afektu, který je pak do smrti pronásleduje ve snech a připraví jejich duším peklo ještě zaživa, to může být pravda. Profesionální zabiják však vraždí tolikrát, kolikrát za to dostane zaplaceno. Výčitky svědomí jsou pro něj pojmem z hotentotštiny. Nemám rád profesionální vrahy. Hlavně ne ty, co jim na dodák napsali moje jméno. „Ty, Láďo, nezďá se ti ďivný, že by mi dejchali takhle šíleně za krk, kdyby se fakticky jednalo jenom 0 to prodaný kradený auto? A i kdyby nebylo by spíš logický, že by se Lorenc prostě vypařil, vzal dráhu někam hodně daleko? A já bych byl nahranej! Na kom bych si co vzal?“ Nějaký uvozhřený podolek mě plácnul do zad a zařval mi do ucha: „To se nasměješ, vole!“ „Čemu?“ povídám pitomě.

Ale už si mě zase nevšímal. Asi zjistil, že nejsem ten, za koho mě držel. Nebo jsem se mu nelíbil. „Majku…,“ povídá Láďa. „Já bejt tebou, tak na to hodím loď.“

„Na co?“ Zbláznil se? O čem to proboha mluví?

„No na toho Lorence a ten auťák. Kdybych měl šílet kvůli každý koruně, o kterou jsem v životě přišel…“ Mávl rukou jako znuděný aristokrat, který právě v Monte Carlu prohrál už pátý velkostatek po sobě.

„Tak za prvé, milý Láďo, tady se nejedná o nějakou tu korunu, ale o sto dvacet tisíc.“

„Přišli jsme o víc, ne?“

„To je fakt. Já taky už kvůli tomu nevyšiluju. Člověk má vědět, kdy prohrál. Mně teď, pokud jsi to pořád nepochopil, už nejde o prachy, ale o krk. A na to se vybodnout nemůžu.“

„Tys mi nerozuměl. Já myslel, jako abys pustil hlášku, že na Lorence házíš bobek. A je to, ne?“ „A co ta mrtvola?“ zasyčel jsem. „Co ten Novák, kterýho mi chtěj přišít?“

„No jo, kruci!“ Podrbal se na bradě. „To je dost blbý. Hele, mezi náma fakt jsi ho nesejmul?“ Nechal mě tu pitomou otázku vydej chat a pak se na mě vážně podíval: „Majku, nechci ti nic radit, ale já na tvým místě bych tady asi už nebyl.“

„Zlatý slova, Láďo. Mizím. Ale kdyby náhodou něco… zavolat ti můžu, ne?“

„Jestli to bude v mejch silách, dycinky helfnu.“ Jak říkám v gruntu zlatej kluk.

Podíval jsem se na sebe do zrcadla. Hleděl na mne přísně vyhlížející kněz ve zlatých kovových brýlích s kolárkem na krku.

Kolárek i takový jakýsi černý trikot z vlněného sukna, který se nosí až ke krku pod sakem, jsem si zakoupil dnes. V prodejně Charity jsem řekl, že to mám pro bratrance, který má narozeniny a je farářem někde na Moravě. Přikoupil jsem i bibli a katechismus. Zahalil jsem se do kabátu a kolem krku si omotal šálu. Ještě že je skoro zima. Takhle jsem mohl z umývárny na hlavním nádraží odejít bez zbytečné pozornosti.

V maličkém krámku v Opletalce jsem si vyzvedl vizitky, které jsem si tam dal ráno dělat. Stálo na nich, že jsem ThDr. Hans Joachim Kriige, farář kostela sv. Theodorika v Richtenburgu. Kdyby se mě někdo ptal, tak je to u Mnichova.

Vybral jsem si hotel střední kategorie kousek od Václaváku. Takový venkovský farář ani v Německu jistě neoplývá přebytkem marek a střídmost a šetrnost sluhovi božímu sluší.

Cestou mě potkaly dvě ženy, odhadoval jsem je na venkovanky. Lehce se uklonily a pozdravily. „Pochválen buď Pán Ježíš…“

Usmál jsem se na ně. „Krůss Gott,“ oďpověďěl jsem. V tomhle převleku jsem se najednou cítil nesmírně uvolněně a přirozeně. Docela jsem zalitoval, že skutečně farářem nejsem. Jak krásný bych měl život! Vše by mi bylo jasné, na vše bych našel odpověď, otázky příliš komplikované bych si klást nemusel a vlastně ani neměl, protože víra prostě žádné otázky neuznává a nepřipouští. Jenom nevím, jak dlouho by mě to bavilo.

Před recepcí jsem si sundal kabát a přehodil si ho přes ruku, aby personál můj kněžský civilní úbor skutečně viděl. Plášť jsem koupil stejně jako černý oblek v second handu, česky se tomu říkávalo ve frcu, ale to neznělo tak vznešeně. Všechno sakumprásk mě Přišlo na pět stovek. Výďaje rostly jak Budulínek.

A porostou!

Recepční se na mě podíval a zdvořile řekl: „Dobrý den, důstojnosti.“ Škoda, docela by mi lahodilo, kdyby mě nazval velebným pánem.

„Gutten Tag,“ odvětil jsem s pousmáním. Přešli jsme do němčiny. Vysvětlil jsem mu, aby se snad nedomníval, že faráři si jen tak rajzujou po světě, že jsem přijel prostudovat zkušenosti jedné české laické katolické organizace a předat jim německé poznatky. Potřeboval bych ubytování na několik dnů, nejméně na týden, bohužel ještě přesně nevím, jak dlouho zůstanu.

„Jistě, budeme s vámi počítat týden a postačí, když nám řeknete den předtím, jestli ještě zůstanete.“ „Kolik stojí ubytování?“ Začervenal jsem se a omluvně dodal, že naše farnost není příliš bohatá. „Dvanáct set korun denně.“

Jenom jsem polkl. Pro Němce je to pochopitelně něco kolem sedmdesáti marek, ale pro mne to je jeden tisíc dvě stě korun českých! Přesně jedna setina sumy, kvůli které tohle všechno vzniklo. Umínil jsem si, že vydržím tak tři dny a mezitím si najdu něco lacinějšího a jim řeknu, že jsem se přestěhoval do kláštera.

Liftboy mi odnesl kufr až do pokoje. Postavil ho za dveře a vyčkávavě se na mě podíval. Všechna čest, dlaň se natáhnout neodvážil.

Líbezně jsem se na něj usmál, udělal mu křížek na čele a řekl: „Gott es dir besahle, lieber Sohn.“ Také se usmál a řekl, pochopitelně česky: „Polib si prdel, vohryzku.“ Pak německy poděkoval. Zdá se, že křesťanská láska a nezištná služba bližnímu nenachází v Čechách přílišného uznání. K Novákovi do Vosáhlovy ulice jsem si zašel kvečeru, soudil jsem, že takový farář mívá ve zvyku před večeří udělat menší procházku, aby mu vytrávilo. Kromě toho jsem přece nemohl zůstávat pořád v pokoji. Venku byl hezký, i když chladný den, jasno, na Prahu nezvykle průzračný vzduch. Dům pocházel z první republiky, na současnou zchátralost všeho kolem byl docela zachovalý a udržovaný. Buď nový majitel, anebo ještě OPBH.

Novákův byt jsem našel v prvním patře. Rozhlédl jsem se. Byly zde ještě tři byty. Ze dvou z nich zněly zvuky obydlenosti. Televize, rádio, nějaká hádka. Nadechl jsem se a přitiskl prst k Novákovu zvonku.

Pokud by někdo otevřel (kdo ale, když Novák podle Dolejškové žil sám?!), musel bych vyrukovat s připravenou lží. Přijel jsem z Německa a mám vyřídit pozdravení od jeho praujce, který žije v naší farnosti.

Nikdo neotevřel.

Prohlédl jsem si zámek. Za dobu, po kterou jsme s Láj osem ulehčovali českým starostrukturním keťasům od jejich tehdy nelegálně nabytého zahraničního oběživa a dalších okovů kapitalismu, jsem se něco málo o otvírání cizích zámků bez klíče naučil.

Tenhle vypadal, že si ho vybral odborník. Planžetou asi otevřít nepůjde. Jenomže pak je mi záhadou, jak se do bytu dostanu.

Jedině že by… Podíval jsem se na hodinky. Šest. Už bylo pozdě. Zkusím to zítra.

Musel jsem si poručit a zvládnout cukání vydat se do Free Worldu navštívit Džudy. Jak by se asi tvářily ty dívčiny nahoře bez, až by viděly v tom doupěti neřesti faráře? Mohl bych začít kázat proti hříchu. Dalo by se tam probrat skoro celé desatero, hlavně nesesmilníš a nepokradeš. Vyhodili by mě, anebo by zavolali policii a nechali mě vyvést a zažalovali kvůli něčemu? Například rušení držby?

Džudy by ale mohlo dělat dobře, že má známé v církevních kruzích. A kdyby mě sváděla… ne, to ne! Jí bych se ubránil.

Nevím ale, jestli bych to dokázal, kdyby něco takového podnikla dáma sedící vedle mne u stolu v hotelové restauraci. Dáma byla Češka. Kolem třicítky, spíš maličko nad. Ten nejkrásnější věk, věk pro skutečné znalce. Krátké blond vlasy. Smyslné rty a trochu ohrnutější nos, ale já mám pršáčky docela rád. Bílá blůzička, červený kostýmek s droboučkou černou kostičkou. Fakt kusanec. A napohled dáma. Pokud to ovšem nebyla převlečená kurva. Někdy ty dvě kategorie od sebe nerozeznáte. Stejně jde jen o předsudek: nohy roztahují obě, jenomže inkasovat za to jednorázově je prostě zavrženíhodné. Proto se z mnoha šlapek staly dámy. A opačně.

Dáma si dala filet mignon za sto dvacet. Já roštěnku za stejnou cenu. K tomu jsem si poručil šopský salát a místo pomfritků rýži.

Oba jsme mlčeli.

Pak se natáhla pro sůl tácek s ochuťovadly stál blíž ke mně. S mírnou úklonou jsem jí slánku

podal.

„Smím vám posloužit, dcero?“ zeptal jsem se tiše německy.

Zasmála se. „Dcero mi už dávno nikdo neřekl,“ odpověděla velice dobrou němčinou.

„Možná proto, že opomíjíte službu Bohu.“

„To je možné,“ připustila.

„Nechybí vám?“

Zamyslela se. Vypadala na to, že jí nechybí a nechybělo nic v životě.

„Možná,“ připustila. „Dřív jsem o tom neuvažovala. Až když…,“ odmlčela se.

„Když jste se ocitla v úzkých?“ plácnul jsem zkusmo. Líbila se mi, proklatě se mi líbila, jenomže ta pomyslná sutana mi svazovala ruce.

„Těžko se mi o tom hovoří,“ šeptla má spolustolovnice.

Chápavě jsem přikývl. Kněz se nevnucuje.

Takže jsme mlčeli až do konce večeře. Střídmě jsem popil vavřince, jenom dvě deci, přesto můj účet činil dvě stě dvacet korun. Deset korun jsem nechal jako spropitné. Víc i míň by podle mého soudu budilo podezření.

S malou úklonou hlavy jsem se zvedl. „Dobrou noc, madam.“

Taky už platila. „Počkejte okamžik, prosím,“ požádala mě.

Zůstal jsem stát, dokud číšník neodešel.

Vrátila peněženku do kabelky, rychle se podívala do zrcátka, jestli nemá rozmazané rty, a potom tiše řekla: „Chtěla bych s vámi mluvit. V soukromí.“

„Myslíte, že je to vhodné?“ zeptal jsem se. Ale počkal jsem si, až budeme v pokoji. Byl o něco větší a zřejmě také, soudě podle zařízení, i o něco dražší než ten můj. I přepych bývá odstupňovaný. Udiveně se na mě podívala. Rozsvítila lampičku na nočním stolku. Měla nějaké pergamenové stínítko napodobující secesi nebo japonský styl, já se v tom nevyznám, ale vydávala příjemně tlumené světlo.

„Jste snad kněz, ne?“

„Ba právě,“ povzdechl jsem si. „Lidé o nás mají přehnané představy a taky přehnané nároky.“ Zasmála se a posadila se do křesílka. Pokynula mi, abych se posadil naproti. Učinila to gestem hraběnky, která právě milostivě dovoluje svému sluhovi, aby v její přítomnosti nestál v uctivém předklonu.

„Nemusíte mít žádné výčitky svědomí a nemusíte mít ani obavy,“ dodala ironicky. „Pozvala jsem vás k sobě skutečně jen jako kněze.“

„Jen se mi svěřte, milá dcero,“ řekl jsem úslužně.

„To jsem ráda. Potřebuju se vám…,“ zarazila se a váhavě se na mě podívala. „Nejsem ani pokřtěná mělo by to nějaký smysl, kdybych se vám vyzpovídala?“

„Mělo,“ řekl jsem vážně, protože na tohle jsem byl odborník, který by klidně z fleku dokázal zastoupit deset psychologů, psychoterapeutů a psychoanalytiků dohromady. Já vím proklatě dobře, co je to tajný hřích, tížící duši o to víc, že není vrby, které by bylo možné jej svěřit.

„Kdyby nic jiného, uleví se vám.“

Přikývla. Zřejmě tohle měla na mysli.

„Jestli čekáte, že vám dám nějaké rozhřešení…,“ pokrčil jsem rameny. „Jestliže nejste věřící, pak nemá význam. Ale mohu vás vyslechnout, mohu si s vámi o tom, co vás trápí,—pohovořit a vy budete mít jistotu, že se to nikdy nikdo nedozví.“

Pokud mi náhodou nesvěříš něco, na čem by se dalo vydělat, dodal jsem pro sebe.

„Ano,“ řekla. „Ano…,“ kousala si rty. Moc se jí do toho nechtělo.

„Můžete zhasnout lampu?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“ Zhasl jsem. „Čekám, dcero,“ řekl jsem a dočkal se banality. Dáma mi oznámila, že byla nevěrná svému manželovi. Má milence, jmenuje se Roman. Ještě že v pokoji nesvítilo světlo: aspoň neviděla mou zívačku.

„Váš manžel o tom ví?“ zeptal jsem se.

„Ne. Ještě to tak…“

„Tak ho nadále ponechte v nevědomosti. Nebude ho bolet, že jste mu ublížila.“

„Já? Jemu?! Pche!“

„Nu dobrá,“ povzdechl jsem si. „Ublížil on vám. Jak?“

„Je to zvíře,“ vyrazila ze sebe.

„Je necitelný?“ zeptal jsem se.

„To si tedy pište!“ řekla trpce.

„V čem je necitelný?“

Povzdechla si. „Víte, před mužem… nezlobte se, že to tak říkám, se tohle ženě těžko vypráví. Zvlášť když se jedná o člověka jako vy.“

„Knězi přece můžete svěřit všechno. Jeho prostřednictvím se zpovídáte přímo Bohu.“

„Jestli je vševědoucí, jak tvrdíte, tak to stejně ví.“

Pro změnu jsem si zase povzdechl já.

„Tohle asi bude těžká zpověď. Já nejsem zvědavý, zpovídat jste se chtěla vy, ale jaký to má smysl, chtít se mi s něčím svěřit a přitom se vymlouvat, že bych to nechápal? Myslela jste to tak, ne?“ „V podstatě ano. Vy přece musíte dodržovat celibát, takže…“

„Takže o slabostech těla a o sexu nic nevíme, jste asi chtěla říct, viďte?“

„Ano.“

„To se mýlíte. Většina hříchů je tělesné povahy, takže ve zpovědnici vyslechneme často víc, nežli toho 4yší ve své ordinaci sexuolog. Jisté představy o tom, to všechno se může odehrávat mezi mužem a ženou, tedy docela určitě mám. A jen málo by mě ještě moho překvapit.“ To poslední mi šlo z ďuše.

„My si asi nerozumíme,“ hlesla nešťastně.

„Nerozumíme? Chtěla jste se snad svěřit, že manžel po vás vyžaduje nemravné sexuální praktiky proti přírodě…“

„Ach, vy myslíte orální nebo anální soulož?“ Matně jsem v přítmí zahlédl, jak mávla rukou. „To je přece dneska normální, jenom vy si myslíte, že je v tom něco proti přírodě. Jste prostě

konzervativní…“

„A vy si zase myslíte, že tímhle objevujete nějakou Ameriku. Bibli jste nečetla, viďte?“

„Už jsem vám říkala, že jsem…“

„Ano. Nejste věřící. Starý zákon neznáte. Kdybyste do něj někdy aspoň nahlédla,“ jako já, než jsem si tenhle převlek zvolil, „věděla byste, že všechno už zďe bylo. Jedinou inovací jsou vibrátory na baterku. Staří hříšníci ze Sodomy a Gomory prostě neznali princip elektrické energie. Jinak… škoda mluvit.“

„Vy víte, co to je vibrátor?“ zeptala se škodolibě.

„Čtu noviny. U nás také vycházejí inzeráty na erotické zboží.“

„Hm. Tak tenhle hřích jsem zatím nespáchala. Robertka zaplaťpánbů nepotřebuju.“

„Neberte jméno boží nadarmo. Hlavně ne v téhle souvislosti,“ napomenul jsem ji.

„Promiňte, důstojný pane. Zapomněla jsem, s kým sedím a proč jsem vás vlastně pozvala. Já jsem prostě strašně hádavá ženská. Říkala jsem, že jsem manželovi nevěrná. A říkám taky rovnou, že mě to vůbec na duši netíží… Už dávno do něj nejsem zamilovaná, i když přiznávám, že se s ním někdy docela s chutí pomiluju… já mám ty nemravnosti, co tvrdíte, že jsou staré jako lidstvo, docela ráda.“ Zřejmě mě chtěla provokovat a pak mě přesvědčit o své pravdě. „Myslím si, že ženská si má užít hodně a rychle… od jistého věku jí nepomůže ani kosmetický ústav, ani celé družstvo plastických chirurgů. Jedině jim bude cpát prachy.“

„Proč tedy s manželem žijete?“ Uf, málem jsem řekl: proč se s ním nerozvedete. Rychle jsem tedy dodal: „Ne snad, že bych vás naváděl k rozvodu! Svatý otec se jasně vyslovil, že v této záležitosti církev svatá nemíní ustoupit ani o…“

„Mně je jedno, co si Svatý otec o rozvodech myslí. V téhle zemi je to docela legální věc a víc mě nezajímá. Jenže jde o peníze. O majetek. Ten je důležitější než postel nebo nějaká církevní dogmata.“

Tak tohle byla řeč, které jsem rozuměl, protože já mám k penězům a majetku taky kladný poměr. „Můžete mi, milá dcero, konečně prozradit, co jste mi chtěla říct? Nebo jste si to rozmyslela? V tom případě by snad bylo lepší, kdybyste mi…“ Vstal jsem. Už mě fakt nudila.

„Počkejte!“

„Na co? Zdá se, že potřebujete právníka nebo daňového poradce, a ne kněze. Tady jsem zbytečný.“ „Ne!“ Vyskočila a chytila mě za ruce, násilím mě vtlačila nazpět do křesla.

„Já vám to řeknu, ale musíte mi slíbit…,“ šeptala. „Musíte mi dát čestné slovo…“

„Jsem kněz a jsem vázán zpovědním tajemstvím. Navíc nejsem z Čech, jsem náhodný cizinec,“ lhal jsem se smrtelnou vážností.

Naklonila se mi k uchu. „Můj muž dal Romana zavraždit.“

Proboha! Do čeho jsem se to zase navezl?

„Říkala jste přece, že o něm nevěděl…,“ zašeptal jsem taky. O mordech se prostě nahlas nemluví. „On nevěděl, že já s ním… že spolu něco máme. Roman pro něj dělal. Manžel mu nezaplatil.“ „Hodně?“

Mlčela, těžce dýchala.

„Moc. Moc milionů. Byl to veliký obchod s… na tom nezáleží.“

„Jak víte, že nechal vašeho milence zavraždit?“

„Roman zmizel den předtím, než se měli vyrovnat. Od té doby je nezvěstný. A já vím…“ „Co víte?“

„Slyšela jsem Honzu… to je můj manžel, slyšela jsem ho, jak se domlouval… Zaplatil za to tři sta tisíc.“

Třásla se. Nevím, jestli odporem nebo strachem.

„Vaší povinností bylo oznámit vše, co víte, na policii „ řekl jsem, jak se od venkovského německého faráře dalo očekávat.

„Zbláznil jste se?“ vyjela na mne. Vstala a zase se posadila do křesla. „Omlouvám se, ale chápejte, že tohle udělat nemůžu. Jednak bych to asi nepřežila, ale i kdyby se mi podařilo nějak se z toho dostat, vyšetřovaly by se i ty manželovy obchody a…“

Vzdychla si a teprve nyní jí ten povzdech šel opravdu od srdce. Ano, v tom byl zakopán pes. „Zabavili by vám majetek?“

„Asi jo. Možná ne všechno, ale hodně. Kdyby po tom šli opravdu důkladně, tak všechno.“ „Milá dcero,“ řekl jsem smutně, protože jsem ji už docela chápal, „obávám se, že já pro vás opravdu nemohu učinit víc, nežli jsem učinil. To znamená: vyslechnout vás. Radu ode mne nečekejte. A lítost… Bůh je milosrdný, a kněz by proto měl být také. Chybovati je lidské. Ale to, o čem jste mi vyprávěla, je zločin podléhající jiným zákonům, nežli jsou ty moje.“

„Nepotřebuji radit,“ odsekla. „Umím se o sebe postarat sama.“

„Vy nemáte strach?“ zeptal jsem se. „Ostatně proč také, viďte? Váš manžel, jak předpokládám, neví, že vy víte.“

„Myslím, že to tuší. Udělala jsem pár narážek…“

„Žárlí na vás?“ zeptal jsem se najednou tiše.

Mlčela.

„Já jsem se pojistila,“ řekla pak najednou. „Kdyby se mi mělo něco stát nebo se rozhodl, že mě vymění jako ojetý auťák za nějaký nový model, policie se všechno dozví. Mám ho v hrsti. Nadosmrti.“

Vstala a poděkovala mi za ztrátu času. Opravdu asi nechtěla víc nežli se svěřit.

„Takovej hezkej chlap,“ povzdychla si česky, když jsme se loučili. „Škoda. Kdyby sis řek…“ Zíral jsem na ni. Mám se na ni vrhnout a prozradit, že nejsem farář?

Myslela si, že jsem jí nerozuměl, a zasmála se. „Gute nacht.“ Zavřela za mnou dveře.

Ráno jsem ji u snídaně nenašel. A na recepci byl zavěšený klíč od jejího pokoje.

„Madam už odešla?“ zeptal jsem se recepčního. Ukázal jsem mu nějaký paperback zabalený v novinách. „Slíbil jsem jí věnovat sbírku svých kázání.“

„To by si pomohla…,“ ucedil recepční česky a německy omluvně pravil, že madam ráno opustila hotel a odcestovala. Volal jí manžel, že se má ihned vrátit domů. Nějaké obchodní záležitosti. „Ach, ten mamon vás drží v rukou,“ povzdechl jsem si licoměrně. „Pamatujte, že vše, co od peněz jest, od ďábla jest.“

Recepční musí být zvyklý na všelijaké hosty, hlavně aby platili. Otáčel jsem se, že jdu pryč, a pak

mě jako něco náhle napadlo. „Pošlu jí knihu sám. Jakou má adresu?“

Takže jsem se z její kartičky jako cizák jsem si přece musel opsat složitá česká slovíčka dozvěděl nejenom adresu, ale i jméno.

Linda Hrubá. Ostrava. Název ulice mi nic neříkal, stejně to ocelové město neznám. Pečlivě jsem si ale všechno opsal.

V pokoji jsem se převlékl do civilu, protože za chvíli jsem už zase neměl být knězem, a v kabátě jsem vyšel ven.

Na přechodu jsem vyměnil kněžské kovové brýle za Chlupáčovy kostěné a šel za zeleným světlem. Málem se mi to nevyplatilo. Věřil jsem, že červená platí pro všechna auta. Policajti ve formanu tak naivní nebyli. Prostě jeli a nic je nemohlo zastavit. A aby si nikdo nevšiml, že jedou na červenou, neměli zapnutou ani fňuknu, ani maják. Uskočil jsem v poslední chvíli, zastavili se zakvílením brzd, ten vedle řidiče se vyklonil z okýnka a vynadal mi.

„Vrazi!“ zařval jsem německy.

Polda začal vystupovat, ale řidič ho stáhl nazpátek. „Kašli na vepříka,“ řekl. „Budeš se hádat s debilem…?“

Odfrčeli rozvalení a naštvaní na celý svět, který je pořád ještě nechce mít rád.

Zubař už měl ordinaci otevřenou. Paní Dolejšková poněkud zbledla, když mě viděla. Prstem jsem ji vylákal na chodbu.

„Proč mi nedáte pokoj?“ Slzy měla na krajíčku, ale v hlase jí vibroval strach.

„Paní Dolejšková,“ pravil jsem přísně. „Vy jste nám lhala.“ Bylo to hop nebo trop, ztratit jsem však nemohl nic. Jenom získat.

„Já? Proč? V čem?“ Uhýbala očima, takže lhala.

„Říkala jste, že jste neměla klíče od Novákova bytu. A sousedé v domě vás viděli, jak jste si sama několikrát odemykala, když jste k němu šla!“

Mělo by to vyjít včera jsem musel být řádně mimoňovatej, protože bylo absurdní, aby ženská, která s někým žije téměř v domácnosti, neměla klíče od bytu. V takovém případě by jí přece chyběl pocit, že se zmocnila celého jeho soukromí: to by pak nebyla věrná známost, napůl manželka, ale normální flundra, kterou si tam Novák čas od času, když ho popadne chtíč, přivede přefiknout. Mlčela. Dívala se k zemi. Zvedl jsem jí prstem bradu. „Tak co? Máte je, viďte?“

Přikývla.

Napřáhl jsem dlaň. Sáhla do kapsy pláště a podala mi svazeček se dvěma klíči.

„Byla jste v bytě ještě poté, co… co se to stalo?“

„Ne! A kdybych se nebála…,“ potřásla hlavou a kousla se do rtů. „Měla jsem je hodit do kanálu. Nic byste mi nedokázali!“

„Co bysme vám měli dokazovat?“ podivil jsem se. „Nám jde jenom o to, zjistit všechny okolnosti. Vy sama jste mimo jakékoliv podezření ale ve vlastním zájmu vám přesto doporučuju: nikomu o ničem ani slovo! Chápete?“

Nechápala, ale přikývla, pak se prudce otočila a utekla.

Ve Vosáhlově ulici byl klid, veškeré obyvatelstvo si zřejmě v potu tváře vydělávalo na chléb vezdejší. Ani jsem si nemusel připravovat historky o strýci v Německu. Prostě jsem si na pusté chodbě v liduprázdném domě odemkl oba zámky a vešel dovnitř.

V předsíni mě uvítal zatuchlý vzduch, jaký bývá v nevětraných místnostech. Vedly odsud dvoje prosklené dveře: jedny do kuchyně, druhé do obýváku. Z něj se pak šlo do něčeho, co vypadalo jako kombinace pracovny a ložnice.

Bylo mi jasné, že jestli mám něco najít, musím to hledat jedině v místech, kde pracoval a kde se odbývaly jeho schůzky. Jestliže moji minikameru potřeboval a dal za ni tolik peněz, pak jistě ne proto, aby si vskrytu natáčel, jak jeho milenka vaří svoji specialitu hovězí na kari.

Obývák nesl všechny stopy chvatné a povrchní prohlídky. Některé zásuvky v psacím stolku byly nedovřené, knihy měly sem tam hřbety ven z řady, koberec byl poodhrnutý, šaty ve skříni natlačené na jednu stranu, jak někdo kontroloval i zadní stěnu šatníku. Takže nemělo smysl hledat tam, kde už své propátrali mí předchůdci. Až na to, že oni možná nevěděli, co hledat: já sice taky moc ne, ale na rozdíl od nich jsem měl povědomí o kameře. V zásuvce ani ve stolku být nemohla. Podíval jsem se

pod těch několik reprodukcí na zdi (jeden Zrzavý, jedna Jiřincová a jeden Mánes). Nic, jen špinavě bílá stěna, rámovaná stopou prachu.

Posadil jsem se do křesla a zapálil si cigaretu. V popelníčku stejně už nějaké vajgly byly, nic jsem neriskoval, zvlášť když jsem viděl, že pocházejí nejméně ze dvou až tří značek. Kam bych já kameru umístil…?

Proti křeslům a klasickému konferenčnímu stolku se skleněnou deskou a s ručně háčkovanou dečkou (jistě dílo paní Dolejškové) byla umístěna masivní nástěnná lampa poněkud výstředního tvaru. Podobala se dračí tlamě. Zívala na mě otevřenou hubou a oči, ve kterých byly barevné žárovičky, na mě výsměšně hleděly.

Hodila se sem, do přísně konvenčního a konfekčního prostředí, asi jako dorota do kláštera. Pokusil jsem se lampu rozsvítit, ale marně. Nefungovala. Moje staré rádio taky nehrálo. Vždycky u sebe mívám maličký šroubovák s výměnnými nástavci ukrytými uvnitř. Vypadá jako masivnější plnicí pero a dá se nosit v kapsičce saka.

Odšrouboval jsem lampu od zdi. Táhla se z ní silná elektrická šňůra, která ale vůbec nemusela být elektrická. Mohl to být zrovna tak propojovací padesáti —ohmový kabel. Šel jsem za ním. Nemýlil jsem se. Nekončil v zásuvce, ale táhl se dál za gaučem k jakési rustikální komodě s televizí a videem ukrytým za vyřezávanými dvířky.

Vše bylo jasné.

Komoda kromě videorekordéru ukrývala i několik desítek kazet. Část kupované originály, zbytek filmy a pořady nahrané z televize. Některé obsahovaly zcela nepochybně něco jiného, nežli hlásaly etikety. Jenže které?

Trvalo to skoro hodinu, i když jsem kazety projížděl rychloposunem přes hlavu. První nahrávka začínala na dvacáté minutě televizního kurzu němčiny Alles Gute. Rodinka na obědě v restauraci si přestala objednávat u Herr Obera eintopf a po chvilce zrnění se objevil tenhle pokoj. Seděl v něm Novák s jedním mužem. A já toho muže poznal a po chvilce poslouchání mi najednou začalo ledacos docházet.

A když jsem stejného muže, jen v jiné situaci, uviděl na jiné nahrávce, musel bych být absolutní indolent, kdybych si ty dvě a dvě nedokázal sečíst.

Vypnul jsem aparaturu, kazety schoval do tašky, oblékl se, rozhlédl se kolem, jestli jsem někde něco nezapomněl, a tiše jsem za sebou zavřel. Zamkl jsem oba zámky. Všechno bylo oukej, jediná věc mě udivovala: jak jsem tak znal život, docela bych předpokládal, že dveře budou úředně zapečetěné. Ale v tom dnešním bordelu se může stát ledacos.

Z budky před hospodou U Cejchu jsem zkusil zavolat Láďovi. Je v háku, řekla mi jeho nová matrace. Aspoň podle hlasu soudím, že byla nová.

„A kdypak se vrátí?“

„Vím já?“ zamumlala skrz žvejkačku. „Někdy přídě hnedka… někdy… já nevim. To podle kšeftů.“ „Den je jako vymalovaný, snad lidi nebudou chcípat jako mouchy,“ povídám. „Možná se vrátí brzo…“

„Moment,“ řekla. „Někdo jde.“

Položila telefon. Zkusil jsem si ji představit. V duchu jsem si k hlasu maloval vyzáblou kozu s dlouhými špinavě blond vlasy, vychrtlým ksichtem a ohnivě napajcovanýma pyskama. Hlas měla rozhodně ordinérní.

„Tě honím, vole,“ ozvalo se ve sluchátku. „Šel bych na pivo,“ povídám podle dohodnutého hesla. „Vybodni se na to, já vím, že to seš ty. Ti řikám, že tě honím.“

„Já taky. Jenomže nemůžu čekat do večera. Máš doma video?“

„Ty chceš čumět na hejbáky? Teďka?“

Přerušil jsem ho. „Koukej, je to děsně nutný. K sobě domů nechci, to snad chápeš, a potřebuju si něco šíleně důležitýho přehrát. Tak vem mašinu do tašky a hoď sebou! Za půl hodiny v tý naší hospodě.“

Postavil jsem se jako minule vedle záchodů. Ihned se na mě přilepil jeden z místních otrapů a začal mi do ksichtu prskat nějakou oblbovačku. Chtěl ruma.

„Zajeď!“ zasyčel jsem na něj.

Zle se na mě podíval. Měl dlouhé mastné vlasy, kulatá záda a celý vypadal jako trochu

deformovaný skřet. Pod okem měl vytetovanou modrou tečku. Ale i bez ní smrděl kriminálem. Posadil se na svou židli se zlomeným opěradlem, měl ji zapasovanou pěkně v koutku mezi schůdky na hajzl a basami s prázdnými lahvemi, nasadil si sluchátka walkmana a zavřel oči. Hlava se mu komíhala v rytmu. Magor. Takovejch jsou plný kriminály. To dělají ty drogy: ženská se tam sežene moc těžko, tak štráfové aspoň žerou dryáky.

Láďa se dovalil s taškou.

„Ty vole,“ vydechl a opatrně ji postavil na zem, „s tebou je to fakt těžký. Proč nehodíš drát? Nebo proč mi neřekneš, kam ti můžu cinknout nějakej vzkaz?“

„Není kde. Máš mašinu?“

„No jo. Ale vrátíš mi ji, doufám? Jinak mě Majda sežere! Stejnak měla kecy.“

„Večer ji máš zpátky,“ ujistil jsem ho. „Sejdeme se zase tady.“ Chtěl jsem vzít tašku a vypadnout, ale Láďa mě chytil za ruku.

„Šílíš? Ty nevíš, co se děje?“

Bodlo mě v žaludku.

„Láďo, jestli je to zase nějakej novej průser, jestli jsem znova někoho slíznul, tak mi to snad radši ani nepovídej.“

„No dobře,“ pokrčil rameny. Cekal jsem. Mlčkj upíjel pivo a díval se do zdi.

„Tak co je?“

„Si řikal, že to nechceš slyšet.“

„Ježiši, já snad povídal, že nechci slyšet, koho jsem zase zrušil,“ zašeptal jsem opatrně. Vyděšeně zatékal očima jak notorik, když nemůže najít flašku.

„Ty jsi zase…“ Polknul. „Hele, vypni motor! Já nechci nic vědět!“

Tedy Láďa není špatnej kluk, abyste si nemysleli. Fakt není! Jenom je takovéj, jakej je. „Nikoho jsem nezabil,“ mávl jsem na číšníka, abj nám přinesl dva fernety. Láďa řekl, že smutek nechce, že si ďá šviháka v jeteli. No, když se někdo chce poblít, tak ať klidně tuhle šílenou kombinaci fernetu se zelenou pije.

„Nikoho jsem nesejmul. Nikdy,“ povídám. „Tak vysyp, co se cvrliká.“

„Vědí, že seš tady,“ oznámil mi dramaticky. A hodil do sebe ten poblijon. Otřásl se. Já taky. „Počkej,“ řekl jsem přiškrceným hlasem, „kdo to ví a co ví?“

„Například Křupan.“

„No jo, přece si tě chtěl najmout…“

„Jo, ale nevěděl, že seš tady.“

„Oni ti říkali, že nejsem v Praze?“

Zamrkal očima. „Neříkali. Jenom že tě chtě] dostát…“

„Aha.“ Takže vlastně nic novýho.

„Jenomže teď vědí, že tady seš. A čerti taky.“

„Fízlové? Odkud to víš?“

„Byli za mnou,“ vysvětlil lhostejně.

„Jak můžou vědět, že my dva se známe?“ skoro jsem zaječel.

„Třeba od Křupana,“ pokrčil rameny. „Ale neškrab si tím mozek. Já řek, že jsem tě nezahlíd už dobře rok. Vlastně dýl. Naposled v krimu.“

„To seš hodnej.“

„Přece nepoložím kámoše. Tomu páskovi od Křupana sem řek to samý. Že seš v Itálii.“ „A co on?“

„Že to je píčovina. Že seš v Praze a že ses někde zašil. Třeba v hotelu. Nebo u nějaký buchty. Byl ses vyptávat na Nováka. U toho soukromýho fízla. Tak těhledaj.“

Kovanda věděl, kdo jsem?! Odkud? A jak na něj přišli?

„Kdo ti dal adresu toho fízla, cos mi ho dohodil?“ zeptal jsem se tiše, ale důrazně. Láďa uhnul očima a zamumlal, že jeden kámoš. Radši jsem se nevyptával. Musel jsem doufat, že to udělal v dobré víře, že mi pomáhá. Někomu prostě věřit musím!

Ale jestli tohle všechno je připravená flígna, museli jít i za Dolejškovou Kovanda mi určitě dal

její jméno a adresu záměrně, mohl mě přece docela logicky poslat k čertu… V tom případě by ale věděli, že jsem u ní byl, a věděli by i to, že ona má klíče od Novákova bytu.

Najednou jsem si vybavil ten obrázek z dnešního rána: Dolejšková sáhla do kapsy pláště a klíče tam měla! Copak člověk nosí jen tak klíče od bytu zavražděného milence? V pracovním plášti? Potil jsem se, i když tady moc horko nebylo.

Ten byt! Chybějící pečetě! Klid a pohoda, kterých se mi dostalo, abych našel, co oni marně hledali. „Měl bych ti dát vědět, až zkapu, abys měl kšeft,“ pokusil jsem se o šibeniční humor.

Láďa se na mě smutně podíval a pokrčil rameny, jako že za to nemůže. Poklepal jsem mu na rameno a sebral tašku.

„Večír tady, jo?“

„V kolik?“

„V šest…?“

„Tak jo. V šest.“

„A koukej přijít sám,“ povídám a rozhodl jsem se, že od téhle chvíle budu mít oči na stopkách, jestli nám oběma někdo nešlape stín.„

„Kdy se mu máte ozvat?“

Prodejný pisálek Kacízek, frajersky nohu přes nohu, v hubě lulku, seděl přímo proti kameře. Novák se usadil tak, aby mu nebylo vidět do obličeje. Zbytečně. Po hlase byl na videozáznamu stejně k poznání.

„Dneska. Ale ještě jsem u něj nebyl,“ řekl Novák.

„Tak mu řeknete, že jste Lorence objevil. Zavedete ho na Smíchov… Tady je adresa.“

Podal mu kartičku papíru.

„V půl jedenáctý ho zavedete do průjezdu naproti, je to přesně proti tomu baráku, a řeknete mu, aby tam počkal, že jdete obhlídnout terén nebo něco podobně pitomýho. Ten blbeček stejně spolkne cokoliv. A potom se vytratíte. Jasný? Tady je záloha.“

Sáhl do kapsy a hodil na stolek svazeček smetanu. Novák se pro ně nahnul a přepočítal je. „Deset?“ zeptal se protáhle. Znělo to zklamaně. Jako kdyby říkal tak málo?

„Zbytek dostanete po akci.“

„Co když za mnou přijde kriminálka? Bude se přece vyšetřovat, kdo ho odstranil.“

„Kdo? Samozřejmě že Lorenc!“

„A co když se k tomu Lorenc nebude chtít znát…,“ zeptal se Novák tiše.

„O to se nestarejte.“

„Jenomže já se o to musím starat, chápete? Musím se nějakým způsobem pojistit. Musím například vědět, že kdyby za mnou policie přišla, nestane se, že se proti mně najednou objeví jako svědek jistý Lorenc a někdo další, kdo potvrdí, že si mě Najman najal, abych mu ho našel a vyrazil z něho peníze.“

„Lorenc se neobjeví,“ řekl Kacízek tvrdě. „A pokud by se objevil, tak si buďte jist, že k tomu nastal vhodný čas, ale proti nikomu vypovídat nebude.“

„Není to trochu moc přepečený kvůli jednomu pitomýmu auťáku? Co kdybyste ty peníze z Lorence dostali a dali je Najmanovi, aby držel pusu? V tom okamžiku by na celého Lorence zapomněl.“ „To nejde. Už je pozdě,“ zachmuřil se Kacízek. „Kromě toho ten idiot dal do oběhu asi deset kradených vozů a ti kupci ho teď shánějí, podali na něj už na různých místech trestní oznámení… Ne, potřebujeme, aby se to dalo shodit na Najmana. A ten bude držet hubu, jenom když nebude moct mluvit. Jasný?“

„Ne,“ řekl Novák. Nalil oběma z lahve whisky. . „Jestliže do něčeho takovýho jdu, musím vědět, o co kráčí.“

„Šel jste do toho už dvakrát,“ připomněl mu Kacízek jedovatě. „A věděl jste vždycky, o co kráčí?“ „Divil byste se. Věděl. Jinak bych ten kšeft odmítl.“

Novák měl být pozornější. Anebo si měl záznam přehrát a pečlivě se na něj dívat. Možná by si pak stejně jako já všiml, jak při jeho posledních slovech Kacízek zúžil oči. Najednou se ze žoviálního weltmana změnil v hada.

„Co tedy chcete slyšet?“

„Pravdu. Nevěšte mi bulíky na nos. O žádný auťáky nejde.“

„Jde. Lorenc jimi na sebe upozornil.“

„Neupozornil na sebe spíš proto, že ho začaly shánět firmy, od kterých odebral zboží… nebo abych byl pregnantnější, které na jeho jméno zboží fakturovaly?“

„Od koho jste takovou blbost slyšel?“ vyprskl Kacízek.

„Cvrlikaj si o tom vrabci na střeše. Taky o tom, že ten Vabank, na který byl napojený, udělal bankrot, oba majitelé zmizeli někde na Tchajwanu… ale zůstal tady tichý společník. A bylo by asi dost tristní, kdyby prasklo, že ten tichý společník je poslancem za jednu koaliční stranu, ne? A že firmě dohazoval díky svýmu postavení kšefty, se kterými by žádná strana nikdy nechtěla nic mít, ne? Například…“

Novák se odmlčel. Kacízek se napjatě předklonil. Já taky. Něco mi zablikalo v paměti. O firmě Vabank, jejíž majitelé včas zmizeli před věřiteli i s nakradenými penězi někam na Tchajwan, jsem určitě už někde slyšel. Nebo četl…?

„Co například?“ zeptal se Kacízek. Vypadal úplně přesně jako v jedné televizní debatě, kde po jednom opozičním politikovi chtěl, aby přiznal, že když požaduje, aby lidé měli nárok na základní životní jistoty, je kryptokomunista.

„Například bankovní záruky, vývoz embargovaných komodit, podvody při privatizaci…“ Kacízek se uvolněně zaklonil do křesla.

„Bláboly,“ mávl rukou. „Novinářské žvásty.“ Uvědomil si, že od něj taková charakteristika opravdu sedí, a rychle dodal: „Chci říct, že tohle jsou obecnosti, jaké najdete v každým plátku, který chce kalit vodu.“

„Myslíte?“ Novák měl v hlase neskrývanou ironii. „Ten tichý společník se jmenuje Vořech. Inženýr Karel Vořech. Do listopadu 1989 byl kandidátem KSČ, pracoval jako zástupce ředitele jednoho OPBH v Praze, potom vstoupil do OF, kandidoval do ČNR, dostal se znova do českýho parlamentu, mezitím se stal spolumajitelem podniku, který spravuje majetek bývalého OPBH, současně si založil realitní firmu, ta začala za odhadní zbytkovou cenu s posvěcením obecního úřadu skupovávat baráky, který ta jeho první firma měla ve správě… a pak je prodával nebo pronajímal zahraničním firmám na kanceláře. Jeho obrat dosáhl za poslední dva roky dvě stě padesát milionů korun. Čistý zisk asi sto milionů. Jeho realit —ka funguje dál, protože obecní domy šly do prodeje. Ne vždy o ně mají nájemníci zájem… a když mají, ne vždycky dostanou úvěr v bance. Slyšel jsem, že odmítnutí úvěru přijde na slušný peníze ale asi se to vyplácí, ne?“

Novák byl buď šílenec, nebo hazardér. Pokud byl hazardér, měl v rukávu nějaké trumfy, nějakou pojistku. Například tuhle a hlavně druhou nahrávku.

„To jste si vydedukoval, nebo to víte?“ zeptal se Kacízek zadumaně.

„Něco vím a z toho, co vím, jsem si vyvodil závěry,“ odpověděl Novák. „A myslím, že správné. Nebo se mýlím?“

„Mýlíte se. Ne úplně, ale v tom hlavním. Žádný Vořech neexistuje tedy v této souvislosti neexistuje a jediné, co je pravda, je to, že Lorenc dělal koně podvodníkům z jedné firmy. Ti skutečně utekli někam daleko.“

„Na Tchajwan. Stálo to v novinách nepsal jste tu zprávu dokonce vy?“

„I kdyby, to nemá s věcí nic společného. Nám jde o to, že nepotřebujeme, aby se nějaký grázlík Najman dostal do kontaktu s Lorencem… a hlavně by vůbec nebylo žádoucí, aby ho dopadla policie.“ Kacízek vstal. „Myslím, že jsme dohodnuti.“ Novák zůstal sedět. „Ještě jsme se nedomluvili na výši honoráře. Deset jako záloha… budiž. Je to bída, ale budiž. Ovšem doplatek by měl kompenzovat všechnu energii, kterou jsem do toho vložil… měl by být plnohodnotným vyjádřením informací, které jsem při tom získal a které jsem za příslušnou sumu ochotný zapomenout.“ „Padesát tisíc.“

„Hm. V tom případě…“ Novák hodil na stůl těch deset tisíc. „Neodcházejte, prosím, aby vás policie nemusela shánět na Tchajwanu. Budou tu v cukuletu…“

Natáhl se pro telefon. Druhou rukou vytáhl z podpažního pouzdra pod sakem pistoli a položil si ji na klín.

„Vy jste vyděrač!“ zasyčel Kacízek.

„Každý z nás je něco, já to komentovat nebudu, mně jde jenom o cenu. Dohodneme se?“ „Kolik chcete?“

„Ještě sto čtyřicet tisíc.“

Kacízek chvíli mlčel, zdálo se, že bojuje sám se sebou. Nakonec kývl. A proč ne? Mohl mu přece slíbit stejně dobře půl milionu, dva miliony, modré z nebe. Mohl mu slíbit cokoliv. Mrtví už nic nepotřebují, jenom dubovou rakev. A Novákovi stačila stopětašedesáticentimetrová z obyčejného, černě napuštěného dřeva bez ozdob.

Díval jsem se na mrtvého muže, jak vstává a odprovází Kacízka ke dveřím, a bylo mi všelijak. Seděl jsem před telefonem a střídavě natahoval ruku po sluchátku a zase ji nechával klesnout. Všechno do sebe začalo zapadat: Novák nebyl zavražděn náhodou, vůbec chudák netušil, že si sám vykopal hrob, že ho najali jenom proto, aby vytvořil kouřovou clonu, odváděl pozornost jiným směrem. Myslel si, že mě má dovést pod nůž a přitom šlo jenom o to, dostat mě na místo činu a jeho tam sejmout, protože moc věděl. Já bych pak měl na krku Novákovu vraždu a na něho by se dalo svést, že odstranil Lorence. Protože i malýmu dítěti by z toho, co jsem slyšel, muselo ťuknout, že Lorenc už je nebo co nejdřív bude mimo provoz.

Tohle tedy bylo jasné. Všechno ostatní, hlavně moje role, zůstávalo zahaleno tajemstvím. Proč mě na Lorencovu stopu nasadil Ferko? Proč si nenajal nějakého Nováka?

Co o mně mohl vědět pisálek Kacízek? Proč se o mě zajímal? Proč kvůli tomu, abych nemohl najít beztak už mrtvého Lorence, organizoval tak obrovskou akci a namočil se až do vraždy? Protože jsem náhodou něco věděl aniž bych tušil co? Nebo právě proto, že jsem nevěděl vůbec nic?! Fakt bych to rád věděl! Takže jsem to číslo vytočil. „Kacízek…,“ ozval se arogantní hlas, když mě centrála v redakci přepojila.

„Prosím vás, pane redaktore, mám k vám prosbu,“ začal jsem přívětivě. „Jmenuju se Najman a hledám nějakýho Lorence. Nemohl byste mi pomoct? Doporučil mi vás pan Novák, soukromý detektiv…“

Rád bych viděl ten jeho namyšlený brejlatý ksicht, když tohle slyšel!

„To je… nějaký omyl, ne?“

„Kdepak omyl, pane redaktore. Taky pan inženýr Vořech mě na vás odkázal, že o něm budete mít nejlepší povědomí.“

„Odkud voláte?“ zeptal se nesmyslně. Snad se domníval, že mu to prozradím a on tam pošle nějaké gorily.

„Z bytu, odkud bych měl volat. Já jsem na volné noze, víte? Bydlím na Petřinách. Včera jsem se vrátil z Itálie a…“

„To je jistě nějaký omyl. Na shledanou.“ „Nezavěšujte. Mohli bychom si o tom popovídat. O Novákovi, o Lorencovi, ale taky o jistým chudákovi Vaňkovi… Co říkáte?“

„Že si mě s někým pletete. Vůbec ty lidi neznám.“ „Nežvaň, troubo,“ povídám, aby mu došlo, kdo drží momentálně trumfy, „mám v ruce moc zajímávej materiálek. Pochybuju, že by z toho tví šéfové nebo kámoši v partaji měli radost. Ty si prostě pouštíš moc hubu na špacír, když si myslíš, že tě nikdo nemůže slyšet. Jenomže jsou jistý metody… no nic, tohle určitě znáš. Taky máš magič a podobně, ne?“ „Co chcete?“ „Meloun.“ „Co prosím?“

„Jeden milion korun českých. Může to být i ve valutě podle běžného denního kurzu. Samozřejmě prodejního.“

„Jste blázen, člověče.“

Tohle jsem už taky párkrát slyšel. Tak jsem hlasitě zažíval, aby to slyšel. „No jo, jsem blázen, to máš pravdu, bobši. Měl bych chtít dva melouny. Ale já jsem skromnej.“

„Vy si opravdu myslíte, že něco takového mám k dispozici?“

„Ty? Ani ve snu mě to nenapadlo,“ zasmál jsem se. „Tam u Nováka jsi taky necintal za sebe, ale v zastoupení někoho, ne? Tak ten někdo ať teďka vyvalí melouna, jinak tu nahrávku namnožím a pošlu poldům, státnímu zástupci a ještě všem televizím a novinám. Všechny nepodplatíte a určitě se jich mezi nimi najde pár, který vás v tom zkoupou s chutí a ještě vám přišlápnou krk, abyste se nemohli nadechnout. Tak si to rozmysli.“

„Nehledá vás náhodou policie?“ zeptal se tiše.

„Ani bych nevěděl… ale možný to je. Proto bude lepší, když se všechno mezi námi odehraje hezky v soukromí.“

Těžce dýchal. Tohle jsem znal. Moc dobře jsem to znal. Tohle prostě byl můj šálek čaje, jak říkávají dnešní snobové.

„Dobře,“ obrátil najednou Kacízek. „Jsem pro. Kde a v kolik?“

„V osm večer u mě doma.“

„Vater,“ zaslechl jsem ženský hlas, když jsem procházel hotelovou halou k východu.

Otočil jsem tím směrem hlavu.

Linda Hrubá! V celé své kráse a v sytě kaštanovém kostýmku s kostkou nazelenalé barvy. „Mein Gott!“ vzaj, jsem jméno boží nadarmo. „Kde se zde berete? Recepční mi říkal, že jste už odcestovala. Že vás volal manžel…“

Usmála se. „Tolik zájmu o svoji osobu bych neočekávala. Jsem snad až tak velká hříšnice?“ „To ne,“ odpověděl jsem rozpačitě. „Ale jaksi… po včerejším rozhovoru… přemýšlel jsem v noci o vás.“

Znělo to rozhodně dvojsmyslně. Mohla si vybrat, co chtěla. Doufal jsem, že si vybere to, co česky řekla při mém odchodu.

„Musela jsem se vrátit. Mám ještě nějaké jednání v Praze… asi tady nějaký čas zůstanu.“ Dívali jsme se na sebe a já najednou nevěděl, co říct. Odkašlal jsem si tedy. „Také zatím neodjíždím.“

„Takže se uvidíme v devět u večeře,“ zasmála se a odplula.

Uvidíme. Aspoň doufám. Třeba mezitím Kacízek zverbuje své kamarádíčky z bůhvíjakých tajných služeb a ti… Ale kdepak! To by chlapec musel vysvětlit, o co kráčí. A takový šílenec jistě není. Vražda je vražda za všech okolností. Ledaže… ale ne! Tady snad jde jenom o špinavý kšefty, a ne o politiku. Jenomže nebývá politika jenom špinavý kšeft pod jiným názvem?

No nic, skočit do té vody jsem musel, když už jsem se namočil.

V nejbližší bance jsem se pokusil najmout si bezpečnostní schránku. Jednak tam po mně chtěli občanku, jednak žádné volné neměli. V hotelovém sejfu v recepci jsem kazety nechávat nechtěl: nevěřil jsem ničemu. Nakonec jsem v centru města našel jeden menší peněžní ústav s mezinárodní účastí, kde nebyli příliš skrupulózní, a u nich jsem kazety ukryl. S Láďou jsem měl spicha v šest. Stál jsem dvacet minut před domluvenou schůzkou na druhé straně ulice, skryt za novinovým kioskem. Zatím jsem si četl titulky jednoho z večerníků. Zaujala mě zpráva, že Pražané dali do kasiček na sanitku jen něco přes dvě stě tisíc korun. Stejnou sumu dá i pojišťovna, ale i tak to stačí j$n na jednu sanitku a ještě bez vybavení.

Čekání jsem si tedy krátil dumáním, jak vypadá sanitka bez vybavení. Čím se liší od obyčejného formana? Tím, že nemá sedadla? A hlavně proč lidi mají vybírat na sanitku, když platí daně? A krvavé, sakramentsky vyšší než v jiných státech! Za co se sanitky kupovaly dřív? Maně jsem si vzpomněl na heslo, kterého byly plné noviny a rádio a televize a zřejmě i ulice, kde se radostně cinkalo, což já nemohl, protože v kriminále se chovancům klíče do rukou nedávají. Majetek KSČ lidu! Kurva, napodobil jsem Lájoše, kde je ten lid a kde je ten majetek? Komupak asi dneska patří rekreační sídla ÚV KSČ na Orlíku…?

Ale co, po nás potopa! Revoluce se přece dělají výhradně proto, aby se přerozdělil majetek. Láďa se přihnal pět minut po šesté. Sám. Za ním nešel taky nikdo. Jestli se nějaký spiklenec přivalil o něco dřív, jsem těžko mohl odhadnout. Počkal jsem, až zapadl do dveří, a po pár minutách jsem se vydal za ním.

Hned ve výčepu mě pozdravil bujarým zaržáním „Stálé zdraví, doktore!“ nějaký obtloustlý mužík. V životě jsem ho neviděl. On mě taky ne. Nevadilo mu to. Objal mě a chtěl mě přinutit, abych se s ním napil.

Zdvořile, leč rozhodně jsem odmítl. Mám tady schůzku. Čekají mě.

„Ty kluku špatná,“ pohrozil mi prstem, poodstoupil a se zamhouřeným okem si mě změřil, „jen esi nekecáš! Nestojíš vo mě, co? No jo, dělnická třída už je dneska hovno, co? Frajírku! Kde máš fialový sáčko?“ Bodrá nálada se mu jako dubnové počasí měnila v agresivní. I takové jsem znával. „Hele, já nejsem žádnej doktor, já jsem podlahář,“ povídám. „Tak mi na dělnickou třídu nešahej. A

jdu z funusu kámošovi. Zapomněl si doma škrtnout pod sporák a nevydejchal to. Takže někďy příště, jo?“

Láďa tentokrát seděl u stolu, naše místo u pultu vedle záchodů byle obsazený. Pokérovanej skrček byl už zase v transu, asi někde sehnal perník nebo co. Tentokrát ale neměl walkmana: na kolenou choval jako miminko nějakou vyšeptalou mini věžičku, který chyběl jeden reprák. Nejspíš vybíral popelnice nebo hodně chudý kvartýry.

Láďa se tvářil zamyšleně. Probral se, až když jsem ho bouchl do zad. „Tak jak ti dupou králíci?“ sedl jsem si a přisunul k němu tašku s videopřehrávačem. „Díky. Máš to umě.“

„Jaký králíci?“ zeptal se mírně nepřítomně. „Já přece žádný králíci nemám. Copak by se mi tam vešli? Jedině do koupelny…“

Počítal jsem do deseti. „Hoď na to karasa, to se jen tak říká.“

„Jo ták, tos chtěl naznačit, jestli je něco novýho?“ došlo Láďovi konečně.

„Něco takovýho jsem měl na mysli. Je něco novýho?“

„Proč?“ vyděsil se. Takže je.

„Jen tak. Pořád je přece něco novýho. V práci, doma, ve společnosti… jako součást pražského dění seš neustále ve víru novinek. Tak to vysyp.“

Uhnul očima. „Asi to v hákesu zapikoluju,“ zamumlal.

„Proč? Přišlo by ti snad žinantní, kdybys mě musel nakládat do truhly? Nebo jsi utrh jinej ďolík a budeš za vodou?“

„Do piči, že sem tě taky musel potkat.“

Hodnej kluk. Jiný by mě už nenápadně lifroval někam na porážku, Láďovi je to blbý. Má z toho výčitky svědomí.

„Ozvali se znova?“ Mlčel.

„Dneska?“

„Jo.“

„Vyvalils jim, že máme spicha?“

Přešlápl jako hladový a unavený kůň. „Křupan stejně věděl, že s tebou… že jsme se viděli.“ „To je jasný. Požádal jsem tě přece, aby ses vyptával. Muselo bejt jasný, že to nějakou reakci vyvolá.“

„Zazdil sis to sám,“ vyjelo z něj šťastně. Konečně našel pro svoji situaci nějaké ospravedlnění. A nabídnul jsem mu je já osobně. „Kdyby ses zašil a zůstal pod dekou, všechno by bylo v kusu. Ale takhle…,“ rozhodil rukama. „Můžeš se divit?“

„Na mě hoď loď. Vím, co dělám.“ Hoho! Vím, co dělám… Jo, hlavně neztratit glanc. „Co po tobě chtěj? Sejmout mě?“

„Za co mě máš? Mokrou práci bysem neudělal ani za zlatý prase.“

„Co teda máš udělat?“

„Říct jim, jestli jsi šel domů…,“ povídá nešťastně.

Zvedl jsem obočí. Tohle?! Vždyť jsem přece Kacízkovi avizoval, že ho v osm právě doma čekám. „A jestli nechystáš nějakej tunel.“

„Aha.“ Tohle už znělo lip. „A Křupan si fakt myslí, že bych ti vycinkal, jestli doma nemám stádo nadupanejch goril?“

Pokrčil rameny. Bylo mi ho fakt líto. Do téhle situace, ze které se tak těžko hledá východisko, jsem ho navezl já.

„Tak víš co? Brnkni jim, ale až tak v půl osmý, že si to mydlím na Petřiny, protože mi tam má jeden člověk přivalit těžkej balík. Že jsem si ze samý radosti dal pět velkejch vizourů a už začínám mít plný kecky. Jo, a na to nezapomeň mám s sebou videokazetu a ta má cenu zlata. Jasný? Hlavně na tu kazetu nezapomeň!“

Ládoval jsem do něj detaily, protože při lži jsou detaily vždycky ze všeho nejdůležitější. Vytvářejí iluzi věrohodnosti. Můžete si vymyslet, že jste viděli přistát létající talíř a z něj vylézt ufony. Každý z vás bude mít srandu. Ale když začnete popisovat, že okýnka byla kosočtverečného tvaru s prolisem uprostřed a ufoni při chůzi poskakovali jako na pružinách a vydávali při tom zvuk odfukující parní lokomotivy a hlavně že když přistáli na vaší zahradě, vaše paní se tak lekla, že

připálila jíšku, většina lidí uvěří. Hlavně ta jíška dodá pohádce punc reality.

Láďa kýval. Bude si má slova pamatovat. Ale na větvi z toho stejně nebyl.

„Fakt tam chceš jít? Oni tě…,“ odmlčel se. Nabral vodu do úst, jak se říká. Nebo se sám bál to slovo vyslovit.

„Jo. Chci to rozčísnout.“

Podíval se na mě zděšeně, jak se asi díváme na člověka, který se rozhodl v praxi předvést svoji teorii, že z Eiffelovky se dá docela pohodlně a bezpečně snést na rozkládacím parapleti. Plácl jsem ho do zad.

„Tak mi drž palce. A nezapomeň volej až v půl osmý. Radši o nějakou minutku pozdějc. Jako že ses nemoh dostat k telefonu.“

Je téměř tři čtvrtě na osm a já jsem skutečně na Petřinách. Ne snad doma, doma jsem byl před půl hodinou, a jak jsem se tam zadní brankou zahrady tajně vplížil, tak stejně nenápadně a tiše jsem vypadnul. Potřeboval jsem jenom připravit pár rekvizit… při samotném představení, které by mělo tak za čtvrt hodiny začít, jsem mínil účinkovat jen jako neviditelný divák a režisér současně ze zdi obory Hvězda, odkud je na náš dům krásně vidět.

V telefonním seznamu jsem si už předtím našel číslo sousedky Boháčové, která bydlí naproti mně. Je to semetrika zvědavá, ale to se mi dnes docela hodilo. A přestože Čebovskou zrovna dvakrát nemiluje… jsou jisté občanské a sousedské povinnosti, které ani jí jistě nejsou cizí.

Můj bezdrátový telefon měl dosah sto metrů, vyzkoušel jsem si to už několikrát.

Usadil jsem se pohodlně na zdi, vidět na mne nebylo, tady panovala hluboká noc, a čekal jsem. Deset minut před osmou projelo ulicí auto a zastavilo kousek od našeho domu vedle druhého, které tam už parkovalo, když jsem se zadem kradl k baráku.

Komando si muselo být jisto, že jsem skutečně doma. V oknech mého obýváku se proto svítilo. Podíval jsem se na hodinky. Čas kvapil. Vytočil jsem číslo sousedky.

„Volejte policii,“ zahuhlal jsem do telefonu. „Ihned. Stopadesátosmičku. Vaše sousedka Čebovská je ve smrtelném nebezpečí. Vrazi k ní vpadnou úderem osmé. Jde o dědictví. Víc říct nemůžu, riskuju život.“

Než stačila položit doplňující otázky, přerušil jsem spojení.

Opravdu bych rád věděl, co si na mě vymysleli. Vraždu těžko: to by do toho netahali Láďu, protože svědkové jsou vždycky na překážku, nešli by ke mně v osm, jak jsem se s Kacízkem domluvil, a hlavně by takhle okatě neparkovali málem u baráku, kde je může kdekdo vidět a zapamatovat si čísla aut.

Nono, okřikl jsem se, jen nebuď optimista! Stačí vyměnit tabulky espézetek, stačí použít kradený vozy, stačí vykašlat se na všechno a počítat s tím, že lidi se neradi pletou do věcí páchnoucích křenovém.

Ale třeba mě opravďu nechtějí ještě zabít. Pouze si přišli pro kazetu. Zjistit, co všechno vím: a až buďu mít vylámaný zuby, nechají mě chviličku dej chat a pak mě buď předhodí poldům s perfektně vykonstruovanými důkazy, anebo si počkají a pak si bude možné v novinách přečíst, že mě přejelo auto, že jsem spadl do kolejiště metra zrovna ve chvíli, kdy se tam přihnala souprava, že se na mě zřítilo lešení, otrávil jsem se starou konzervou anebo denaturákem. Případně se o mně nedočte nikdo nic, protože člověk může být za mrtvého úředně prohlášen jen tehdy, je—li po ruce jeho identifikovatelná mrtvola.

Za minutu osm.

Chvíli se nic nedělo. A potom krátce po osmé jako kdyby vypukla bengálská noc. Spokojeně jsem si zamnul ruce: představení začíná.

V oknech mého bytu se zablesklo a ozvala se exploze, následovaná několika dávkami jako ze samopalu, a nakonec do strašlivého řevu sousedky vykloněné z okna a ječící do noci: „Pomoc! Vražda!“, se zběsile rozštěkal pinčlík a ozvala se parní píšťala. Až po chvilce jsem si uvědomil, že to není parní píšťala, ale Čebovská, kterou následkem šoku postihl hysterický záchvat. Nedivím se jí: kdyby mi zničehonic nad hlavou explodovala rozbuška a nevěděl jsem, že jsem ji tam nastražil, taky bych se lekl.

Nebyl ale ještě všem srandám konec nejprve se do série výstřelů z filmařské zápalné šňůry, která

zvukově i vizuálními efekty skutečně dávky z automatických zbraní věrohodně nahrazuje, ozvalo několik výstřelů skutečných. Jako echo se rozprskl ohňostroj to konečně dohořela šňůra k rachejtlím. Snad nikomu neublížily, doufal jsem při pohledu na to, jak řádí jako ožralé létavice. Speciálně upravenou rozbušku jsem měl doma už delší dobu stejně jako zbývající artikl. Jistý kamarád, který mi kdysi prodal trošku semtexu, mi taky nachystal tyhle veselosti jako nejúčinnější ochranu před nežádoucími návštěvami v době mé nepřítomnosti. Rozbuška se odpalovala otevřením dveří, ta pak zapálila samopalovou šňůru a od ní chytly rachejtle. Jako celek jsem to viděl poprvé a musím říct, že mě to ohromilo. Zvlášť když se k tomu přidalo ječeni policejních sirén: před barákem zabrzdily tři bavoráky, z nich vyskákali černě maskovaní hoši s kuklami na ksichtech (to si samozřejmě vymýšlím, na ulici byla tma, ale soudím, že když takhle vypadají při záběrech v televizi, jistě si dneska nebrali smokink) a hnali se do zahrady. Už jednou jsem měl se zásahovou jednotkou v podobné situaci co do činění a doufal jsem, že ani dnes mé očekávání nezklame. Uvítaly je výstřely. Pravé.

Začali pálit taky, poprvé jsem začínal mít pocit, že jsem to maličko přehnal, když se ozvala ohlušující rána a po ní třesk a řinčení tříštících se okenních tabulek. Ještě že jsem pojištěný u banky Slavie. Pardon, mám jistotu u České pojišťovny.

Jekot parní sirény zesílil. Čebovská byla zřejmě ve vrcholné formě. Čokl naříkavě vyl jako hladový šakal. Dva vlčáci, kteří byli vypuštěni, aby posílili řady útočníků, mu zaštěkali v odpověď, ale vědomi si svého poslání, hnali se bez přátelské zastávky nahoru. Psovodi jim sotva stačili. Opět práskly výstřely, teď už ne brokovnice, ale automatické pistole.

Někdo táhle zařval. Znělo to jako: „Pomoc… au!“ Nebo opačně. Nevím přesně. Netrpělivě jsem svíral pěsti. Už by to mělo nastat… Teď!

Právě když se na pozadí osvětlených oken objevili dva zakuklenci, kteří se vřítili do místnosti, explodoval s ohromujícím třeskem a zábleskem jasnějším než tisíc sluncí ten speciální

protiteroristický granát, který se používá při zásazích policejních komand za účelem ohlušení a oslepení protivníka. Koupil jsem dva před půl rokem na burze v Ostravě, když jsem tam byl za jedním kšeftem, od nějakých Rusů. Rusky se se mnou aspoň o ceně handrkovali. Nakonec jsem jim za to dal po čtyřech stovkách. Podle efektu, jaký ten jeden jediný granát vyvolal, to byly docela dobře investované peníze. Protože k němu byl přidaný ještě granát se slzným plynem, vyvalil se oblak nažloutlého dýmu. To jsem samozřejmě neviděl, to jsem si jenom představoval. I mě exploze oslnila, i když jsem byl na ni připravený.

Pak jsem spatřil temné siluety, potácející se zmateně pokojem, někdo se vyklonil z vyraženého okna tak tohle někdo zaplatí, jsem fakt moc zvědavý, na kom se pojišťovna zahojí! nedalo se poznat, jestli je to příslušník policejního anebo teroristického komanda, slyšel jsem zmatené výkřiky a hlas z megafonu: „Vzdejte se a vyjděte jednotlivě! Jste obklíčeni!“

Do toho zavyl ten z okna: „Je tu plyn!“

„Je tam plyn!“ ozvalo se zděšeně z ulice. „Dělejte něco! Je tam plyn!“

„Svině! To si vodserou!“ řval někdo další.

Do rozraženého okna se vedral i vlčák a naříkavě dávil. Ještě nikdy jsem neviděl blít psa. Zajímavé. Řekl bych přímo pikantní.

„Pomoc!!! Zabijou mě!“ rozrazila Čebovská konečně okno a vyvalila kozy do noci, prosvícené reflektory aut. Opět začala kvílet jako parní píšťala. Byl to srdcervoucí jekot.

„Zavřete tý babě někdo hubu!“ ozvalo se z megafonu.

„Kdo je u tebe baba, ty hulváte? Budu si stěžovat!“ zařvala Čebovská.

Z dálky se ozvalo houkání několika vozů. Zřejmě se blížil pohotovostní pluk z Ruzyně a půlka pražského hasičského sboru, následovaná záchrankami aspoň ze tří nemocnic. Kromě Homolky, pochopitelně.

Užasle jsem na to divadlo zíral. To je hoblík! Tohle jsem neviděl ani v Nahotě na prodej! Nezklamali, kluci zlatý četnický. Škoda jen, že z bytu mám nejspíš kůlničku na dříví. Ale ti hoši (mrzí mě, že mezi nimi nejspíš není i Kacízek, jenomže páni si vždycky najímají na špinavou prácí jiné kreatury), ti budou mít moc pracný vysvětlování a zažijou možná pár horkých chvilek, než se nad nimi soudce smiluje a pustí je ven, aby byli vyšetřováni na svobodě. Není vyloučeno, zvlášť

jestli nějaký polda přišel k menšímu úrazu nebo ho nedejbože trefili a to jsem čestný slovo v úmyslu neměl, nechtěl jsem se mstít četníkům, ale drbanům —, že se z vazby vypotácej ještě pochroumanější, než jsou teď. Svědci při tom vejprasku nebudou, takže se to svede na boj. Právě se dostavilo i něco, co silně připomínalo obrněný vůz. Vodní dělo tam bylo taky. Ze skota se vyřítilo několik zakuklenců v maskáčích: vypadali jako útočníci z Marsu, protože měli protiplynové masky. S pohupujícími se choboty a s pumpami v rukách se hnali dovnitř. Bůh s nimi.

Už se těším na zítřejší zprávy v novinách. Škoda jen, že to nebude i v televizi: muže s

videokamerou jsem tam viděl, běžel dovnitř mezi prvními, jenže ten byl od policie, aby měli dokument, až na ně obhájce vylítne, že použili proti gangsterům nepřiměřené a hlavně nehumánní prostředky.

Teď se na několika autech rozzářily reflektory. Muži v protiplynových maskách sestupovali po schodech dolů, někteří podpírali své omámené či raněné spolubojovníky, ostatní neurvale vláčeli dva teroristy s želízky na rukou. Někoho odnášeli na nosítkách. Na dece snášeli svíjejícího se vlčáka. Asi toho, co se poblil.

No, pobavil jsem se a je čas jít, reflektory totiž začaly jako zmatené zářivé prsty prohmatávat okolí a já nestál o to, stát se předmětem pozornosti těch rozběsněných mužů.

Sklouzl jsem za zeď a s rukama v kapsách, popískávaje si velebný chorál, bral jsem se ku Praze. Za chvíli bude devět a na mne v hotelu čeká roztomilá paní Linda. Ještě se musím omýt a vzít si kolárek. Večer se nesmím zapomenout pomodlit za oběti policejního masakru.

„Hodně jsem o vašich slovech přemýšlela, důstojný pane,“ pravila Linda a nabrala si porci šopského salátu. Měla husí prsíčka s mandlemi. Já se spokojil s nějakou kotletou. Chudý kněz se nesmí přezírat. I když bych si taky dal husu s bramborovým knedlíkem a se zelím. V menu ji nabízeli. Říkali tomu staročeská husa na pekáči. Byl k tomu ještě kus uzeného, zelí obou barev a k těm bramborovým i dva houskové knedlíky. Porce masa 400 g, cena tři sta padesát káčé. Až bych to snědl a zalil třemi plzněmi, byl bych zralý tak akorát padnout do postele a do neklidného spánku, provázeného těžkými sny a hekáním.

„Jsem rád, že slova Páně padla na úrodnou půdu,“ řekl jsem velebně.

„Víte, co mě nejvíc zaujalo?“

To jsem teda opravdu nevěděl.

„To o mém muži.“

Fíha! Pokud vím, o svém manželovi nejvíc mluvila ona. Já ho v životě neviděl, co bych o něm mohl říkat?

„Že bych se měla rozvést!“ zašeptala a naklonila se ke mně.

Zvedl jsem ruce jakoby v obraně. „Milá dcero, něco takového by nikdy z mých úst nemohlo vyjít! Já vás naopak upozorňoval, že máte se svým mužem snášet dobré i zlé až do smrti. Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj.“

„Jasně, nech si ty kecy,“ odsekla česky, ale vzápětí se mile usmála a zase německy pokračovala: „Samozřejmě že jste to přímo neřekl, mně je jasné, co je vaše povinnost. Jenomže já to tak pochopila.“

„Špatně,“ řekl jsem. Vzal jsem kost od kotlety do papírového ubrousku a začal ji ohryzávat. Přes brýle jsem na Lindu vrhl přísný pohled. „Špatně jste si má slova vyložila. Rozvod církev neschvaluje.“

Kysele se ušklíbla.

„Co by tedy schvalovala? Vždyť ani nevíte všechno!“ „Co nevím?“ Odložil jsem dočista obranou kost, ani celý hnízdo supů by to pečlivěji nesvedlo, otřel jsem si ruce a vyčkávavě jsem se na ni podíval.

„To se tady nedá povídat…,“ zavrtěla hlavou.

„Jsem připraven vás opět vyzpovídat. Ačkoliv si myslím, že instituce zpovědi není tak všedním aktem, aby se mohla opakovat každý večer jako…,“ zakuckal jsem se. Málem jsem se uřekl. Zamrkala očima. „Jako co?“

Tohle byla řeč, které rozuměla.

„Jako třeba jídlo,“ dodal jsem nevinně.

„Ale přesto byste mě vyslechl? Cítím se tady tak sama!“ Znovu zamrkala očima a předvedla mi trik s řasami poletujícími jako motýlí křídla. Tohle fakt dokážou jenom ženské. A ještě ne všechny. Ivanka to uměla. Ivanka… Povzdechl jsem si. Jak jsem ji nenáviděl! A jak mi pořád ještě chybí! Po pravdě řečeno, chybí mi ženská jako taková.

„Samozřejmě že vás rád vyslechnu. Je to má křesťanská povinnost.“

„Von je fakt tupěj,“ prohodila tiše česky. „Bitte?“

„Říkám, že zaplatím. Zavolal byste, prosím, číšníka? A neurazíte se, když dnes budete mým hostem? Berte to, prosím, jako drobnou náhradu za váš ztracený čas.“ Povzdechla si. Z jejího hlediska se včera v noci skutečně jednalo o ztracený čas. Dnes dělala všechno pro to, aby si tu ztrátu vynahradila.

„Milá dcero, zpověď není něco, za co by se přijímal honorář.“

Mávla nad mou chabou námitkou rukou a řekla vrchnímu, aby jí přinesl účet. Dala mu padesát káčé spropitného.

Vstala. „Jsem připravená.“

No, milá dcero, já taky!

Opět zhasla, opět mě usadila do křesílka, sama si sedla naproti. Chvíli mlčela. „Můj muž mě opustil,“ řekla pak.

„Myslel jsem, že situace, alespoň podle vaší včerejší řeči, vypadá trochu jinak,“ podivil jsem se. „Včera bylo vůbec moc věcí trochu jinak,“ povzdechla si. „Něco z toho, co jsem vám říkala, pořád platí. V hrsti ho mám, ale jinak…“ V přítmí jsem viděl, jak mávla rukou v bílé blůzce. „Není jaksi po ruce.“

„Chcete říct, že váš manžel odcestoval?“

„Nějak tak. On… já…“ Najednou se zvedla. „Musím vám něco říct.“

„Činíte to celou dobu, milá dcero.“

„Neříkejte mi pořád milá dcero. Jsem na to už trochu moc stará.“

„Jak vám mám říkat?“

„Lindo… tedy paní Lindo.“

„Dobře, paní Lindo. Co mi chcete říct?“

Klekla si vedle mého křesla a přiblížila mi rty k uchu. Voněla stejně jako včera. Dáma nemění své parfémy. Tvoří součást její osobnosti, četl jsem v reklamním článku nějaké velkovýrobny na šminky a podobný artikl, určený k podvádění mužů.

„Byl by to velký hřích, podvést mého muže? Když mi utekl?“

Byl to jenom letmý pocit, anebo se skutečně rty dotkla mého ušního lalůčku?

„Hřích by to jistě byl, ale jak jsem říkal s tím se musíte vyrovnat ve svém svědomí. Už jste ho spáchala i předtím.“

„A chci ho spáchat znovu.“

Ne, nemýlil jsem se. Teď mě dokonce polechtala špičkou jazyka v uchu.

„Dcero… totiž, Lindo…,“ předstíral jsem překvapení a mírné pohoršení. „Co to děláte?“ Položila mi totiž ruku na stehno jakoby v bezděčném pokusu najít při svém pokleku oporu příjemnější, než bylo opěradlo křesílka.

„Otče, už měsíc jsem neměla žádného muže. Strašlivě se soužím. Můžete mi pomoct?“

„Já? Já, slabý kněz? Jak ti mohu pomoci?“

„Věděla bych… vy nikdy netoužíte po ženě, otče?“

„Jsem přece kněz!“

„Jo, ale taky hezký chlap. Nebo snad jste homosexuál?“

„No dovolte!“ Pokusil jsem se ji odstrčit, protože vzdát jsem se jen tak snadno nesměl. A tahle hra se mi líbila, moc se mi líbila. Jí určitě taky: jistě byla přesvědčená, že pokud nějaké hříchy existují, pak by obzvláště pikantním hříchem mělo být svedení kněze. Určitě by si mě ani nevšimla, kdybych neměl ten kolárek. Určitě byla moc zvědavá, jaký to asi je, vyspat se s farářem! Nejspíš se domnívala, že takový kněz je až do smrti panic: a je něco krásnějšího nežli si to rozdat s panicem v plné síle? „Měl jste už někdy ženu? Miloval jste se?“ Zavrtěl jsem hlavou, abych jí udělal radost. „Vy po mně netoužíte? Nelíbím se vám?“ „Je to hřích…,“ zachroptěl jsem. „Vyzpovídáte se…

nemůžete přece za to, že vám Bůh dal lidské tělo. Jste snad světec? Četla jsem, že i světci někdy podlehli pokušení. Prosím vás, podlehněte pokušení!“

Hmátla na místo, které vylučovalo všechny omyly, všechna podezření, že bych mohl být buzík nebo impotent.

„Podléháte pokušení,“ zašeptala, objala mě druhou rukou kolem krku a přisála se ke mně rty. „Neboj se, já ti všechno vysvětlím, všechno ti ukážu, jenom mě poslouchej a dělej, co ti řeknu…“ Vzala mou ruku a položila si ji na prsa. „Rozepni mi blůzu,“ zašeptala.

Rozepínal jsem jí blůzu, v duchu si pořád připomínal, že jsem panic… jsem panic, jsem panic! A ruce se mi při tom třásly, jak jsem z ní byl vyrajcovanej. Linda se zatím potýkala s mým poklopcem. Byl na knoflíky. „To je blbej patent,“ zanadávala česky. Byla zřejmě zvyklá na zipovou bleškovku.

Konečně se dostala dovnitř.

„Božínku, ty máš ale velké pokušení… nebyla by škoda skrývat ho?“ přitiskla se ke mně. Něco jsem zamumlal, protože jsem jí nemohl rozepnout podprsenku.

„Počkej, já sama.“

Zvedla se, poodstoupila a v tom nočním příšeří, ve světle pouličních lamp, které pokoj činily poněkud přízračným, se přede mnou svlékla.

Podprsenka se rozepínala zřejmě vpředu. Ňadra s trčícími bradavkami se jí ostře rýsovala proti oknu. Nespěchala, určitě se takhle dráždivě nesvlékala poprvé.

Z fleku mohla vystupovat v tom nejlepším striptýzovém podniku. Vulgárnosti ani obscénnosti v tom nebylo za mák prostě mi chtěla udělat radost. A sobě taky.

Chtěla mě svést. Nejspíš si, když ze sebe stahovala podvazkový pás, punčochy a vůbec všechno, připadala jako ten pověstný had v ráji. Jenomže já nebyl Eva. O tom se ujistila předem. Aby pak nedošlo k hlubokému nedorozumění.

Když vystoupila z kalhotek, přikročila ke mně.

„Nehýbej se, jenom dělej, co ti řeknu…,“ zašeptala, a když jsem po ní natáhl ruce, zavrtěla hlavou. „Ne, ještě ne. Já si tě nejdřív sama svléknu.“ Když jsem si chtěl sundat kolárek, zabránila mi v tom. „Nech si ho.“ No nazdar, o tohle jí šlo!

Vzala mě za ruku. „Pojď.“

Lehli jsme si vedle sebe, tvářil jsem se rozpačitě, nebylo mi jasné, co všechno ode mne očekává a jak mám postupovat.

„Hlaďme.“

Pohladil jsem jí rameno. Když blbej, tak durch.

Zasmála se.

„Tam ne. Přitiskni se ke mně, takhle, ano… pohlaď mi prsa. Tak a teď níž. Bříško. A líbej mě tam.“ Dostal jsem se při tom líbání až k Venušinu pahorku a honem jsem ucukl, jako bych se spálil. Obrátila oči v sloup.

„S tebou ještě bude práce,“ povzdechla si česky. „Lehni si a dělej, co ti říkám. Dej mi francouzáka.“ „Francouzáka? Jak?“ zeptal jsem se.

Vyplázla na mě jazyk a zakmitala jím.

„Takhle,“ řekla. „Povídal jsi přece, že ve zpovědnici jsi slyšel o sexu všechno, tak hergot ukaž, že sis z toho něco zapamatoval. Copak ti žádná ženská neříkala, jak jí to manžel nebo milenec dělá?“ „Tohle?“ zeptal jsem se a zakmital vystrčeným jazykem taky. Musel jsem vypadat jako idiot. Jako Paul Belmondo, když ve filmu Zvíře dělá slabomyslného.

„Takhle.“

„Tady?“ ukázal jsem.

„Jo,“ řekla už skoro vztekle. Takhle si zřejmě první lekci nepředstavovala. Jo, holka,

učenímučení…

„Ale to je proti přírodě,“ zamumlal jsem a poslechl jsem ji.

„Vidíš, že to není nic hrozného,“ řekla pak. „Nebo se ti to nelíbí?“

„Já nevím,“ řekl jsem nešťastně. „Určitě je to hřích.“

„Ale už jsi ho spáchal. Tak budeme pokračovat.“ Posadila se na mne, potom se předklonila a objala

mě.

„Budeš už vědět, co máš dělat, nebo ti to mám namalovat?“ zeptala se.

Tady už se přetvařovat nedalo. To po mně nikdo nemohl chtít.

„Jak dlouho zůstaneš v Praze, Hansi?“ Leželi jsme vedle sebe a dopíjeli láhev bohemky, kterou měla v minibaru.

„Ještě nevím. Tenhle hotel je na mne moc drahý,“ řekl jsem po pravdě. „Všichni Němci nejsou milionáři. Naspořil jsem si jen na skromnou dovolenou.“

„Zeptám se jinak jak dlouho můžeš zůstat v Praze nebo prostě u nás v Čechách?“

„Mám nárok na šest neděl dovolené a jsem tu teprve dva dny…,“ řekl jsem neurčitě.

„Možná bych pro tebe měla řešení. Mám v Praze byt…“

„Ty jsi z Prahy?“ podivil jsem se.

„Pocházím odsud. Žila jsem s manželem… no, to je jedno. Někde jinde. Tam, co měl firmu.“ „A proč tedy jsi v hotelu, když máš v Praze byt?“

„Měla jsem vážné důvody nechodit do něj… pamatuješ snad, co jsem ti včera vyprávěla.“ „Schovávala ses tady?“

Chvíli mlčela. „Dá se to tak říct.“

„A teď už se schovávat nemusíš?“

„Doufám, že ne.“

„Manžel tě už neohrožuje?“

„Neohrožoval mě ani předtím,“ řekla vztekle. „Jenom jsem si říkala, že není dobré pokoušet osud.“ „Dál ho držíš v hrsti?“

Zaťala zuby. „Nejsi moc zvědavý? Já myslím, že tebe by mělo zajímat, co držím v hrsti, když jsem s tebou.“ Měl jsem co dělat, abych ji odstrčil.

„Počkej! Tohle jsou vážné věci. Nechceš se mi vyzpovídat? Mám takový dojem, že o tom jsi hovořila při večeři.“

„Původně jsem chtěla, ale…,“ zasmála se. „Zpověď je prý něco jako psychoterapie, ne?“ „Ano. Něco takového to je. Ale před dvěma tisíci lety lidi ještě tenhle pojem neznali. Tak se tomu říkalo zpověď.“

„Já tu terapii musím občas mít. Dneska jsem si ji ale nahradila něčím lepším. A ještě nahradím,“ řekla skoro výhružně. Zvedla se na loktech a podívala se mi na břicho.

„Tak mám dojem, že vedeme zbytečné řeči. Dva tu leží a jeden chudák už chvíli postává.“ Té noci jsem se o ní nedozvěděl už nic víc, jen jsem poznal pár dalších sexuálních praktik, ve kterých si libovala, a rozšířil si slovní zásobu o některé výrazy, které jsem dosud kupodivu neznal. Buď měla silnou verbální fantazii, anebo četla jisté magazíny. Nasvědčoval by tomu obrat „lasturka lásky“. Tohle příšerné slovní spojení je běžným synonymem ve výše zmíněných periodikách v situacích, kdy se chtějí tvářit poeticky a „stydí“ se v popisku pod barevnou, nic nezakrývající fotografií nazvat věci pravým jménem.

Někdy k ránu, snad ve čtyři hodiny, jsem odešel. Nechtěla mě pustit, tvrdila, že když vedle ní nikdo nespí, tak se bojí. Ale zůstal jsem neoblomný. Měla si koupit plyšového medvídka nebo psa Nováka, když potřebuje při spaní někoho držet za packu. Já jako kněz si nemůžu dovolit kompromitaci před uklízečkami.

Ve svém pokoji jsem se vysprchoval a unaveně se natáhl.

Měl jsem toho za celý den dost. Jsem ještě v podstatě mladej kluk, ale Linda by dokázala utahat i koně. Kdoví proč vlastně ten její manžel vzal dráhu. Pokud vůbec dráhu vzal. Čert aby se v ní vyznal. Ale jestli pro mě má kvartýr, kde mě bude napájet a krmit, abych neležel jak mrtvola a podával výkony, nic proti tomu. Domů se stejně vrátit nemůžu.

Zmínka o zásahu na Petřinách se objevila jenom ve dvou listech. Samozřejmě v těch nejlépe informovaných.

V „původní zprávě“ stálo, že včera večer po anonymním telefonickém upozornění (paní sousedka má zřejmě dost vyvinutý pud sebezáchovy, to jí chválím) byla proti nebezpečným kriminálním živlům nasazena v jednom rodinném domku na Petřinách zásahová jednotka. Bandité se pokusili zavraždit a oloupit majitelku domu. Proti policistům použili granáty, střelné zbraně a slzný plyn. Při

akci byly čtyři osoby zraněny, z toho dva policisté. Pozadí troufalého činu zatím není přesně známo. Na třetího z teroristů tak je noviny nazvali byl podán návrh na uvalení vazby. Ti dva první jsou v nemocnici. Policisté taktéž.

No vida! Pozadí troufalého činu není známo. Zajímalo by mě, kolik by mi ty noviny vysolily, kdybych jim to pozadí prozradil. A taky jim řekl, že poldové nesbalili všechny, že v autě, které včas zmizelo, seděl čtvrtý bandita. Či spíše organizátor přepadení. Před chvílí jsem se mu pokoušel do redakce zavolat, ale tam mi řekli, že pan redaktor Kacízek ještě nepřišel. Jsem zvědav, jestli vůbec přijde. Možná že náhle vyjede na neplánovanou služební cestu do Švýcarska. Lidi, hlavně někteří, jsou dneska hrozně cestováníchtiví.

Dál jsem studoval noviny. V parlamentu se opět jednalo o nějakém zákonu. V Bosně a okolí po sobě nadále všichni ti magoři stříleli. Někde v Africe byl další převrat. V několika zemích vládní krize. Náš premiér prohlásil, že jsme pro svět příkladem. Nějaký šikula vyloudil z banky pomocí počítače pět milionů. Státní zástupce podal žalobu na dalšího zkorumpovaného lokálního politika: pro změnu to byl náměstek starosty jednoho moravského městečka. Přijal úplatky za prodej obecních pozemků a prasklo to. Jeho strana se od něj distancovala.

Zažíval jsem. Všechno jako každý den. Kde jsou hrdá hlášení pracovních kolektivů? Kde nové rekordy rubáňových brigád? Kde fotka z předávání zlatých odznaků BSP? Kde reportáž z návštěvy nejvyššího stranického činitele v jednotném zemědělském družstvu? Kde rozhovor s mladičkou soudružkou, téměř ještě dítětem, která se právě vrátila z návštěvy družebního závodu v donecké oblasti a chce se se čtenáři podělit o své nadšené zážitky ze života prostých sovětských lidí? Všechny tyhle optimistické články, vedoucí nás k slibovaným světlým zítřkům, se vypařily jak pára nad hrncem. Zůstaly jen vraždy, zpronevěry, korupce, politické hádky, spory o zónu, na které smějí operovat prostitutky. Samé banální věci.

Ačkoliv… tahle zpráva mě docela zaujala. Oba majitelé firmy Vabank byli skutečně na Tchajwanu. Telefonicky se je podařilo zastihnout v místním Hiltonu v Tajpej. Na dotaz redakce odpověděli, že se stali obětí rafinované provokace, za kterou stojí i jisté politické kruhy a konkurenční lobbistické skupiny, dirigované z blízkého zahraničí. Tedy Česku blízkému nejde o Čínu. Oba podnikatelé, opět uváděni jen iniciálami, zatímco ten chudák starostův náměstek, který shrábnul pouhých tři sta tisíc, byl uveden celým jménem, si proto prozatím odjeli odpočinout na Tchajwan, a až se zase dostanou do formy, uvidí, co se dá dělat.

Redakce dodává, že druhý den se jim již s oběma podnikateli spojit nepodařilo, neboť z hotelu se odhlásili. Odcestovali pravidelnou linkou do Los Angeles. Letenky ale mají do Chile. Jejich firma kromě jiného zprostředkovávala i dodávky zbraní, munice a vojenského materiálu z Ruska, Ukrajiny a ze Slovenska do některých latinskoamerických zemí.

Tak takhle se dělají velké peníze!

Znovu se mi hlavou mihla vzpomínka na milovanou a nenáviděnou Ivanku. Podnik jejího soudruha otce se zabýval podobnými šmé. Copak asi dělají? Jestlipak se už rozvedla a vzala si svého hřebce Jurgena? A kolikpak asi za tu dobu, co jsme se neviděli, vydělali? Všude se válčí, vůči kdejaké zemi byla vyhlášena blokáda, takže dodavatelé ropy, benzinu, tanků, nábojů, granátů, kulometů, samopalů a já nevím čeho všeho ještě si mnou ruce. Vůbec mám dojem, že ty sankce se vyhlašují hlavně proto, aby si na nich někdo namastil kapsy.

Ozval se telefon.

Linda. Už je připravená. Za půl hodiny můžeme jet.

„Docela ucházející, ne?“

Linda se pyšně rozhlížela po svém hnízdečku. Měl bych říct lásky, protože k ničemu jinému než k šmajchlování jí tenhle byt v zahradní vilce na Skalce sloužit nemohl. Podle toho byl zařízený. Všude měkoučká křesla a pohovka, která vypadala, že do ní člověk při dosednutí zapadne až po hlavu, tlusté koberce, hodně růžové barvy. Ložnici dominovala samozřejmě postel. A velké zrcadlo naproti se sklápěcí plochou.

Linda láskyplně zkusila pérování postele.

„Vodní,“ oznámila mi. V duchu jsem propadl mírné panice: nepraskne ta postel, až se Linda opravdu rozparádí? Nerad bych se na konci soulože propadl místo do hlubin vášně do něčeho, co

připomíná bazén. Mohlo by to na mne mít dlouhodobý traumatizující účinek. Třeba by mi pak stačilo, abych zahlédl kapající kohoutek, a s erekcí by byl na týden konec.

Opatrně jsem se na postel posadil a trochu jsem poskočil. Nepraskla. Byla měkká, ale zase ne tak měkká jako ty pohádkové prachové podušky, co v nich spala princezna na hrášku.

Zazvonil telefon.

Linda se k němu vrhla.

Postavil jsem se do výklenku s vikýřem a dělal, že neposlouchám. Stejně mluvila česky. Mohla se bavit třeba aramejsky, i tak bych netušil, o čem vede řeč. Bylo to samé: „Ano… rozumím. Samozřejmě, to se dá zařídit. Ne. Pochopitelně. Já ho zabiju. O tom nebudu s nikým diskutovat. Znám svá práva. Spoléhám plně na vás. V kolik? U Evy? Myslíte, že je to…. Samozřejmě, jak vy uznáte za vhodné. Ne, neviděla jsem se s ní v poslední době… Máte pravdu, snad to bude vhodné. Ano, píšu si. Zatím na shledanou, pane doktore.“

„To byl doktor Němec, můj právník,“ vysvětlila mi německy, když položila sluchátko. A já myslel, že gynekolog… „Mám s ním za hodinu schůzku. Kvůli manželovi a firmě… Zůstaneš tady, nebo pojedeš se mnou? Mám se s ním sejít na party u kamarádky.“

„Chceš, abych tam s tebou šel?“

„Budu ráda. Možná budu potřebovat morální podporu. Jenom se převléknu,“ řekla a zašla vedle do ložnice. Nechápal jsem sice, proč se převléká, když se teprve před hodinou do něčeho oblékala, ale převlékání nejspíš byl její koníček. Dokázala při tom i povídat. Dozvěděl jsem se, že za tenhle byteček platí deset tisíc měsíčně, což je vlastně docela laciné, když se to vezme kolem a kolem, a že za ten směšný pakatel vděčí svému právníkovi, který zase měl nějaké pohledávky vůči majitelům vily, že v Praze chodila na vejšku… co studovala, to jsem nezjistil, protože se při tom asi právě malovala, takže mumlala značně nesrozumitelně.

Objevila se v tmavomodrém kostýmku. Vypadala velice solidně, chyběl jí už jenom mobilní telefon a kožená aktovka se zlatým kováním a mohla by se z fleku vydávat za ředitelku pražské centrály nějakého nadnárodního koncernu.

„Jak vypadám?“ zavrtěla se a otočila.

„Fantasticky,“ řekl jsem po pravdě. V podbřišku jsem ucítil touhu povalit ji na koberec nebo přehnout přes opěradlo křesla.

Nejspíš mi to bylo vidět na očích, protože se zasmála.

„Teď ne. Nech si to na večer.“ „Mám jít takhle?“ ukázal jsem na kolárek. Vedle ní jsem vypadal poněkud ošuměle.

Zamyslela se. „Ano,“ řekla pak. „Může se to hodit.“

Byla to vila v Dejvicích se zahradou jako fotbalové hřiště a plotem, který by nedělal hanbu nějakému zámku.

„Komu to patří?“ zeptal jsem se Lindy, když jsme šli halou do salonu.

„Manželovi jedné mé kamarádky,“ řekla závistivě. „Zdědili to. Předtím dělal kreslíce. Má ještě dva hotely v Praze a jeden v Mariánkách. Taky po dědečkovi. Eva bývala knihovnice. Teď je z ní dáma.“

Dámě jsem byl představen jako soukromý zpovědník paní Lindy. Eva měla jasně nazrzlé vlasy zastřižené jako pudlík a na sobě róbu.

„Ani jsem netušila, že jsi věřící…,“ prohodila jedovatě.

„Důstojný pán ve mně víru probudil,“ řekla Linda. Eva si mě prohlédla, jako kdyby kupovala koně. „Tomu věřím,“ mlaskla zkušeně.

„Nemysli pořád jen na to,“ napomenula ji Linda. Obě se bavily česky. Stál jsem tam jako jeliman a tupě se usmíval. „Mně jde o duši.“

„To mně taky,“ ujistila ji Eva. „Jenom nevím, jestli předtím, nebo až potom…“ Zasmály se. Takže dámy se bavily, Linda jednala s JUDr. Němcem, šedovlasým padesátníkem v černém dvouřadovém obleku, a já si kousal nehty. Symbolicky samozřejmě. Koukal jsem z okna. Měli bazén. Hned vedle tenisového kurtu. A anglický trávník. Chybělo už jen golfové hřiště a starý věrný komorník v proužkované vestě a žaketových kalhotách. Odpustil jsem jim to, tomu bývalému kresliči a knihovnici. Člověk nemůže mít všechno a hlavně se nemá vytahovat. Má žít tak

skromně, jak jen dovede: nebo jak mu dávno mrtvý dědeček umožnil. Můj dědeček byl mašinfíra. Mohl bych tedy zdědit leda tak parní lokomotivu. Kdo mohl vědět, že všechno takhle dopadne. Kdyby to dědeček tušil, byl by šikovnější.

Všiml jsem si, že Linda, hovořící s nějakou ženou, na mě kývá. Její právník ji už opustil a věnoval se paní domu.

„Seznamte se,“ řekla Linda, „tohle je důstojný pán Krůge paní Válková.“

Mírně jsem se uklonil. Paní Válková měla nějakých třicet jar, kulaté oči, kulatou bradu, kulaté tváře, kulatou pusinku a vykulený pohled. Měla se jmenovat Kulatá, a ne Válková. Takže jsem si ji tak hned překřtil.

Německy neuměla. Linda prohlásila, že nám ráda bude dělat tlumočnici. „Ne snad, že bych se jí bála… tak mizerný vkus snad nemáš,“ řekla mi německy s úsměvem.

„Rád si Frau Valkova vyslechnu jenom mi řekni, o co jde? Začínám si tu připadat jako šílenec…“

Paní Kulatá mi dychtivě visela na rtech, jako kdyby se učila odezírat. „Je to roztomilý člověk, tenhle pan farář,“ prohlásila česky. Přišlo mi to trochu z mísy, ale ona vůbec vypadala na to, že bude mimoň.

„Ano, je roztomilý. Byla byste překvapená, jak roztomilý někdy dokáže být!“ Linda si maličko olízla koutek úst. Kulatá si toho nevšimla a samozřejmě nepochopila skrytou narážku.

Nadšeně vyhrkla: „Já si to představit dovedu! Znala jsem podobného pana faráře v dětství, když jsem šla k prvnímu přijímání. Dodnes na něj nemůžu zapomenout…,“ zasnila se.

Linda se pousmála. „Taky se mi moc líbilo první přijímání. Mám moc ráda přijímání.“

„Ano, člověk celý pookřeje, viďte,“ souhlasila Kulatá rozzářeně.

„I tak se to dá říct.“

Odkašlal jsem si. Ještě chvíli a Linda se podřekne.

Linda zvážněla. „Paní Válková by s tebou ráda projednala nějaké docela zajímavé záležitosti.“ Válková—Kulatá nás sledovala rozzářenýma očičkama a pootevřenou hubičkou. Připomínala hodně vyjeveného kapra.

„Říkal jste, důstojný pane, že máte malý plat. Tato dáma má peníze a chce je věnovat ještě s několika podobnými dámami na svaté účely.“

Určitě se mi pří slovech „peníze“ a „věnovat“ zablesklo v oku, protože se pousmála. Rychle jsem se vzpamatoval.

„To je bohulibý úmysl,“ řekl jsem. „Nevím jen, co by mohl mít společného se mnou. Pokud chce dáma přispět na nějaké dobročinné účely, může se přece obrátit na nějakou charitativní organizaci nebo nadaci. Já sám nejsem oprávněn nějaké peníze od nikoho přijmout,“ povzdechl jsem si. „Nebuď blázen, otče,“ ucedila Linda. Kulatá, jakmile zaslechla slovo „nadace“, kterému zjevně i ona porozuměla, se rozzářila ještě víc a dychtivě nám skočila do řeči.

„Ano, ano, míníme s dámami z našeho kroužku založit nadaci, která by podpořila snahu naší církve svaté o rozšíření výuky náboženství na školách.“ Kousla se do rtu a vyčkávavě se na mě zahleděla, zatímco Linda překládala. Když jsem mlčel, nejistě pokračovala: „Anebo, kdyby to nevyšlo, chceme podpořit postavení křesťanství v Číně…“

V duchu jsem obrátil oči v sloup. Škoda že se toho nedožil Jaroslav Hašek! Ten by se divil, jak se někteří lidé a některé věci nezmění ani za století. Je to tak: nudící se paničky na celém světě vždycky mají největší starost o ubohé (a hlavně vzdálené) černoušky nebo o trpící drožkářské koně. Nebo koně závodní. Nebo o sardinky nadívané do plechovek. Nebo o krávy mleté do hamburgrů. Nebo o křesťany v Tibetu.

Nebo o koktavé na Seychelech. Nebo o… vosiny v cizí prdeli. Ženská z vedlejší ulice se třemi haranty, která musí vyjít se sedmi tisíci měsíčně hrubého, je kupodivu nezajímá. Je příliš všední. Žádná romantika. Žádný pocit odevzdání se poslání. Taky žádné poslání… Takových ženských jsou statisíce a možná miliony. O všechny se z dobročinných drobtů postarat nelze: a hlavně by o tom žádné noviny nepsaly. Žádná z dam by si pak nemohla své jméno a název manželovy firmy přečíst v novinách, jako když nakoupí někde ve výprodeji hračky z Hongkongu, deset centů za kus, a věnuje je na Ježíška ubohým sirotkům! Navíc se to nosí! První dáma taky má nadaci: přece

nemůžeme zůstat pozadu!

„Jak vám mohu pomoci s…,“ zarazil jsem se. Co by bylo lepší? Asi ti misionáři. Čína je daleko, a jakmile se rozjede charita nasměrovaná někam na druhý konec světa nebo jenom do ciziny, nedá se už zjistit, co se s penězi skutečně stalo. „S misionářskou prací v Číně?“

„Směla bych pana faráře poprosit, aby přijal naše pozvání na zítřek? Máme schůzku našeho kroužku…“

„Samozřejmě,“ řekla Linda. „Sama vám ho přivezu.“

„Já pro něj můžu poslat auto… paní Zvěřinová německy umí ďobře,“ řekla Kulatá nesměle. Představa Lindy na seanci jejich kroužku se jí nezamlouvala. Chtěly mě mít pro sebe: a ona mě asi chtěla uvést jako svůj objev, jako svůj majetek.

„Zítra vám ho přivezu,“ opakovala Linda tvrdě.

Kulatá rezignovaně přikývla.

PJI „Moc ses tam otravoval?“

Leželi jsme v té krásné vodní posteli, skutečně vydržela hodně a pérovala dokonale, jenom jsem se v ní bál kouřit: kdyby mi upadl vajgl nebo jen kousek žhavého oharku, mohl by být v ložnici vodotrysk.

„Silně,“ řekl jsem. „Nechápu, proč ty do takové společnosti chodíš.“

„Nešla jsem se tam bavit.“

„Bylo to alespoň k něčemu užitečné? Myslím schůzka s tím právníkem? S manželem je to v pořádku?“

„Ano.“ Zamyslela se a neurčitě zamumlala, že schůzky s právníky jsou vždycky užitečné. Ale co se od advokáta dozvěděla, neprozradila. Prý nemám být moc zvědavý.

Místo toho se mě zeptala, co mi na té společnosti vadilo.

„Vadilo? Připadala jsi mi tam spolu s tou tvou kamarádkou, co jí dům patří, jako jediné dvě nefrustrované osoby.“

„To by ses divil.“ Natáhla ruku po sklenici se šampaňským.

„Chceš říct, že i ta Eva je frustrovaná?“ „A jak!“

„Proč? Kdyby mi patřil takový obrovský dům a tři hotely, tak bych se na frustrace vykašlal. Nebo jí je manžel nevěrný? Nebo je impotentní? To se podnikatelům, kteří jsou stále stresovaní, u nás stává také. Četl jsem nedávno ve Sternu takový článek…“

„Houby stresovaný. Potentní je až dost.“

„Ale ne s ní.“

„Ona ani nechce. V tom je právě ten problém. Ty si skutečně myslíš, že se ženy vdávají jenom kvůli sexu?“ povzdechla si. Neurčitě jsem pokrčil rameny. „Proč tedy?“

„Samozřejmě že kvůli zajištění. Nebo aby nebyly staré panny. Nebo kvůli dětem… ale hlavně jsou za vším prachy.“ „Jako v tvém případě?“

Nadzvedla se a zle se na mě podívala. Užuž pootvírala ústa k odpovědi, ale potom jen lhostejně mávla rukou a opět si lehla vedle mě.

„Promiň,“ řekl jsem provinile, „ale pověz mi, proč se tedy vdávala ta tvá kamarádka?“

„Z romantiky… a aby mohla od rodičů… já nevím. Že je lesba, zjistila až předloni.“

„Jak to víš?“

Zahihňala se. „Sváděla mě a lámala do postele.“

„Nešla jsi, viď…“

„Šla. Proč ne? Byla jsem na to zvědavá.“

Opět jsem se nadzvedl na loktech a vyčítavě jsem zvolal: „Ale to je nemravné! To je proti přírodě!“ Bože odpusť, že jsem takový farizej! Co je vlastně horší farizejství, lež, anebo choutky proti přírodě? Nechám to na jiných.

„Když nám ten tvůj Pánbů dal už hříšný těla, neměl nám dávat aspoň mozek, abychom si nevymýšleli. A měl se postarat, aby nám to nedělalo dobře.“ Rozesmála se a políbila mě. „Tak fajn,“ řekl jsem, když jsem po chvilce zase popadl dech. „A teď mi konečně řekni pravdu: kde je tvůj manžel?“

Dalo mi dost práce přesvědčit ji, že nejsem špeh. Nakonec mi uvěřila, když jsem ji aspoň stokrát

zapřisáhl, že mě k těm otázkám vede jen starost o ni a láska. Předtím jsme o lásce nehovořili: dokonce prohlásila, že o lásku nestojí a že se po trpkých zkušenostech nechce vázat. Já jí zase vysvětlil, že když už páchám hřích, tak si ho přeď svým vlastním svědomím mohu aspoň trochu omluvit láskou, a ne pouhým tělesným chtíčem.

„Jsi pitomec,“ řekla. „Proč do toho taháš lásku? Je nám spolu dobře a konec. Oďjedeš a… jakpak já mám tady žít s tím, že už tě třeba nikdy neuvidím? Přece za tebou nemůžu jezdit! Co by ti tam u vás doma řekli?“

„To nemůžeš, to je pravda. Ale já na tebe nikdy nezapomenu.“

„Dej pokoj!“ utrhla se, když jsem ji chtěl po těch slovech na stvrzení svých citů políbit. Mlčela a kousala se do spodního rtu.

„Dobře,“ opět jsem si lehl. „Tak začni.“

„Nevím, co bys chtěl slyšet…“

„Všechno.“

„Šílíš. Všechno bych neřekla ani… Všechno se nikdy nikomu neříká.“

„Tak tedy proč ses přestala bát svého manžela?“

Vstala a šla k oknu. Poodhrnula záclonu. Že by i ona trpěla stihomamem a obávala se, jestli nás někdo nešpehuje? Okno vedlo do zahrady takže by stejně nic neviděla.

Zády ke mně řekla: „Už jsem ti vysvětlila, že jsem se ho nebála. Pojistila jsem se. Jenomže on utekl. Nevím, kde je. A nechal mi na krku hrozné trable.“

Otočila se.

„Vůbec jsem netušila, že dělá obchody, které byly špinavé.“

Mlčel jsem pro změnu zase já. Mám rád pohádky. Babička mi je v dětství vždycky vyprávěla před spaním.

„Kdybych ho dostala do ruky, zabiju ho!“ „Tys ty obchody dělala s ním?“ . „No dovol! Já se o jeho kšefty vůbec nezajímala!“

„Tak proč říkáš, že ti nechal na krku nějaké trable?“

„Protože po něm zůstaly jen šílený dluhy, chápeš?“ zaječela. „A oni oba se válí někde na Tchajwanu nebo v Argentině! S děvkama, za prachy, který si ulili! Ježiši!“

Vrhla se do postele, hlavou na polštář, a rozbrečela se. Tchajwan…? To mi něco říká. O dvou podnikatelích, kteří zmizeli na Tchajwan před věřiteli, jsem v poslední době několikrát četl. Mluvil o nich mrtvý Novák na své skryté nahrávce s Kacízkem. To nemůže být náhoda nebo omyl! „Jak se vaše firma jmenuje?“ zeptal jsem se staženým hrdlem.

„Va…Va…bank.“ Zvedla hlavu z polštáře. „Symptomatické, ne? Když s tím přišel, tak jsem se smála… Teď už mi to tak vtipný nepřipadá.“

Horečně jsem uvažoval, co mám dělat. Přiznat, že nejsem tím, za koho se vydávám, a že s firmou jejího manžela jsem se dostal do nechtěného a netušeného kontaktu?

Anebo spíš mlčet, využít jejího duševního rozpoložení a pokusit se z ní dostat co nejvíc informací, které… Které co? Rozvíří ještě větší skandál?

„Kdy ses to dozvěděla?“

„Včera. Doma. Byli za mnou z prokuratury a policajti.“

„Proto ses vrátila?“

„V Ostravě nemám skoro žádný kontakty… Potřebovala jsem si promluvit s lidmi z Prahy. Manžel měl velký konexe… jinak by ty obchody nemohl dělat.“

„Ty jsi znala taky jeho společníky z politických kruhů?“

„Samozřejmě…“

„Byl některý z nich váš tichý společník?“

„Jak to víš?!“

Z rozpaků mě vysvobodil telefon. Radši jsem se měl kousnout do jazyku, než jsem ta slova vypustil.

Linda vzala sluchátko a přitom si mě podezíravě, skoro nepřátelsky měřila. Mlčky poslouchala. „Ne, nevím. Vezla jsem ho jenom na nádraží,“ řekla potom. „Pochybuju, že ho uvidím… vracel se do Německa. Jistě, jsi hodný kluk. Neboj se. Sbohem.“

Práskla sluchátkem a chytila se za hlavu.

„Svině!“ zaječela. „Samej fízl! Kam se podívám, samej fízl! Co na mě čumíš?“ obořila se na mě česky. „Pro tebe to taky platí! Že já kráva blbá pokaždý naletím nějakýmu hajzlovi!“

„Můžeš mi vysvětlit, o čem hovoříš?“ zeptal jsem se nechápavě německy.

„Já? Co já ti mám vysvětlovat? Ty mi koukej nějaký věci vysvětlit. A nech už tý němčiny, mě ta hra přestala bavit!“

Vytřeštěně jsem se na ni zadíval.

„Šílíš? Jaká hra?“ pokračoval jsem stále v Krůgově jazyce.

„Na cizáka,“ řekla. „Já jezdím do rajchu každou chvíli, tak poznám, že máš blbej přízvuk.“ „To se mýlíš, nebo umíš špatně německy,“ řekl jsem důstojně. „Mám naprosto normální přízvuk.“ Seděl jsem nějaký čas na Borech se skopčákem, který tady v opilosti někoho nabořil autem. Byl z Mnichova a můj hudební sluch od něj hodně pochytil. Od slangu až po akcent. Ještě nikdo nepoznal, že nejsem Němec, když jsem se za něj vydával.

„Ostatně, tento spor je zbytečný.“ Vstal jsem a ze skříně, kam mi pověsila šaty, jsem si ze saka vzal pas. Strkal jsem jí ho před oči. Odvrátila hlavu.

„No jo, to už jsem viděla.“ Viděla?! Nevzpomínám si, že bych jí kdy pas ukazoval.

„Tak jestli jsi můj pas viděla, nevím, proč mi vyprávíš, že si hraju na Němce.“

„Pas se dá koupit. Ukrást. Padělat. Pozdravujou tě z hotelu. Hledal tě tam nějaký pán, prý od novin. Popsal tě velice přesně, až na to, že tvrdil, že jsi Čech a že se jmenuješ Najman. I když to zní taky německy…“

„Jak to víš?“ zeptal jsem se. Totiž vypísknul jsem jako myšák Jerry, když ho Tom chytne do pasti ve chvíli, kdy se domnívá, že už je v pohodě a za vodou.

„Asi mi to řekl ten, kdo mi volal, ne?“

„To byl někdo z hotelu?“

„Jo. Recepční. Ondra.“

„On má tvůj telefon?“

Povzdechla si. Ťuklo mi.

„Jo ták! Ty jsi s ním… Který to je?“

„Takový mladý, černovlasý.“

Vzpomněl jsem si. Byl to ten mládenec, kterého jsem se ptal na Lindinu adresu, abych jí poslal sbírku svých kázání. Hezký kluk. Aspoň jedno musím Lindě přiznat: má vkus a úroveň. I když ten Ondra byl skoro o deset let mladší než ona.

„Nežárlí?“ zeptal jsem se.

„Před měsícem se oženil. Dávám si vždycky pozor, abych se nezapletla s nějakým zamilovaným mladým bláznem,“ odpověděla mechanicky. „Věří, že jsi odjel. Neumí tak dobře německy jako já…“

„Nech toho!“ přerušil jsem ji. „Umí německy lip než ty.“

„Nejsi Němec. A teď začínám pochybovat, že jsi farář.“

„Moc by tě to mrzelo?“

„Trochu,“ připustila. „Dělalo mi dobře, že jsem svedla kněze. Teď mám pocit, že jsem hloupá nána a že jsem si naběhla.“

„Co bys dělala, kdybys měla pravdu? Vyhodila bys mě? Zavolala bys policajty? Nebo přes toho Ondru vzkázala, kde jsem…“

„Kdo tedy jsi?“

„Najman,“ řekl jsem česky a až potom jsem si uvědomil, jakej jsem vůl, protože říct Najman znělo česky i německy stejně. „Měli pravdu,“ pokračoval jsem už dál svým rodným jazykem, „jsem skutečně někdo jiný, nežli sis myslela. Moc mě mrzí, že jsem s tebou hrál tu hru, ale…,“ rozhodil jsem rukama. „Dostal jsem se do ní vlastně proti své vůli.“

„Hlavně že to máš na koho svést,“ řekla unaveně. Nevypadala moc překvapeně. Jen unaveně. Bylo mi jí líto. Cítil jsem se s ní příjemně. Byla dostatečně bláznivá, aby se s ní člověk nenudil. A chovala se ke mně láskyplně. Snad skutečně netoužila po lásce, přesněji řečeno po zamilovanosti, ale myslím, že kecala. Že to bylo jen brnění, obranný val, kterým chtěla zabránit, aby se nevydala v

plen citům ve chvíli, kdy si možná žádné ohledy nebude moci dovolit.

„Co s tím teda uděláme? Mám se obléknout a vypadnout?“ Byl jsem šťastný, že zase můžu mluvit jak mi zobák narost, nebýt pořád ve střehu, abych se náhlou reakcí na cokoliv nečekaného slovně neprozradil, že nemusím přemýšlet německy, protože když se do role cizince chcete opravdu vžít, musíte ve zvoleném jazyce nejenom mluvit, ale i myslet. Mně se už dokonce i sny zdály německy. „Nežvaň pitomosti. Nemysli si, že tě teď jen tak pustím. Teď zase já chci něco věďět.“

„Pojď ke mně, budu ti všechno vyprávět.“

Váhala.

„Nebo tě to už nebuďe bavit, když teď víš, že nejsem farář a že při tom se mnou žádný hřích nepácháš, nikoho neposíláš do plamenů pekelných?“

Rozesmála se. „Včera v noci, jak jsme poprvé… no, jak jsi měl na krku kolárek, to bylo úplně boží!“

Měl na starosti vymáhání dluhů. Specializovali se prý na to. Vedl to nějaký Novák. Viktor říkal, že vypadal, jako by neuměl do pěti počítat, skrček, dělal ze sebe americkýho detektiva, ale jinak to prý byl bezohledný a tvrdý chlápek.“

Záhada jménem Lorenc byla vyřešená. A otázka, jestli je opravdu po smrti, také. Už jsem se pak radši na nic neptal. Vlastně jen na jediné. „Ty jsi říkala, že jsi v Praze dělala vejšku. Co jsi studovala?“

„Etnografii na filozofii. Neznám jiný obor, který by byl pro život zbytečnější.“

Jdu tedy nakoupit. Jogurty a makrobiotickou stravu pro Lindu, párky a anglickou slaninu a rohlíky a další nezdravé věci pro sebe. Peníze jsem si vnutit nenechal. Mám svoji hrdost, nejsem nějaký Lorenc, abych se nechával vydržovat. Linda přiznala, že mu dávala nejenom dárky, jako spony do kravat z osmnáctikarátového zlata, hodinky za deset tisíc a podobné tretky, které některým chlapům dělají radost, ale sem tam když tvrdil, že je v úzkých, že prohrál v kasinu nebo na dostizích ho i založila. Ona tomu říkala „založit“. Pět, deset, dvacet tisíc. Tak jednou dvakrát do měsíce. Já prostě „založit“ nechci. Linda se mi líbí, přistihuju se při tom, že k ní cítím něco, čemu by se dalo říct i láska nebo aspoň zamilovanost. Kromě toho je prakticky na mizině. Radil jsem jí sice, aby rychle něco podnikla s manželovým mercedesem, ale podívala se na mne jako na blázna: copak si skutečně myslím, že jí ho nechal doma? Odjel i s ním. Teď už je určitě prodaný. Na Tchajwan si ho jistě letadlem nevzali.

No nic. Něco už vymyslíme. Jsem koneckonců odborník na podobné krizové situace. Já jsem v krizi pořád.

„Poslyš,“ zeptal jsem se jí později cestou do města, potřeboval jsem, aby mě hodila někam k metru, „čím býval tvůj manžel, než se z něj stal podnikatel?“

Rozesmála se. „Vystudoval archivnictví. Chodil o dva roky vejš… seznámili jsme se vlastně na fakultě.“

„Archivnictví… to fakt existuje?“

„Existuje. A nemyl se,“ řekla najednou vážně, „může to být moc výhodný kšeft. Zvlášť když děláš tenhle obor nějaký léta na vnitru. To je moc dobrý start pro byznys… vědět na lidi, zvlášť na některý, věci, který potřebujou nechat schovaný pod pokličkou. Divil by ses, jak je tady všechno provázaný už z minulosti.“

Dlouhonohá blondýna ve Ferkově předpokoji mě opět nechala čekat. Dnes dobře o deset minut déle: tentokrát jsem to byl přece já, kdo chtěl s Ferkem mluvit.

Četl jsem si zatím noviny. Někdo z pražský radnice vyhrožoval, že zatočí s taxikáři. Jel s manželkou z divadla a vzal si drožku. Asi si chtěl připomenout, jaký to je, být jenom obyčejným občanem bez služebního fára.

Zjistil, že žádnej med. Dročkář ho buď nepoznal nebo naopak poznal a natáhl ho o dobrých pět pětek. Když po něm chtěl stvrzenku, dal mu něj akej papírek a radu, aby se šel vyspat.

Odhodil jsem noviny, protože se mě Ferko milostivě uráčil přijmout.

„Tak jak bylo v Itálii, šéfíčku? Přivezl jsi mi žvejkačky?“

Sáhl jsem do kapsy a nabídl mu načatý balíček wrigleysek. „Pravá americká kvalita. Chuť, na kterou nezapomeneš.“

Mávl rukou. „A cože nejsi opálenej?“

„To víš, už bylo po sezóně. A na Mallorku jsem neměl. Ale zase mám doma schovanou čepici, co mi v Benátkách posrali holubi. Měl bych ti vlastně dát účet.“

„Mně? Za co, šéfíčku?“

„Kdyby tebe nebylo, tak jsem nemusel zahnout kramle.“

„Nedělej ze mě vola, šéfíčku,“ řekl znechuceně.

„Lítal jsi v malérech a lítáš v nich dál. Já ti slíbil zaplatit, když mi dodáš Lorence. Kde ho máš?“ „To si jako myslíš, že se budu metrem a po ulicích vláčet s mrtvolou?“

Upřeně a ostražitě se na mě podíval. „Co to kecáš?“

„Nedělej, že nevíš. Lorenc byl už po smrti, když jsem ho začal hledat. Dělal koně nějakým šmejdům a někdo ho sejmul, aby nemoh mluvit. Já neříkám, že ty…“

„To bych si teda vyprosil!“ Zatvářil se zle, ale viděl jsem, že se spíš baví. Tenhle rozhovor ho zřejmě neohrožoval.

„Moc mě mrzí, že si ty prachy nemůžu vydělat,“ řekl jsem lítostivě. Ale nemrzelo mě to. Kdyby byl Lorenc živý, nebyla by Linda. Tedy byla, ale v jeho posteli, a ne v mé. Myslím to symbolicky, protože v obou případech jsme samozřejmě byli my v její posteli.

Vzal tužku a prstem zkoušel, jak je ostrá špička. Jakoby mimochodem se zeptal, jak vím, že je Lorenc po smrti.

„Prostě to vím. Benátský kočky mi to zamňoukaly. Kočky jsou děsně ukecaný. Všude na světě.“ Ferko vstal a prošel se po kanceláři. Zalil z konvičky fíkus. Pak vzal prachový mop na dlouhé tyčce a jako c. k. rakouský vašnosta začal oprašovat obrazy na zdi. Koukal jsem na to jako vrána. Chyběl mu jenom župan a dlouhá pěnovka. Zdá se, že penězi a stykem s jinými lidmi, než bývali jeho kumplové z pohnutých kriminálních dob, výrazně zdomestikoval.

„Hele, šéf íčku,“ řekl obrácen zády ke mně. Vypadalo to, jako kdyby hovořil do zdi. „Já tenkrát fakt nevěděl, že Lorenc už je tuhej.“

„Asi bys mi neřek, co všechno víš, viď?“ zeptal jsem se.

„Něco ti říct můžu, ale taky všechno nevím. Například nevím, kdo ho sejmul.“

„Proč ho sejmul, to bys tušil?“

„Nejspíš proto, že jenom ten, kdo je tuhej, nemůže nic vycintat.“

„A co moh vykecat živej Lorenc?“

„Hodně…,“ řekl opatrně. „Jestli dělal koně…“

„Jestli dělal koně, mohl provalit, že zboží šlo někomu dalšímu. Nebyls to ty, kdo měl strach, aby nezačal mluvit?“

„Dovol, abych se zasmál! Kdybych ho odklidil, tak bych ho nenechával hledat.“

„Proč jsi chtěl, abych ti ho našel?!“

Cuknul nervózně koutkem úst. „Dlužil mi peníze.“

„Kecáš!“ řekl jsem tvrdě.

Ferkovi zablesklo v očích a vztyčil se. „Kdo myslíš, že seš, že si na mě votvíráš držku!“ zařval. Dveře se tiše pootevřely a do místnosti nakoukla sekretářka, zřejmě zkontrolovat, jestli šéfovi neubližuju.

„Zajeď!“ zaječel na ni.

Ani necekla. Nejspíš byla na podobné jednání zvyklá. Jak z lidí spadne ta slupička, co si pořídili jako kamufláž pro nový majetek a postavení, stávají se opět tím, čím byli. Ferko byl původním povoláním zlodějíček.

„Dej si sprchu,“ řekl jsem slušně, „já nejsem žádná tvoje matračka a na zadek před tebou nepaďnu. Spolknul jsem kvůli tobě pořádnýho hada a víme na sebe vzájemně moc věcí, než aby sis mohl dovolit na mě řvát. V životě jsi neudělal krok rovně, tak moc neházej vlny. A jestli to nedokážeš vyďejchat, tak si zajdi na procházku nebo do sauny: já počkám. Ale pamatuj si, nehnu se vodsuď, dokud se nedozvím, co chci slyšet.“

„Nevím, jestli mě to zajímá,“ řekl zase už klidně. Vše byla jen hra. „Je po smrti. Nic už si na něm nevezmu. Ale jestli ti to helfne,“ dodal honem, když jsem otvíral ústa, „můžu ti něco říct.“ Co mi pak pověděl, znělo docela věrohodně: Lorenc Ferkovi nedlužil peníze, ale nejnovější

informace o panu poslanci Vořechovi. Za špehování obchodních aktivit tohoto džentlmena ho Ferko platil. Oba totiž měli společné zájmy: reality.

A pravděpodobně oba podpláceli stejné úředníky na stejných obecních úřadech při koupi obecních domů a lukrativních pozemků. Samozřejmě přes prostředníky. Ale to jsem si jenom myslel, když jsem zase metrem spěchal na Mírák, kde jsem měl spicha s Lindou. Ferko prý dostal strach, jestli Lorenc náhodou nepřeběhl k nepříteli. Od Nováka, který s Ferkem už dlouho spolupracoval jako jeho oficiální vymahač neproplacených pohledávek, se dozvěděl, že jsem ho pověřil pátráním po Lorencovi.

Lorence to jsem pochopil sám díky informaci od Lindy znal právě z doby jeho působení u bystrého očka Nováka.

Všechno klapalo, všechno do sebe zapadalo. Až na jednu drobnost, která mi najednou jako blesk prolétla hlavou.

Ferko že by měl o svýho špicla strach?! Co mi to namlouvá, čím mi chce mydlit oči? A vůbec: proč jsem se, kruci, nezeptal, jestli nezná nějakýho Křupana, Lorence, Láďu, detektiva Kovandu… Ach jo. Tak mám takovej pocit, že jsem stejně chytrej, jako jsem byl. Pořád stejnej bašťoun Míša Najman, jako býval.

„Přejete si do čaje smetanu, důstojný pane? Já osobně dávám přednost mléku, nejradši

kondenzovanému, ten náš zvyk pít čaj jen tak považuji prostě za barbarství. Čaj bez mléka jsem v Anglii prostě nezažila!“

„Často jezdíte do Anglie?“

„Jistě,“ řekla se samozřejmostí globetrottera. „Už před naší sametovou revolucí. Dvakrát. Teď se tam s manželem chystáme obchodně.“

Dáma, která mi byla představena jako paní továrníková Prášilová, manželka majitele výrobny okenních rámů a střešních krytin, stáhla koutky úst, aby naznačila své opovržení nad zvyky barbarských Čecháčků.

Bylo jí mezi pětačtyřiceti a padesáti, což se pokoušela maskovat šaty určenými pro ženy o generaci mladší. Byla hubená a hulila jako fabrika. Pohled na ni maně vyvolával podezření, že venku má zaparkovaný kolotoč se střelnicí. Omyl. Byla to nefalšovaná paní továrníková. Původním povoláním učitelka. Ámosačky mi byly vždycky podvědomě protivný. Teď už vím proč. „Já Anglii moc neznám. Nemám rád mlhu a déšť. Takže většinou taky piju čaj bez mléka, i já jsem barbar, paní továrna,“ řekl jsem. Nazval jsem ji „missis factory,“ místo „missis manufacturer“, tedy paní továrníková. Nepostřehla to. Naštěstí. Jen zrozpačitěla. Bohužel pouze na chviličku. Za pár vteřin už zase plkala. Zbývající paní továrníkové, velkouzenářové, podnikatelově, ředitelové, stavitelově (skutečně se takhle oslovovaly a s těmito novodobými predikáty mi byly představovány) stály kolem, protože angličtinu neovládaly, culily se jako sluníčka sedmitečná a lapaly slovíčka. Paní Válková—Kulatá se předváděla. Za šunku, kterou nám servírovala, jsem jí byl ochoten odpustit skoro všechno. Jestli její manžel dává na trh takové dobroty v širokém sortimentu a za lidové ceny, pak za to ten listopad stál. Jenom jsem si všiml, že každému se nezavděčila. Když se vší vážností prohlásila, že strašně miluje pana premiéra, protože nikomu jinému se nepodařilo to tržní hospodářství tak dokonale transportovat, paní továrníková obrátila oči v sloup a šeptla vedle stojící paní stavitelově: „Jestli by neudělala lip, kdyby dál prodávala bůček… Pamatuju, že byla blbá jako punštok, už když jsem ji učila.“ Paní stavitelova se tiše zasmála a prohodila, že její choť vždycky říkává, že komu pánbů nenadělil, ten v apatyce nekoupí. Paní továrníková pokývala hlavou: „Zlatá slova. To má váš choť svatou pravdu. Ale ať si z toho nic nedělá, dneska se už na to tak nekouká, že je jenom vyučený zedník… paní stavitelova!“

S úsměškem na rtech odplula kalit vody zase v jiném kroužku drbajících paniček. Paní stavitelova, vzteky a ponížením úplně bílá, se otočila k Lindě.

„Aby se z toho svýho titulu nepodělala, magistra! Kdyby si její starej nenakrad, když dělal ředitele, a nepodplatil kdekoho, tak tu fabriku v privatizaci nedostal a paní magistra by teď měla holou prdel. Můj choť se aspoň živí poctivě, rukama.“ Uvědomila si, že si nějak popletla dobu, poctivá práce a příslušnost k dělnické třídě se už nenosí, tak honem dodala: „Tedy dřív… teď samozřejmě hlavně manadžéruje.“

„V češtině pro to bývalo krásně libozvučné slovo,“ šeptla mi Linda, když paní stavitelova odplula taky. „Polír. Dnes si říká stavitel a stavební manažer.“

„Poslyš, miláčku,“ zašeptal jsem, „spusť už tu nadaci, nebo uteču. Myslel jsem, že nic děsivějšího než včerejší party u té tvé Evy mě už potkat nemůže. Hluboce se Evičce omlouvám. Panebože, vždyť tohle všechno jsou ženský, který ještě před pár lety prodávaly v masně, učily děti, že vlky z lesů žene hlad a hychykyrydytyny, anebo seděly někde v kanclu a teď najednou… na co si to hrajou?“

„Každý parvenu se odtíná od kořenů, ze kterých vyrostl,“ vysvětlila mi Linda a pustila se do díla. Nápad založit nadaci, prosazující povinné náboženství ve školách a krucifixy nebo aspoň obraz svatého Václava ve třídách (míněn byl ten první, co sedí na koni pod Muzeem, protože ten druhý tam už visí a ten třetí bude za to, že církev zlobí, dán do klatby, takže kanonizace u něj nepřichází v úvahu), jsem okamžitě zavrhl. Nerad se stávám předmětem pozornosti sdělovacích prostředků: roznesly by nás na kopytech.

„Jsem cizinec, milé dámy,“ pravil jsem německy. „Toto je citlivá záležitost státní církevní politiky, do které mi nepřísluší zasahovat.“

Druhá idea, podpořit finančními a věcnými dary křesťanství v Číně, mě znovu nadchla. „Možná bych vám opravdu mohl být nápomocen radou,“ uvolil jsem se. „Máme s tím jisté zkušenosti… a nepochybně by se do akce zapojil i náš světící biskup. Ne snad že bych se s ním osobně znal… je to pro prostého kněze příliš vysoce postavený hodnostář, ale jeho osobní tajemník je můj spolužák a přítel ze semináře. Má na něj veliký vliv. Jeho Eminence je už ve velice požehnaném věku…“ Snad jim došlo, že vymyšlený biskup je naprosto senilní a můj stejně tak fiktivní spolužák z neexistujícího semináře si s ním dělá, co se mu zachce.

„Ale to je skvělé,“ zatleskala ručkama paní Válková—Kulatá, když jim to Linda přeložila. „Děvčata, viďte, že je to skvělé? Důstojného pána nám seslalo samo nebe. Když si vzpomenu, jaké řeči měl náš pan farář…“

Ostatní „děvčata“ horlivě přikyvovala. Krmily se její šunkou, jejími párečky, jejími rakvičkami se šlehačkou, pily její griotku tak aby nesouhlasily.

Jen úča, pardon, paní továrníková, se cítila povolána k intelektuálskému rejpnutí. „Nechci nic říkat,“ začala, což byla fráze, která by ji jako ámosačku měla praštit přes nos, protože když nechtěla nic říkat, měla držet hubu, „ale stále nechápu, jak si představujete realizaci celého projektu. Já osobně,“ rozhlédla se důležitě kolem, „já osobně tedy o nadacích moc informovaná nejsem. Taková nadace, to není nějaký ochotnický spolek. Jen ty právní náležitosti, to už dneska není jen tak, to musí mít jasnou a transparentní strukturu. Taky nevím, jestli důstojný pán jako cizí státní příslušník je pro naše úřady akceptovatelný právní subjekt… Ale třeba se mýlím, paní velkořezníková je zřejmě daleko víc v obraze, je to přece její dítě, tenhle projekt…“

Kulatá paní velkořezníková zrudla a začala něco koktat. Dámy se rozpačitě dívaly jedna po druhé. Co budou ďělat, jestliže ani intelektuální guru jejich kroužku si neví rady, kterak způsobit, aby se dílo zdařilo a čínským křesťanům se dostalo podpory, o níž za bezesných nocí sní? Určitě už Číňánkové něco zaslechli. Tajemnými cestami mezi nebem a zemí se jim dostalo duchovní podpory zvěstí, že ve Lhotě u Prahy na ně malá, ale finančně nikoliv zanedbatelná pobočka galerie elity českého národa v sukních ve dne v noci při tenisu, kanastě, štrykování i souložení myslí. Taková krásná příležitost zviditelnit se to mohla být… a ta kravka učitelská všechny iluze několika slovy zmaří. Je to fakt, intošové jsou neštěstí lidstva, morová rána kombinovaná s pravidly českého pravopisu.

Já ale paní továrníkové rozuměl. Hnětlo ji, že s ideou nadace pro čínské křesťánky nepřišla ona sama, ale opovrhovaná řeznice. Nápady, tedy činnost povýtce intelektuální, byly její doménou, a kdo se chtěl z jejího šálku čaje (s mlékem, pochopitelně) napít, musel dostat přes prsty.

Učitelku bylo nutné vyřídit krátce, razantně a definitivně, protože tenhle spolek z Lhoty u Prahy jsem odhadoval na hezkých pár desítek milionů, jestli ne víc, a moc by mě mrzelo, kdyby se chudému knězi nemělo dostat alespoň drobečků z takto bohatě prostřeného stolu Páně. Peníze se mají točit, a když se něco točí, je ve hře odstředivá síla, která vždycky pár penízků odhodí stranou. Stačí stát poblíž a v patřičné chvíli nastavit čepici.

„Paní učitelka má pravdu,“ řekla náhle Linda. „Paní učitelka udeřila hřebík na hlavičku. Ale pan farář samozřejmě není žádný hlupák,“ ostře se na úču podívala. Ta cosi uprskla a trucovitě se zahleděla do kouta jako zlobivý žáček přistižený při malování fujtajblových obrázků na hajzlíku. Linda otevřela kabelku a vytáhla nějakou tenkou brožurku. „Toto jsou všechny základní materiály o tom, jak nadaci založit, kde ji založit, od koho lze žádat státní příspěvek…“ Kulatá řeznice vyvalila očka a v radostném údivu otevřela pusinku. Dobročinnost je hezká, ale kdyby se dala pořídit za státní prachy, to by byl dárek taťuldovi pod stromeček! Ostatní dámy propukly v nadšené kvokání. Přímo jsem jim v tvářích četl onen radostný údiv: Takže on socialismus ještě není tak úplně mrtev? Ještě pořád existují státní peníze, které lze zbůhdarma rozhazovat?

Linda paní Kulaté brožurku podala.

„Pan farář má totéž v němčině, jistě se s vámi za pár dnů rád sejde a přednese vám návrh. S tím pak vy půjdete do realizace. Alespoň předpokládám, že vy. Chápete, nadace musí mít předsedu, je to sice vždycky funkce čestná a neplacená, ale je projevem vysokého společenského prestiže. A prestiž něco stojí…,“ dodala výhružně.

„Samozřejmě… samozřejmě… už jsme s chotěm tyhle věci prodiskutovali… půjdeme do toho, jsme připravený obětovat…,“ zarazila se Válková.

Uča konečně chytila dech. „Metrák koňskýho salámu? To je jejich specialita,“ řekla Lindě na vysvětlenou.

Kulatá opět zrudla.

„Pět set tisíc!“ vykřikla. „My, paní továrníková, na to totiž máme! My jsme nemuseli žebrat v bance o úvěry, my nejsme zadlužený u každýho jako někdo! My jsme si ten mercedes koupili za svý! A ty salámy, paní, ty salámy jsou náš nejlepší exportní artikl do Francie!“

„Urážet se nenechám,“ zaskřípěla úča. „Společnost, ve které se pohybuju, si ráda vybírám sama. Goodbye, pane faráři. Bůh s vámi.“

A s hlavou hrdě vztyčenou odpochodovala středem.

„Ten model, co si přej koupila u Diora za pětadvacet tisíc, měli v sekáči za pět stovek,“ šeptla paní stavitelova. Čímž prolomila stavidla zaraženého mlčení, vyvolaného trapasovým odchodem paní učitelky.

Dozvěděl jsem se: že pan továrník obcuje se svou sekretářkou v kanceláři na stole, viděla je uklízečka klíčovou dírkou, a že se mu nelze divit, protože paní továrníková je frigidní a má ji vovčí, že je na karban a prohrál v hostinci U Nádraží dva tisíce a zůstal je dlužen, že jejich syna už podruhé vyhodili z vysoké školy, že žerou psy a kočky, že úča je tak blbá, že křen zasadila na záhonek a museli za tři roky překopat celou zahradu, že má v obýváku strašnej élent a v kuchyni takovou špínu, že by u nich nepozřel sousto ani bezdomovec, že bílý prádlo nemá po vyprání bílý, ale úplně zasedlý… ^„ .„—„“

„A kupuje na neděli hovězí harfu za deset káčé kilo a říká, že to má pro psa! Ten z toho vidí jen ty kosti, chudák. Sežere to manžel!“ triumfovala nakonec Kulatá.

Má přítomnost se již jevila zbytečnou, neboť dámy měly téma, které jim vydrží až do půlnoci a následující dny. Dohodl jsem se s paní velkořezníkovou, že se ještě sejdeme, abych s ní za Lindina prostřednictví zkonzultoval návrh stanov nadace, a pak se společně vydají po úřadech žádat ten státní příspěvek.

Potom mě Linda ze Lhoty odvezla zase zpátky k sobě do Prahy.

Linda se smála ještě v Praze.

Já vzteky syčel. „Jestli mě ještě jednou donutíš navštívit tak hustou koncentraci hus, už nikdy nebudu dělat nic proti přírodě. Stane se ze mě totální mysogin!“

„Pokud se domníváš, že jejich choťové jsou intelektuální extratřída,“ chichotala se, „tak ses u mě pitoměj mužskej šovinista. Já je zažila mockrát doma ve stejně hustý koncentraci. A můžu tě ujistit, že když se přestanou vytahovat, kdo udělal v poslední době větší kšeft a co má rozjednanýho, tak začnou vyprávět puberťácký historky z vojny, žvanit o fotbale nebo o hokeji a kdo měl víc ženských.“

„Co s tou nadací? Copak se dá od státu na takovouhle kravinu vyrazit nějakej peníz? Já myslel, že tady stát jenom bere… každej se přece má v tržní ekonomice starat sám o sebe.“

„To se týká jenom nezaměstnaných, důchodců a rodin s dětmi,“ řekla Linda klidně. „Sociálně slabší vrstvy nadace nezakládají. A čert vždycky snáší na větší hromadu. Starej se o zatoulaný kočky a uvidíš, že ti strýček Skrblík něco z měšce usype.“ „Teda já cynik jsem, ale takhle velkej ne.“ „Protože na tebe zřejmě při přerozdělování nezbylo. Proto máš kecy. To je logické. Chudí mají smůlu. Já na ně kašlu pokud náhodou nebudu mezi nimi. pak bych začala být velice radikální. Možná bych se dala i k socanům.“

„Ano… četl jsem někde, že sobectví a nedostatečný sociální smysl jsou stará nemoc elity. Ta zásadně hodnotí svět podle sebe a podle svých zájmů.“

„Jistě. Za bolševika těm u koryta taky připadal reálný socialismus jako nejlepší ze všech systémů. Ten zbytek měl smůlu. Svět se nemění jen se občas něco jinak jmenuje.“

Mlčel jsem. Dámám se neodporuje. Kromě toho měla pravdu.

„Na nadace jdou ze státní kasy víc než dvě miliardy. Pan velkoflaksa se chce praštit přes kapsu a přidat půl milionu. Odepíše si to z daní. Oukej. I tak ho to bude bolet, ale ta jeho kráva to už vyžvanila, takže nebude moci couvnout, aby se nezesměšnil. Ostatní se budou muset přidat, aby nevypadali jako holota. Ubohý čínský křesťánci se můžou mít dobře. A když ne Číňani, tak aspoň ty. Tak o tom přemýšlej.“

Přemýšlel jsem o tom celou cestu do nočního klubu Free World. Ale nic jsem nevymyslel a Džudy jsem taky nesehnal.

„Se jim tady na to vyflákla,“ procedila přes žvejku buchta, která ji zastupovala. „Cos jí chtěl?“ Plácla se do čela a rozesmála se. „Sem blbá, co? Ale to se dá vyřešit, brouku. Mám stejný ceny… a vsadím se, že nejsem o nic horší než vona.“

„Nejde o sex, milá slečno,“ řekl jsem. „Já pracuju u notáře. Slečna Džudy zdědila po své pratetě v Rakousku slušný obnos a potřebujeme s ní projednat dědické záležitosti.“

„Kolik?“ zasvítily jí oči.

Zavrtěl jsem hlavou. „Neračte se zlobit, ale to je úřední tajemství. V každém případě je to velmi solidní obnos, který jí zajisté umožní, aby dramaticky změnila svůj životní styl.“

„Jako aby neprcala za prachy? No…,“ našpulila rudě nalíčenou pusu ve tvaru srdíčka. „Rozhází to v herně nebo naletí ňákýmu chlapovi, kterej ji vydudá jako citron a pak ji zase pošle na holandu…,“ pokrčila rameny. „To já bych…,“ zasnila se při představě, jak by ona s lehce nabytým solidním obnosem naložila. Jistě to bylo něco velice povznášejícího: nejspíš by si otevřela galerii. Nebo veřejný dům…?

„Nevíte aspoň, kde bych ji mohl zastihnout?“

„Těžko. Sbalila kufry z hodiny na hodinu. Přej dostala v rajchu roli v nějakým pornáči.“ Zvedla se, protože jeden z hostů už byl zřejmě natolik zfetovaný, že po ní zatoužil.

„Moh by to vědět ten chlap, co u něj teď bydlela,“ hodila přes rameno. Honem jsem vstal a dohonil ji.

„Jak se jmenuje a kde bydlí?“ vtiskl jsem jí do ruky Jana Amose.

„Čihák. Standa. Kvartýr má v Opletalce.“ Řekla mi i přesnou adresu. „Druhý patro. Zvonit třikrát, jo? A před vobědem radši vůbec. To ještě chrní. Že ho pozdravuju, hajzla. Až bude mít náladu, může se spláchnout. Pá, puso.“

Čihák nebyl doma. Zřejmě už byl čas, kdy vyrážel na freje.

Linda doma byla. Vyčítavě se podívala na hodinky. „Je mi líto. Nebyl jsem za holkama, mám jiný běhání.“

Začichala. „Tos tedy byl v gay klubu?“

„Víš co,“ navrhl jsem jí, protože se mi nechtělo složitě vysvětlovat ještě složitější věci, „já se vykoupu a pak ti podám důkaz pravdy, ano?“

Hrála upejpavku, ženský to dovedou, aby chlapa pořádně vytočily, a kromě toho jsem už nebyl sváděný farář, dokonce ani cizák, ale šlo o běžné, standardní milování.

„Tak co, věříš mi?“ zeptal jsem se nakonec.

„Střídání partnerek někdy působí jako stimulační faktor,“ zapochybovala.

„Myslel jsem, že nejsi žárlivá.“

„Žárlivá nejsem, nechci jenom dostat ajdu nebo i obyčejnou kapavku. Co já vím, za kým chodíš?“

Dostal jsem vztek. „Já bych mohl říct totéž. Hledal jsem totiž v jednom klubu buchtu, se kterou se pelešil ten tvůj Lorenc vždycky, když jsi nebyla v Praze. Já osobně bych se jí nedotk ani vidlema.“ Byl jsem připravený na hysterickou fackovací scénu. Ale Linda nevyskočila, nevytáhla drápy a nevjela mi do obličeje. Mlčela. Když jsem se na ni podíval, zjistil jsem, že jí po tváři tečou slzy. „Promiň…“ Najednou jsem se cítil hanebně.

„Proč jsi mi to říkal?“ zašeptala. „Já vím, že Viktor byl… že nebyl žádný anděl… ty taky nejsi… já vždycky naletím na takovýhle chlapy… Proč jsi mi bral iluzi?“

„Tys opravdu myslela, že když tu nejsi, tak… Tak myslel jenom na tebe?“

Zavrtěla hlavou. „Jenže jsem nic nevěděla. Kdyby měl normální holku, kdyby byl třeba i ženatej… ale nějakou děvku…“

„Mrzí mě, že jsem ti to prozradil.“

„Zavinila jsem si to sama. Neměla jsem rejpat.“

„Ne. Já ti měl říct předem, že hledám jednu šlapku, protože z ní potřebuju vytáhnout nějaký informace. Nedivila by ses pak, že smrdím tím příšerným pižmem.“

„Jak se jmenuje?“

„Říká si Džudy.“

„Uf!!!“ vyrazila. „A jak vypadá?“

Usmál jsem se. „Jako kdyby prolítla roštím. Jinak na ni pozná i slepec, čím se živí.“

Po chvilce mlčení výslech pokračoval. Nechápu, jak se ženský můžou úplně dobrovolně takhle mrskat. „Je mladší?“

„Dá se na štětce poznat, kolik jí je let? Takhle zblízka jako tebe jsem si ji nikdy neprohlížel. Kurvy vypadaj deset let na osmnáct a potom najednou bác, jsou z nich stařeny.“

„Co jsi z ní chtěl vytáhnout?“

„S kým se Viktor tady stýkal.“

„To jsi nemusel běhat za děvkama,“ utrousila lhostejně. „Řekla bych ti sama.“

„Pochybuju, že tě představil všem drbanům z podsvětí…“

„Znal fůru lidí od policie. Těch bývalých… i těch dnešních.“

„To je pochopitelný. Dělával v branži, ne?“ „Ano. Jednou jsme se potkali s člověkem, kterýho jsem viděla párkrát v televizi. Je to novinář.“

„Kacízek?“ zeptal jsem se tiše.

„Jak to víš?“ „i „Protože ten je součástí toho začarovanýho kruhu.“

„Byl kamarád Honzy… jako manžela.“

Zamyslel jsem se. „Ty, Lindo, já mám čím dál silnější pocit, že naše zájmy jsou hodně společný.“ „Když neběháš za striptérkama, tak ano.“

Díkybohu, už ji to pustilo. „Nemám na mysli jenom milování. Není to zvláštní, že narážíme oba pořád na stejný lidi?“

„Ty na ně narážíš. Já na ně narazila už předtím. Pěkně tvrdě.“

„Potřeboval bych toho Kacízka sehnat.“ „Na tvým místě bych se mu vyhnula. Je to podrazák.“ „Vypadá tak… ale už jsem potkal lidi, co se tvářili jako tvrdý ranaři a šli do kolen.“

„Nevytahuj se. Kacízek není ranař. Je to vnitrák.“ „Já myslel, že dělá v novinách.“ „Je na dvou výplatních listinách. Už dávno.“ „A to nebyl na seznamu estébáků v Rudý krávě?“ „Tam jich chybělo… Nebyly přece oficiální.“ „Zaplatili si to?“

Pokrčila rameny. „Vím jenom, co říkal Honza. Někdo snad dosáhl vymazání nějakým osobním vlivem… nebo prachama? Těžko říct. Do toho my nevidíme. Ale jiný se tam nedostali, protože ti, co tenhle cirkus zrežírovali, neměli na jejich kompromitaci zájem. Potřebovali je a potřebujou je dál.“

„K čemu? Dneska si můžeš koupit skoro každýho.“ „Když na něj něco víš, nemusíš vyhazovat peníze. Zobe ti z ruky. Prosazuje tvoje zájmy… nebo zájmy toho, kdo vzadu tahá za nitky.“ „Tvůj manžel za nitky tahal, anebo ho řídil Kacízek?“

„Ach…,“ povzdechla znechuceně. „Jsi zpitomělý z novin. Takhle jednoduchý to zas není. Každý si prosazuje hlavně svoje zájmy. Třeba i v jedny partaji Honza něco o Kacízkovi věděl, tak jeho prostřednictvím zase tlačil tam, kde bylo třeba zatlačit. A Kacízkovi na druhou stranu sem tam

přihrál kšeftík nebo tip, na kterým se daly trhnout slušný peníze. Základem byznysu jsou informace. Dozvíš se třeba, že podnik, který už všichni odepsali a jeho akcie se na burze prodávají za pár supů, sehnal stamilionovou zakázku. Když to víš dřív než ostatní, byl bys úplný jelito, kdybys na tom nevytřískal majlant. Nebo je firma, ve který ti vadí někdo z vedení, protože ti nechce jít na ruku. Tak na něj vytáhneš nějakou špínu… a to mi věř, že na každýho, kdo se o politiku a kšeft otřel, špínu najdeš… a spustíš proti němu kampaň v novinách. Když ho pak odstřelíš, dohodneš se s těmi zbývajícími velice snadno zvlášť když jim naznačíš, že by je mohl potkat stejný osud. No a hlavně… ve velký politice je někdy moc zdravý, když pravice neví, co dělá levice. Nebo se tak aspoň tváří. Obchody, který nejsou moc čistý, musí zařídit někdo, kdo není v oficiálním spojení s politiky, kdo nezastává žádný funkce, na kterýho se dá v nejhorším všechno svádět a on si za příslušnou provizi nasype popel na hlavu nebo na sebe nechá plivat. Rozumíš už?“

Byla to dlouhá lekce z praktické politiky, ale byla mi platná asi jako novinový úvodník.

„Nemohla bys být konkrétnější? Pochopil jsem sice, že Kacízek je parchant, ale nevím, kdo si ho hejčká. Já ho totiž dokážu zmáčknout, protože mám čím. Jenže přitom nechci přijít o kejhák. Letos to nevypadá na tuhou zimu, takže pochybuju, že Sečská přehrada zamrzne…“

„Ty ho máš čím zmáčknout? Michale, hochu milý, oni všechno popřou. Nebo budou dělat mrtvýho brouka. Už s tím začali… Dneska jsem chtěla pozvat na večeři člověka, který měl s Honzou velký obchody. Samozřejmě jen jako člověk v pozadí.

Tichý společník. Velice tichý.“ Rozesmála se. Byl to smutný, trpký smích. „Představ si, že o Honzovi v životě neslyšel! Ani o mně!“ Stiskla rty. „Svině…,“ sykla.

„Miláčku, to, co na Kacízka mám, je ryze kriminální záležitost.“

„Ty blázne, tři čtvrtiny velkých kšeftů jsou podle zákonů civilizovanýho světa ryze kriminální záležitosti!“ vykřikla. „Koho to zajímá? Nepřipadá ti někdy, že pojem podnikatel je dneska málem urážlivá nadávka? Něco jako zloděj?“ „Znám poctivý soukromý podnikatele, který…“ „Kuš!“ přerušila mě. „Soukromý podnikatel je logický nesmysl. Pleonazmus. Podnikatel je vždycky soukromý. Jinak se jedná jenom o manažery. Tyhle idiotské fráze všech těch nedouků kolem jsou na zvracení!“

Nechal jsem ji, ať se vyřádí. Lepší, když dští síru na novináře a politickou reprezentaci, než kdyby si zlost za ponížení, kterého se jí zřejmě dnes večer dostalo v míře více než vrchovaté, vylévala na mně, protože nikoho jiného po ruce neměla.

„Nemluvím o kšeftech,“ řekl jsem, když zmlkla. „Mluvím o vraždě. Nebo spíš o vraždách.“ „Ty víš, co se stalo s Viktorem?! Kdo to udělal?“ Milovala ho pořád, i když byl mrtvý. Chtěla se pomstít? Kdo se má v ženských vyznat.

„Ne. To zatím ne. Vím jenom, že Kacízek s tím měl mnoho společného. Nebo o tom aspoň hodně ví. Pochybuju totiž, že tenhle slizký brejlatý zvyjebenec někoho sám oddělal.“

„Ne. Na to je moc zbabělý… a opatrný. Na špinavou práci má lidi. Jaký proti němu máš důkaz?“ „Nahrávku na videokazetě, jak si ty špinavosti domlouvá.“

Zamyslela se. „Ví to?“

„Ano. Už se mi pokusili nahnat strach. Poslal za mnou bandu nějakých amatérů… zřejmě mi měli natlouct a kazetu mi sebrat.“

„Tohle se mi nezdá,“ řekla zamyšleně. „Kdyby měl opravdu strach, tak už spolu nemluvíme. Nemůžou si dovolit, aby na něj něco prasklo.“

„Možná že kdyby mě našli, tak už spolu skutečně nemluvíme. Přinejmenším by mi hodili na hlavu takový věci, že bych už seděl. A jestli je to tak, jak říkáš, tak by docela určitě sehnali soudce, který by mi podepsal vazbu třeba nadosmrti. Všiml jsem si, že když je to zapotřebí a někomu se to hodí, tak se na lidský práva a presumpci neviny kašle a všechno najednou jde tak rychle, že se jeden nestačí divit.“

„Poslyš, Michale o co ti vlastně jde? Chceš se pomstít… nebo přijít k penězům?“

„Chtěl jsem zpátky prachy, o který mě Lorenc připravil… ale teď mi už jde jen o to, zachránit holou kůži a zase normálně žít. Nepřipadat si jako štvanec, nemuset se skrývat. Chápeš?“

„Viktor ti už nic nevrátí,“ řekla tiše. „Já ale za něj můžu převzít odpovědnost. Musím převzít… kdo jiný by to udělal? Ta tvá Džudy asi těžko…“

Políbil jsem ji. „Kecáš,“ řekl jsem. „Říkáš naprostý blbosti.“

„Ne. V Ostravě mám corsu… zahálí v garáži. Pokud ji už někdo neukrad. Ale snad ne. Převedu ji na tebe dřív, než mi ji zabaví. Bude ti stačit?“

Vida, ani jsem nemusel pyskem o autíčku seknout a mám ho! Tak jsem přikývl.

„A pomůžeš mi?“ zeptala se tiše. „Musím zachránit, co se dá. Ale bude to náročná hra. A nebezpečná.“

„O co se bude hrát?“

Dlouze se dívala do stropu. Pak tiše šeptla, spíš jsem jí ta dvě slůvka odečetl ze rtů: „O mne…“ Konečně se mi podařilo zastihnout v Opletalce toho Čiháka. Po poledni mi otevřel chlap, který doopravdy vypadal na to, že zrovna vylezl z postele. A že v ní nebyl sám. „Co je?“ zaštětil se. „Potřeboval bych s tebou hodit řeč,“ povídám. Ne snad, že bychom se znali, ale některé společenské vrstvy považují tykání i mezi lidmi, kteří si nebyli oficiálně představeni, za běžný způsob komunikace.

„My se známe?“ zeptal se.

„Svým způsobem ano. Jsem starej kámoš Džudy, víš?“

Neotřáslo to s ním. „Není v Praze,“ chystal se zabouchnout dveře. Strčil jsem mezi ně nohu. „Vodval se,“ zasyčel. „Nemám na kecy náladu. Koukej mazat, nebo dostaneš na budku.“ „Takovej starej mazák a ani neví, kdy je čas mlčet a kdy nastal čas slov?“ podivil jsem se. Koukal na mě a nejspíš přemýšlel, jestli jenom magořím nebo jsem fakt od čertů. Pak trhnutím otevřel dveře dokořán.

„Pět minut. Víc času pro tebe nemám.“ Odkráčel přede mnou do kuchyně. Dalším škubnutím otevřel ledničku, ve které jsem viděl převážně lahve.

Vzal si pivo a hluboce se napil. Mně nenabídl. Ani bych nechtěl. Pivo v poledne mě dokáže otupit na zbytek dne.

„Tak to vysyp,“ krknul si a spokojeně si pohladil břicho.

„Kde je Džudy?“

„Za kopečkama,“ řekl klidně.

„Nebo pod kopečkem?“

„Pod jakým kopečkem? Povídala, že v tom pajzlu blbě hrajou. Sem se nedivil, když sem viděl toho ksichta, co to tam kočíruje. Tak sem jí zmanažíroval džob v rajchu.“

„Točí tam?“

„Jo. Jesli tě zajímá co, tak je plnoletá, může si dělat, co chce. Daně z toho platí.“

Podíval se na hodinky. Vytáhl jsem z kapsy první pětistovku a položil ji na stůl.

„Co to má bejt?“ Opovržlivě do bankovky cvrnknul.

„Rád bych, kdyby sis vzpomněl, jestli jsi neznal nějakýho Lorence.“

„Koho?“

„Toho chlapa, co s Džudy… co s ní chodil před tebou.“

„Já s nikým nechodím. Já si to s Džudy sem tam rozdal a to je celý. Je to fajn holka a dala mi zadara. Tak jsem jí sehnal džob. Žádnýho Lorence neznám.“

„Já slyšel, že jo. A Džudy ti o něm vyprávěla.“

Položil jsem k té pětistovce druhou. V páru se vyjímaly trochu lip. Aspoň natolik, že do nich už necvrnkal.

Mlčel. Povzdechl jsem si a přidal třetí pětikilo. Víc jsem do něj investovat nehodlal. Linda sice říkala, že na provoz ještě prachy má, ale nechtěl jsem, aby se vykrvácela. Tohle jsem investoval ze svýho.

„Ty nejsi od fízlů?“

„Proč myslíš?“

„Protože fízlové nad pětikilo nejdou.“

„No jo. Já jdu. Asi nejsem od fízlů. Zkus si vzpomenout,“ poprosil jsem ho.

„Viktor…?“ zeptal se.

„No vidíš, že ti to jde!“

„Nakonec,“ shrábl peníze, „ublížit mu už nemůžu, že jo.“

„Jak víš, že mu nemůžeš ublížit?“

„Vypařil se. Někdo taky povídal, že to má za sebou.“

„Džudy?“

„Džudy visí ještě pěkný prachy, ta doufá, že je dost živej na to, aby je schrastil do kupy a jednou jí je vrátil. Vona je hodná, ale dost pitomá.“

Nic jsem proti jeho hodnocení nenamítal.

„Kdo teda říkal, že to má za sebou?“

„Tak… mezi lidma se to tvrdí. Byl to vychcánek a svýho času dělal kšefty, který mu možná vynesly nějaký škvarky, ale taky fůru nepřátel.“

„Likvidoval dluhy?“

„Přej.“

„Jak to dělal?“

„Vím já? Prostě nastoupíš k frajerovi a řekneš:

Koukej, chlapíku, visíš tý a tý firmě půl melouna. Pozejtří ať jsou prachy na prkně.“

„A když nebudou?“

„Tak třeba navštívíš jeho ženu a vysvětlíš jí, co se stane dětem, když prachy nebudou. To si rozmyslí každej.“

„Co kdybych neměl ani ženu, ani děti?“ „Každej má svý slabý místo. Třeba to, jak k prachům přišel. Nebo mu vylítne do povětří auťák. Nebo mu vyhoří obchod. Nebo barák… nebo ho těsně mine cihla, až půjde pod lešením. Tady je možností!“ Zažíval.

„Znal se Viktor s Křupanem?“

Poprvé se mu podezíravě zúžily oči.

„Co s tím má společnýho Křupan? Kdo tě vlastně tanguje Viktor, nebo Křupan?“

„Proč Džudy zdrhla? Pokud se pamatuju, tak jí pan majitel nevadil. Znám Džudy dýl než ty a vím, že by dala každýmu… když by z toho něco měla. Nebylo to spíš tak, že jí zavolal Křupan?“ „Nezavolal jí.“

„Spadla těsně vedle ní cihla, když šla pod lešením?“

„Skoro. Něco podobnýho. Prostě usoudila, že jí tady dělá vzduch špatně. Tak ho změnila.“ „Ty Křupana znáš?“

„Kdekdo ho zná.“

„Já ne. Takže nevím, jestli ho znal Viktor.“

„Asi jo. Křupan taky má fůru prachů mezi lidma.“

„Křupan ví, že jsi žil s Džudy?“

Vyjeveně se na mě podíval. „Hele, nejebe ti? Co máš furt s Křupanem? Co má společnýho s Džudy?“

To kdybych věděl… „Netelefonoval jí a nevyhrožoval?“

„Ta snad ani neví, že nějakej Křupan existuje.“ Otevřely se dveře kuchyně a dovnitř vešla nazrzlá děva v kalhotkách a podprsence, která vskutku měla co držet či spíš podpírat! Hřívu vlasů měla rozcuchanou jako vrabčí hnízdo, ke své škodě byla nenalíčená, obličej poněkud odulý spánkem a po chlastu. Zívala tak mohutně, že jsem viděl, kolik zubů jí vzadu chybí. Dost. Škrábala se v podpaždí. Vypadala asi tak přitažlivě jako kuchyňské odpadky.

„Si už vstal? Je tu něco k žrádlu?“

Cihák se na ni zle podíval. „Vypadni! Vrať se do hrobu!“

Teprve teď si všimla, že existuju, a pokusila se na mě koketně usmát. Uhnul jsem pohledem. „Švihej!“ zařval Čihák.

„Na koho si votvíráš hubu, pazdráte!“ zaječela. „Nemůžu za to, že se ti nepostavil!“

Vyskočil a napřáhl ruku, jako že jí chce dát pár facek.

„Ty couro, ty buď ráda, že tě nevyženu zpátky na ulici!“

„Chmm!“ udělala a otočila se, abych viděl, jakou má zadnici. Mohutnou. Zavrtěla s ní a vypařila se. „Se všema ženskejma sou jenom problémy,“ zavrčel, když za ní bouchly dveře.

„No jo, už Dachhauser pravil, že některý ženský jsou všechny stejný,“ souhlasil jsem.

Podíval se opět na hodinky. „Víc už ze mě nevyteče. Za cos zaplatil, to jsem ti řek.“

„Řeks toho tak za padesátikorunu.“

Vstal, aby dal najevo, že je připraven podat mi klobouk a rukavice. Prostě že mám navštívit jinej lokál. Tady už hodili na pípu utěrku.

„Kdybych ještě něco potřeboval, tak se stavím,“ vstal jsem taky.

„Nemusíš. A Džudy taky hledat nemusíš. Nic neví. Je to totiž všecko hrozně jednoduchý Křupan mi fakt zavolal. Že se kolem Džudy vometá nějakej hajzl, kterej sejmul už Viktora, a že by pro ni bylo zdravý, kdyby změnila vzduch. Tak jsem jí sehnal ten džob. Stačí?“

Přikývl jsem. Mohl to říct hněď a byl bych ušetřen pohleďům na jeho ďomácnost v negližé. Svištěl jsem v corse na Petřiny. Nastal čas podívat se, jak moc dostal můj byt do těla. Něco riskovat musím, pravila mi Linda a ujistila mě, že v nejhorším po mém boku nastoupí v plné polní pan doktor Němec. Ale doufal jsem, že to nebude zapotřebí. Kdyby něco, byl jsem celou dobu v Itálii. Snad mi to četníci spolknou.

Před domem opět nikdo neparkoval. V oknech se nic nehýbalo. Ani v těch mých dvou, kde chyběly okenní tabulky.

Byt měl zapečetěné dveře, a když jsem plombu strhl a otevřel, naskytl se mi pohled, jaký dobře znají ti, kdo zažili tajfun a viděli jeho následky. Hodil jsem plombu do záchodu a spláchl a potom si sedl k telefonu a roztočil čísla.

Kdosi, kdo byl na mé pojistce uveden jako likvidátor, se mě zeptal, jestli jsem už informoval policii. Zalhal jsem, že ano a že chtějí, aby se dostavil. Slíbil, že tam v okolí má práci, takže se opravdu staví.

Pak jsem zavolal na stopadesátosmičku, neboť jsem vyšel z mnohokrát ověřeného předpokladu, že policie je taky velice zbyrokratizovaný aparát jako každá rozvětvená organizace a že proto chvíli trvá, nežli se mezi sebou jednotlivé služebny domluví. Počítačová síť jim stále ještě chybí. Služba na lince 158 se mě nezúčastněně zeptala na plnou adresu a telefon. Za chviličku se rozezvučel můj telefon a já potvrdil, že se dovolali správně a že vskutku hlásím vyloupení a zdemolování bytu.

Než přijeli, vytáhl jsem ze skrýše v kuchyni svoje pravé doklady. Ty druhé jsem nechal u Lindy. Avizovaná hlídka se dostavila za deset minut. Řekl jsem sice, že nebezpečí z prodlení tady nehrozí, protože k činu jistě došlo už před časem, v době, kdy jsem nebyl v Praze. Chlapci tedy věděli, že nikoho nehoní, přesto si neodpustili potěšení zapnout maják a fňuknu, aby bylo vidět, že jedou za případem, a nemuseli se na křižovatkách otravovat se semafory. Zabrzdili s brutálním zaječením pneumatik. Asi jim dlouho nevydrží. No a co! Ze svýho je přece neplatěj! Vyběhli z vozu na zahradu jako srnci. „Tady, pánové, po schodech nahoru,“ instruoval jsem je z vytlučeného okna. Poklusem, plni dychtivosti, vběhli dovnitř. Bylo jim oběma kolem pětadvaceti, možná i míň. Asi absíci policejní akademie. Rozhlédli se a oba najednou táhle zahvízdali.

„No nazdar! To musel bejt prasák!“ pravil ten vyšší, který asi přebral velení. Uchváceně se rozhlížel po pokoji, kde se válela převržená křesla, hilzny od nábojnic a od dělbuchu, zbytky skla. Vyklonil se z okna a zařval: „Franto, pod sem. Tos eště neviděl, ty vole!“

Nadzvedl jsem obočí. Podle mého skromného názoru daňového poplatníka by policisté měli jít ve vyjadřování vzorem. I v dnešní pokleslé době.

Franta cosi vysvětloval. Asi že nemůže opustit svěřený vůz. Co kdyby se někde potuloval drbán a chtěl vydat automobil i se služební zbraní!? Nemůže přece člověka zklamat: a házet bouchačku z okna by nebylo stylový.

Takže zavedli vyšetřování jen ve dvou. Kdy jsem vloupání zjistil? Podíval jsem se na hodinky. Před půl hodinou.

Kde jsem byl, když k vloupání došlo?

„Těžko říct. To byste mi museli prozradit, kdy se to stalo. Já jsem už dva tejdny v Itálii… teda, byl jsem. Dnes jsem se vrátil.“

Aha. Mám představu, co se mi ztratilo?

Měl jsem cukání říct, že zlato a diamanty za pět set tisíc, ale věděl jsem, že dřív nebo později se zjistí, co se ve skutečnosti stalo. A nepochyboval jsem, že než poldové zapečetili dveře, provedli ohledání a videokamerou a fotograficky zdokumentovali stav místa po činu. A sepsali všechno, co

tu bylo. Zahrávat si s ohněm se mi nechtělo.

„Zatím mám pocit, že se mi neztratilo nic. Peníze jsem tu neměl ani žádný zlato… televize a podobný věci jsou na místě. Jenom tu je hroznej bordel, vytlučený okna. Vypadá to tu jako po boji.“ „Vy bydlíte sám?“

Přikývl jsem.

„V celým baráku?“ podivili se.

„Ne. V přízemí žije domácí. Ale není doma… už jsem na ni zvonil,“ řekl jsem rychle, když jsem viděl, jak si vyměnili pohledy a ten vyšší chtěl jít ke dveřím.

Někdo se dole hádal. Asi s policajtem. Likvidátor překonal rekordy a osobně přijel za půl hodiny po ohlášení. Jak z něj později vypadlo, když jsme se společně dohadovali, zatímco poldové podávali hlášení nadřízeným orgánům a žádali vyslání techniků a specialistů přes vloupačky, bydlel na Petřinách a byl jsem mu dobrou záminkou, aby zdrhnul ze zaměstnání o tři hodiny dřív.

Okna byla maličkost, odhadl je na dvě stovky, ale horší to bylo s poničeným nábytkem a zcela zničenými koberci. Nevydržely kontakt s okovanými botami a hořlavinami. Taky ve skříni byly dvě díry od kulek. Předsíň byla zdemolovaná dokonale.

Má oblíbená irská whisky Jameson ovšem dokáže divy. Předběžný odhad škod když jsem ho ujistil, že si za dva dny nevzpomenu, že na zdi chybí jeden maličký Rembrandt za pouhé dva miliony nakonec vylezl na devadesát devět tisíc. Ty díry po nábojích zalepím, dvě židle a stolek koupím v zastáváme za babku a zasklít a vymalovat nechám dohromady za čtyři kolíky. Devadesát tisíc vejvaru, když nepočítám tu láhev, je docela slušný výsledek.

Technici se pustili do práce, právě když se likvidátor loučil. Měl v sobě navíc čtyři panáky Jamesona z jiné lahve. Srdečně se s nimi pozdravil, znali se, jako se zná zřízenec márnice s hrobníkem.

Ohledání místa činu netrvalo dlouho. Nechal jsem je o samotě a trávil čas čekáním v kuchyni. Právě jsem vařil vodu na kafe, když za mnou šéf techniků přišel.

„Pane Najman… vy už jste byl někdy krátce předtím vyloupený?“

„Já? Proboha nevím o tom!“

„NOj já jen že už tady nějaká naše parta dělala daktylky. Neměl jste zapečetěný dveře?“ „Ne. Jenom byly odemčený. Ale zaklapnutý.“

Do kuchyně vešel druhý chlapík z kriminálky, naklonil se k technikovi a něco mu šeptal. Úkosem se na mne díval.

Technik nadzvedl obočí. „Pane Najmane… za chvíli přijedou kolegové a budou si s vámi chtít popovídat. Takže nikam nechoďte, ano?“

Přikývl jsem a nabídl jim kafe.

Odmítli. Od podezřelé osoby se kafe nepřijímá.

„Takže ještě jednou. Kde jste byl 18. listopadu ve dvacet hodin?“

„V Itálii. Opakuju vám to už podesátý.“

„A já vám říkám, že nám jenom podesátý lžete.“

„Už toho mám dost!“ vyjel jsem. „Přijdu po delší nepřítomnosti domů, z bytu mám kůlničku na dříví a policajti, místo aby mi řekli, co se stalo, mě sbalej a začnou mě vyslýchat! Jestli si myslíte, že si můžete všechno dovolit, jste na hlubokým omylu! Píšeme rok čtyřiadevadesát. Buď mě okamžitě pustíte a omluvíte se mi anebo mi řeknete, co proti mně máte, a já se spojím se svým právním zástupce doktorem Němcem, a teprve až přijede a dáte nám písemné obvinění z nějakého trestného činu, budu v jeho přítomnosti ochoten vypovídat. Jinak od tyhle chvíle ani slůvko.“ Odmlčel jsem se a unaveně opřel o opěradlo tvrdé nepohodlné židle.

Všude na světě mají na policii pro podezřelé tvrdé nepohodlné židle. Španělský boty jim už před časem zakázali, tak tejraj nešťastníky, co jim padli do pazourů, aspoň takhle.

Kancelář v Kongresové byla situovaná na sever: už se v ní stmívalo, tak rozsvítili světlo. Odvezli mě sem hned, jakmile technici zjistili, že už tam byl někdo z branže před nimi. Pak už bylo jen otázkou minut přijít na to, jak se věci mají.

Vyšetřovatel, který se mi představil jako kapitán Vojáček, si unaveně promnul oči. Bylo tam nahuleno a okno se kvůli klimatizaci otevřít nedalo. Když se pustila naplno klimatizace, byla během

pěti minut v kanceláři zima jako v psírně. Nejlepší by bylo nehulit, ale kapitán byl zřejmě těžkej závislák a já měl taky na cigaretu chuť. Tak jsme oba trpěli a vzájemně se v duchu proklínali. „Neraďte mi laskavě, co smím a co ne. Můžete si pak klidně stěžovat, komu chcete, ale teď budete odpovídat.“

„Ne. Dokud mi neřeknete, na co se ptáte.“ „Kde jste byl…“

„Třeba v prdeli a nic vám po tom není!“ zařval jsem.

Chvíli to vypadalo, že mi jednu natáhne. Doufal jsem v to. Jednu facku bych přežil: a pak by byl klid, protože by se poldové dostali do nevýhody, do postavení mimo hru.

Ovládl se.

„Volte slova poněkud uvážlivěji,“ řekl najednou zcela lhostejně.

„Oukej, omlouvám se. Jsem svobodný občan, nebyl jsem obviněn z ničeho nezákonného, a proto nikomu není nic po tom, kde jsem byl. Připadá vám tato formulace dostatečně uvážlivá? Jestli ne, opakuju, že zavolám svému právnímu zástupci a on jistě najde formulaci ještě výstižnější.“ „Tak dobře,“ rozhodl se Vojáček. „Inkriminováného dne někdo anonymně telefonicky oznámil, že vaše domácí jev ohrožení života. Má být přepadena a zavražděna. Na místo se dostavila zásahová jednotka ve chvíli, kdy se z vašeho bytu ozývaly exploze a střelba.“

„Z mého bytu? Exploze… a já si pořád říkal, proč to tam vypadá jako ve Stalingradu…“ Znechuceně se na mne podíval. Pokračoval: „Zásahová jednotka použila proti teroristům donucovací prostředky.“

Odmlčel se. Zamyšleně jsem si promnul bradu.

„Mám rozstřílený nábytek, spálený koberce, rozštípány křesla a stolek… Vy říkáte atomovce donucovací prostředek?“

„Teroristé nasadili granáty… Nebo dělbuchy,“ dodal honem, když viděl můj údiv.

„V předsíni se zřejmě někdo poblil.“

„Teroristé proti zásahové jednotce použili granáty se slzným plynem.“

„A proč u mě zásahová jednotka zasahovala, když teroristé chtěli odkrouhnout moji domácí? Proč?“ Najednou vypadal nejistě. „To jaksi… nejspíš se podle našich dosavadních zjištění chystali k paní…,“ hledal její jméno v protokolu.

„Čebovský,“ řekl jsem.

„Ano, k paní Čebovské spustit shora…“

Koukali jsme se na sebe.

Ani jsem nemusel být obzvlášť jasnozřivý, abych viděl, že tomu nevěří.

„Vaši muži jim v tom zabránili,“ řekl jsem trpce. „To je hezký. Mluvil jste někdy s tou babou?“ „S kým? S paní Čebovskou? Ano, hovořil jsem sní.“

„No vidíte. Chtěl byste ji mít za domácí?“

Mlčel. To se ví, že nechtěl.

„A vy nějakejm drbanům znemožníte, aby mě tohohle kalichu trpkosti zbavili.“

Ožil. „Chcete říct, že jste je najal, aby paní Čebovskou přepadli?“ zeptal se s nadějí.

„Ne. Já totiž vůbec netuším, jací pánové u mě řádili a chtěli se z mého bytu spustit k mé domácí. Já jenom lituju toho, že to neudělali, ale jestli to dáte do protokolu, tak to škrtnu, odvolám, popřu. Já ji nemám rád, ale určitě víte, že jsem tam toho večera nebyl a to, co mi tady povídáte, podle mě nemá hlavu ani patu.“

„Nemá,“ přiznal s povzdechem. „Ti lidé popírají, že chtěli Čebovskou přepadnout, vůbec ji neznali, říkají, že jste je pozval na návštěvu a že ve vašem bytě byli přepadeni. Tak se bránili. Zbraně s sebou měli čistě náhodou všichni tři mají zbrojní pasy. Jak k nim mohli právě oni přijít to je mi záhadou…“

„Proč? Nejsou to snad řádní občané?“

„Ti?!“ mávl rukou a symbolicky si odplivl.

„A kdo je v mém bytě přepad?“

Teď to byl pro změnu on, kdo krčil rameny. „Cizí přítomnost nebyla zjištěna. Ale ten neznámý proti nim použil střelné zbraně a nějaké exlozivní prostředky…“

„Co to bylo za chlapy?“

„To vám nesmím říct. Je to součástí vyšetřovacího spisu.“

„Jsou ve vazbě?“

Mlčel. Pak smutně zavrtěl hlavou. „Soudce ji nepodepsal. A my proti nim vlastně nic nemáme. Podali na nás dokonce žalobu za omezování osobní svobody a dva za ublížení na zdraví. Faktem je, že jsme jim trestný čin neprokázali a že na ně naše jednotka zaútočila…“

„V mém bytě. Vysvětlili vám, jak se dostali dovnitř?“

„Prý s vámi měli schůzku. Řekl jste jim údajně, že bude otevřeno, tak se nedivili, když nebylo zamčeno. Divili se, až když je čekalo to, co je tam čekalo.“

„Tohle všechno je, pane kapitáne, velice hezké, ale já chci za prvé vědět, kdo mě navštívil, když jsem nebyl doma… Za druhé mě zajímá, kdo mi nahradí škodu, kterou jsem zásahem vašeho komanda utrpěl.“

Pomlčel jsem o pojišťovně, protože při troše štěstí bych mohl náhradu vytlouct ještě z policajtů. „Vaši hosté, ne?“

„Neznám je.“

„To tvrdíte vy. Oni zase říkají, že jste je pozval.“

„A vy mi nechcete jejich jména prozradit. Takže plichta. Mimochodem, neříkal jste, že na vás podali žalobu?“

Mlčel. „Ale my taky,“ řekl najednou hrdě. „Kladli odpor při zatýkání a zranili několik příslušníků policie…“ A taky policejního psa.

„Kdyby mě někdo přepadl, taky bych se bránil. Jako občan na to mám snad právo.“

„Ale ne v cizím bytě, do kterého…“

„No jo, v tom máte pravdu. Když nějak smírně vyřešíme tu náhradu škody, jsem ochotný vám potvrdit, že jsem je nikam nepozval, že se ke mně tudíž vloupali a tím pádem proti nim zásahová jednotka zakročila zcela právem. Jejich žaloba půjde do koše a vy budete na koni. Tak co říkáte?“ „To by nebyl špatný obchod… ale já vám samozřejmě žádnou náhradu podepsat nemůžu. To překračuje mé pravomoci.“

„Můžete moji žádost podpořit.“

„To bych byl ochoten když mi prozradíte, kde jste byl.“

„Ježiši, máte přece zjištěno, že jsem nebyl na místě činu tak proč s tím pořád otravujete jako tvrdohlavý kluk! Zeptejte se Čebovský, jestli jsem byl doma!“

„Tvrdila, že jste v Itálii…,“ řekl nešťastně.

„No tak vidíte. A teď mi řekněte jedno: jak se jmenovali ti tři parchanti, co ke mně chodí na návštěvu, když nejsem doma?“

Zavrtěl hlavou. „Nezlobte se, ale opravdu vám to nesmím říct. Předpis je předpis.“ S omluvou se zvedl, že si musí odskočit. Na stole zůstal ležet otevřený vyšetřovací spis. Bylo to průhledné jako sklo. Kapitán mi najednou byl docela sympatický.

Ti tři džentlmeni se jmenovali: Mirko Čižman, bytem Salamandrova, Karel Farský, bytem Cepínová, a Jiří Zámečník, bytem tamtéž. Opsal jsem si jména a adresy a vrátil spis zase na místo. Když se kapitán vrátil, domluvili jsme se už rychle ve smyslu mého návrhu. O nějaké vraždě nějakého detektiva nepadlo ani slovo.

Takže to vypadá, že Ferko, neznámý Křupan a vůbec všichni zainteresovaní na mě udělali proklatě dlouhý a temný tunel. Vychutnali si mě. Byl jsem prostě za blba. To se někdy stává.

EOpět jednou převlečen za důstojného pána s kolárkem, kloboukem a důvěru budícími brýlemi ve zlatých obroučkách jsem neměl obavu, že by mě někdo z těch tří žižkovských drbanů poznal. Možná jsem se maskoval úplně zbytečně, protože mě nejspíš nikdy neviděli a dostali pouze povšechný popis a hlavně adresu.

Ztratil jsem při jejich identifikaci dva dny. Posléze se mi přece jenom podařilo zjistit, že nejhrozivěji z nich vyhlíží Čižman, což nebyl ani Jugoš, ani Slovák, ani Rom, ale starousedlík podivného původu a nejasného povolání. Jeho koníčkem byly rvačky v okolních hospodách. Rvát jsem se nechtěl.

Farský žil ve společné domácnosti se Zámečníkem. Ne snad, že by byli táta s mámou, prý jsou na holky jako čerti oba dva, ale Zámečník nebyl z Prahy a Farský, kterému před časem utekla žena,

vzal kamaráda z lochu pod svoji střechu. Oba byli třicátníci blížící se spíš k rozhraní mezi třicítkou a čtyřicítkou, oba vypadali na periferijní frajery, oba byli tmavovlasí, až na to, že Farskému už začínala pleš, kdežto Zámečník měl kraťoučkého ježka, hustého jak anglický trávník.

Nelíbil se mi jeden ani druhý, ale Zámečník měl jednu přednost: hrdinu dělá jen v partě. Sám je zbabělec a už dvakrát dostal v místní hospodě naklepáno tak, že se dovnitř odváží buď jen s Farským a nějakými jinými kumpány, anebo chodí chlastat do jiný putyky.

S těmi, co mu rozbili hubu, se vypořádal po svém: každého z nich vždy v noci a osamoceně přepadli tři chlapi a zkopali do bezvědomí.

Prostě klasický přizdisráč.

„Len aby sa něcukal,“ pravil pochybovačně Lájoš, když jsem mu odpoledne v jeho oblíbeném hostinci vylíčil, co po něm za úplatu požaduju.

„Bude sám. Tenkrát jste zvládli dvě gorily, že se z toho strachy potentovali,“ uklidňoval jsem ho. Bujaře se zasmál při vzpomínce, jak si hrál na Ramba a s kamarády vyřídil dva raketýry poněkud komického ražení. Zámečník je trochu jiný kafe, ale to jsem nepovažoval za nutné nějak zdůrazňovat.

„Hej, ale vtedy nás bolo čtyroch. A pes. A terazky hovoříte, že možme byť lenem dvaja.“ „Se mnou tři.“

„Hej. Vie o tom Ferko, šéfko?“ upřel na mě své nebesky bezelstné oči.

„Dovoluješ se mu snad, když se jdeš vyčurat? Ferko po mně chtěl, abych mu sehnal jednoho člověka a tenhle frajer ví, kde ho můžu najít.“

„A prečo sa ho něspýtatě?“

Povzdechl jsem si. Lájošova logika bývala ohromující ve své přímočarosti. „Chtěl jsem, ale nechtěl se se mnou bavit. Tak to musím zařídit jinak.“

„Rozumem.“ Vážně pokýval hlavou. Položil jsem před něj deset stokorun.

„To je záloha pro tebe.“

„Ééé…,“ udělal při pohledu na hromádku inflačního oběživa.

„Za to kúpitě leda piču. A aj tie sú terazky dražšie.“

„Lájoši, říkám, že to je záloha jen pro tebe. Aby sis měl za co koupit flašku rumu na kuráž. Za celou akci s kamarádem dostanete…“

„Kolko?“ skočil mi do řeči.

„Ještě čtyři tisíce.“

„Hej. Nie je to vela, ale za to možem robiť. Kolko dostane kamarát?“

„Počkej, já myslel celkem pět tisíc pro oba…“

„Šéfko,“ mlaskl znechuceně, „kdě žijete? Děsať tisícok pre nas a idzeme.“

Zvedl jsem se. „Nemusíte. Půjdu sám. Za deset tisíc si najmu profesionální komando, ty vole. Sbohem.“

Nechal jsem mu na stole účet a shrábnul stokoruny na zálohu. Lájoš trpěl vysloveným odporem k placení účtů v hostincích zvlášť když seděl v mé přítomnosti. Že automaticky útratu nás obou platím já, považoval za druh zvykového práva.

„Počkajtě, šéfko. Však možem žartovať, nie? Nože, kolko bystě teda dal?“

„Už jsem říkal pět tisíc.“

Hekal a vzdychal, dokud jsme se neshodli na sedmi. Čtyři pro něj, tři pro kámoše. Dám jim dohromady šest a kámoš nebude o tisícovce zálohy vědět.

„Zavolám ti, kdy to spustíme,“ řekl jsem na odchodu. „A nezapomeň masky s sebou.“ Čebovská se vyjádřila stručně a výstižně: „Já vás tu nechci, pane Najman!“ Podala už žádost o mé úřední vystěhování, neboť narušuju soužití a svou přítomností ji ohrožuju. Namítl jsem, že pokud jsem od policajtů slyšel, k jistým dramatickým událostem v domě došlo, ale za mé nepřítomnosti, a jestli je oficiální verze správná, je to spíše ona, kdo ohrožuje moji bezpečnost, protože gangsteři šli po ní. Jenom si spletli patro.

„Dovolte! Proč po mně… No toto! Takový nesmysl! Já s kriminálními živly nic společnýho nemám!“

„Třeba vás někdo nemá rád a touží po vašem bezživotí,“ řekl jsem. „Znáte to jistě jakmile jde o

peníze, nezná dnes nikdo bratra. A vy, jak se v okolí povídá, se soudíte s příbuzenstvem o velký majetek.“ Vyvalila na mě ty obrovské oči za kulatými skly brýlí. „Vy… vy…,“ dusila se vzteky. „Darebáku, chcete jistě říct,“ pokoušel jsem se jí pomoct, protože zřejmě měla zlostí zablokovaná lexikální centra.

„Vy darebáku! Jak se opovažujete hovořit o mé rodině?!„

„Já ne. Lidi. Není kouře bez ohníčku a není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. Zpytujte svědomí a hlavně si pořiďte něco na svoji ochranu. Doporučoval bych vám dobrmana a brokovnici. Určitě střílet neumíte, takže z pistole byste se netrefila. Brokovnicí ale pokropíte dvacet gangsterů i s pratetičkou naslepo.“

Ovládla se. Jen chvíli zhluboka dýchala a hruď se jí dmula. Potom skrz sevřené zuby procedila: „Když vypadnete hned zítra, dám vám ještě nějaký odstupný. Ale tentokrát si dám sakramentský pozor, kdo se mi dostane pod střechu!“

Morální profil jejího příštího sublokátora byl její problém. Já měl starost podstatně prozaičtější: peníze.

Inzerát v Annonci zněl: „Prodám dva plus jedna ve vile, zeleň, prostor, zeleň. Formální výměna nutná. Jen pro solventní zájemce, vhodné pro podnikatele. Telefon. Zn. Klidné prostředí.“ O Čebovské jsem se s ohledem na ten dodatek nezmiňoval. Uvedl jsem Lindin telefon.

První zájemce se ozval ještě večer před uveřejněním inzerátu. Asi měl v tiskárně svá tykadla. Potřeboval je, protože jak jsem zjistil, pracoval ve velkém. Jednalo se o nějakou realitní kancelář. Poslal jsem ho se vší zdvořilostí ke všem čertům. Jeho deset procent chci shrábnout sám. Sítem nakonec prošli tři. Řídil jsem se radami Lindy, která prokázala mimořádnou zběhlost, nejspíš měla podstatně bohatší zkušenosti s realitami nežli já, který se stěhoval jedinkrát v životě.

První byl majitel sítě obchodů. Peníze přinesl s sebou v kufříku. Kolik jich bylo, to nevím, ale soudím, že hodně. Pokud pod nimi neměl nastříhané noviny. Pravil, že bude respektovat moji cenu. Dal by se na tom trhnout majlant, kdyby neměl šikmé oči a žlutou pleť. Jmenoval se Wu Feng nebo tak nějak, a pokud nebyl dobře padělanej, byl to Číňan jako noha. Vzhledem k tomu, že Čebovská trpí takovou formou xenofobie, jaké se jinde říká rasismus, nepřicházel v úvahu.

Druhý v pořadí se dostavil pán se manželkou. Pojem formální výměna chápali tak, že mi nechají svůj stejně velký kvartýr čtvrté kategorie s hajzlem na pavlači někde ve Vysočanech a doplatí mi celých sto tisíc, což reprezentovalo, jak mi prozradili, jejich celoživotní úspory. Bylo mi jich líto, ale budu jim moci vyhovět, teprve až se pustím do nějaké charitativní akce za cizí peníze. Poslední byl frajer, který přijel v bavoráku. Představil se jako inženýr Svátek. O tom, co dělá, se nezmiňoval, stačilo, že měl peníze. Jukaly z něj. Tomu bylo jasné, o co se jedná.

„Majitel s tím je srozuměn?“ zeptal se.

„Majitelka,“ opravil jsem ho. „Souhlasí, pokud se jí nový nájemník bude líbit. Myslím, že byste jejím nárokům měl vyhovovat.“

„Není to byt pro mne. Sháním ho dceři. Jsem sice rozvedený, ale je to jednou moje dcera a její matka nemá prostředky, aby jí umožnila osamostatnit se. Z vlastní zkušenosti vím, že žít s rodiči pod jednou střechou je od jistého věku poněkud deprimující. Mladý člověk potřebuje prostor… a vědomí nezávislosti.“

Neodporoval jsem mu. Doufal jsem jenom, že jeho dcera nebude využívat svůj nově získaný prostor k sexuálním hrátkám příliš nevázaným nebo si nezřídí masérský salon. Pokud ano, nechť si tak učiní, ale nahlas ať se o tom před Čebovskou předem nezmiňuje. Zřejmě vytušil, co mi táhne hlavou, a usmál se.

„Nemusíte mít obavy. Má dcera končí práva a je to velice distingovaná mladá dáma.“

„O tom nebudu rozhodovat já, jak jistě chápete,“ řekl jsem. Právnická! Tak tohle Cebovský přeju! Konečně se najde někdo, kdo s babou zatočí, až jí polezou oči z důlků ještě víc než normálně. „Měl bych jenom jeden návrh… možná by nebylo taktické prozrazovat, že slečna dcera je právnická. Chápete?“

„Naprosto. Nebudu muset ani lhát, protože souběžně dělá psychologii. Budeme tedy hovořit o tom paralelním oboru. Ale teď hovořme o vážnějších věcech: jak si odstupné představujete?“ Dohodli jsme se na osmi stech tisících. S tím, že v bytě ponechám své zařízení. Do prostoru, který

jsem zamýšlel jako své budoucí bydlení, by se mi to stejně nevešlo.

„Formulaci nájemní smlouvy vyřídím sám,“ navrhl Svátek.

Podíval jsem se na Lindu, která seděla vedle mne jako sfinga. Přivřela oči na znamení souhlasu. „To by šlo,“ řekla, když pan inženýr ve svém bavoráku odfrčel. „Ty peníze přijdou vhod.“ „Půlka, miláčku,“ řekl jsem. „Za polovinu koupím garsonku někde na Černým Mostě.“

„Proč?! Je ti u mě špatně?“

„Nikde mi v životě nebylo lip, snad jen mamince v bříšku. Jde jenom o to, že tě nechci ohrozit, až půjde do tuhýho. Tady si mě každý snadno vystopuje kdežto najít někoho v anonymitě sídliště je proklatě složitý. To jsem poznal, když jsem sháněl tvého Viktora, víš?“

Mám rád, když se věci začnou hejbat, ale nesmí to bejt honička.

Nadace se hýbe, to je pozitivní, na neděli jsem pozván na oběd a na obchodněnáboženskonadační dýchánek při kávě a koňaku k řezníkovým do Lhoty u Prahy. Prý jaké mám rád doutníky… Nechal jsem vzkázat, že jedině brazilské. Tak uvidím…

Rubrika Byty v inzertních listech mi taky dává zabrat. Slušnou garsonku někde v předposledním patře paneláku můžu sehnat od tří set padesáti tisíc výš. Samozřejmě výhradně v Prdelkovicích II. a podobných lokalitách. Čebovská vskutku proti panu inženýru Svátkovi, jak jsem správně předpokládal, nic nenamítala: tím méně pak měla výhrady vůči slečně dceři, která se představila jako Jarmila Linhartová. Nosila brýle, měla špinavě blond vlasy v takových těch umně zkroucených culících a vypadala na všechno možné jen ne na právničku. Připadala mi jako výrazně submisivní myška a všiml jsem si, že Cebovskou napadlo nejspíš totéž. Aspoň soudím podle toho, jak jí zasvítily oči. Už ji viděla ve své posteli, možná i důtky by přišly k užitku. Pan otec asi tušil, co si myslím. V nestřeženém okamžiku mi s úsměvem tiše řekl: „Nenechte se, pane Najmane, nikdy zmást prvním dojmem. Mohl byste se dožít sakramentsky nepříjemných překvapení.“

Takže doufám, že Čebovská se zmást dá a těch překvapení se dožije. Je mi to už jedno.

Odcházel jsem od domu, v němž jsem něco zažil, bez ohlédnutí a bez smutku v srdci.

Před sebou jsem měl perspektivy a v očích dálky.

Zámečníkovy oči jsem prozatím neviděl, netuším proto, co v nich kromě deviantského blysku starého drbaná nosí on, zato vím, jaké ho čekají perspektivy.

Od Lindy jsem si vypůjčil mobilní telefon. Dva dny jsem pozoroval ze zaparkované corsy dění kolem domu, ve kterém ti dva výlupkové bydlí.

Smůla je, že ve dne akci z technických důvodů provést nelze. Nemůžu po Lájošovi a jeho kamarádovi žádat, aby zamaskováni přepadli Zámečníka na ulici a vtáhli ho do auta. V Praze je sice možný skoro všechno, ale určité meze se musí respektovat. Takže jedině večer. A musím to zařídit tak, aby doma byl pouze Zámečník. Nebo naopak aby se Farský nehnul z kvartýru a Zámečník se vracel zpitý jak Dán z hospody.

Bez nějaké ingerence, zásahu zvenčí, to však půjde těžko. A čekat týden a spoléhat, že i Lájoš bude v hospodě s kámošem stále v pohotovosti a plné polní, nelze.

Lájoš tady na Žižkově prý nikoho nezná, zato jeho kamarád tu má příbuzenstvo. Proto dnes sedím v sestsettřináctce s Lájošem po boku. Přesněji řečeno: já sedím za volantem, Lájoš vedle mě. Mám jen jedny nervy a stačí mi nebezpečí, které podstupuj u: nepotřebuju se stresovat ještě Lájošovým šoférováním.

„Idze?“

Ulicí se potácel nějaký opilec. Zámečník ani Farský to nebyl. Zavrtěl jsem hlavou. „Lenem sa bojím, aby sa Laco nězožral.“ Udiveně jsem se na Lájoše podíval. „Kdo se nemá sežrat?“ „Opit, vietě?“

„Hele, blbej nejsem. Ptám se, kdo se nemá opít. Kdo je Laco?“

„Brataněc Deža.“

„Kdo je Dežo?“

„Stě somár, šéfko? Věru, nebývali stě taký hlúpý. To je predsa brat Karolka. Karolko je muj kamoško, který idze s námi.“

„A co s tím má co společnýho Dežo a nějakej Laco? Nekape ti na karbid?“

„Kdě?“

Bezmocně jsem zavřel oči. Lájoš tiše funěl a zřejmě hledal co nejvýstižnější slova, kterými by mi objasnil spletitý tok svých myšlenek.

„Sam stě hovořil, opitě teho… ako sa ten druhý chalan volá?“

„Farský.“

„Hej. Farsky. A kto ho opije?“

„Nějaký vaši kamarádi, ne?“

„Hej! No, ale že vám to, boha…,“ zvolal jako Archimedes své proslulé heuréka! „Dežo a Laco. Už rozumietě?“

„Jo. Tohle bych chápal. Jenom mi není jasný, proč máš obavy z toho, aby se neopili. Dostali na to přece pět stovek.“

„Lebo majú zle baby. Prídu zožratý a plesk po papuli!“

Pokýval svojí obrovskou hlavou.

„Ty, Lájoš, tebe tvoje starka taky… plesk po papuli, když se ožereš?“

„Pravdaže!“ přiznal hrdě. „Baby su predsa od teho, aby chlapov bily, keď sa chlapi zožerú.“ Touto podivuhodnou definicí prostého lidového étosu debatu uzavřel, protože se k nám rychlým krokem blížil kamarád Karolkobáči.

„Rychle! Už jde!“

Vyklouzli jsme z auta, Lájoš nesl nějakou kabelu, a vběhli jsme do domu. Už předtím se mi podařilo zlikvidovat pojistku schodištního osvětlení v rozvodné desce na zdi v přízemí. „Zůstaneme tady,“ zašeptal jsem. „Tohle je lepší než se s ním prát někde v kvartýru. Fakt, ani jsem nečekal, že se nám to podaří takhle čistě sválet.“

Odpověděli souhlasným zamručením.

„Vemte si masky,“ zašeptal jsem znovu a sám jsem si natáhl pleteného kulicha, do kterého jsem vystřihl otvory pro oči. Nějaké mumlání a nezřetelné pohyby ve tmě zřejmě značily obřad navlékání punčoch. Moji nabídku, že jim donesu Lindiny, hrdě odmítli. Mají vlastní.

Z ulice jsme zaslechli trochu potácivé kroky. Strnuli jsme.

Někdo kopl do dveří a zaklel. Z ulice pronikl záblesk světla, či spíše odraz velmi vzdálené lucerny. Stačil na to, abych poznal Zámečníka. Udělal dva nejisté kroky a v tom okamžiku ho oslepilo silné světlo baterky.

„Co je… kurva!“ vykřikl Zámečník a zvedl ruce k obličeji. Bylo mu to málo platné. Dávku kasru dostal. Dvě postavy se na něj ze stran vrhly, a než se vzpamatoval, měl ústa přelepená leukoplastí. A Lájoš ho vzal jemně, ale důrazně přes zátylek peškem vyplněným pískem. Vyrazil přes tu náplast vyheknutí a podklesla mu kolena.

To už ho Lájoš s Karolkem drželi jako andělíčci z obou stran a vlekli ho ven k zaparkované tatře. Vypadalo to, jako když dva kamarádi odtahují do němoty opilého kamaráda jako samaritáni do vozu. Totiž mohlo to tak vypadat. Kdyby ti dva neměli na obličejích masky svatého Mikuláše a čerta.

„Ty hovado, co tě to napadlo? Co kdyby vás někdo viděl? Seš fakticky úplně blbej?“

Vztekle jsem zatroubil na nějakýho debila v passatu, který se na křižovatce na Ohradě nemohl rozhodnout, jestli pojede, nebo si dá chrupku.

„Hovořil stě, šéfko, zamaskovat sa. Nie?“ otočil se ke Karolkovi, který seděl vzadu a opíral se nohama o Zámečníka, zapasovaného v jistě nepohodlné poloze mezi sedadly.

„Jasně. Měli jsme si vzít masky.“

„Nabízel jsem vám punčochy,“ remcal jsem dál, protože takováhle míra indolence mě napěnila. „Přece dneska není Mikuláše!“

„Co vietě, kedy Romovia majú Mikuláša!“ odsekl Lájoš. Asi se urazil, že jsem ho za jejich nápad nepochválil.

„Stalo se něco, šéfe?“ zeptal se Karolko. „Všecko je snad v pohodě, ne?“

„Ale nemuselo bejt!“

„Ale je. Tak proč se vzrušujete?“

Zmlkl jsem. V podstatě měl pravdu.

Karolka jsme vysadili kousek od jeho domu. Peníze dostal, víc ho nepotřebuju. Svědci jsou jenom

na škodu věci.

S Láj osem jako navigátorem jsme pak dojeli ke stavení na konci jedné nedaleké ulice.

„Víš na tuty, že nikdo není doma?“ zeptal jsem se Lájoše potichu.

„Pravdaže. Odchádzali včera popoludni s kuframa. Starka hovořila, že sa paní doktorová u mesiara chválila, že idú na děsať dní na… něpametám, ako sa to volá. Do Afriky. Pozreť na levý.“ „Na safari?“

„Hej. Cosi také. Ako keby neboli levi aj v zólogickej. No hej. Zarobili, nakradli, majú a možu robiť, čo chcu.“

Usmál jsem se nad jeho samorostlou filozofií malého českého člověka. Lájoš pokrčil rameny s rozvahou stoika, kterého už nic nemůže na světě překvapit.

„Pomoz mi s ním.“

Vyvlekli jsme bezvládného Zámečníka z auta jako šneka z ulity. „Odtáhnem ho do sklepa.“ „Prečo do pivnice? V obývačke majú takú obrovskútelku…“

„Chceš, aby nás někdo z ulice viděl?“

„Kto by teraz pozeral…,“ mávl lehkovážně rukou.

„Kdokoliv. Tobě se v krimu líbí, že se tam tak hrneš?“

„No dobré…“

Dírou v plotě jsme Zámečníka vlekli k domu. Zadní dveře Lájoš odemkl v několika vteřinách. „Se divím, že nemají žádný bezpečnostní zařízení,“ řekl jsem.

„Co by němali…,“ zabručel. „Nésú predsa kokoti. Babrali sme sa s ním včera večer takmer hodinu…“

Jenom jsem polkl. Tak nevím, kdo tady má vlastně režii.

Připoutali jsme Zámečníka k radiátoru pouty, které mi Lájoš dodal za dvě stovky už před několika dny. Pečlivě jsem nějakým deklem zatemnil okno a potom jsme rozsvítili. Byla tady jedna židle. Lájoš si sedl na bedýnku, kterou si přinesl od vedle. Chtěl jsem si natáhnout kulicha, ale uvědomil jsem si, že mi v něm bude horko.

„Půjč mi jednu tu masku,“ řekl jsem Lájošovi.

Vyzkoušel jsem si Mikuláše i čerta, nakonec jsem se rozhodl pro Mikuláše.

„Dobré vyzerátě, šéfko…,“ mlaskl Lájoš obdivně.

„To jsem rád. Takže díky prachy jsi dostal a nechci tě dál…“ Zarazil jsem se. Lájoš si nasadil masku čerta.

„Počkej, já už tě nepotřebuju. Tohle zvládnu sám. Zaplatil jsem ti za práci, kterou jsi udělal… a další peníze ti nedám. Nemám. Už tak mě to přišlo dost draho.“

„Něpotrebujem vaše peniaze. Pomožem vam zadara.“ Vytáhl svíčku. „Možetě mu… vietě, keby něchcel hovoriť.“

Vyvalil jsem na něj oči. „Zbláznil ses? Víš, jak by to smrdělo?! A vůbec, já nepotřebuju, aby na něm byly stopy nějakýho nešetrnýho zacházení. Tak díky a dobrou noc.“

„Hovořím, že sa chcem pozerať.“

Najednou mi něco došlo. „Pozerať, nebo poslouchat?“

„Ak buděm pozerať, buděm aj počúvať.“ „A povíš potom všechno, co jsi slyšel, Ferkoví?“ Bezelstně přikývl. „Ferko hovořil, že stě mu cosi slubili. Němá kedy vypočúvať teho…,“ ukázal pohybem brady na Zámečníka, který se pohnul a něco zamumlal.

„A co kdybych nechtěl, abys tu byl?“ „Ako bystě to mohol urobit?“

„Tak jo. Ale za jedny podmínky: neřekneš za celou dobu ani slůvko. Poznal by, že jsi Cikán, a dal by si tě dohromady s těmi vašimi bratranci… Chápeš, ne?“ „Hej. Ferko tiež hovořil: Lájoš, nětrep tam papulou.“

„Fajn. A teď dones vodu, ať ho oživíme.“

Zámečník divoce zatřásl hlavou a vyrážel ze sebe přes leukoplast neartikulované zvuky. Vypadalo to, že z něj nedostaneme ani slovo. Jenže já viděl, že má v očích strach.

„Tak ještě jednou,“ řekl jsem přidušeně. „Kams to schoval?“

Lájoš na mě koukal, těžko říct, jestli vyjeveně, protože na čertovské masce s vyplazeným jazykem to nebylo znát. Ale určitě se chystal něco říct, protože tohle jistě v plánu nebylo. Ferko mu dozajista

naznačil, na co se nejspíš budu ptát a na co má dávat pozor. Dokonce ho vyzbrojil kapesním magnetofonem. Nepochybně mu ho nastavil a vtloukl mu do hlavy, co má zmáčknout a že musí dávat pozor, jestli svítí červená kontrolka nahrávání. Neřekl mu ale, že přístroj nemá automatickou regulaci úrovně nahrávání a že ovladač hlasitosti proto nesmí být nastavený na nulu: to jsem udělal já hned na začátku v jednom nestřeženém okamžiku. Takže uslyší jenom šumění kazety. „Kams to schoval?“

„Euahmm…eeu!“ vyrazil ze sebe Zámečník.

Zřejmě tím chtěl říct: Co jsem měl schovat?

„Nechce mluvit,“ otočil jsem se k Lájošovi. „Podej mi tu svíčku.“ Zapálil jsem ji a přiblížil se k Zámečníkovi.

„Kde bych začal…,“ zamyslel jsem se nahlas. „Nohy… ale co když mu smrděj? No, zkusíme to třeba pod bradou… ono se mu to ochladí, až bude ve Vltavě. Připravil jsi ten cement? Pod Vyšehradskou skálou je sice hloubka, ale sichr je sichr.“

Zámečník třeštil oči jako splašený kůň, kopal kolem sebe nohama, které jsme mu nespoutali, a vůbec se choval podle mě zbytečně hystericky. Přejel jsem mu plamenem svíčky pod bradou. Pálit to nemohlo, ale vzepjal se jako v posledním tažení a pak zkapal.

„Přines ještě vodu, Lájoš. Ten lemoun nic nevydrží.“ Mávl jsem rukou a zhasil plamen. „Čo mal skovať?“ zašeptal Lájoš.

„Akcie AB banky. Ukradli je s tím druhým. Je toho za miliony…“

„Boha, ale veď Ferko povedal…,“ kousl se do jazyka. Nejspíš neměl říct, čo Ferko povedal. „Hele, Lájoš, dovolil jsem ti, abys tady byl a nahrával si to…“ Lájoš vrhl pohled na magneťák, jestli svítí kontrolka. „Ale ne, abys mi do toho kecal. Tak ho polej. Zkusíme něco jinýho.“ Počkal jsem, až se znovu probere. Zaškubal hlavou a podle pohledu jsem soudil, že začíná být naklepanej.

„Dej mu na hlavu tenhle pytlík,“ podal jsem Lájošovi igelitový sáček největších rozměrů, jaké jsou v prodeji.

„He?“ promluvil.

„Dej mu ho na hlavu,“ opakoval jsem co nejzřetelněji. Lájoš pokrčil rameny a nasadil pytlík Zámečníkovi na hlavu jako mikulášskou čepici. Otočil se ke mně.

Zámečník jen vejral. Nejspíš jsme ho právě definitivně přesvědčili, že se ocitl ve spárech dvou šílenců z psychiatrické léčebny v Bohnicích.

„He?“ udělal Lájoš znovu.

Mávl jsem rukou a stáhl sáček Zámečníkovi přes hlavu, jako kdybych mu navlékal nějaký veliký prezervativ.

„Nemáš gumičku?“ zeptal jsem se Lájoše, když jsem chvíli marně přehraboval kapsy. Lájoš zavrtěl hlavou a poklepal si tam, kde měl pod maskou čelo.

„To neznáš? Stáhnu mu ji kolem krku… to mu rozváže jazyk, až se začne dusit.“

Lájoš mě zatahal za rukáv a ukázal rukou vedle do kotelny. „Čo stě zošaleli, šéfko?“ zašeptal mi tam. „Boha, veď je hodin!“ strčil mi před oči své náramkové hodinky. Bylo půl jedenácté. „Starka mi rozbije papulu. Povedal som, že o děsiatej som doma.“

„Já tě tu nedržím,“ odpověděl jsem lhostejně. „Možná to bude trvat celou noc, než z něj něco vymáčknu.“

„Dam mu po pysku,“ řekl Lájoš rozhodně, a než jsem ho stačil zastavit, vběhl do prádelny. Chytil Zámečníka pod krkem a z každé strany mu vlepil facku jako Brno. Chystal se k dalším, sotva jsem ho odtrhl.

„Jdi hlídat, jestli je kotel roztopenej, bude to trvat celou noc, než ho po kusech spálíme. A podívej se, jestli je ta elektrická pila dost ostrá… minule jsem se nadřel jako hovado, než jsem toho chlapa rozřezal.“

Zámečníkovi se v očích objevilo nažloutlé bělmo. Asi nemá v pořádku játra. To ten chlast. Stříkl jsem mu do obličeje trochu vody a poplácal ho po tváři.

„Tak co, budeš mluvit?“

Horlivě přikývl.

„Když budeš spolupracovat, možná tě nerozřežeme… a když, tak ne zaživa. Normálně začínáme nohama, je to hnusná práce, samá kost, krev stříká… ale pak už to jde rychle.“

Znovu jsem mu pokropil ksicht a pak jsem mu strhl náplast. Zalapal po dechu. „Co chcete… já nic nevím…,“ zasípal.

„Víš. Víš toho moc. Začneme od začátku. Co víš | o tý loupeži v bance?“

„Nic… nic nevím!“

„Kdo to udělal?“

„Jáne!“

Před týdnem skutečně byla přepadena pobočka banky ve Vršovicích. Dva neznámí pachatelé si odnesli sedm set tisíc.

„Chceš říct, že ty přepady neděláš?“

„Ne, nikdy!“

Zámečníkovi se najednou rozšířily oči, poklesla mu čelist a rozevřel hubu, aby začal řvát. Náplast jsem mu připlácí v poslední chvíli. A pak jsem nadskočil i já, protože za zády se mi ozval ječivý zvuk.

Ve dveřích stál Lájoš a v ruce držel motorovou pilu Black and Decker.

Po kouskách ze Zámečníka vylezly prohřešky, které by stačily asi tak na deset let kriminálu. Jedno znásilnění, dvě ozbrojené loupeže na ulici, čtyři vyloupené byty. Byli pilní, oba dva. Jen tak mimochodem jsem se dozvěděl, kdo stál za útokem proti mně na Petřinách. Samozřejmě že Křupan, který to ale dělal v zakázce. „Pro koho?“

„Neznám. Křupan mu jenom říkal pisálek. Byl s náma. Řídil a zdrhnul. Takovej blonďák… s brejlema. Vypadal jako ryba.“ Takže vše jasné. Skutečně Kacízek.

„Co jste tam měli dělat?“

„Dostat z toho chlapa, co tam bydlí, kazetu. Byla to nějaká bouda… vlítli tam na nás fízlové.“ Asi to pro ně byl takový šok, že dodnes nepochopili, co se tam vlastně odehrálo. „Znal jsi Viktora Lorence?“

Polkl a děs v očích ho prozradil. „Ne,“ vyhrkl. „Kdo to je?“

Povzdechl jsem si a zase mu zalepil pusu. „Přines kladivo a hřebík,“ poručil jsem Lájošovi. „Už mě nudí. Co jsem chtěl vědět, to vím. Nepotřebujeme ho. Nemám rád chlapy, co znásilňuj ou ženský. Takže mu přibijeme ptáka tady k tomu prknu… a dostane k tomu kudlu…“

Měl jsem pocit, že Zámečník každým okamžikem vrhne.

„Ne abys začal blít, udusil by ses… Je to nepříjemná smrt.“

Láj os se ke mně naklonil a zašeptal, jestli to míním vážně. „Jistě. A vyber nějakej ostrej. Tak padej.“

Odešel se svým obvyklým brumláním, ze kterého jsem porozuměl jenom slůvku „idiot“. Rychle jsem se otočil k Zámečníkovi. „Máš poslední možnost jinak to fakt uděláme. Kdo sejmul Lorence?“ Strhl jsem mu náplast.

„Ne, prosím vás, to ne…“ Po tvářích mu tekly slzy. Kdyby to šlo, klekl by si na kolena a sepnul ruce.

„Kdo to byl!“

„Křupan…“

„Kde je mrtvola?“

„V hostivařský nádrži…“

„Místo!“

Řekl přibližné místo.

Slyšel jsem, jak se vrací Lájoš. Honem jsem mu zase přelepil ústa, i když se snažil pohnout mě k soucitu nářkem, který by obměkčil i výběrčího daní.

„He?“ zeptal se Lájoš. Ukázal mi asi deseticentimetrový hřeb a perlík.

„Jo, takovej snad bude stačit. Jde o to, aby ho nevytrhnul. Tak začni.“

Lájoš zavrtěl hlavou, ale další komedie už nebylo třeba. Zámečník opět omdlel. „Tyhle dnešní kluci jsou děsný měkkejši,“ řekl jsem znechuceně. Z náprsní kapsy jsem pak vylovil placatku plnou nejlacinějšího džinu. Opatrně, aby se nezalkl, jsme ji Zámečníkovi nalili do hrdla. Pak jsme ho

přenesli do obýváku. Trochu jsme tam nadělali bordel, polili jsme ho dalšími kořalkami z baru, jeho prsty jsme ohmatali pár skleniček a flašek a pak jsme se vytratili stejnou cestou, kterou jsme přišli. V autě jsem Lájošovi podal malou francouzskou bonboniéru, kterou jsem původně koupil Lindě. „Tohle je pro tvoji starku. Že ji pozdravuju a ať se nezlobí, že jsem tě zdržel.“

Mlčel celou cestu, a když jsem vystoupil a on se přesunul za volant, vyklonil tu svou velikou kudrnatou hlavu z okénka. „Šéfko… mohol bysom povedať, že som ju kupil ja sam? Moja starka odo mňa eště nikdy takú kokotinu nedostala…“

Mobilem jsem se spojil s policejní linkou 158. „Policie?“ zeptal jsem se pro jistotu. „No prosím!“ „Jiří Zámečník, bydlištěm přechodně na Žižkově vCepínové…“

„Co potřebujete, pane Zámečník?“

„Já nejsem Zámečník. Já jsem jeho… špatné svědomí. Ale to je jedno. Zámečník teď právě taky přechodně vyspává opici v domě…,“ udal jsem adresu, kde jsme drbaná zanechali. „Ten dům mu nepatří. Vloupal se do něj. Ale to je to nejmenší. Jinak má na svědomí znásilnění a loupeže.“ Nadiktoval jsem podrobnosti. Čímž jsem se stal bonzákem. Budiž. Hlava mě z toho nebolí. Zámečníka taky nebolela z toho, jestli mě má jenom zmlátit, případně připoutat na koleje, když ho na mne Křupan s Kacízkem poslali.

Poděkovali mi a řekli, že si pro něj sjedou. Poradil jsem jim ještě, aby se cestou zpátky stavěli na Žižkově pro Farského.

Linda na mě čekala. Měl jsem hezký pocit, když si viditelně oddychla, že mě vidí celého a živého. „Bála jsem se,“ přiznala.

„Já taky,“ řekl jsem po pravdě. „Že to bude jenom plácnutí do vody. Falešná stopa.“

„Nebyla?“

„Ne.“

Posadila se ke mně. Totiž posadila se mi na kolena. Mám rád, když mi žena, pokud neváží metrák, sedí na kolenou. Sedla si mi tedy na kolena a políbila mě.

„Něco mi tajíš,“ zašeptala.

„Já… ani ne. V podstatě to celý bylo zbytečný. Ty drbaný na mě poslal Křupan a jel s nima Kacízek. Ten si to objednal.“

„Kvůli té videokazetě?“

„Jo.“

„Proč mi ji nechceš pustit? Je na ní něco, co bych…“

„Je. Jde tam o Viktorovu vraždu.“

Ztuhla. „Honza…“

„Ne. Nějaký Křupan. Obyčejný gauner. Kriminální živel. Vládce podsvětí. Člověk, kterýho neznáš a já vlastně taky ne.“

„Ale… proč?“

„To právě musím zjistit.“

Mlčela. Pak se tiše zeptala: „Co mu… jak ho…“

„Nevím,“ řekl jsem rychle. „Prostě je mrtvý.“

„Kde je? Nikdy jeho tělo nenašli.“

Pokrčil jsem rameny. „Hodili ho do přehrady. To je takový oblíbený pohřebiště mrtvol, který se nemají najít.“

„Proč to neřekneš policajtům? Na co si chceš hrát?“ křičela, když jsem jí ve zkratce vysvětlil, co chystám.

„Když to řeknu policajtům, budou chtít vědět, odkud to vím, jak jsem se k té informaci dostal… a může se stát, že jediný, koho nakonec zašijou, budu já. Já už mám svoje zkušenosti. Tady platěj zákony jen na ty, co nemaj dost peněz a styky. A hlavně i kdyby všechno dopadlo dobře, co z toho budeme mít, že někoho zavřou a za chvíli zase pustěj, a my se pak budeme muset vystěhovat na něj akej pusté j ostrov, aby se nám nepomstil?“

„A co od toho očekáváš takhle?“

Zamyslel jsem se. „Mám svůj plán. Neřekl bych co. Já bych řekl kolik.“

Otřásla se. „Jakou hodnotu tedy podle tebe má lidský život?“

„Milé děvče, závisí na tom, čí život. Pokud bys byla obětí vraždy, tak tě stát ocení na pár tisíc. Tolik totiž dostane vrah od soudu uloženo, že má zaplatit tvým příbuzným. Jenomže tohle je jiná situace. Nechci peníze jako odškodné. Chci peníze za mlčení. A to je drahý. To je moc drahý… výše sumy závisí na možnostech vraha.“

„Michale,“ řekla Linda tiše a já věděl, co přijde, „nezdá se ti někdy, že jsi stejný gauner jako oni?“ „Jsem jenom takovej, jakýho mě udělali.“

„Kdo?“

„Já jsem si, Lindo, nezačal. Okradli mě a od chvíle, kdy jsem se vzepřel a chtěl svoje peníze zpátky, je ze mě štvaný zvíře. Chci jim to vrátit i s úrokama a potrestat je v jediným místě, který je pro ně citlivý. A to jsou peníze. Jediná hodnota, kterou vyznávají.“

„Udeří—li tě, nastav druhou tvář…,“ chtěla mi Linda odporovat.

„Oko za oko, zub za zub, v bibli najdeš zdůvodnění všeho. Jako v zákonech. Všechno se dá vyložit tak, jak se ti to hodí. Ale dobře jestli myslíš, že je třeba žít čestně a nastavovat druhou tvář, vzdáme to. Oznámím policii, co vím, a pak budeme čekat. Ty přijdeš o všechny peníze, a pokud někdo bude mít podezření, že bys mohla být i bez peněz nebezpečná, například že toho moc víš o zákulisí obchodů svýho manžela, přijdeš možná i o…“

„Ne! Mlč!“ zakryla mi dlaní ústa.

Mlčel jsem.

Otřásla se. „Panebože, v jaké době to žijeme?“

„Doba je vždycky nějaká, děvče. A lidi jsou taky pořád stejný. Jde jenom o to, co se jim dovolí… a co jsou ochotný kvůli penězům udělat. Dneska všechno.“

Šli jsme spát. Té noci jsme se nemilovali.

Garsonka byla v sedmém patře. Černý Most. Lepší než Řepy II. I když…

„Je to vyzděný,“ chlubil se majitel dekretu. A poklepal na zdi. V inzerátu stálo, že za toto vyzděné jedna plus jedna králičích rozměrů požaduje 450 000 tvrdých českých korun. „Je tu kuchyňská linka a sporák,“ vytahoval se dál. No jo, fakt. Byl tam taky splachovací hajzl a nad sporákem digestoř a v koupelně umývadlo a vana. Všechno v ceně.

„Docela by to šlo.“

Prohlédl jsem si dveře. Papundekl v plechovém futru. V Kotvě jsem už měl objednané bezpečnostní pancéřové dveře.

„Vidíte, že byt je nepoužívaný,“ pokračoval družstevník. Mohlo mu být kolem pětačtyřiceti. Podobných garsonek jsou zřejmě jen na tomhle sídlišti stovky, soudě podle oken bez záclon. A pak že je bytová krize… Všeho je dostatek! Stačí mít peníze.

Já sice nepatřím mezi ty nešťastný sociály, co jim budování vyspělý kapitalistický společnosti není recht, protože mně kapitalistická společnost vyhovuje, ale čtyři sta padesát papouchů za tuhle klícku mi taky připadlo víc než dost.

„Oukej,“ řekl jsem. „Docela bych to bral. Jenže…,“ istře jsem se na něj podíval. Měl se údajně jmenovat Vorel, ale koukal spíš jako vrána.

„Jaký jenže?“

„Jak je to s převodem? Kupuju to od vás a bude mi to patřit, nebo za mnou za dva měsíce z družstva někdo přijde a bude chtít dalšího půl melounu?“

Otevřel kufřík a vylovil nějaké papíry. „Podíl je splacený. Byt je můj,“ řekl hrdě. „Můžu si s ním dělat co chci.“

To jsem zjistil už v kanceláři bytového družstva, kde jsem se na Lindinu radu informoval nejdřív. „Dobře.“ Teď jsem zase já otevřel kufřík. Pečlivě srovnány v něm ležely tisícikoruny ve čtyřech balíčcích, přelepených páskou ze spořitelny.

Roztrhl jsem první pásku a začal počítat. Peníze se vršily před námi na kuchyňské lince. Na hromádce, nadýchané, vypadaly rozhodně lip nežli v neosobním strohém balíčku. Vypadaly, že jsou skutečné a že jich je víc.

„Čtyři sta,“ řekl jsem, když jsme skončili.

„Říkal jsem čtyři sta padesát…,“ olízl si Vorel rty. Nedá se svítit, čtyři sta kolíků je hezká suma, zvlášť když není na papíře, ale v papírkách s vodoznakem před vámi. Málokdo odolá.

„Mám jen čtyři sta. Vemte, nebo nechtě běžet. Garsonek, jako je tahle vaše, je tady kolem naštosováno.“

„Pane, tohle ale není seriózní jednání…,“ ohradil se Vorel a znovu si olízl rty.

„Prodávat něco, za co jste zaplatil pár desítek tisíc za pětinásobek taky není zrovna seriózní. Ale já vám to nevytýkám. Doba je taková a máme tržní hospodářství. Zákon nabídky a poptávky. Poptávka je, ale nabídka taky není nejmenší. Konečná cena je výsledek shody obou stran.“ Změkl, jak jsem předpokládal. Pohledu na hotový prachy nikdo neodolá. Zvlášť když ví, že skutečně není jediný, kdo stejné zboží nabízí.

Čekalo nás ještě několik úředních úkonů a mohl jsem se stěhovat. Stačil mi rozkládací gauč, jedno křeslo, stůl, skříň a lednička. Za nějakých dvacet pětadvacet tisíc můžu bydlet. V kapse, přesněji řečeno na sporožirovém účtu, mi zůstalo jako aktivum čtyři sta tisíc. Na rozdíl od pana Vorla jsem do nich nemusel investovat ani těch pár desítek tisíc a léta čekání. Ne, v podstatě proti kapitalismu nic nemám.

Ke kapitalismu patří i jiné příjemné stránky života. Například oběd u velkouzenáře Válka. Čekal jsem bodrého, růžolícího muže v pepita sáčku a s ladovskou kostkovanou čepicí na hlavě. Místo toho mi byl představen pán kolem padesátky, suchar s vyzáblou tváří a pichlavýma očima. Kruci, pomyslel jsem si, tenhle nevypadá na typ „oslíčku, otřes se!“. Když pro mě Mercedesem 320 S přijel před hotel, kde Linda prozřetelně dohodla schůzku, považoval jsem ho v první chvíli za šoféra.

Velkouzenář vládl němčinou alespoň natolik, abychom se domluvili. Omlouval se, že mě obtěžují v neděli. To prý jeho žena. Je úplně blázen. Pochopil jsem z toho, že jestli někdo někoho obtěžuje, tak celý tenhle podnik s nadací pana velkořezníka. Z toho jsem radost neměl: kdyby cuknul, celý můj plán by se zhroutil. A věnoval jsem mu už dost času a námahy. Nejenom intelektuální, ale i fyzické. Běhat po úřadech a hrabat se ve starých dokumentech není pro mladého dynamického muže příliš zábavné. Nejhorší bylo, že jsem do akce musel zasvětit Ferka: potřeboval jsem pomoc a za to, že k ruce dostanu šéfa jeho pobočných podniků Imra i se vším, čím vládne, jsem musel jít na dohodu fifty fifty. Ale vejvar by měl být takový, že jsem si to mohl dovolit. Ostatně setkání s Imrem bylo užitečné a inspirativní. Kromě vzpomínek na minulost přišla řeč i na Křupana. Pořád jsem o něm nic nevěděl. Imro věděl…

„Dvakrát trestaný…“

„Cože? Jenom dvakrát?“

„Jo. Jednou za řízení vozidla s alkoholem v krvi, podruhy za ohrožování devizového hospodářství. Veksl. Za bolševiků, pochopitelně. Říká se, že se pohádal o vejvar s nějakým hlavounem na fízlárně, pro kterýho dělal a kterej ho kryl. Na seznamu spolupracovníků StB byl pod krycím jménem Gurmán. Od ty doby má trestní rejstřík čistej. Oba starý tresty byly zahlazený. Teď má firmu, která dělala nejdřív do textilu, vozila džíny a trička z výprodejových skladů v Německu a potom až někde z Thajska a Turecka. Potom si otevřel realitní kancelář a dal se na

zprostředkovávání bytů a prodej pozemků. Není vyloučený to se totiž nasichr neví —, že jede v lehkejch drogách. Přes stánkaře, chápeš? Navrchu jsou noviny nebo pomeranče a vespod třeba marjánka a perník.“

„Jak se jmenuje?“

„Alois Jirásek.“

Vyvalil jsem na něj oči.

„Děláš si srandu.“

„Nedělám. Čestný slovo. Asi měl šílený rodiče.“

„Říkals, že byl na estébáckým seznamu… Na všech těch neoficiálních seznamech je fůra lidí, u kterých to nemusí nic znamenat. Tam se moh dostat kdekdo. Stačilo, aby tě něj akej přičinlivé] fízl vedl jako svýho spolupracovníka, jako kandidáta tajný spolupráce… ani jsi o tom nemusel vědět. Inkasoval na tebe prachy a hlášení za tebe smolil někde ve vinárně sám.“

„Křupan na žádným seznamu nemusel bejt, aby každej věděl, že je bonzák a že dělá pro estébáky. Byl profláklej odjakživa. Za co myslíš, že takovýhle lidi nechávali dej chat? Fízlové taky potřebovali prachy… a sem tam někoho na špinavou práci, když chtěli potopit třeba nějakýho

cizáka. Nebo dostat pod kontrolu diplomata. Křupan měl kontakty s jednou ambasádou, která tady měla přestupní stanici v kšeftu se sněhem. Kurýr to vozil jejich pravidelnou linkou v diplomatický poště. Dodával těm pánům holčičky. Blondýny, to byla jeho specialita.“

„Myslíš, že pro ty cizáky dělá dál?“ Radši jsem se neptal, pro které.

„Pořád jen ty holky. Je opatrnej. Tvrdí, že jako protislužbu dostane sem tam pár deka haše nebo karton cigaret s trávou. To mu prý stačí. Teď se vrhnul na velký kšefty v těch realitách. To dneska vynáší skoro víc než drogy. A je to legální. Aspoň u nás. Začas z něj bude váženej podnikatel a třeba bude v parlamentu. Jeden jeho parťák už tam je.“

Ztuhl jsem.

„Nejmenuje se Vořech?“

Imro překvapeně zvedl obočí.

„Ty ho znáš?“

Neodpověděl jsem. Všechno bylo provázaný tak, že jsem měl pocit, jako kdybych se díval na realisticky namalovaný obraz. Postavy, vztahy a děje jsem měl jako na dlani. Obával jsem se jen, že tenhle obraz je šalba, která mě má zmást. Něco jako ten pouťový kaleidoskop. Když s ním zatřepete, obrázek se změní. Takže jsem jel s velkořezníkem Válkem na oběd do Lhoty u Prahy, abych s obrázkem, který mi byl nabídnut ke koukání, pořádně zatřepal.

„Pro dobrou věc nelituji žádné námahy a setkání s lidmi plnými křesťanského zápalu je pro mne milým potěšením,“ odpověděl jsem panu Válkovi.

Nevím, jestli mi zcela porozuměl, spíš ne, protože když se usmívající paní Válková—Kulatá manžela zeptala, co říkám, odsekl, že kraviny a že jí už jasně řek, aby držela hubu, protože to je to nejlepší, co může udělat.

Oběd byl velkolepý. Nejenom počtem chodů, mezi nimiž dominovala husa s červeným zelím, ale i společensky. Kromě mne a Válkových bylo přítomno dalších osm osob. Pan starosta s chotí, již známá paní stavitelova s polírem, pardon panem stavitelem, manželé, vlastníci tří restaurací a hotelu v okolí (všechno restituce), a další, dosud mně neznámá paní továrníková, nikoliv ámosačka. Manžel této paničky vlastnil podnik na výrobu umělých hnojiv a měl rozsáhlé obchodní kontakty s Ukrajinou i Německem. Ujal se proto role tlumočníka. Omluvil se mi, že na rozdíl od své ženy není nábožensky založen, takže neovládá církevní terminologii. „To víte, my komunisti jsme do kostela nesměli,“ řekl s úšklebkem. „Vy jste komunista?“ podivil jsem se.

„Bývalý. Bylo to výhodné. Jinak bych se nedostal k žádnému slušnému místu. Dělal jsem náměstka ředitele. My jsme členské legitimaci říkali pracovní knížka. Teď nejsem v žádné politické straně, ale sem tam dávám příspěvek té, která je zrovna u moci. Vyplatí se to.“

Aspoň jeden ne snad spravedlivý, ale taky ne farizej.

Pan starosta zacinkal na skleničku nožem, takový zvyk zřejmě okoukal ze starých filmů, a vstal. „Dámy a pánové, jsem nesmírně rád, že jménem svým i jménem naší strany a celého města mám příležitost mezi námi uvítat vzácného hosta od našich milých a vzácných sousedů důstojného pána Krugera. Naše městečko není veliké počtem obyvatel, ale není ani nejmenší duchem, co se týče rozvíjení spolupráce s jinými regiony. Družební styky mají u nás bohatou tradici. Nemyslím ty vynucené, s ruským okupantem, ty nám nebyly ke cti ani ku prospěchu, proto zakládáme tradici novou, s naším nejbližším a nejdůležitějším sousedem, ke kterému nás pojí dávné hluboké vztahy, od kterého k nám vždycky přicházela západní, vysoká kultura. Už ve čtrnáctém století to byl právě řád německých mnichů cisterciáků, který u nás založil první kostel, vypálený bohužel bandami husitů.“ Omluvně se na mě usmál: „Každý národ má ve své historii tragické okamžiky, které ale nesmějí být na úkor potřebám dneška. Uvědomujeme si své postavení ve středu Evropy i dávné dluhy vůči našim německým sousedům a budeme se ze všech sil snažit, aby byl tento dluh splacen. Já za naši stranu i za radnici, ve které máme většinu, vám můžu slíbit, že všemi morálními i úředními silami podpoříme iniciativu všeho, co nás nejenom zviditelní, ale taky hmatatelně pomůže šíření křesťanských ideálů a světonázoru.“

Starosta vyčerpaně usedl a zhluboka se napil piva. Laskavým pokynem utlumil potlesk, ve kterém vynikaly přítomné dámy.

Pan továrník mi dopřeložil a sotto voce dodal: „To znamená, že peníze nedají, protože nemají. Ale

mají tu pár docela lukrativních budov, takže když se domluvíte, není vyloučeno dát něco do zástavy a… koneckonců dotační fond má na starosti jeho ministr.“

„On má ministra?“ podivil jsem se tiše.

„Jejich partaj. Já bych je nevolil, ale starosta je šikovný chlap a lidi ho znaj přes místní ochotníky… byl to vždycky takovej iniciativní šikula, hrozně populární figurka. No jo, tak to v politice chodí. Jinak je to normální šnórer. Velká huba a holý zadek. Za naší bolševický hrůzovlády dělával ředitele osvětového střediska.“

Bylo na mně a očekávalo se ode mne, že odpovím. Projev jsem připravil ve spolupráci s Lindou a biblí. Byl plný podobenství a citátů, lásky k bližnímu, zdůraznil jsem potřebu podělit se s chudými duchem i hmotnými statky, tak jako to učinil ten svatý Martin, co rozetnul svůj plášť a půlku dal žebrákovi (dodnes nechápu, proč mu nedal celý, půlka jim oběma byla nanic a legionář měl na to, aby si pořídil nový), poděkoval jsem starostovi za laskavá slova o německém národě, s nimiž se bohužel v Čechách tak často nestřetávám…

Starosta mě přerušil: „Nedejte se mýlit bolševickými a nacionalistickými křiklouny Národ jako celek má k Němcům obdiv!“

„Já vám to ani nebudu překládat,“ zašeptal továrník. „Doufám, že po devótnosti netoužíte.“ Rychle jsem přikývl a pokračoval v mazání medu kolem huby tentokrát hostitelce a jejímu váženému manželovi. „Myslím, že neřeknu nic nového, když zdůrazním, že stejně jako v Německu a všech demokratických zemích jsou to právě podnikatelé, kdo určují stav společnosti a jejího ducha. Právě proto oni musejí jít příkladem všem ostatním nejenom v podnikavosti a rozvíjení národního hospodářství ku prospěchu celého státu, ale také ve své lásce k nejpotřebnějším bližním. To není hlásání socialismu,“ ubezpečil jsem maličko se protahující obličeje pánů podnikatelů. „Každý člověk má svůj osud ve svých rukou. Ale jsou mezi námi na této zemi ti, kdo tuto pomoc potřebují: a v moderní společnosti jsou proto nejlepší představitelé váženi nejenom kvůli bohatství, kterého svými schopnostmi nabyli, ale hlavně podle toho, nakolik dokážou chápat například potřeby církve. A ta nezapomíná. Nedisponuje velkým bohatstvím hmotným, materiálními statky…“

„Ten hanebný zákon bude co nejrychleji změněn, důstojný pane. Nejsme žádný barbaři nebo tak. Církev dostane, co si zaslouží a co jí odedávna patřilo,“ vykřikl starosta.

„Ale ne z mýho,“ ozval se stavitel.

„Nedisponuje majetkem,“ opakoval jsem rychle, než se to zvrhne, „ale neviditelnou mocí. A nezapomíná.“ Doufám, že to znělo dost výhružně.

„O tom rozhodne soud, Vašku,“ dodal starosta laskavě.

„Nakopu každýho flanďáka, kterej by mi chtěl lom sebrat!“ vykřikl stavitel.

„Ale Véno, jak to mluvíš,“ napomenula ho manželka.

„Jak mi zobák narost a hlavně co si myslím. Lom je můj, řádně jsem ho koupil a…“

„Neboj, nikdo ti ho nesebere,“ uklidňoval ho hostitel. „A i kdyby… soudy jsou na dlouhý lokte, a než se něco rozhodne, stejně ho vyrabuješ. Vrátíš jim v nejhorším planinu a můžou si tam pěstovat bobule na růžence,“ rozchechtal se řezník.

„Bude tam krásný jezero. Postavím chatky a taneční vinárnu a…,“ mávl rukou. „Ať zkusej přijít, flanďáci. Dynamitu je tam dost.“

Tak se mi zdá, že jsem vstoupil do jámy lvové. Pan továrník mi všechno s netajenou rozkoší překládal.

Bylo načase vložit se do toho, jinak spláču nad výdělkem. Samotné svíčkové báby mi jsou platný jak mrtvýmu kabát.

Starosta se dál hádal se stavitelem, otočil jsem se k továrníkovi, představili mi ho jako pana Švehlu. „Ten lom, ten má velkou hodnotu, Herr Svehla?“

„Jak se to vezme,“ ušklíbl se. „Stavitel je chytrák.

Podplatil pár lidí z JZD, kterýmu lom patřil, ti prohlásili, že už tam žádný kámen není, že to má jenom odhadní hodnotu pozemku nepoužitelného v zemědělství, a sakumpikum mu to prodali za dvě stě tisíc. Pětadvacet hektarů. Pak se najednou objevilo nové ložisko mramoru, na které se nějak pozapomnělo. Prý ani neměli tušení, že se tam kdysi, už před válkou, začínal těžit. Dnes bych to já

na jeho místě pod deset milionů neprodal.“

„Smím, přátelé?“ zaklepal jsem pro změnu já na sklenku. Musel jsem to dvakrát zopakovat, nežli mě vzali na vědomí.

„Pane staviteli, myslím, že i jako cizinec vám mohu dát ujištění, že církev nikoho ožebračovat nechce.“

„Jo, to říkaj sudeťáci taky…,“ zahučel stavitel. Starosta ho okřikl, ať si aspoň tady tu sládkovsko ——bolševickou propagandu nechá od cesty.

„Ale pánové, církev chce jen to, co nutně potřebuje ke svému životu.“

„Kristus potřeboval jenom chleba a víno. Voni hlavně to víno a bažanty místo chleba. A

medbury…“ „Vašku, nech toho!“ varoval ho starosta. Nedal jsem se zastavit.

„Ke svému životu, to znamená ke své činnosti. Ke svému křesťanskému poslání. Třebas právě k té charitativní práci. A znovu opakuji církev dobré skutky nezapomíná!“

„Vy se tu hádáte a k tomu, kvůli čemu pan farář přišel, jsme se ještě vůbec nedostali,“ skoro se rozplakala kulatá paní řezníkova a vrhla na mě lítostivý pohled.

„To je fakt. Pánové, heleďte, zvu vás s panem farářem do salonu na doutníček a na frťana,“ zvolal najednou její manžel. „Žencký si daj kafe se šlehačkou… jo, a v baru je ňákej ajrkoňák.“ Zasmál se a zvedl se. Plácl mě do zad. Seděli jsme spolu v čele stolu. „Jdeme na frťana, důstojnej pane. Schnaps, ja? Gut schnaps.“

„Ale s mírou, Rudo, s mírou. Ať si o nás důstojný pán nemyslí nic špatnýho,“ poprosila paní Kulatá. Mohla být bez obav. K tomu, co jsem si o nich myslel, se už nic přidat nedalo.

„Jak jste to myslel, že církev nezapomíná?“ zeptal se v salonu stavitel.

„Má o ten lom strach. Patřil dřív nějakému řádu,“ dodal mi v překladu na vysvětlenou továrník. „To je jednoduché. Někdy se to řeší tak, že oprávněný majitel, aby předešel zbytečným a nepříjemným sporům, majetek novému majiteli pronajme za symbolickou cenu. Třeba sto korun ročně.“

„To by šlo,“ zaradoval se stavitel. „Třeba i tisíc dám…,“ zasmál se.

„Ano. Dáte—li… ne tisíc, ale jednorázově nebo pravidelně určitý příspěvek právě na tu charitativní činnost. Můžete si to pak odepsat z daní… což je docela výhodné pro obě strany, chápete?“ Zableskly se mu oči. „Jo, ale kolik by to mělo dělat? Aby se mi to rentovalo? A komu bych to měl vysolit?“

„Myslím, že nadace, která by měla být předmětem dnešního setkání, je k tomu ideální příležitostí.“ „Aha.“ Konečně mu zřejmě došlo, proč tady vlastně je.

„Já dám čtvrt milionu,“ řekl velkořezník. Snažil se o lhostejný tón, ale znělo to jako: To čumíte, volové! Jó, já na to mám…

„Slyšel jsem, Rudo, že dáš pět set tisíc,“ řekl rozvážně starosta. „Tvoje paní to povídala.“ „Žencký se toho nakecaj…,“ mávl řezník rukou.

„No, jenže paní učitelka teď běhá a říká, že když dáš ty pět set tisíc, oni dají šest set.“

„Ten její hlad že něco dá? Ani suchý z nosu!“ zasmál se řezník. „A jestli dá, tak já těch dvě stě padesát přidám!“

„Slyšeli jsme tě,“ varoval starosta a ostatní přikývli. „A co ty?“ obrátil se stavitel na továrníka. „Jako stará struktura ses v největším balíku…“

„Kuš, na prvního máje sis tu milicionářskou uniformu nenatáh jenom jednou… to jsi byl ve špitále s pajšlem,“ odsekl továrník. „Dvě stě… víc na církev nedám.“

„No jo, von má velký členský příspěvky… komanči teď pro členy zavedli milionářskou dávku.“ „Kolik dělá tobě?“ smečoval znovu továrník. Překládat už dávno zapomněl, a tak si přede mnou nebrali servítky.

„Ale chlapi, nechtě toho, co bylo, to bylo. Mě spíš zajímá, jak se ukáže pan starosta!“ zaryl velkouzenář. Starosta se ošil a továrník mu navrhl: „Můžeš dát směnku na příspěvek ze státního fondu.“

„To je fakt,“ uznal starosta. „Tak dvě stě tisíc taky“

Byly mi přeloženy jejich sliby. Raději bych viděl šek nebo rovnou prachy, ale ani tohle nebylo na rozjezd málo. Návnada jim zachutnala, teď jsem musel zaseknout háček.

„Jsem unesen, pánové. Budu o tom referovat na příslušných místech… Měl bych pro vás ale teď velice praktický návrh: aby se vaše nadace stala něčím víc nežli jednorázovou akcí, musíte se institucializovat. Bude přece nutné celou záležitost koordinovat, rozšířit, někdo z vás bude muset občas obětovat čas a odletět služebně do Číny, budete muset udržovat styky s podobnými nadačními fondy v zahraničí, především ve Spojených státech… tam podobné nadace existují léta a disponují stamiliony dolarů. Jakmile budou vidět, že fungujete, dostane se vám od nich podpory. U nás v Německu podobná nadace obdržela z USA pět milionů dolarů na podporu své činnosti.“ „Ježiši! Sto čtyřicet melounů…,“ zašeptal stavitel uchváceně. Řezník mlčel, jen si něco bezhlese mumlal svými suchými a úzkými rty.

„Prostě potřebujete budovu. A ne tady, ale pokud možno v Praze, abyste mohli reprezentovat.“ „Barák v Praze? Von se zbláznil!“ probral se ze svých snů stavitel.

„Vím, že domy v Praze jsou drahé,“ usmál jsem se a pokračoval, „ale mám plán, který vás nebude stát už ani korunu navíc. A nadace získá majetek v hodnotě desítek milionů. Na něj pak vaše radnice, která bude spolumajitelem, může získat úvěr od banky, vydat směnky, dát ho do zástavy… Rozumíte mi?“

Zbytečná otázka. Vidina, kterou jsem jim předestřel, byla lákavá. Je něco krásnějšího než vydělat tvrdý americký dolárky na lásce k ubohým čínským křesťanům?! Podívat se zadarmo do zaslíbené země, případně i do Číny, cestovat po světě obestřen aureolou významného muže, přímo dobrodince? Zviditelnit se a mít reklamu zadarmo? A trhnout na tom ještě něco navíc? Zvedli jsme sklenky k přípitku.

„Tak, pánové, na kšeft,“ řekl pan továrník.

„Hergot,“ olízl si Válek rty, „dodneška jsem netušil, jak mám Číňany rád.“

Dům pro budoucí nadaci stál poblíž Křižovnic—— kého náměstí.

Jeden hodný muž z magistrátu, za kterým jsem byl v převlečení za redaktora Chlupáče z časopisu Fleš, mi prozradil: „Největší problém, pane redaktore, je s restitucemi domů, u kterých se neví, jestli majitel žije či nežije. Dokud to nemáme úředně potvrzeno, nelze dům prodat… často ani pronajmout. Chátrají takové domy, chátrají, protože kde vzít peníze na údržbu? A radnice by si taky těžko před občany zodpověděla, proč investovala peníze do něčeho, co jí nepatří, že ano.“ Nakecal jsem mu, že píšu reportáž o domechsirotcích. O bezprizorních domech. Tato idea se mu velice zalíbila, takže mi dal ochotně několik tipů. Tři dny jsem strávil obcházením opuštěných objektů, povětšinou v takovém stavu, že by jimi zhrdl i žebrák.

Tenhle objekt poblíž Křižovníků byl právě tak akorát. Ne moc velký, na ideálním místě, dostatečně reprezentativní. Nadaci bude stačit jedno patro, možná ani ne, zbytek se dá velice výhodně a draze pronajmout.

Nebyl to dům, spíš starý palác. Na první pohled. Při bližším ohledání se ukázalo, že se jedná o třípatrový, poměrně úzký objekt, zasazený mezi dvě honosnější budovy. Okna byla špinavá a slepá, ale omítka pocházela z doby nepříliš dávné, a jestliže nepůsobila dojmem svěžesti, pak to bylo proto, že nebyla pravidelně myta některým ze zázračných čisticích prostředků.

Vnitřek jsem neviděl, protože dveře byly zamčené, ale domovník z vedlejšího baráku mi prozradil, že je úplně v čajku, jenom se tam nastěhovat.

Zatím se nikdo nenastěhoval, potvrzovala to velká cedule za jedním oknem. „Na prodej. For sále.“ „Komu to patří?“ nabídl jsem domovníkovi marlborku.

„Městu,“ řekl a dal si ji do cigártašky plné půlčíků a špačků. Jednoho zasadil do zčernalé a propálené špičky, zapálil a labužnicky na mě vyfoukl kouř.

„Tak proč s tím město něco neudělá?“ podivil jsem se.

„Bejval tam ouřad, kterej už neexistuje, na bydlení to není, vyzkoušeli pronájem, ale ten frajer za půl roku nezaplatil ani šesták, tak ho zase nechali ouředně vystěhovat… teď se asi bojej…“ Zastavil jsem se v bufetu, který se dřív jmenoval Občerstvení, kdežto dnes se pyšnil názvem Fast Food. Měli pizzu, bagety, hamburgry a nějaké zeleninové a sójové a vločkové a ovesné mísy. Asi tam chodí i králíci a koně. Tlačenku ani utopence nebo dršťkovou polévku nevedli. Dopřál jsem si tedy bagetu Big Cheese za pouhých 35 Kč. Byl to kus veky rozkrojený a pomazaný margarínem, s několika tenoučkými plátky okoralého sýra. Navrchu, ale jen ze strany a tak, aby koukal ven, byl

list hlávkového salátu. Výrobní cena této pochoutky bez jakékoliv chuti mohla být maximálně tři koruny. Zatoužil jsem být majitelem tohoto podniku. Nemusel bych pak šoupat nohama po pražské dlažbě při hledání baráků a obíhání úřadů.

Úřad, který jsem hledal, sídlil samozřejmě málem na druhém konci Prahy. Pozemkovou knihu mi vydali bez úplatků, ale musel jsem se nejdřív zapsat do pořadníku a vrátit se za dvě hodiny. Hodinu jsem pak opisoval údaje, které jsem potřeboval. Když jsem se vypotácel ze zatuchlých prostor archivu na vzduch, byl jsem tak akorát zralý na postel nebo na nějakou poklidnou činnost: například prohlížení barevných ilustrovaných časopisů. Tenhle se věnoval tomu, čemu tak hezky říkáme high society. Prostě velký svět. Plno fotek z party, recepcí, premiér, mejdanů a tak. Na jedné byl elegancí a pestrým společenským životem proslulý ministr zahraničního obchodu Rulík ve smokasu, v obklíčení krásnými ženami.

Zamrkal jsem, protřel si oči a nevěřícně si znovu fotografii prohlédl. Jedna z mladých žen po jeho boku vypadala jako Ivanka.

Nesmysl! okřikl jsem se. Ivanka je přece v Americe se svým německým obchodním partnerem, milencem a nyní možná už i manželem Júrgenem.

„To jsem jelen…,“ zamumlal jsem.

„Co se ti nezdá?“ zeptala se mě Linda. Trávili jsme podle mého přání poklidný, téměř až manželský večer.

„Mám dojem, jako kdybych někoho na tý fotce poznával…“

Naklonila se ke mně.

„Myslíš pana ministra?“ zeptala se ironicky.

„Tak blbej zase nejsem. Tuhle ženskou,“ ukázal jsem na Ivanku.

„Ty ji znáš?“ přimhouřila oči. „Odkud?!“

„Co je? Snad nežárlíš?“ zasmál jsem se. „Vypadá jako jedna moje spolužačka z vejšky.“ „Paní Jiráková?“

Teď jsem to byl zase já, kdo vyhrkl: „Ty ji znáš?“

„Jistě. My všichni se známe.“ Tím chtěla říct: My všichni bohatí lidé, my všichni podnikatelé, politici, hvězdy showbyznysu, podvodníci a lidé velkého světa se známe. To je náš svět, do kterého vám občas dáváme nahlédnout prostřeďnictvím reportážních záběrů a televizních šotů, abyste měli co závidět. Kdybyste nezáviděli, neuvědomovali bychom si svoji privilegovanost.

„Kdysi jsem s Ivankou chodil do ročníku… Překvapuje mě jenom, že je tady… někdo mi povídal, že se vdala nebo co do Ameriky.“

„Nesmysl! Po světě jezdí pořád, to je normální. Ale co vím, je v Praze. Mají tu přece firmu. Export —Import. Vede to její táta. Moc šikovný pán. Opravdu moc šikovný!“ dodala trpce.

Mlčel jsem. Linda chvíli o něčem přemýšlela a pak utrousila: „Taková děvka! Teď vlezla do postele tomuhle…,“ ukázala na ministra. „Kvůli kšeftu je ochotná vyspat se třeba s Quasimodem!“ Měl jsem trochu jiný názor, ale prozřetelně jsem si ho nechal pro sebe.

Nakonec jsme Ivanku a její milostné eskapády zamluvili. V hlavě mi ležely vážnější věci: jeviště pro frašku zvanou Nadační dům jsem sice už měl, ale potřeboval jsem ještě vybrat herce. Na nějaký komparzní rejstřík nebo hereckou asociaci jsem se obrátit nechtěl. Jsou role, na které není vhodné dělat konkurz nebo kamerové zkoušky, hlavně když to má být role křehké restituentky domu na Křižovnickém náměstí. Takže nakonec jsem tenhle úkol přenechal Imrovi. Povzdechl si. „Pokusím se. Ale musíš mi přesně říct, co vlastně potřebuješ.“

Život nejsou jenom hrátky, ale také všední próza, říkal jsem si, když jsem s Láďovou pomocí dovlekl do garsonky poslední kus chudého zařízení. Almara se do výtahu kupodivu vešla, ale gauč ne. Museli jsme ten krám vynést těch sedm pater ve vlastních pazourách.

Asi deset minut trvalo, než jsme zase chytili dech.

„Nebudeš se už v nejbližších deseti letech stěhovat, že ne?“ zasípal Láďa.

„To záleží na tom, jestli nevyžvaníš, že tady bydlím. Vídáváš se někdy s těma lidma od Křupana?“ „Dloubám je do ucha.“

„Ale kdyby bylo potřeba, víš, kde je najdeš, ne?“

„Jo.“ Našel by je, ale neřekl kde. Taky jsem se neptal.

„Já jen,“ povídám, když jsme chvíli mlčeli a dál zkoušeli vydej chat ty patra, „že možná bude za pár dnů potřeba, abys s někým od nich hodil řeč.“

„O čem?“

Zvedl jsem se. Zapojil jsem ledničku, ve které byl zatím jen vzduch. „Včas ti řeknu. Když mi píchneš, hodí to slušný prachy.“

„Tos už jednou sliboval…“

„Svoje jsi tehdy dostal, ne?“

„To je fakt. Ňákej vejvar byl.“

„Tak vidíš. Jestli nechceš, nemusíš na mě čekat. Chci to tu dát ještě trochu do kupy.“

„Jo. Dávej. Já sem vorvanej jak borůvky.“

Šel domů, byl to fakt kámoš, protože žádný prachy za tu dřinu nechtěl. Věšel jsem záclony a pokládal koberec, abych si tu připadal jako člověk. Televizi i věžičku jsem si odvezl ze starého bytu. Zálibně jsem se rozhlédl. Nic moc, ale jako u lidí to tady už začínalo vypadat. I telefon tady byl. Hned jsem si ho vyzkoušel.

Imro se ozval po pátém zazvonění.

„Máš?“ zeptal jsem se.

„No… budeš se muset podívat. Snad se ti bude hodit.“

„Na kolik přijde?“.

Dlouze mlčel. „Pět kolíků na den.“

„Ježišikriste! Tolik?!“

„To je v tyhle branži normální taxa. Spíš ta nižší. Zejtra teda začnem, jo? Napiš si adresu.“ Napsal jsem si všechny údaje, zavěsil a vyrazil ven.

Právě jsem zamykal své nové pancéřové dveře, když se otevřely jiné od vedlejšího bytu. Vyšla z nich nazrzlá kočka asi v mém věku. Usmál jsem se na ni.

„Dobrý den. Vidím, že jsme sousedé já tu jsem nový. Najman. Michal Najman.“

Podala mi ruku. Měla úzkou a suchou dlaň. A neuvěřitelně bílé zuby. „Novotná.“ Hlas jako by jí nepatřil. Čekal bych alt, tohle byl skoro mužský bas. „Tak vy jste náš nový soused…“ Zvědavě, a jak jsem polichoceně konstatoval, i se zájmem si mě prohlédla. „Bezva. To bysme se měli seznámit. Manžel děsně rád pořádá večírky…“

„Mejdlo to je moje! Příští týden, jestli se vám to bude hodit.“

„Tak jo.“ Zasmála se. „To jsem ráda, že nemáme za souseda nějakýho votravnýho dědka. Vy vypadáte, že s várna může bejt sranda.“

„A tohle byl nebožtík. Žili jsme spolu vlastně jen pár let… byl na holčičky, víte, moc mě to psychicky deptalo. Uvažovala jsem skutečně o sebevraždě. Nebýt Rolf a…“

Stará paní, kterou mi sehnal Imro, si utřela slzy. Maličký byt, na jehož dveřích byla jmenovka Irena Janurová, byl plný starého a zřejmě kdysi a možná i dnes drahého nábytku, každý kus jiný sloh. Připomínalo to tak trochu rekvizitárnu nějakého divadla, v němž se zastavil čas. Na zdech kolorované fotografie a daguerrotypie z minulého století v oblých zlacených rámečcích, pod nimi suché květy. Velké umělecké portréty staré paní v nejrůznějších fázích věku a nejrůznějších podobách. Staré divadelní plakáty. Plyš, porcelánový kávový servis na stolku jako pro panenky a album plné fotografických vzpomínek.

„Tohle je Rolf na dostizích ve Vídni a tady v Anglii na tom jejich derby.“

Vypadal jako správný aristokrat. Měl světlý cylindr, švihácký fousek a monokl.

„Tady jsme spolu v Monte Carlu… těsně po válce. To se ještě mohlo jezdit ven.“

Pán měl bílý oblek a chyběl mu monokl. Knírek měl stále nevypelichaný a svůdný, něco jako Clark Gable.

„A tady… to za mnou byl někdy v osmapadesátém v Praze.“ Oblek byl pro změnu zřejmě šedivý, knírek nadále švihácký. Místo monoklu brýle. Usmívali se, zavěšeni do sebe, na Karlově mostě s Hradčany v pozadí.

Paní Janurová si povzdechla.

„Krásná doba… a zbyly z ní jen vzpomínky a fotografie. Ven jsem moc nesměla… a Rolf nemohl opustit manželku. Byla, chudinka, ochrnutá. Právě proto jsem si ho vážila. Byl to skutečný

džentlmen.“

„On byl Cech nebo…“

„Rakušan, ale měl naše občanství. Starý rod, víte? Byl baron… samozřejmě za republiky byly šlechtické tituly zrušeny, ale on stejně žil převážně ve Švýcarsku. Kvůli paní, léčila se tam. To ho zachránilo před Hitlerem, před frontou a i pak, když přišel únor osmačtyřicet. Zůstal tam a já tady. A když komunisti padli, bylo už pozdě pro nás oba. Jeho paní byla po smrti, ale Rolf byl už těžce nemocný… Byla jsem u něj, když umíral. Ach, Bože…!“

Opět si přiložila k očím krajkový kapesníček.

Chvíli jsem pietně mlčel. Samotného mě její vyprávění dojalo.

„Zbyl vám snad ještě také dům…,“ připomněl jsem potom.

„Ach, ten palácík…,“ mávla rukou. „Pane inženýre, co já, stará osoba, která k životu potřebuje jen čaj a sem tam nějaký suchar… musím držet dietu, žlučník, víte, a ještě všechny možné další choroby… stáří není hezké, věřte mi.“

„Máte ten dopis… tedy závěť?“

„Ano, jistě, kde jsem ho jenom…,“ horečně, trochu rozechvělými prsty se probírala hromádkou korespondence.

„Já jenom nevím, co s tím. Musí se to nějak ověřovat…?“

Tázavě se na mě podívala.

„Moment, prosím vás.“ Začetl jsem se do dopisu, psaného roztřeseným stařeckým písmem, plným gramatických chyb a nečeských slovních obratů. Z dopisu, vlastně závěti, jednoznačně vyplývalo, že Rolf Bernhardt von Vacke odkazuje za celoživotní přátelství a lásku své milence Ireně Janurové svůj jediný majetek v Čechách, dům na Křižovnickém náměstí. Dům byl rodině zabaven a zestátněn 15. ledna 1950.

Rolf von Vacke nemá dědice, jeho manželství bylo bezdětné. Podpis, datum. Podpis dvou svědků: ošetřujícího lékaře MUDr. Leo Silbersteina a ošetřovatelky Gerty Ruhemanové.

„Dostala jste ten dopis před měsícem?“ zeptal jsem se.

„Ano, ten den, kdy zemřel.“ „Nemáte náhodou obálku?“

„Předal mi ho pan doktor Silberstein. Byla jsem přece v sanatoriu, když Rolf umíral.“ Znovu se rozplakala. Trochu mě to unavovalo, ale chápal jsem, že pro realistický výkon se herec musí s rolí dokonale identifikovat.

„Máte i jiné jeho dopisy?“

Ukázala hromádku korespondence. Písmo bylo víceméně stejné.

„U notáře jste ještě nebyla?“

„Pane inženýre, já se v těchto záležitostech nevyznám! Já jsem umělkyně…,“ ukázala na své fotografie na zdi. „Tohle je z Nitušky… a támhle, to je ze Tří sester… a ta naproti dveřím, u okna, to je ze Slaměného klobouku. Já měla krásný a bohatý repertoár…,“ zasnila se. „Ale notář, závěti, peníze… proboha, ani netuším, kde takový notář sídlí!“

„Nevadí, milostivá paní. Možná by bylo dobře, kdybyste si šla nejprve prohlédnout ten dům, co říkáte? Jestli o něj vůbec stojíte…“

„Děsíte mě, mladý muži. Je snad v tak strašném stavu? Já přece nemám peníze na žádné opravy… a vůbec, i kdybych měla, mám hrůzu z takových věcí. Toužím už jenom po klidu. Kdybych na to měla, odstěhovala bych se z té špinavé, dusné Prahy a dožila ve vzpomínkách někde u moře, ve Francii… Rolf zbožňoval Francii! Riviéra, Paříž!“

Vstal jsem. „Myslím, že to bude v pořádku, milostivá paní. Je to hezký a zachovalý dům.“ „Když to říkáte vy… Jsem opravdu ráda, že jsem se s vámi seznámila. Ty peníze, abych nelhala, mi přece jenom přijdou vhod.“ „Zasloužíte si je.“

Usmáli jsme se na sebe. Opravdu rozkošná stařenka. Uklonil jsem se, protože se tak slušelo. „Jste vynikající. Počkám na vás dole ve voze, milostivá paní.“

U notáře jsme byli ohlášeni na jedenáctou. Se—_ kretářka nás uvedla k dynamicky vyhlížejícímu blonďákovi, asi o pět let staršímu a deset centimetrů vyššímu než já. Měl módní zástřih na ježka, byl opálený, jako kdyby se právě vrátil z Tahiti, a přes bílou košili, decentní vázanku za půldruhého tisíce a dvouřadové sako přinejmenším od Bosse vypadal ze všeho nejvíc jako hráč baseballu. Maně

jsem se rozhlédl, jestli někde v rohu neuvidím pálku. Nejspíš ji měl ve skříni. Pokud vím, je hvězdou jednoho pražského českoamerického týmu.

„Něco s tím uděláme,“ prohlásil, když jsem mu osvětlil, proč jsme přišli. „Milostivá paní má závěť s sebou?“

„Ano, jsou tam i podpisy svědků, ale chápete, oni žijí ve Švýcarsku, nevím, jestli bychom museli za nimi nebo na tamní úřady…“

Mávl rukou a vysvětlil mi, považoval mě zřejmě za příbuzného nebo zmocněnce droboučké stařenky, že není jeho úkolem závěť ověřovat. Sepíše s námi takzvané Prohlášení o závěti, my za to zaplatíme příslušný obolus a zbytek už je naše věc.

„Jak naše… nezlobte se, ale já se v těch záležitostech moc nevyznám a paní Janurová už vůbec ne.“ „Půjdete na příslušný obvodní úřad, tam se na základě prohlášení o závěti vyhotoví dohoda o převzetí věci a tím je všechno skončené. Milostivá paní si pak dům převezme.“

„A můžu si s ním pak dělat, co chci?“ zeptala se paní Janurová.

„Přirozeně. Je to přece váš majetek.“

„Můžu ho i prodat? To víte, co já, samotná stará ženská, s takovým majetkem mám dělat? Starat se o to… Já ani nevím, co takový barák stojí.“

„Milostivá paní, to už bude vaše záležitost. Pokud budete chtít dům prodat, není to jistě problém. Realitní kanceláře vám pomůžou.“

„Myslím, paní Janurová, že to mezi sebou vyřídíme i bez realitky. Zbytečně byste jim platila provizi,“ řekl jsem rychle. Pan notář pokrčil rameny, jako že to je naše věc, usmál se zářivým chrupem a zavolal sekretářku.

Byl to skutečně nesmírně příjemný, nevtíravý člověk. V tom Audi 2.8 E, co mu parkovalo před domem, se jistě vyjímal jaksepatří. Dovedl jsem si ho představit i jako hostitele při večírku v jeho vile někde pod Barrandovem nebo kde to bydlí.

Jestli je ovšem skutečně tak seriózní, jak vypadá, zjistíme velice rychle. Imro, který mi ho doporučil a věděl o něm skoro všechno, totiž tvrdil, že pan notář je ve spojení právě s některými realitkami a dohazuje jim za tučnou provizi výhodné koupě dědictví a restitucí.

Celé to trvalo něco přes čtvrt hodiny.

„Připadám si jako ve snu,“ řekla pak paní Janurová v autě. „Nevěřila bych, že je to tak jednoduché.“ „Ano. Získat majetek je dnes v některých případech nesmírně snadné, milostivá paní. Proto je v téhle zemi tolik bohatých… a tolik chudých lidí.“

Když jsem se vrátil domů, Linda se právě chystala k přítelkyni Evě na bridž.

„Bude tam s váma v tom vašem bridžovém kroužku někdo, kdo se zná s panem poslancem Vořechem?“

„Bohužel. Jeho manželka. Proč?“

„Protože potřebuju, aby ses před ní zmínila, že teď máš rozdělaný obrovský byznys… za pár supů barák na Starým Městě. Takový menší palác. Budeš tam mít byt a o zbytek má zájem jedna veliká americká firma na kanceláře. Prodává to jedna restituentka, která je mírně slabomyslná a chce za to jenom zlomek ceny. Zkus třeba, jestli by ti nepůjčila.“

„Já že kupuju…,“ přestala si malovat rty a udiveně se na mě podívala.

„Jo. Ty, nebo jeden tvůj přítel. Podrobnosti vynech.

Aspoň si budou mít o čem povídat. Hlavně nezapomeň na tu půjčku.“

„Zešílel jsi? Její manžel dělá do realit! Politiku má jenom jako koníček… a krytí. Copak by mi majitel realitky půjčil peníze na barák, který je lacino k maní? Musel by být blázen. Bude chtít vědět, co to je za objekt, a zkusí nám ho vyfouknout.“

„No právě! Jde mi o to, aby Vořechova ucítila příležitost a řekla to svýmu starýmu. Zbytek nech na mně.“

„Proč mě, bože, trestáš?“ zažalovala s pohledem upřeným ke stropu. „Proč vždycky musím narazit na podvodníka nebo blázna?“

„Já netvrdím, že jsem neviňátko, ale věř mi, že rozhodně nejsem blázen. Vím, co dělám.“ „Ano, už jsi říkal, že máš svůj plán. To už jsem taky někdy někde slyšela.“

„No vidíš, ten člověk měl svůj plán a vyšel mu. A mně vyjde taky. Hlavně nezapomeň udělat, co

jsem ti řekl.“

Políbil jsem ji na rozloučenou.

„Překrásně voníš…“

„Nešahej na mě!“ zaječela a plácla mě přes ruce. „Pospíchám a nemám chuť se znova převlíkat.“ „Nemusíš se převlíkat, stačí, když ze sebe ty hadříky shodíš,“ zamumlal jsem. Ovšemže zbytečně. Žádnou ženskou, která právě věnovala půldruhé hodiny vybírám správného spodního prádla, halenky, sukně, punčoch, saka, bižutérie a šperků, česání a dělání mejkapu, nedonutíte, aby všechno poničila jen proto, že to na vás zrovna přišlo. Můžu si to přece nechat napotom. Nepochopí, že „potom“ už to nebude takové.

Úředník na obvodním úřadě, dříve národním ___ výboru, byl důležitý a zaměstnaný. Ovšem restituent není jen tak někdo. Restituent je přímo základ státu, takže se mu musí vycházet vstříc. Vyšel nám vstříc dokonce tak moc, že za drobnou pozornost láhev kvalitního francouzského koňaku, karton dunhillek a dva tisíce v hotovosti slíbil nejenom záležitost vyřídit promptně, ale dal nám dopředu klíče od domu, abychom mohli objekt zkontrolovat. Totiž aby jej paní majitelka mohla zkontrolovat. Já ji pouze podpíral, protože stařenka jak věchýtek nějakou oporu ve stáří potřebuje.

Pro dohodu o vydání věci jsme si měli přijít nazítří. Výpis z pozemkových knih a podobné náležitosti jsme dodali, aby náhodou nevznikly pochybnosti o oprávnění na majetek.

„Není to příliš zchátralé…?“ zeptala se paní Janurová úředníka.

„Madam, já, abych vám pravdu řekl, tohle nevím. Jak jsme to převzali, tak…,“ rozhodil rukama. „Kolik takový dům může stát?“ zeptala se.

Úředník nahlédl do papírů. „No, úřední odhad je dva miliony.“

„Dva miliony? To je hodně, nebo málo?“ zeptala se Janurová.

„To je náš úřední odhad,“ řekl. „Skutečná tržní hodnota je vyšší. Cena je pochopitelně taková, jakou by byl kupec ochotný zaplatit. Vy ten dům chcete prodávat?“ V očích se mu objevila jiskra zájmu. „Co já budu s takovým domem dělat? Bydlet mám kde… Vy pro něj určitě budete mít lepší použití,“ obrátila se paní Janurová ke mně.

Mlčky jsem se uklonil. Úředník si mě důkladně změřil.

„Tak dva miliony, říkáte…,“ zamyslela se stařenka. „No, musím říct, pane inženýre, že jste se skoro strefil.“

„Je to můj obor,“ pravil jsem ledabyle. „Nemám v úmyslu vás okrást. Vidíte, že vám ještě pět set tisíc přidávám. A to nemluvím o tom, kolik tam budeme muset ještě investovat… ale to tady řešit nebudeme. Zdržujeme.“

Úředník jen zamrkal, když mě slyšel. „No, jistě víte, co děláte, já jsem udělal, co je mojí poviností,“ pravil.

Ode dveří jsem se ještě ohlédl. Právě zvedal telefon. Takže by to mělo vyjít. Tento muž si před rokem koupil vilu na Ořechovce. On sám nedědil ani nerestituoval. Žil jen ze svého platu, jak mě Imro ujistil. A zřejmě ještě z toho, že dědili a restituovali jiní. Vila stála pět milionů.

Dům uvnitř vypadal, jak starý dům po rekonstrukci vypadá. Holé místnosti, ledaskde bordel po stěhování, po podlaze papíry a krabice, ale jinak se všechno zdálo nedotčené a ve vynikajícím stavu. Jen někde vymalovat a stěhovat se.

Na druhé straně ulice, přímo proti mé corse, parkovalo tmavozelené toledo. V něm seděli dva muži a jeden v okamžiku, kdy jsme z domu vycházeli, zvedl fotoaparát. Zaclonil jsem si tvář loktem a nasoukal se do auta.

„Myslím, že dostanete návštěvu,“ řekl jsem, když jsem se s paní Janurovou loučil.

„Bude mě někdo hlídat?“ zeptala se s obavou.

„Není třeba.“

„No… já nevím. Člověk čte v novinách takové strašné věci… lidi se zabíjejí kvůli menším penězům.“

„Milostivá,“ políbil jsem jí ruku, „vás nikdo zabíjet nebude. Vy máte pro všechny cenu výhradně živá! Přeji vám krásný zbytek dne. A buďte tvrdá, rozumíte? Jde přece o vaše peníze.“

Její oči najednou změnily barvu z nevinně pomněnkových na ocelově namodralou. „Už jsem vám

říkala, že bych docela ráda prožila zbytek života někde u moře. Takže nemusíte mít obavu. Já se o své peníze postarám!“

„Všechno klaplo. Už tam byl nějakej auťák… Fotili nás.“

Imro se uchechtnul. Seděli jsme v denním baru, jakých jsou teď v Praze tisíce. Kdyby policajti chtěli, mohli by devadesát procent hostů zašít na deset let jen podle toho, co otevřeně povídali. Ale asi nechtěli„ stejně jako nevšímavě jezdili kolem medvědů a bavorů ignorujících všechny předpisy a parkujících rovnou na chodníku před snackem. Tady se botičky nedávaly, podle hesla, že zákony platí pro všechny, co na to nemaj.

„Zelený toledo, co?“

„Jak to víš?“

„To si myslíš, že vás nechám pobíhat bez dozoru, když jde o takový prachy?“

„Já bych ale nerad, aby něco zvětřili. To bysme to pak mohli zabalit.“

„Všim sis snad, že tam byli nějaký mý lidi? Že jste měli celou dobu stín?“

„Nedával jsem pozor, jestli mě někdo klihuje…“

„Oni taky ne.“

„Zatím. Ale pak můžou. Mimochodem, kdo to byl?“

„Křupanovi lidi.“

„Aha. To teda šlo sakra rychle.“ „Kamaráde, v tyhle branži vyhraje ten, kdo je první. Zvlášť když se jedná o bezmocnou stařenku, která je ochotná střelit barák za pár supů.“

„Kdo to položil? Notář, nebo ten ouřada?“ „Nevím. Hlavně že to někdo udělal.“

„Chvíli jsem mlčel. „Kolik myslíš, že za to ten člověk má?“

„Patnáct procent provize z ceny.“

„To je ale postavený na hlavu, nemyslíš? To by pak měl zájem, aby se objekt prodal co nejdráž.“ „Patnáct procent z kupní ceny a dohodnutý procenta z prodejní ceny…“

„Aha.“ Už mi to bylo jasnější. Něco mě napadlo.

„Ty, já babě sice říkal, že se nemusí ničeho bát, protože cenu má jenom živá, ale stejně… můžou za ní v noci přijít, přinutí ji podepsat prodej a pak ji sejmou.“

„Máte už všechny doklady?“

„Až zejtra.“

„Tak se nestarej. Tohle je můj problém.“ „Myslíš, že bych s ní měl zejtra jít?“ Chvíli tuhle záležitost rozvažoval. „Radši ne,“ 11 řekl, když si to nechal projít hlavou. „Bejt tebou, , moc se už kolem žádnejch ouřadů němotám.

Vlítneš na scénu, až přijde tvůj čas. A co jinak, jaká byla?“

„Senzační. Málem, když mi to doma u sebe líčila, jsem jí naletěl i já. Ten notář z toho byl celej naměkko.“

„On je taky bezva komediant.“

„Kdes ji sehnal?“

„Našel jsem ji.“

„A co ty ostatní věci… ty dopisy, fotky a tak.“

„Vole, to bys nevěřil, co dokáže šikovnej retušér a skenerista. Jinak stačí mít známý v

antikvariátech.“

„Musím jim gratulovat. Je to dokonalá práce.“

„To jsem rád. Tak si připrav padesát tisíc.“

„Já? Proč?“

„Protože to platíš s Ferkem napolovic.“

„To chceš říct, že už to stálo…“

„Jo. Sto kolíků. Pět dní práce pěti machrů. Nemluvím o dalším… Byl bych rád, kdybych je zejtra měl. Já ty lidi už musel vyplatit.“

„Kurva…,“ vydechl jsem.

Imro se na mě podezíravě podíval. „Ty, jestli na to nemáš, tak řekni včas. Nemám rád lidi, co každou chvíli roztáčej ve vzduchu miliony a hrajou si na obrovský kšeftsmany, a pak se ukáže, že nemaj na outratu.“

„Na to kafe tady mám.“

„Jen aby…,“ řekl. „Tady za něj chtěj tři pětky.“

„Tak proč sem lezeš?!“

„Líbí se mi tu. Většinou tu mám obchodní jednání… a klient to většinou zatáhne.“

„Tak to máš pro jednou smůlu.“

„V životě mě nenapadlo, že bys to zatáhnul. Ferko mě upozornil, že seš skot. Proto jsem si taky dal jenom to kafe.“ Hodil na stůl dvě dvacky a zvedl se.

„Padám. Zejtra. A žádný strachy. Ohlídáme si ji. A tebe taky…“

S ujištěním, které znělo jako výhrůžka, odešel. Taky parkoval před barem na chodníku. Měl Rover 827, důstojný, konzervativní vůz. No a co? Každý si vytváří nějaký image.

„Jsi doma? Lindo! Slyšíš?“

Mazda stála na zahradě před domem, zamčeno jsme neměli, ale v pokoji Linda nebyla a všude ticho jako v kostele. Podíval jsem se do kuchyně a do koupelny. Nikde nikdo.

Možná zapomněla zamknout… anebo si šla zdřímnout, napadlo mě nakouknout do ložnice. Ležela v posteli, natažená přes pelest. Nezřetelná silueta v přítmí. Venku se už stmívalo.

„Lindo… spíš?“ zeptal jsem se blbě.

Spala. Jenže nějak divně. Moc hluboce. Přistoupil jsem k posteli a rozsvítil noční lampičku. Byla v šatech. A na stolku ležela krabička rohypnolu. Prázdná. Ještě včera ji teprve načínala.

„Lindo!“ vykřikl jsem a zatřásl s ní. Nic. Jen vzdychla něco nezřetelného. Pokusil jsem se ji zvednout. Vážila snad metrák a byla bezvládná jako pytel písku.

Zmateně jsem se rozhlédl. Telefon… mám zavolat pohotovost?

Nebo to zkusím zvládnout sám? Záleží, kdy ty prášky spolykala.

A proč? Proboha, proč to udělala?!

Postavil jsem na sporák konvici. Hodně vody. Do šálku jsem nasypal půl sáčku kávy. A přidal do ní místo cukru sůl.

Času bylo málo. Nezdržoval jsem se svlékáním, jen jsem jí stáhl sukni, vzal ji do náruče a odnesl do koupelny. Ve vaně jsem ji opřel, abych ji namísto vzkříšení neutopil, a pustil na ni ledovou sprchu. Něco zabručela a pokusila se schoulit. Namířil jsem jí proud vody do obličeje. Najednou divoce potřásla hlavou a rozkašlala se.

Potřebuju, aby se vyzvracela. Ale jak ji mám k tomu donutit? Páví pero, kterého používali při hostinách staří Římané, aby se vyblili a mohli se pak cpát dalšími chody, jsme doma neměli. Strkat jí prst do krku…?

Nakonec jsem to udělal. Dvakrát mě kousla, určitě o tom nevěděla, jen se podvědomě bránila, napotřetí se mi to podařilo. Třásla se v křeči, ale dávila. A viděl jsem, že se začíná probírat. Snad tedy opravdu záchranku volat nebudu muset. Už kvůli ní… do rána by věděla celá ulice, že chtěla spáchat sebevraždu, a ještě by si vymysleli něco navíc. Lidi jsou děsný parchanti.

Posadil jsem ji znovu do vany a běžel pro kafe. Voda už vřela naplnil jsem hrnek do půlky a dolil studenou vodu, abych to do ní mohl hned nalít bez toho, že jí ke všemu způsobím popáleniny druhého stupně.

Kávu vyzvrátila už sama. Počkal jsem, až popadne dech, a nalil jsem do ní druhou várku, teď už bez soli. Viděl jsem, že stejně už nemá co zvracet. Ani pumpou v nemocnici by jí žaludek víc nepročistili. Ovšem kolik hypnotika se jí už dostalo do krevního oběhu… radši jsem na to nemyslel. „Slyšíš mě už, miláčku?“ zeptal jsem se. „Uou… sly…ším…,“ vydechla zničeně. „Je mi… zima… špatně…“

Zase zavírala oči. Drkotala zuby v zimnici. Svlékl jsem z ní mokré prádlo, šlo to ještě hůř, než když se stahuje kapr. Chtěl jsem ji utřít froté ručníkem, ale stále se mi kácela. Tak jsem si ji jako pytel hodil přes rameno a odnesl do ložnice, že ji vyfroťákuju na posteli. Potom jsem ji zase posadil, objal a zvedl. „Prober se, slyšíš, prober se!“ „Nech mě… spát…“

Položil jsem jí pravou ruku na své rameno, chytil ji za zápěstí, druhou rukou ji objal v pase. „Budeme chodit, slyšíš? Chodit. Takhle.“

Chodili jsme kolem dokola po pokoji, otevřel jsem okno, aby dovnitř mohl studený, sychravý vzduch, třásla se a pokoušela se mě odstrčit, vymanit se z mého objetí a zase si lehnout a spát, spát,

spát…

Trvalo to půldruhé hodiny. Musel jsem uvařit další dvě várky silné kávy, než se vzpamatovala natolik, abych jí dovolil posadit se. Klekl jsem si jí k nohám. „Cos mi to udělala, Lindo? Proč?“ „Pročs mě nenechal…? Už jsem krásně spala a nevěděla o světě.“ Přitiskla si pěsti ke spánkům. „Ježiši! Proč jsi mě nenechal?! Zase jsem v tom pekle!“

Rozplakala se. Tělo se jí třáslo, a když jsem se ji pokusil přivinout k sobě, odstrčila mě. „Nech mě! Já tě nenávidím! Všechny vás nenávidím!„

„Co se stalo? Řekni mi to!“

„Ne! A vypadni, slyšíš? Vypadni! Tohle je můi byt…“

Najednou se schoulila a přitiskla si ruce k žaludku.

„Je mi špatně…,“ zamumlala. „Jdi pryč…“

Až ráno jsem se všechno dozvěděl.

Linda vypadala náhle o deset let starší, váčky pod očima, ostře se rýsující vrásky, šedivá pleť. „Nedívej se na mě,“ zaprosila.

„Za pár dní budeš zase v pořádku. Zajedeš si do Alp, sluníčko a vzduch tě postaví na nohy.“ „Do Alp…,“ zašeptala. Strnule se dívala před sebe.

„Lindo, prosím tě, řekni mi už konečně, co se stalo!“

„Volal mi Honza…“

„Tvůj muž? Odkud? Z Montevidea nebo z Ria?“ snažil jsem se o lehký tón.

„Ne. Z Ruska,“ hlesla Linda. „Aspoň tvrdil, že z Ruska…“

„Ale vždyť v novinách psali, že z Tchajwanu odletěl do Ameriky a…“

„Taky jsem si to myslela. Povídal, že chtěli jenom zamést stopy. V Tokiu přestoupili.“

„Kam?“

„Nevím. Prostě na nějaký jiný letadlo na Střední východ.“

„Na Střední východ… To je do Bejrútu nebo do Teheránu nebo… Proč zrovna tam?“

Dál se dívala někam daleko, kam jsem já nemohl dohlédnout.

„Lindo, nemyslíš si, že bys mi měla říct všechno?

Je fakticky nejvyšší čas. Tahala jsi mě celou dobu za nos, dobře, beru to, měla jsi k tomu svoje důvody, já přece nejsem tvůj muž, aby ses mi svěřovala, já tě mám jenom rád…“

Prudce zavrtěla hlavou. „Ne, prosím tě, ne! Nech toho! Nemuč mě! Copak nevidíš, jak mi je?“ „Blbě?“ zeptal jsem se tupě…:

„Pitomče,“ zašeptala.

„Oukej, jsem pitomec. Ale ty jsi v nějakým maléru. Tak mi to řekni, přísahám ti, že to nikomu neprozradím, ani kdyby mě mučili.“

„Mučili… co ty víš…“

Po zádech mi přeběhl mráz. Tohle že je Linda, kterou jsem znal?

„Proč letěli na Střední východ?“

„Mají tam známé.“

„Vy jste s nimi obchodovali?“

„My?! On obchodoval, já byla jenom paní domu… a společnice ve firmě.“ Vzdychla si. „Já husa blbá!“

„Řekneš mi už konečně, co se stalo?“ zařval jsem. „Nebo se fakt seberu a vypadnu! Už toho mám dost! Já ti chci pomoct, rozumíš, pomoct! Já nikam nezdrhnu, já o tebe a za tebe budu bojovat! Nemám miliony, ale miluju tě a stojím o tebe!“

„Je to moje vina…,“ rozplakala se. „Můžeš mi to odpustit? Oni tě zabijou, Míso!“ Najednou se mi vrhla k nohám, objala mi kolena a rozbrečela se tak, že jsem měl za pár vteřin kalhoty úplně mokrý. Držela se mě jako klíště, třásla se jako v horečce, měl jsem co dělat, abych ji od sebe odtrhl. Nedalo se svítit, nedělal jsem to rád, ale jiné cesty nebylo. Dal jsem jí z každé strany takovou facku, že jí skoro uletěla hlava. Ve vteřině se zklidnila, najednou jako by se nic nestalo. A opět strnule hleděla před sebe. Nalil jsem jí plnýho panáka jamesona a podal jí ho. Ruka se jí třásla, že skoro půl skleničky vybryndala. Zuby jí zacvakaly o sklo. Zakuckala se, když alkohol naráz polkla. Ale pomohlo to. Do tváře se jí začala vracet barva. Podal jsem jí cigaretu.

„Tak a pusť se do toho. A pamatuj si, že chci slyšet všechno.“

„Kovalský zmizel.“

„Kovalský… jo, myslíš toho společníka tvého muže?“

„Ano. Zmizel prý z hotelu. Viděli ho, jak se dvěma chlapy nastupoval do auta. Druhý den ho našli v moři. Prý se utopil při koupání. Srdeční slabost. Prý plaval daleko do moře.“

„No… stát se to mohlo.“

„Kovalský neuměl plavat,“ řekla hluše.

„Chceš říct, že po nich šli ti, co jim tady dluží peníze, až někam do… Lindo! To je přece nesmysl! Já vím, že tady každej věří na všelijaký spiknutí a za vším vidí dlouhý prsty starej ch struktur a estébé a kágébé a já nevím koho, ale tohle je přece blbost! My už jsme z tý idiotský spiklenecký propagandy úplně zpitoměli.“

„Já nezpitoměla. Kovalský je mrtvý. A pokud jde o ty dluhy… Záleží na tom, kdo komu ty peníze dluží.“

„To já nevím, protože jsi mi to ještě neřekla, a nevím taky, co dělali na Středním východě. Znali tam někoho?“

„Obchodní partnery. Aspoň jim tak říkali…“

„Vy jste ochodovali s Arabama?“

„S těmi druhými taky.“

„Jo… s Izraelem?“

„Obchodovali s každým… s kým obchodovat měli.“

„Jak měli?“

„Tak, jak to říkám. Některý obchody se nemůžou dělat oficiálně. Tak se najde firma, která ten obchod realizuje, a kdyby to prasklo, vezme to na sebe. Ten vzadu zůstane krytý. Protože kdyby některý obchody praskly, byl by z toho strašný, ale opravdu hrozný skandál.“

„A co se stane, když něco… ne zrovna praskne, ale k nějakýmu maléru dojde?“

„Kovalský se utopí. Honza je snad ještě naživu, aspoň včera byl. A já…“ Pokrčila rameny a pak vstala.

Ze zásuvky barokního sekretáře vytáhla úředně vypadající obálku. Podala mi ji. Na papíru se státním znakem stálo, že pro podezření ze závažného trestného činu a z nebezpečí koluze během vyšetřování jí z rozhodnutí nížepodepsaného kapitána cizinecké policie a na návrh státního zástupce byl zadržen cestovní pas. Proti rozhodnutí není odvolání a nabývá platnosti okamžikem doručení tohoto rozhodnutí.

„Co to má znamenat?“ vyskočil jsem. „To si přece nemůžeš nechat líbit! Co proti tobě maj? O co kráčí?“

„O padesát milionů.“

„Cože?! Kolik?“

„Padesát milionů korun. Daňový únik.“

„Ale firma přece patřila tvýmu manželovi a tomu Kovalskýmu! Nežijeme snad ve středověku…“ „Povídala jsem ti, že jsem byla spolumajitelkou, na papíře samozřejmě. Kvůli rozpisu příjmů. Takže teď na mě rozepsali i dluhy.“

Zdrceně jsem se posadil. „Co budeš dělat?“

„Čekat, až si pro mě přijdou. Policajti nebo ti druzí…“

„Koukej, nechci to zadarmo a ujišťuju tě, že jednak ji vůbec nepoužiju, a kdyby… tak se nikdo přece nedoví, že v tom nějak jedeš.“

Láďa se neklidně zachrul a pořáď ďál vrtěl hlavou. „Ty vole, tak proč si ji neseženeš sám? Zajďi za Rusákama na.tržnici… nou problém.“

„Žádný neznám. Může se pak stát, že místo na Rusáka narazím na převlečenýho fízla. To bych nerad. A ty jsi ty kluky znal.“

„Až moc ďobře. Proto sem vod nich raci dál. U nich nikdá nevíš, ďo čeho tě navezou.“

„Láďo, seš kámoš, nebo ne?“

Vzdychl si. Každý máme své slabé místo. Když se zeptáte v těžký chvíli bankéře, se kterým jste seděli v jedny lavici, dělili se o svačinu, chodili za holkama, jestli je váš kámoš a může vám

píchnout, udiveně se na vás podívá. V životě vás neviděl. V byznysu totiž bratr nezná bratra. A kámoš už je pojem zcela neznámý.

Když zabrnkáte na strunu kamarádství člověku, který je v obecné mluvě označován slovem kriminálník, půjčí vám třeba poslední halíř. Pokud mu neteče do bot a nepoloží vás poldům. Ale to je trochu jiná opera. Prostě každá společenská vrstva má poněkud odlišné pojetí stavovské solidarity a morálky. Lupiči jsou v podstatě oba, byznysman i kriminálník, ale já v některých situacích dávám přednost kriminálníkovi. Proto kamarádím s Láďou, a ne s nějakým předsedou správní rady. „Přivedeš mě jednou do průseru,“ zamumlal. Dneska jsme nebyli v naší hospodě, vzal jsem ho do lokálu kousek od Václaváku, kde se scházejí převážně Amíci žijící v Praze. Ať taky pozná jiný cizáky nežli slovanské bratry.

„Vždycky jsem slyšel, že sehnat stříkačku nebo bezzákluzovej kanón je v tyhle zemi dneska jednodušší než si koupit čerstvej chřupavej rohlík,“ pokračoval jsem trpce. „A když jednou v životě něco takovýho potřebuju… stačilo by mi ji na den půjčit!“

„Půjčit…,“ zamyslel se Láďa. „Půjčit… stačila by ti půjčit?“

„Kdyby to bylo od někoho, o kom na sichr vím, že s ní v posledních dvou letech nikoho nesejmul. A kdybych ji kupoval, tak bych taky potřeboval, aby byla čistá.“

„To ti právě nikdo nezaručí,“ zamumlal Láďa. „Právě naopak… nejspíš ti takhle v tržnici někdo podstrčí horký zboží. A už ho v životě neuvidíš.“

„Tak vidíš! A ty chceš, abych to riskoval.“

„Já?“ urazil se. „Já nechci. Ty kupuješ. Já to kupovat nepotřebuju. Já mám dvě…,“ dodal bezelstně. „Ty kokote,“ zašeptal jsem vztekle. „Pročs to neřek? Tak mi jednu půjčíš a je vymalováno.“ „A povezu se v tom s tebou. Ty jsi smolař. Víš, jak posledně…“

„Se ti nic nestalo a nikdo na tebe nic neví,“ řekl jsem. „Kdy mi ji dodáš? Potřebuju ji nejpozdějc zejtra. Ale radši ještě dneska. V noci by to bylo úplně nejideálnější.“

„Ty chceš někoho…,“ gestem palce naznačil likvidaci.

„Ne. Jen si potřebuju pokecat s jedním parchantem. A chci, aby mu bylo jasný, že to myslím vážně.“

„Znám ho?“ opatrně se kolem sebe rozhlédl. „Doufám, že si to nechceš rozdat s Křupanem. Představ si, že mu někdo zmasil dva jeho lidi… čerti je ke všemu zašili a Křupan teď má vítr, aby nežvanili.“

„Ví, kdo to byl?“

„Ne. Ale tvrdí, že v tom jedou cikorky. Žižkováci.“

„Můžeš bejt klidnej. Křupanovi do rány nepolezu. Tohle je někdo úplně cizí. Tak co? Necháš mě ve štychu?“

„Ale nebuďeš chtít, abych do toho šel s tebou?“ stavěl před sebe poslední hradbu možného oďporu. „Ty? Se mnou? Kamaráde, jsou věci, který si chlap musí vyřídit sám.“

„Tak jo. Tak pojď ven.“

Vytřeštěně jsem se na něj podíval.

„Co čumíš? Mám ji s sebou. Copak jsem blázen, abych v tyhle době pobíhal po nocích v Praze bez stříkačky?“

Adresu jsem si zjistil už předtím, kďyž jsem ho sháněl poprvé. Žil sám. To jsem se dozvěděl od Lindy. Přeďloni se rozveďl, respektive žena mu utekla s nějakým muzikantem.

V devět večer jsem zaparkoval před domem, ve kterém byďlí. V uších mi ještě zněly Linďiny prosby, abych nikam nechodil. „Bude to ještě horší, Michale… jenom je poďráždíš. Nepomůžeš mi tím. Jak mi můžeš pomoct? Copak ten člověk může ovlivnit prokurátora a soud?“

„Když to dobře dopadne, žádný prokurátor a žádný soud ti nebudou hrozit.“

„Já se tu bojím….“

„Zamkni se, dej si na dveře řetěz. A máš tady telefon…“

„Telefon? K čemu telefon? Mám snad zavolat policajty? Já?!“

„Ne.“ Napsal jsem jí Imrovo číslo. Už jsem ho instruoval, že kdyby mu volala nějaká žena a odvolala se na mě, ať okamžitě pošle komando na adresu, kterou mu řekne. Pravil, že tam budou vcukuletu. Byl velice vstřícný. Dostal totiž už svých padesát tisíc a akce restituce zatím šla podle

plánu. Zítra by zřejmě měl nastat rozhodující okamžik možná už dnes večer. Paní Janurová je proto ode dneška pod ochranou.

Deset. Začínala mi být zima. Na chvíli jsem opět nastartoval a pustil topení naplno. Kolem jeli policajti, přibrzdili, ale když viděli, že sedím v autě a klidně kouřím, pokračovali v objížďce. Vždycky tvrdím, že pokud neprovokujete anebo nemají nějakou hlášku, nevšímají si vás. Průměrný policajt je stejně líný jako průměrný zaměstnanec v jakémkoliv jiném povolání. To jenom bažanti jsou bojechtiví. Staří vlci dávají přednost klidu.

Čtvrt na jedenáct.

K ďomu přijelo taxi. Seděl v něm jeden pasažér. Když vystupoval, lampička ve voze mu ozářila tvář.

Poznal jsem Kacízka.

Počkal jsem, až taxík oďjede, a vystoupil také. Dům se nezamykal totiž, původně se na noc zamykal, ale už kvečeru jsem se postaral, aby se dneska zamknout nedal. Stačila jedna zápalka, kterou jsem vrazil do zámku.

Bydlel v posledním patře. Zřejmě půdní nástavba. Jediný byt. Zabouchal jsem na dveře. Kukátko sice měl, ale postavil jsem se tak, aby mi světlo na chodbě vrhalo stín do obličeje. Na hlavě jsem měl čepici a brýle, které jsem nosíval coby Chlupáč, jehož legitimací jsem byl pro všechny případy spolu s Láďovou sedmpětašedesátkou vyzbrojen.

Chviličku se nic nedělo, až po několika dlouhých vteřinách se v kukátku objevilo světlo a pak je zatmělo Kacízkovo oko.

„Kdo je?“ zeptal se přes dveře.

„Plynaři, pohotovost!“ zavolal jsem. Maličko jsem pozveďl brašnu pověšenou na rameni. „Cože?“ ozvalo se nezřetelně.

„Někde v baráku utíká plyn. Musíme zkontrolovat přípojky, aby to nebouchlo.“ Podíval jsem se na plynoměr, který tiše cvakal vedle jeho dveří.

„Sakra…,“ ozvalo se zevnitř a v zámku dvakrát cvaklo. „To je radost… teď v noci.“

„Jestli chcete bejt do rána tuhej…,“ utrousil jsem a pokrčil rameny. „Já bych taky radši seděl u piva nebo byl v posteli.“

Dveře se otevřely. Měl na sobě čínský hedvábný župan rudé barvy se zlatými draky. Vypadal fantasticky: na hlavě měl jakousi čepičku s třapečkem, na krku šáteček. Otipoval jsem ho hned napoprvé absolutně přesně: totální blb.

„Tak kde to máme…,“ hrnul jsem se do předsíně.

„Zujte se!“ zaječel. „Dám vám trepky. Jak si to představujete, nosit mi všechnu špínu a bláto do bytu… Kdoví kde jste všude chodil! Nechci chytit dýmej ový mor!“

Takže navíc hypochondr, fanatický bojovník proti bakteriím a mikrobům, akurátní milovník čistoty a pořádku. Určitě si myje ruce aspoň stokrát denně.

„Sorry, šéfe,“ shýbl jsem se a zul se. Trepky měly bambulku.

„Máte wafky a bojler?“ zeptal jsem se. Přikývl.

„Snad bych něco cítil, ne?“ štěkl nedůtklivě.

„Zemní plyn? Už jste někďy cejtil zemní plyn? Jo, pane, zemák je pěkný svinstvo. Bez chuti, bez zápachu…,“ blábolil jsem, když mě vedl do pokoje. Byl zařízený přesně tak, jak se od člověka jeho typu dalo očekávat: bílý nábytek strohých funkčních tvarů. Pokoj působil neosobně a studeně, i ten porcelán, který nejspíš sbíral, protože to je v módě a jsou v něm slušně uložené peníze, vypadal jako výstava v muzeu. Na bílém stojanu měl televizor a video, vedle hifi věž stříbrné barvy. Žádnej chudák televizor byl samozřejmě Sony, hifi aparatura Denon. Repráky Jámo. Prostě kvalita. Na psacím stole v rohu byl počítač.

Notebook s barevným displejem. Ne snad, že bych to poznal jen tak od oka, ale měl ho zapnutý. V prodejnách jsem viděl, že takováhle mašina pod osmdesát tisíc k dostání není. Ale třeba měl služební z redakce.

„Tak jdem na to,“ řekl jsem, když zavřel dveře do chodby. Z brašny jsem vytáhl pistoli s dlouhým nástavcem, který markýroval tlumič. „Sedni si, hajzle.“

Jen zamžikal těma svýma rybíma očima a polkl. Podíval se na telefon. Měl smůlu: ležel za mnou.

„Zapomeň na to, frajere. Říkám ti, sedni si, popovídáme si.“

„Vy jste zešílel,“ řekl stísněně. „Co chcete? Chcete mě zabít?“

„To ještě uvidím.“

„Budete mě muset zabít… jinak vás deset minut poté, co odsud odejdete, bude mít policie. Upozorňuju vás, že kromě hodinek žádné šperky nemám. Spořitelní knížku tady žádnou nemám a peníze doma zásadně neschovávám. To, co mám, vám samozřejmě dám. Ale asi máte nějaké špatné informace… já opravdu žádný boháč nejsem.“

„Za prvý kecáš, smrade, protože jsi v pořádným balíku, a za druhý… já nejsem lupič.“

„Ne? A to, co držíte v ruce, je snad vodní pistolka?“

„Ne, to je čezeta ráže sedm pětašedesát s tlumičem. Je nabitá, a kdybys mě k tomu donutil, zmáčknu kohoutek bez nejmenší lítosti a zaváhání. Aspoň by bylo na světě o jednu svini míň. Ale já věřím, že se dohodneme. Tak slyšíš? Sednout!“ vyštěkl jsem.

Váhavě se posadil. Ty žvásty ho na chvíli uklidnily, nejspíš si myslel, že mě řečmi obměkčí, že mi racionálně vysvětlí, jakého omylu a chyby se dopouštím, když jsem ho přepadl, že se sbalím a vypadnu s omluvou a slzami na krajíčku, že ho nakonec budu prosit, aby to nikomu neříkal, že už budu hodnej.

Byl to prostě debil.

„Tak, pane Kacízku, a teď si hezky a dlouho popovídáme.“ Posadil jsem se také, přímo naproti němu.

„Nevím, o čem se mnou chcete hovořit,“ odsekl vzpurně. „Opakuju vám jenom, že si to pořádně odskáčete. Já nevím, jestli vám je jasné, kdo jsem, ale ujišťuju vás, že…“

„Že jsi zmrd, ví kdekdo. A že děláš pohůnka nějakejm politikům, to se ví taky. Tobě to možná dělá dobře, když můžeš ministrovi tykat, ale mě tím neohromíš. Mě ministři ani poslanci nezajímaj.“ „Prosím, jen si poslužte, máte zbraň a můžete mě urážet, jak je vám libo. Ale my se ještě potkáme a…“

„Hele, brouku, nech toho vyhrožování. Až spolu skončíme, budeš se mi vyhejbat jako čert kříži. Ale čas letí, zítra tě určitě čeká fůra práce…“ Sundal jsem si brýle, protože je na obličeji nesnáším. V tom okamžiku mě Kacízek konečně poznal.

„Vy jste…“ Najednou se široce usmál. „Ale to je mi překvapení! A já pořád, že ten blbej ksicht odněkud znám. No pravda, pan Najman! A to budou mít některý lidi radost, že jste na světě!“ „Hlavně že máš radost ty. Mimochodem, jak se vede těm hochům, co sis na mě najal? Proč jsi nešel s nima? Seš srabík, co? Posílat na špinavou práci nějaký drbaný… jo, na to seš frajer. Ale vlízt tam s nima a nechat se zmasit přepadovkou… to jediný mě na celý věci mrzelo, žes nedostal nakládačku taky.“

Pořád se usmíval jako měsíček. Zřejmě se domníval, že jsem jeho člověk.

„Tak ty si myslíš, že mě máš v hrsti, viď?“ řekl. Začal mi tykat. Proč ne, byli jsme na jedny lodi: gauner s gaunerem. V těchto společenských vrstvách patří tykání k dobrému tónu. „Ty si myslíš, že když máš nějakou blbou kazetu, na který jsou kecy, kterejm stejně nerozumíš, tak mě můžeš vydírat?“

„Za prvé si to nemyslím, redaktorskej, ale vím to. Za druhé těm blbejm řečem rozumím moc dobře a za třetí nějak ztrácíš glanc, nezdá se ti? Kde zůstala tvoje pregnantní čeština?“

„Vyliž si prdel,“ zasyčel s odporem. Jak říkám: kultura je u většiny lidí jen slupka, pod kterou bývá chrapoun a hulvát. „Jen počkej, až tě dostane do ruky…,“ zarazil se.

„Křupan? Já bych na Křupana moc nespoléhal. Pusť tohle.“

Vylovil jsem z brašny první z kazet, které jsem našel v Novákově bytě, vstal jsem a položil ji na stolek mezi námi. Opět jsem se posadil a zvedl pistoli. „Tak makej, makej!“

Chvíli nehnutě seděl, pak pokrčil rameny, jako že mu to je jedno, jeho nemůžu ničím vytočit, vstal, vzal kazetu a dal ji do videa.

„Nezapomínejte, že pan Novák je mrtvý, takže nemůže autenticitu nahrávky potvrdit. Střih a montáž jsou technicky nepříliš náročné záležitosti. Jako důkazový materiál vám to smete ze stolu každý vyšetřovatel.“

„Obávám se, že každý hovoříme o něčem jiném. Tohle by si přinejmenším s chutí zkouknul.“

Kacízek najednou vytřeštil oči a začal se dusit.

Na obrazovce se objevil v polocelku on s nějakou dívkou. Dívka ležela na gauči a byla úplně nahá. Kacízek klečel nad ní a tloukl ji penisem po tváři. Zvuk byl trochu zašumlovaný, ale rozumět bylo. „Řekni, co seš, tak to řekni!“ sípěl Kacízek.

„Děvka, jsem děvka…,“ špitla holka. „Netluč mě, tobolí!“

„Počkej, až ti ho tam vrazím, pak teprv budeš ječet!“

„Ne, nechci, aby to bolelo, prosím, ne…“

„Seš kurva, slyšíš, seš kurva!“

„Jsem kurva…,“ řekla holka pokorně.

„Drž hubu, děvko, a kuř!“ Násilím ji k tomu přinutil. Dívka se zalykala, zoufale rozevírala malou pusu jako kapřík. Zmáčkl jsem stopku. Obraz zmizel. Nechal jsem zapnuté rychlopřevíjení a index. „Potom jste ji tloukl důtkami a nakonec jste chtěl, aby vás pomočila. Chápu, že to odmítla. Neměla na posteli okap. Ale stejně, pane redaktore… vy prý jste doktor, je to pravda? Nejste poněkud ujetej? Takovýhle chlívárny…“

„Mlčte!“ zařval Kacízek. Byl bledý a potil se. Ruce se mu třásly. „Jak můžete… takové intimity…“ „Co bych nemoh. Já to netočil.“

Kazeta se na indexu zastavila, obraz naskočil, na vteřinu se objevil Novák, ale okamžitě zmizel. Tohle jsem si nechával až na finále, nejdřív toho úchyláka trošku vydusím.

„Proč nejdete k sexuologovi, pane doktore? Čeho vlastně jste doktor? Nejste náhodou RSDr.? Tohle vás na škole učili? Za dělnický peníze?! Studoval jste přece ještě za dělnický peníze, ne?“ Vyskočil a chtěl se na mě vrhnout. Namířil jsem na něj pistoli. „Uklidněte se. Já vás nezastřelím… jsem dobrý střelec, picnu vás jenom do kolena. Děsně to bolí.“

Najednou se uklidnil. Roztřesenými prsty se pokoušel nacpat si dýmku, kouřil pochopitelně lulku, byl přece intelektuál!, ale moc mu to nešlo.

„Dejte si cígo. A panáka… ba ne, panáka ne. Mohl byste po mně hodit flašku a já bych vám musel ublížit,“ řekl jsem rychle, když jsem spatřil záblesk naděje v jeho oku. „A to by byla škoda.“ „Nechápu, co s tímhle materiálem, třebas je poněkud šokující jako každý vpád do nejintimnějšího soukromí, chcete udělat?“

„Prodám vám ho. Možná ne za peníze… ale k tomu se dostaneme.“

„Prodat?“ vypískl posměšně. „Proč bych ho měl kupovat?! Vy si snad myslíte, že mě s tím můžete vydírat? Že by to snad někdo publikoval? Televize… pane, neznáte noviny. Ani omylem! Rozumíte? Ani omylem!“

„Kdo mluví o televizi,“ usmál jsem se. „Jestli se nedohodneme, tak to v nějaký redakci dostanou, to je pravda, ale jen proto, aby to někdo nezahrál do autu. Vy totiž, pane doktore, máte na krku znásilnění!“

„Vole,“ ulevil si Kacízek. „Ses asi blbě koukal. Všecko dělala dobrovolně.“

„Až na tuhle anální soulož.“ Pustil jsem opět video. Nahrávka pokračovala a já ve svém jedovatém komentáři také. „To totiž nechtěla docela určitě. To ji moc a moc bolelo pěkně křičela a nakonec málem omdlela. Budiž, jestli to je nebo není znásilnění nejsem právník. Ale co je mimo veškeré pochybnosti, to je tohle.“

Díval jsem se ne na obrazovku, ale na Kacízka. Měnil barvu, polykal, až mu ohryzek poskakoval, a když všechno skončilo, zakryl si obličej. „Já to nevěděl…,“ zašeptal tlumeně. „Nikdy bych… to mi věřte… Nikdy! Copak jsem blázen? Lhala mi! Musíte to tam mít taky nahraný!“

„Nic takovýho tam natočenýho není. A nekecej, že ses ptal!“

„Vypadala na osmnáct… nejmíň.“

Měl pravdu. Dívka skutečně vypadala mnohem starší. Nikdo by jí nehádal čtrnáct let. Ovšem Novák, který s ní bez Kacízkovy přítomnosti a hlavně vědomí uspořádal krátké interview, se jí na věk zeptal a dokázal tak, že je mladistvá. Dívka navíc řekla, že ji Kacízek opil a vnutil jí nějakou drogu v cigaretě, měla takovou nasládlou chuť…

Novák pravil, že prozkoumal oharek, ležící ještě v popelníku ukázal ho do kamery a že se jedná o marihuanu. Takže Kacízek má na krku hned tři paragrafy: drogy, znásilnění a navíc tohle obojí s holčičkou pod paragrafem.

„Tak to seš teda v prdeli, kamaráde,“ pravil jsem s hlubokým uspokojením. „Z tohodle tě žádnej přítelíček z parlamentu nevytáhne. Kdepak všichni ještě prohlásej, že o tobě nikdy neslyšeli a že jsi byl vždycky uchyl.“

Sklopil hlavu a mlčel. Asi své politické přátele znal lip než já.

„Nechci tě strašit,“ pokračoval jsem, „ale vsadím se, že existujou aspoň troje noviny, který to rozmáznou na první stránce. A pak tě před kriminálem nezachrání ani pánbů. A v branži jsi mrtvý muž nadosmrti už teď.“

Mlčel, hlavu stále sklopenou v dlaních.

„Ledaže…“

Zvedl ke mně zoufalé oči. „Co? Udělám všechno, co budete chtít, jen… To mi přece nesmíte udělat! Opravdu byste mě tím zničil! Ta holka tvrdila, že jí je osmnáct! Věřte mi to!“

„Měl sis jí říct o občanku.“

Tenhle pitomý argument vyšetřovatelů proti nešťastníkům, kteří nalítli mladistvé nymfomance, ho rozběsnil.

„Občanku? Copak si někdo do postele nosí občanku? Sbalila mě…“

„U Zubra?“

„Jak to víte?“

„Vím, že jste tam chodíval. S Novákem, ne?“

„Jo. Teď mi je jasný, že to celý zpunktoval on. Strčil mi ji do postele. Nebo spíš opačně mě strčil do postele jí.“

„Byli jste u ní doma?“

„Ona tvrdila, že je to její byt!“

„Možná byl, možná nebyl. Každopádně měla nad gaučem mikrokameru. Ale už se stalo. Takže se ptám: co s tím naděláme?“

Zase mlčel, asi byl pořádně daun a čekal, s čím přijďu.

„Tak koukej, kamaráďe jsem ochotnej na tenhle tvůj úlet zapomenout za předpokladu, že mi něco vysypeš.“

„Co?“

„Chci vědět všechno, co víš o panu poslanci Vořechovi a o jeho spojení s firmou Vabank. A taky chci vědět, kdo zabil Nováka!“

Zavrtěl hlavou. „Nevím, to fakt nevím… to mohl být kďokoliv. Jestli vyváděl takovýhle svinstva více lidem, nemohl ďlouho zůstat naživu.“

„On tě nevyďíral?“

„Neměl čas. Tohle se stalo dva dny přeďtím, než… než ho zabili.“

Něco mě napadlo. „Ten večer, kdy se to stalo, jsi seděl u Praku s nějakým chlapem. Kďo to byl? Křupan?“

Přikývl. „Ale on odcházel dřív… a neřek mi kam! Věřte mi! Já nevím… já nechci vědět, kdo Nováka zabil!“

„Oukej. Věřím ti, že to nechceš vědět. Není těžký spočítat si, že to byl Křupan. Ale mě teď víc zajímá ta první záležitost: Vořech. Vabank.“

Vážně se na mě podíval. „Vás už přestal tenhle svět bavit?“

„Ne, naopak. Proč?“

„Protože jestli vám to řeknu, jste mrtvý muž vy. Není moc zdravý pro nezasvěcený znát jistý tajemství. Není to ostatně zdravé ani pro zasvěcené…,“ dodal najednou hořce. „Jenže já se dokázal pojistit. Vy tu možnost nebudete mít.“

„Tohle nechtě na mně. Vím hodně věcí, které bych neměl znát, a zatím si po světě pobíhám docela vesele.“

Jen se mě sem tam zkouší někdo oddělat anebo aspoň dostat do kriminálu.

„Když si věříte…“ V oku mu opět zasvítila naděje. Jistě. Jestli se stanu nežádoucím nositelem tajemství, je velká naděje, že se je budu snažit využít a rychle tento svět opustím s traverzou na krku nebo nohama v betonu. A Kacízek bude mít nadosmrti pokoj.

„Tak se do toho pusť,“ vybídl jsem ho. „Ať tu nesedíme do rána.“

Linda i její manžel měli pravdu v jednom. Byla to bouda. A hodně ošklivá.

Vabank byla firma založená v podstatě ke krytí některých velkých obchodů, na kterých byl takzvaný vyšší zájem, ale nesměly se provádět oficiálně. Například je potřeba zachránit aspoň část z pohledávek, které máme v nějaké zemi. Proti té zemi je vyhlášeno embargo na zbraně, naftu, strategické suroviny, některé technologie, určité výrobky… embargo se dá vyhlásit na cokoliv. Ona země nám řekne: my vám pár desítek nebo i set milionů dolarů rádi splatíme, ale něco za to chceme. Takové zboží pochopitelně není možné deklarovat jako státem požehnaný export. Taky nejde rovnou od nás, ale přes druhou, často i další země. A pro případ, že by skutečně něco vybouchlo, je celá transakce záležitostí ryze soukromé firmy, nemající s oficiálními místy nic společného. Firma má z kšeftu samozřejmě nemalou provizi, protože její majitelé riskují nejenom peníze, ale i kriminál.

Proto tedy Lindin manžel spěchal na Střední východ. Tam skutečně měl obchodní přátele. Tam totiž směřovaly poslední dvě velké dodávky v hodnotě několika desítek milionů dolarů. A tady taky vznikl celý zádrhel.

Prostředníkem mezi tajemnými vyššími zájmy a Vabankem byl jeho tichý společník Vořech. Když došlo k realizaci obchodu jednalo se o náhradní díly ke stíhacím bombardérům, o pěchotní zbraně a o jaderné palivo —, byly peníze jako obvykle poukázány na speciální konto jisté soukromé banky, která operace Vabanku úvěrovala. Peníze z konta se pak po stržení dohodnuté provize převáděly na další tajné konto a šly pak tam, kam měl přijít dluh z nejmenované středovýchodní země.

„Ty prachy zmizely,“ řekl Kacízek.

„Někdo je sbalil?“

Pokrčil rameny. „Nejspíš sbalil, ne?“

„Kdo je měl převádět na to tajný konto?“

Mlčel.

„Hrubý, nebo Vořech?“

„Vořech. Ti dva nevěděli, kdo za tím stojí. Tušili to, samozřejmě, to by napadlo i idiota, ale tušení není důkaz, že ano.“

„Vořech samozřejmě tvrdí, že peníze ukradl nebo spíš zdefraudoval Vabank, ne?“

„Samozřejmě. Proto taky vzali dráhu…“

„A co když to bylo, milý redaktore, poněkud jinak?“

„Jinak? Jak jinak?“

„Co když těm dvěma začal najednou někdo vyhrožovat, co když zjistili, že dluh je splacený a oni jsou nepohodlní, protože moc vědí, co když byli náhle obviněni z nezaplacení daní za podobný obchod v loňském roce jenže oni při něm, to šlo prý pro změnu o naftu, opět dělali pouze prostředníky. Ale najednou měli zaplatit daň z něčeho, co jim nepatřilo. Ne daň z provize, ale daň z celýho kšeftu. Dělá to, pokud jsem správně informován, desítky milionů korun. To už je pálka, ne? To je pěkná flígna, jak někoho dostat do kriminálu… anebo ještě lip, protože není zájem, aby žvanili a hájili se před soudem řečmi o tom, že byli jenom nastrčený figury, začalo se jim vyhrožovat, aby dostali strach a vzali nohy na ramena. Mimochodem, jakpak mohli ukrást peníze z konta, ke kterému neměli přístup a které bylo pod speciálním dohledem? Nějakým počítačovým podfukem? Nebo si tam šli s kufrem? Můžete mi to vysvětlit? A můžete mi taky vysvětlit, co se doopravdy stalo Kovalskému? Prý se utopil… plaval moc daleko do moře, víte?“

„Neměl tam plavat.“

„On taky neplaval… protože plavat neuměl, milý doktore. Utopila ho nějaká tajná služba? Nebo na to najali Carlosovy chlapce? Teď, co je jejich šéf zašitej, jsou bez práce, tak můžou brát i drobný kšefty, ne?“

„Tak se mi zdá,“ řekl Kacízek skřípavým hlasem, „že toho víte nějak moc.“

„Vím taky, že ten takzvaný daňový únik nebyl jejich útěkem smazaný… a že ho hodili na krk manželce jednoho z těch dvou.“

„Paní Lindě?“ zasmál se. „Nepovídejte mi, že znáte Lindu!“

„Co je na tom k smíchu?“

„No to jsme teda švagři, brácho! To ti ale gratuluju, ta je v posteli fakticky jednička! Taky chtěla…“ Nestačil to dopovědět. Nestačil ani zvednout nohy nebo ruce k obraně. Prvním úderem jsem mu srazil brýle nerad to dělám, protože člověk bez brýlí je vlastně bezbranný, ale jsou okamžiky, kdy ve mně bouchnou saze a pak nevidím, neslyším, před očima mám rudou mlhu. Už jednou jsem na to doplatil a to Kacízka zachránilo.

Najednou jsem si uvědomil, co dělám. Postavil [jsem se a podíval se na něho. Ležel v křesle, z nosu mu tekla krev, ale dýchal. Co dýchal kňučel jako přejetej pes.

„Jdi se omejt, hajzle,“ zasípal jsem. Ruce mě bolely, jako kdybych vyložil vagón uhlí. Asi jsem mu dal pořádnou nakládačku.

„A pamatuj si, ještě jednou se o Lindu slůvkem otřeš, a zabiju tě!“

Kacízek nakonec vysypal všechno. Oba majitelé Vabanku prý začali být vzpurní, chtěli stále víc a víc a hlavně k těmhle tajným dodávkám přifařovali vlastní riskantní kšefty, takže hrozilo nebezpečí, že způsobí malér. Hodili jim proto na krk daňový únik a několika dobře časovanými výstrahami jim dali najevo, že bude lepší, když zahnou kramle někam hodně daleko. Všichni prý byli uklidněni, když vzali dráhu směr Jižní Amerika via USA. V Americe už na ně byl vydaný zatykač za porušování embarga, a pokud by se téhle pasti dokázali vyhnout, v Jižní Americe už je snadné nechat někoho beze stopy zmizet.

Že změnili plány, o tom prý Kacízek nic nevěděl.

„Proč zrovna spojení Hrubého a Vořecha?“ zeptal jsem se.

„Přišel s tím Hrubý sám. Jednak měl na hromadu lidí kompromitující materiály, jednak měl díky kontaktům s lidmi z Ruska a odjinud tenhle plán. Pro něj to byl na první pohled vynikající nápad. Peníze do začátku ani nepotřeboval, protože všechno platil někdo jiný, a i kdyby to nevyšlo, tak nic neriskoval. Z jeho kapsy to nešlo… aspoň si to takhle představoval.“

„A ty peníze z posledního kšeftu…?“

„Ty jim nepatřily. Dostal je ten, kdo je měl dostat.“

„Aha. A provizi samozřejmě shrábnul celou pan poslanec, že ano?“

„Já nevím, já v tom nejel.“

„A v čem jsi tedy jel?“

„Zajišťoval jsem jenom některý kontakty… hodně jezdím po světě a tak…“

„Víš co, doktore…,“ podíval jsem se na hodinky. „Je půl druhý, začínám bejt utahanej. Uděláme si kafe, ty nebudeš blbnout, abych tě nemusel znovu zneschopnit, a potom si tady sedneš a hezky mi vlastní rukou ve stručnosti, stačí bodově, napíšeš všechno, o čem jsme si tu povídali. A nezapomeň se zmínit o Křupanovi, aby pak nebylo na tobě, že jsi Lorence a Nováka sejmul sám.“

Prosil, přemlouval mě, ale já byl rozhodnut neustoupit.

Nakonec po dvou fackách s pláčem usedl jako trucovitý žáček a pustil se do psaní. Každých pět minut mě zapřísahal, abych ten dokument nikomu neukazoval, hlavně ne Vořechovi a Křupanovi, jinak je odsouzen k smrti.

„Aby se to nestalo, milý hochu, tak chci, abys to všechno napsal. To pak bude životní pojistka nás obou, chápeš? Kdyby se ti něco stalo, tak jsou tihle dva vyřízený taky. Protože je zmáčknu.“ „Jo. Jednou. Až mně to bude houby platný a ty budeš mít funus tejden po mně.“

Poplácal jsem ho po tváři. „Piš a nestrachuj se. Pamatuj si, že kdo se bojí, sere v síni.“

Napsal všechno. Když jsem ty tři strany dočítal, roztřásly se mi ruce. Černé na bílém tam totiž stálo, kdo zajištoval spolu s Vabankem loňský obchod s naftou.

Moje Ivanka, ta nenáviděná a současně milovaná děvka, a firma jejího otce.

Kruh se uzavřel. Byla mým prokletím nedokážu se jí zbavit, ani kdybych chtěl. Stokrát mě před ní může Linda varovat: vyhnout se jí nemůžu, protože je součástí příběhu, který jsem rozehrál natolik, že už se z něj nedá vystoupit.

„Potřebuju jediný mít jistotu, že to už neuděláš.“

Linda zavrtěla hlavou. Choulila se v křesle a pořád ještě vypadala poněkud nazelenale. „Měl bys vědět, že když se to nepovede, tak normální člověk takovou hovadinu už neopakuje. Já nejsem psychopat. Byl co úlet. Zoufalství. Prostě zkrat. Kdybys byl doma, tak se to nestalo.“

Z toho, že si ve mně dokázala najít nepřímého viníka, jsem usoudil, že už je alespoň psychicky v

pořádku. Že opět funguje jako žena. Podle mě je to projev jak psychické rovnováhy, tak i lásky. „Máš pravdu. Potíž je v tom, že teď tady taky pár dní nebudu. Musím dotáhnout do konce záležitost s nadací a s barákem a nepotřebuju, aby mě někdo spojoval s tebou víc, než je třeba. Mimochodem proč jsi mi neřekla, že jste s Ivankou Jirákovou byli v obchodním spojení?“ „Nenávidím ji!“ „Co ti provedla?“

Kousla se do rtu. „To je moje věc!“ „Jednalo se o kšeft, anebo o… soukromé věci mezi dámami?“ „O… oboje.“

Najednou jsem pochopil její trpkou poznámku o panu ministrovi Rulíkovi, když jsem jí ukázal jejich společnou fotografii v časopise.

„Ty jsi s tím ministrem měla… chodila?“ Mlčky, se slzami v očích přikývla. „Přebrala mi ho… a přebrala nám i obchody. Všechno! Od tý doby začaly naše maléry.“

Jasně. Já blázen! Pokud šlo o opravdu velké mezinárodní a tajné zakázky, nemohl v tom jet pouze nějaký poslanec. Tady musela existovat velice rozsáhlá síť, protože jsou—li ve hře stamiliony, je vždycky ve smečce víc hladových vlků.

„Honza měl pravdu… Měl se s ní vyspat a všechno by klapalo,“ zamumlala s hlavou v dlaních. Smutně jsem se díval před sebe. Tak tak, mohlo jim to překrásně klapat. Její manžel mohl mít poměr s Ivankou, Linda s panem ministrem, případně s Vořechem, a z obou nebo spíš tří postelí by se jako z pohádkového oslíčka sypaly zlaťáky. Je to banální, ale je to tak: o peníze jde vždycky až v první řadě.

„Víš, mě nezajímá kdo s kým, ale proč a za kolik.

A pokud by mi s tím tvůj manžel pomohl, tak jim ten podraz na tebe zatrhnu hned na začátku. Vořech ani pan ministr Rulík nebudou chtít riskovat skandál.“

„Honza nám s tím asi moc nepomůže.“

„Proč? Myslíš, že se tvůj manžel bojí a bude chránit jenom svoji kůži?“

„Nevím. Měl volat… neozval se.“

„Bůhví kde je. Počítám, že v Rusku fungujou telefony ještě o něco hůř než tady.“

„Závidím ti tvůj optimismus, Míso. Jsi prostě mladší…,“ usmála se trpce.

Vstal jsem od stolu a políbil ji na čelo.

„Koukej, mám fůru práce a řeči o tom, že jsi pro mě stará, nemíním poslouchat. Opakuj si po celou dobu, co budu pryč jsem krásná, mladá a miluje mě. Budeš si to pamatovat?“

Usmála se. „Jsem krásná… mladá… a miluješ mě…“

Přitiskl jsem ji k sobě. Voněla mýdlem a ještě něčím. Možná touhou. Nevím. Pospíchal jsem. Když jsem za sebou s kufříkem v ruce zavíral dveře, slyšel jsem ještě naposledy: „Jsem krásná… a miluje mě…“

V hlase měla slzy.

Ubytoval jsem se v hotelu kousek od centra, tam, co mě posledně vyzvedl pan velkouzenář Válek. Mám—li budit důvěru, nemůžu měnit adresy jako ponožky. Přihlásil jsem se jako důstojný pán Kriige.

Paní Janurová byla doma. Vzala telefon po druhém zazvonění. „Už jsem se skoro bála, že jste na mě zapomněl, pane Najmane.“

„Jak bych mohl, milostivá paní. Je vše v pořádku?“

„V podstatě ano. Mám už dohodu o vydání věci…“

„To je všechno?“

„Ne. Volal mi jeden člověk… Má dneska přijít… s nabídkou na koupi.“

„Dobře, paní Janurová. Za půl hodiny jsem u vás.“

Před domem, ve kterém bydlela Janurová, stálo tmavozelené toledo. Stejné, jaké jsem viděl, když jsme si přede dvěma dny šli s milostivou paní prohlédnout její palácek.

Zazvonil jsem. „Pane inženýre, to jsem ráda, že vás vidím!“ zahalasila paní Janurová. „Mám tu návštěvu, takoví milí lidé…,“ vedla mě do toho pokoje s plakáty a starými fotografiemi, „pánové mi už gratulovali, oni taky věděli, jaké štěstí mě potkalo!“

Pánové byli z našeho setkání nadšeni o poznání méně.

„Seznamte se, tohle je pan inženýr Najman a tohle…,“ zarazila se, zřejmě si nemohla vzpomenout,

jak se jí pánové představili. Inu, stáří je stáří.

„Dbrbda…,“ zabručel starší z nich. Měl na sobě modré kárované sako, šílenou zelenou kravatu s nějakým červenožlutě vyvedeným kačerem Donaldem a hnědé kalhoty. Pod nosem úzký zježený knírek a dozadu sčesané napomádované vlasy. Celkově budil dojem, že vlastní dvě krajty, anakondu a hadí ženu. Mladší měl koženou bundu, džíny, kovbojské botky i se stříbrně se tvářící ostruhou a žvýkačku. Zdravit neuměl a představovat se nemusel. I řepák z Kozí Lhoty by poznal, co je zač. „Představte si, pane inženýre, pánové mají zájem o můj dům!“

Hvízdl jsem. Majitel hadí ženy se zachrul a zatvářil se rozpačitě. Kovboj si přehodil žvýkačku z koutku do koutku.

„Pánové jsou tak solventní?“

„Nabízejí mi tři miliony… To je hodně?“ zeptala se paní Janurová.

„To je opravdu velice mnoho, viďte, pane…,“ podíval jsem se na cirkusáka.

„Mňo,“ pravil a odchrchlal si, „to byla samozřejmě jenom první nabídka. Na ceně se s milostivou paní dohodneme sami.“

Paní Janurová zrozpačitěla. „Já nevím, já jsem pochopitelně, pane inženýre, začala nejdřív jednat s vámi…“

„Pán je tak solventní?“ zeptal se krotitel hadů a pohrdavě si mě změřil.

„Já ne. Já jsem pouze prostředník. O dům má zájem jedna nadnárodní společnost. Italská, z jihu, chápete?“ Zašeptal jsem paní Janurové do ucha, aby se nedala ošidit.

„Tolik?“ rozzářila se. „Ale to jsem vůbec netušila, že dům má tak obrovskou cenu! Panebože, co já budu s tolika penězi dělat! Pane…,“ otočila se k těm dvěma, „to, co mi teď pan inženýr nabídl… já nejsem chtivá, ne, rozhodně nejsem, ale přece jenom tři miliony a…“ Užuž otvírala ústa, aby tu sumu vyslovila, ale v poslední chvíli se zarazila. „Ne, abych to nezakřikla. Chápete mě?“ Hadí muž kysele cuknul ústy. „Chápu. Nebudeme zdržovat. Říkal jsem, že ty tři miliony jsou startovací cena. Já věřím, že se nakonec dohodneme. My totiž platíme keš! Nadnárodní společnost, Taloši z jihu… nejsou náhodou ze Sicílie?…“

„Tihle sídlí v New Yorku.“

„Jasná páka. Škoda řečí. My se tedy ozveme, milostivá paní. A pozor na to, s kým jednáte. Jdeme, Ferry!“

Kovboj vstal taky. Odkráčeli bez pozdravu.

„Hulváti,“ řekla paní Janurová s hlubokým despektem. „Vy myslíte, že tihle lidé mají peníze?“ „Peníze dnes mají, milostivá paní, různí lidé. Hlavně ti, do kterých byste to neřekla. Ale tihle dva tolik peněz samozřejmě nemají. Jsou to jenom tipaři, vyjednávači. Za nimi stojí a poslal je člověk, který ty peníze má.“

„A ta nadace?“

„Ta samozřejmě má peníze také. Takže budeme jednat se všemi. Kdo dá víc, ten koupí. Můžete mi půjčit klíče od té budovy?“

„Jistě. Tady jsou. A kdyby se mezitím ozval ten… ten člověk, co za něj byli tihle dva vyjednávat…“ „Dvacet pět milionů. Ani o halíř míň. On to bude zkoušet srazit na dvacet, takže se dohodnete někde na středu.“

„Dvacet pět…“ Teď byla doopravdy šokovaná. „Pane Najmane, já mám strach…“

„Nemějte, vyjde to. Takovýto objekt v centru má cenu ještě o deset milionů vyšší. Nejmíň o deset. Ten pán to moc dobře ví. A kdyby mu to náhodou nedošlo, postarám se, aby mu to někdo připomenul.“ Políbil jsem jí ruku. Když mě vyprovázela do předsíně, zeptal jsem se, jestli umí německy.

„Samozřejmě. Rolf byl přece rodilý Rakušan…“

Plácl jsem se do čela. „Omluvte moji sklerózu. Jenom bych vás prosil, abyste nedala najevo překvapení, kdybyste mě spatřila v určitém převleku a pod jiným jménem… Kdybych přišel jako důstojný pán Kríige, tak se nebudeme znát, ano?“

„Jistě. Jsem přece herečka. Stará sic, ale jednou herečka, vždycky herečka.“ Mrkla na mě a zasmála se. Já taky. Zlatá stařenka. Nevím, co bych si bez ní počal.

Velkouzenář předjel před hotel opět s medvědem. Milostivá paní Kulatá byla s ním. A taky pan

továrník s panem starostou.

Tak to mělo být, protože jsem těm dobrým lidem podal telefonicky raďostnou zvěst, že vše je na dobré cestě, a nejenom na cestě: budova pro nadaci je vybrána, jednání s majitelkou v prouďu, je to zbožná stařenka, která kďyž se dozvěděla, jakým účelům má její čerstvě restituované vlastnictví sloužit, chtěla nám dům ve svatém vytržení věnovat darem. Zdarma!

„Zadarmo?“ nadšeně vykřikl velkořezník.

„Ano, zcela bez úplaty.“

„Senzace, chlapi, máme barák jako hrom a v centru a zadara! Ježiši, z toho může bejt kšeft!“ Prohlídku budovy jsme totiž měli právě za sebou a mířili jsme mercedesem na venkov, k mým hostitelům.

„Ale Rudo!“ mírnila ho manželka. „Jakej kšeft, to je přece na zbožný účely.“

„Však se ty Číňani nezvencnou, když si pro ně necháme jeden kanci a zbytek se za tvrdý pronajme, ne starosto?“

„Půjde to?“

„Kdo by nám do toho kecal? Ty Číňani?“

„Samozřejmě že jsme této vzácné ženě poděkovali…,“ pokračuji německy, jako kdybych jim opravdu nerozuměl.

„Samozřejmě,“ přikyvoval velkořezník.

„A samozřejmě jsme dar odmítli.“

„Šmarjá!“ zavyl řezník a málem se hondě před námi podíval do kufru. Zachránily nás jenom superbrzdy s posilovačem. Paní Kulatá se mi zděšeně vrhla kolem krku a přitiskla se ke mně plnými ňadry. Byla teplá a měkká. „Co blázníš, Rudlo!“

„Víš, co ten pitomec povídal? Že to zadara nevzali!“

„To sou volové…,“ vydechl pan továrník.

„Absolutní volové. Víte, co jsme mohli ušetřit?“

„Jak bychom vypadali před lidmi!“ řekla paní Kulatá. Už se na mě nemačkala a omluvně se usmívala. „Ty peníze stejně dáme!“

„Jistě, já také, milostivá paní, ale mohly jít rovnou těm ubohým Číňanům. Takhle je vydáme na dům.“

„Pokud bychom dar přijali,“ pokračoval jsem německy nevzrušeně, „nemohli bychom podle zůstavitelovy poslední vůle dům komerčně využívat. A uznáte, že jen pro nadaci je příliš rozlehlý. Pouhá jeho údržba by stála nesmírné prostředky. I církev svatá musí umět hospodařit. Nejsme ptáci nebeští, kteří nesejí, nesklízejí, a přece žijí.“

„Je to v ólrajtu,“ přeložil velkouzenář má slova. „Vono by s tím pak nešlo podnikat. Jo, je to v čajku. Voni taky nejsou blbý a prachy jim nikdy nesmrděly.“

Po večeři jsme s pány skončili opět v salonu při kávě a koňaku.

„Je zde jeden maličký problém, pánové,“ řekl jsem vážně. „Je ještě jeden zájemce o dům. Prozradila nám to majitelka.“

„Je přece zbožná, tak sakra…,“ zaklel starosta.

„Zbožná je, ale všichni jsme pouze slabí lidé.“

„Kolik ten chlap nabízí?“ zeptal se řezník na rovinu.

„To ještě nevím, ale nás to nemusí ani v nejmenším zajímat.“

„Jak to, že nemusí? Když bude šponovat cenu, mužem se naložit do kopru!“ vybuchl továrník. „Američtí bratři jsou do nadace ochotni investovat dva miliony dolarů. Budovu proto můžeme koupit i za třicet milionů korun a je jedno, jestli od oné dámy anebo od někoho jiného.“ Pánové zalapali po dechu a podívali se po sobě. „Pánové, tohle může bejt zlatej důl. Ježiši, já cejtím prachy, jestli se na tomhle nenapakujem, tak ať jsem mrtvěj!“ ulevil si továrník.

„Pane továrníku,“ podíval se na něj starosta přísně, „jak můžete takhle blbě žvanit. Jde o zbožnou věc a vy hned peníze, peníze!“

„To jsem se naučil na radnici od vaší partaje, pane starosto,“ zasyčel továrník. „On by se pan stavitel moc divil, kdyby se dověděl, jak je to s tím lomem. Kolik jste vy od flanďáků dostal za to, že jste jim poradil, kudy na to! Nebo to děláte zadara, na příkaz z ústředí?!“

„Já si výprosuju…,“ zbledl starosta a vypadalo to, že se musí moc a moc ovládat, aby továrníkovi neskočil po krku.

„Vyprošovat si můžete, ale co ta vila, co dostala vaše dceruška? Patřila přece do restitucí, který shrábnul řád! Pět set hektarů! Čtyři statky! Zabavil jim je už Masaryk v jedenadvacátým… a někdo nám bude mydlit oči Benešovejma dekretama!“

„A jak vy jste přišel k tý svý fabrice? Zaplatil jste za ni desetinu ceny!“

„Dostal jsem ji zcela řádně na základě privatizačního projektu za oficiální odhadní cenu,“ zašklebil se továrník vítězně.

„Nemůžete si to nechat na schůzi městský rady?“ zeptal se velkouzenář.

„Těžko, tam jsme, bohužel, koalice. Tyhle řeči za nás zvládne opozice.“

„Bohužel? Kdybysme vás nepodrželi, tak byste se na radnici v životě nedostali!“ vyjel na starostu továrník.

„Ta vaše podpora nás málem zničila!“ zařval starosta nepříčetně. „Lidi měli plný zuby vašeho hospodaření, tomu mýmu předchůdci říkali král zlodějů, to jste neslyšel, pane továrníku? Teď hospodaří na ministerstvu. Bůh buď k tomuhle národu milosrdný, přežil bolševiky, ale jestli v parlamentních volbách nedostanete na frak, tak mu zbudou jen oči pro pláč, protože všechno ostatní vy rozkradete a rozprodáte cizákům!“

„Tož držte už hubu, chlapi,“ uťal jejich háďku velkouzenář mužně. „Tady pan farář nám něco říkal… kanec ještě běhá po lese a vy už si dělíte kejty,“ použil svérázného řeznickomysliveckého příměru.

„Mohu pokračovat?“ zeptal jsem se se vší zdvořilostí německy jako člověk, který nechápe, o čem ta přeďchozí vzrušená ďebata byla.

„Čekáme na vás,“ řekl řezník. Ti ďva těžce oddychovali, koukali po sobě a jistě kuli pomsty, které v nejbližším období poněkud zproblematizují koaliční vztahy na zdejší radnici.

„Ve vaší zemi si zatím cizinci nemohou kupovat reality. Majitelem tedy bude nadace, zastupovaná vámi. Vy vložíte základní vklad a oni zaplatí zbytek. Nadaci budete spravovat vy…“ Podíval jsem se na ně. Nic jsem jim vysvětlovat nemusel aspoň soudím podle toho, jak jim zasvítily oči. Všem třem.

„Pánové, pamatujte jen na naše ujednání,“ řekl jsem. „Třicet milionů korun je maximum, které může nadace komukoliv za dům dát.“

Linda právě ďostala předvolání k výslechu a oznámení, že proti ní bylo zahájeno trestní stíhání. „Bereš si s sebou, doufám, advokáta.“

„Ten mi nepomůže…,“ řekla sklesle.

„Prosím tě, miláčku, nepropadej panice. Uvidíš, že se to zdárně vyřeší.“ „Manžel se pořád neozývá.“ „Dostanu tě z toho, já už se do toho pustil.“ „Mám strach, že je mrtvý.“

Na to jsem neměl co odpovědět. Ještě chvíli jsem jí říkal krásná slovíčka, jenže krásných slovíček se hladový nenají. Můžou dodat náladu, víru, ale ve skutečnosti může pomoci jedině akce. Imro mě vyslechl a pak řekl, že jsem kamikadze. „Jestli do toho chceš jít, je to tvoje věc, ale já bych to neriskoval. Žádná ženská za to nestojí. Jsou to mrchy jedna jako druhá.“

„Mluv za sebe. Mně ta ženská za to stojí. Já to risknu.“

„Chránit tě dokážem jen do jistý míry. A na gangstery si hrát nemíním…,“ upozornil mě Imro. Má prý řádnou živnost a nechce o ni přijít. Časy jsou zlý a drsný, ale zákony se respektovat musí. Aspoň částečně.

„To je zajímavý,“ povídám. „Každej v tyhle zemi na zákony hází bobek, jenom mně se furt připomíná, že je musím respektovat.“

„Tak se na ně vytrus taky, ale mě do toho netahej. Já na ně taky někdy kašlu, ale na vlastní triko a kvůli sobě.“

„Já myslel, že na ně kašleš jedině kvůli prachům. A mám dojem, že tohle neděláš z lásky ke mně, ale protože to je kšeft. Kromě toho netrpím ztrátou paměti a pamatuju si, jak jsi před časem sejmul Pašu…“ Takže jsme se nakonec jakžtakž dohodli. Půjdou do toho, když se nepustím do žádnejch bejkáren. Pomůže mi zaříznout, koho budu chtít, ale nesmí se to odehrát v pravý poledne na Václaváku. Jedině že bychom byli maskovaní. Pak jo, ale za příplatek. Byl jsem rád, že jsme se

dohodli, protože věci se už začínaly dít.

Paní Janurová měla další návštěvu. Už ne majitele hadí ženy s kovbojem. Přišel důstojně vyhlížející pán s brejličkami, v proužkovaném dvouřadovém obleku.

Právník. Pochopitelně. A v tenoučké kožené aktovce přinesl návrh kupní smlouvy. Deset milionů korun.

Paní Janurová mírně omdlela, musela si dát skleničku višňovky, protože se jí rozbušilo srdce. „Co budu s tolika penězi dělat?“ zeptala se prý, když se vzpamatovala.

Pan doktor jí nabídl své služby. Není problém peníze investovat tak, aby nesly slušný zisk. Poradí, vyřídí, zařídí. Pomůže.

„Ne, to nemůžu… takových peněz…,“ odstrčila pak smlouvu, když už měla připravené pero, jen podepsat. „To by se Rolf obracel v hrobě.“

„Myslíte?“ projevil pan doktor pochybnosti. Asi na záhrobní život nevěřil. Právníci jsou realisté. „A kromě toho jsem už dala slovo, pane doktore. Ten mladý muž mi nabízel…,“ zarazila se paní Janurová.

„Nu, kolik?“

„Patnáct milionů…“

Advokát prý maličko zesinal a odkráčel zachmuřen, ale s pevným odhodláním vrátit se. Neřekl, kdo ho poslal, jen že zastupuje jednu velkou a solventní realitní firmu.

Její majitel v práci nebyl. Ani doma. Telefon do obou míst jsem měl od Kacízka. Zasedá, řekli mi v jeho sekretariátě. Nejdřív jsem se domníval, že to je jejich domácí synonymum pro tělesnou úlevu na místě, kam člověk chodívá obvykle zcela sám a pěšky, ale pak mi došlo, že nemají na mysli WC, ale parlament.

Jít do parlamentu se mi sice moc nechtělo, ale pak jsem si řekl, že jsem tam ještě nikdy nebyl a že každé nové poznání nás obohacuje.

Ve Sněmovní byli policajti i parlamentní stráž. Dole mě prohlédli, musel jsem projít kovovým rámem, ve kterém začaly pískat moje klíčky od auta a nějaké drobné mince. Nakonec jsem byl uznán za osobu, od které žádné nebezpečí pánům poslancům nehrozí. Mohl bych tedy být po telefonickém ohlášení odveden do kanceláře pana poslance Vořecha, ale jeho sekretářka mi zdvořile oznámila, že není přítomen a že je připravená moji záležitost vyřídit sama. Tak jsem jí prozradil, že si jdu stěžovat na blbý zákony, neboť jsem pana poslance volil a nevím už, za kým jiným bych měl jít. Poradil mi to pan redaktor Kacízek. To bych se na to podíval, aby na nás páni poslanci neměli za naše peníze čas. Zabralo to. Za čtvrt hodiny jsem si překvapeně prohlížel pomenšího štíhlého pána ve funusovém oblečení. Měl trochu ušpiněnou a pocintanou vestu, asi od cigaret a vína. Takový nenápadný střízlík, jen oči měl jako fretka.

„Tak copak máte na srdci, milý pane…,“ podíval se na hodinky. „Promiňte, za deset minut mám jednání s kolegy ze zahraničního výboru.“

„Bude to krátký,“ ujistil jsem ho. „Vy chcete ten barák, já chci ten barák. Ale já byl první. Nedělejte mi to, pane inženýre!“ Zamrkal. „O čem to proboha hovoříte?“ „Jmenuju se Najman. Najman, víte?“ „To už jsem pochopil. Mně stačí říct jméno jednou. Nechápu ale, o jakém domu je řeč.“ „O tom baráku poblíž Křižovnického náměstí. Paní Janurová, vzpomínáte si? Poslal jste k ní nejdřív dva blbečky a dneska nějakýho právníka.“

Vstal. „Pane Najmane, vloudil jste se do mé kanceláře a do budovy poslanecké sněmovny pod falešnou záminkou. Jsem nucen zavolat parlamentní stráž a dát vás odvést.“

„Nevolejte, ještě jsme neskončili. Jestli mi ten barák vyfouknete, tak si to s várna vyřídím. Já už na to sehnal a povypůjčoval peníze… těch patnáct milionů je maximum, po který můžu jít, a…“ Zuřivě mačkal nějaký knoflík. Do dveří nahlédla sekretářka.

„Nechtě ho vyvést!“ zaječel Vořech. Na můj vkus se choval trochu hystericky. Taky jsem mu to řekl, když mě dva uniformovaní fešáci vytahovali ze dveří jako hlemejždě z ulity.

„Ještě si to s tebou vyřídím! Nevidíme se naposled. Ty podvodníku! Já na tebe vím moc věcí! Já si to nenechám pro sebe! A pamatuj si o Lorencovi a Novákovi vím všecko, všecko, rozumíš? Kacízek mluvil a…“

Ještě jsem zahlédl, jak vrtí hlavou a tváří se, že mě neposlouchá. Povídal něco sekretářce, asi jako

že je to hrůza, co chudák veřejný činitel musí jako vděk za svoji obětavou dřinu snášet. Přesto jsem si dobře všiml, jak to s ním trhlo, když jsem vyslovil Lorencovo, Novákovo a hlavně Kacízkovo jméno.

Zavolal si ještě nazpátek velitele vyhazovačů zdivočelých voličů a něco mu tiše řekl. Pochopil jsem, co mu asi přikázal, když mě dole začali znovu prohlížet, opět kontrolovat občanku (měl jsem pochopitelně vlastní) a vyslýchat. Posílal jsem je všechny do prdele, protože rozběsněný občan na to má právo, tohle laškování trvalo dobře dvacet minut a pak se rozhodli milostivě mě propustit s pohrůžkou, že mě taky můžou nechat zavřít.

Poděkoval jsem jim, že tak neučinili, což svědčí o jejich dobrých srdcích a demokratickém přístupu k občanovi. Poté jsem byl definitivně vyhozen.

Stín na mě čekal na druhé straně ulice. Ještě byl celej udejchanej, jak se s vyplazeným jazykem hnal, aby stihl přiběhnout dřív, než mě z parlamentu vykopnou. Buď Křupanovi docházejí lidi, nebo prostě poslali jedinýho, který byl po ruce. Chlapec měl bledou pleť a narudlé vlasy. Nedá se říct, že byl vysloveně zrzavěj. To ne. Jenom trochu tak, abyste si ho všimli i v přítmí, a jakmile ho jednou zahlídnete, už nikdy ho nezapomněli. Byl vysoký, pramen vlasů mu neustále padal z čela přes pravé oko, tak ho odhazoval rukou dozadu. I kdyby se nechal přebarvit, podle zřejmě už mimovolného gesta bych ho poznal mezi tisíci.

Právě měl malér, který jsem si ušetřil tím, že jsem jel na Malostranskou metrem a pak si udělal malou procházku. Dva policajti mu rázně vysvětlovali, že tady s autem zaclánět nesmí, když není volený zástupce lidu. Bylo mu to jasný, protože zakazujících a přikazujících značek tady bylo nasázeno jak kopretin na zahradě, ale nevěděl chudák, co má dělat. Zaparkovat se nikde v okolí nedalo a propást mě nesměl. Určitě si oddechl, když mě zahlédl vycházet z budovy. Ovšem ani pak jeho trápení neskončilo. Potřeboval se otočit. A nebylo kde a jak. Musel jsem na něj nakonec počkat na rohu ulice a pak se pomaličku brát dolů k Malostranskému náměstí. Co s ním? Je to mamlas, to je jasný, a jako s mamlasem s ním musím taky zacházet.

Najal jsem si tedy na Malostraňáku dročku a přikázal šoférovi, aby jel na Újezd. Ve Vítězné jsme odbočili doleva k mostu a před ním jsem si všiml volných míst k parkování. Ohlédl jsem se, jestli nás mamlas sleduje. Sledoval.

„Halt,“ povídám, „já si tady musím něco vyřídit.“

Zrzek zaparkoval a bral se za mnou. Byl jsem tak slušný, že jsem v mezičase vejral z mostu na kachny.

Procházkou jsme se dostali do křivolaké uličky s několika lokály. Měly cizokrajné názvy, jídelní a nápojové lístky na ceduli venku výhradně v němčině, protože ceny beztak domorodcům občerstvení neumožňovaly. Uznale jsem ovšem pochválil taktnost majitelů, kteří cedulkou zakazovali vstup do lokálu zatím pouze psům. Já se však nevzdávám naděje, že brzy k nim přibude i nápis Tschechein verboten nebo Tschechein raus!

Protože domorodé knajpy poblíž nebyly, vstoupil jsem do jednoho sklepního prostoru, zařízeného jako dobře vybavená jeskyně.

Zrzek dovnitř nešel. Všiml jsem si, že když vystupoval z auta, dal si pod bundu mobilní telefon. Smečka jeho kompliců už je asi na cestě. Mají mě jistýho: v tyhle jeskyni jsem dokonale zakonzervovaný, protože ze sklepa obvykle žádný zadní východ nebývá.

Na baru měli taky telefonní přístroj. S dovolením jsem si za búra dal jeden hovor.

Přišli dva, statní a ramenatí, bystrým zrakem přelétli podnik, jeden na mě mrknul a šel na WC. Zvedl jsem se a šel jsem se vyčurat taky.

„Bezva, je tady prázdno…,“ pravil muž spokojeně. „Natáhni si tohleto.“ Z igelitky vytáhl neprůstřelnou vestu. „Dej si ji pod sako.“

Oblékl jsem si vestu. Rázem jsem vypadal jako reklamní paňák Michelin.

Zamyšleně si mě prohlédl. „No co, lidi taky bejvaj tlustý,“ rozhodl moudře. „Máš zaplaceno?“ „Jo.“ „Tak na to pudem.“

„Vy je máte taky?“ Myslel jsem neprůstřelné vesty.

„Jasně. Nestarej se.“

U dveří mě vzali mezi sebe, a než jsem stačil zareagovat, nasadili mi pouta. „Co blbnete…,“ vykřikl

jsem a škubnul sebou.

„Padej, smrade,“ strčili do mě, až jsem nabral akceleraci a vylítnul na ulici jako špunt ze šampusu. Nedržet mě pod paží jako andělíčka, padnul bych na hubu, protože jsem zakopl o rozkotanou malostranskou dlažbu.

Kdybych přeháněl a dramatizoval, tak bych tvrdil, že zakopnutí mi zachránilo život jako v akčním filmu. Není to však pravda. Život mi zachránila neprůstřelná vesta. Nejdřív se ozval zvuk startujícího motoru, potom zaječení pneumatik jako při prudkém rozjezdu. Koutkem oka jsem zahlédl světla blížícího se auta. Současně jsem někde v okolí žaludku dostal ránu jako pěstí a hned potom druhou. Ti dva mě strhli stranou a všichni tři jsme padli hubama k zemi.

Chlapík, který se mnou byl na záchodě, se v pádu otočil a najednou v ruce držel pistoli. Z hlavně vyšlehlo několik plamínků. Takže jsem byl nejenom potlučený, ale ke všemu jsem ohluchl, protože ten šílenec mi střílel rovnou vedle ucha.

Ozvalo se tříštění skla, zaječení brzd, děsivá rána a výkřik, přecházející v chroptění. Pistolník vyskočil. tom okamžiku se rozlétly dveře za námi a srazily o opět k zemi.

„Tady se střílí!“ zařval číšník.

„Vypadni!“ zaječel buchar ležící vedle mě a tahal pistoli taky.

„Pomoc!“ vypískl pingl, a když další kulky odlouply kus zdi těsně vedle jeho hlavy, zajel zpátky do jeskyně.

„Maj tlumiče,“ vykřikl první buchar. Což byla nepopiratelná pravda, protože výstřely, které vyšly z auta zapasovaného s rozstříleným předním sklem do zdi na rohu uličky, nebylo slyšet. Oba pistolníci zalehli a rozpoutala se přestřelka jako u Verdunu. K jednotlivým výstřelům vedle mě se přidružily dávky z automatických zbraní. Tiskl jsem se k matičce zemi a přál si být menší, ještě menší, nejmenší ze všech. Potom najednou všechno utichlo.

„Policie, odhoďte zbraně a vystupte z vozu!“ ozvalo se.

Zvedl jsem hlavu.

Kolem auta stáli tři chlápci se škorpiony v rukách. Podíval jsem se na své ochránce. Zvedali se, ale nezdálo se, že by chtěli své zbraně odhodit.

Dveře rozstříleného auta se pomalu otevřely. Nejdřív vylétla pistole, potom se jako ve zpomaleném filmu ze dveří vyklonil zrzek a zvolna se zhroutil k zemi. Z úst mu tekla krev.

„Myslíš, že má dost?“ zeptal se první pistolník vedle mne.

„I kdyby ne, ten nic nevěděl. Hlavně že je tuhej Křupan,“ řekl druhý. Oba se rozběhli k autu. Na mě jako by zapomněli.

Ale ne úplně. Můj anděl strážný mi ještě strčil klíčky od náramků a zašeptal: „Zmiz. Ztrať se! Nikdy jsi tu nebyl!“

Nikdo z policajtů stojících kolem vozu mi nevěnoval pozornost. Využil jsem přítmí a podél zdí jsem vycouval za výklenek v nejbližším domě. Roztřesenými prsty jsem si na třetí pokus rozepnul pouta a strčil je do kapsy.

Prstem jsem v kabátě nahmatal dvě díry. Jedna kulka zůstala vězet mezi neprůstřelnou vestou a sakem. Ještě byla trochu teplá. Dal jsem si ji do kapsy. Na památku.

V hotelu jsem se nejdřív vysprchoval a dal si pořádnýho panáka, abych se přestal třást.

Co se tam vlastně stalo?!

Proč mi ti dva dali klepeta?

Co to vlastně bylo za chlapy? Chtěli mě zatknout? Nebo mě chtěli jako terč přivést těm druhým rovnou před hlavně? Tomu by nasvědčovala neprůstřelná vesta, kterou mě vybavili. Věděli tudíž, že se bude střílet. Jak to ale mohli vědět? A proč doufali, že posádka vozu bude mrtvá?

A hlavně co měla znamenat ta poznámka o Křupanovi? Odkud věděli, že je v autě? Potřásl jsem hlavou. Bylo to všechno moc zmatený.

Znovu a znovu jsem vytáčel Lindino číslo. Marně. Nebrala telefon. Imro naštěstí byl v kanceláři. „Za půl hodiny na tebe čekám v English Clubu. Vem si dročku a hoď sebou!“ vyštěkl, když jsem se ohlásil.

English Club se tvářil, jak název naznačoval, jako anglický klub. Široké, pohodlně polstrované kožené klubovky, mosaz, dřevo. Šerosvitová atmosféra. Anglické speciality na grilu. Guinessův

černý ležák v třetinkových lahvích. Na chodníku parkovala audina kabriolet s nataženou střechou a Imrův rover.

Seděl ještě s jedním mužem v černých brýlích v rohovém boxu. „Jsi celej?“ optal se mě místo pozdravu. Prohlédl jsem se v zrcadle nad boxem a sáhl si na ucho.

„To je fakt vidět, že mi kousek chybí?“

„Nešaškuj a sedni si. A buď rád, že ještě dejcháš.“

„Jsem rád. Jenom mám pocit, že jsem dejchat neměl.“

„Vymyslel sis to sám. Já tě varoval.“

„Ještě klika, že jste mi dali tu vestu.“

„Vestu?“ podíval se na mě udiveně. „My jsme ti da—. vestu?“

„Nebejt jí, tak tu nesedím. Chytil jsem ďvě slupky [rovnou na pajšl.“ Ukázal jsem prstem, kam střely jsměřovaly. „Mám ďěravý sako a kabát.“

Imro se na mě zamyšleně díval.

„Jenom fakt nechápu, proč mi dávali náramky,“ fdodal jsem.

Pokrčil rameny. „Asi měli důvod… Hlavně žes to fpřežil.“

„Věděl jsi, že mě chtěj…,“ zarazil jsem se, protože se k nám přiblížila servírka. Dal jsem si tuplovanýho Danáka, ať stojí co stojí. Myslím, že jsem na něj měl nárok.

Imro se ušklíbl. „Jasně že jsme to věděli.“

„Od koho?“

Kývl hlavou na pistolníka s černými brýlemi. „Saša se rozhod přestoupit do jiný kamándy. Že přej v tom jejich lokále blbě hráli.“

„To má dobrej čuch a ještě lip nasliněnej prst. Ti hoši si to vodskákali komplet.“

„Všichni jsou…?“ Prstem si přejel po krku.

„I s Křupanem.“

„Tak Křupan to má za sebou… Vida!“ Sepjal ruce a v tichém zadumání se podíval ke stropu. „Buď mu země lehká, hajzlovi.“ Sklopil oči a podíval se na mě. „Viděls ho?“

„Já sám ne, ale policajti říkali…“ Najednou jsem se zarazil. „Hele, tohle vůbec nechápu, Imro. Co tam dělali četníci? A co to bylo za chlapy, co pro mě přišli?“

Imro se nadechl a opřel se o klubovku. „To je to, na co se chci zeptat já tebe. Moji lidi tam totiž přišli ve chvíli, kdy už bylo po všem. Jenom tě zahlídli, když jsi bral dráhu.“

Pootevřel jsem ústa a upadla mi čelist.

„Ti dva nebyli od tebe?“

„Ne!“

„Ježiši… oni to teda byli fakticky policajti!“

„Jak vypadali?“

Popsal jsem je, jak nejdůkladněji jsem uměl. Pamatoval jsem si, že ten druhý měl na tváři mateřské znamínko velké asi jako desetník, porostlé hustými chlupy.

„To byl Zadina, z protiteroristickýho…,“ řekl Imro zamyšleně. Otočil se k pistolníkovi a rusky se ho zeptal, jestli měl Křupan nějaké kontakty u policie.

„Čort znajet,“ odvětil lhostejně. „On neržikal, on gavaril nestarej se, vsjo je oukej.“

„Měl, to je jasný, že měl,“ řekl jsem. „Byl to celej klan, propojenej na politiku, noviny a taky na četníky. Jinak by jim to nemohlo fungovat.“

„No jo,“ povzdechl si filozoficky Imro. „A Křupan zřejmě začal překážet. Jel si po svý lajně a hrozilo, že až spadne do průseru, bude si chtít zachránit kůži a všechno položí.“

„Komu ale překážel?“ zeptal jsem se, a vtom mi to došlo.

No jistě! Kdo věděl, že mě Křupan nechává sledovat a že mě má sejmout?! Jedině ten, kdo si všechno objednal!

Vořech! Dal Křupanovi příkaz odstranit mě a současně zavolal kamarádům z policie, že se dozvěděl o nějakém vražedném spiknutí. Na zrzka nasadili opravdové profíky z protiteroristického oddělení a já samozřejmě netušil, že můj stín má svůj vlastní stín. Poldové v tom umějí chodit a mají na sledovačky perfektní prostředky. Proto mi dali tu neprůstřelnou vestu: věděli, že mě vedou proti pistolím. Vůbec není vyloučený, že šlo o lidi, které Křupan znal, se kterými to pekl, a věřil

proto, že mě přivádějí na porážku. Musel se cítit naprosto bezpečně a muselo mu připadat obzvláště pikantní, že tu nejšpinavější práci za něj dělaj četníci.

A pak ho rozstříleli. Nepochybuju, že to měli v plánu. A já jim ve svý blbosti nabídl naprosto geniální řešení. Nebezpečný zločinec zaútočil na policisty při výkonu služby. Přestřelka skončila akcí zásahového komanda (které už čekalo za bukem). Vyšetřování skončeno, zapomeňte. Nebude problém vymyslet si fiktivního gaunera, kterého šli zatknout a kterého chtěl Křupan osvobodit. Zločinec uprchl. Určitě za pár dnů najdou někde v lese nebo v přehradě někoho, s kým se Křupan znal a koho už nějaký čas hledali z něj udělají gaunera, kterého zatýkali. O mně nepadne ani slovo.

Najednou jsem vyskočil a hodil na stůl stovku.

„Co je?“ zeptal se Imro.

„Zvedej se, no tak hejbni zadkem!“ křikl jsem na Imra. „Dělej!“ Těch několik málo hostů se po mně pohoršené ohlédlo. Kašlal jsem na ně, chytil jsem Imra za ruku a táhl ho ven.

„Šlápni na to!“ Zařval jsem na něj adresu, kam jsem chtěl jet.

Byli jsme na místě za deset minut.

U dveří se tísnil hlouček lidí, které marně odháněl jeden mladičký a trochu vyjevený strážník. Odstrčil jsem ho a vběhl do předsíně. Cestu do pokoje mi zastoupil policista v civilu. Ale já dovnitř nemusel. Jeden jediný pohled mi prozradil, že jsem přišel pozdě.

Kacízek visel na háku od lustru, jazyk měl vyplazený a oči ve zduřelém obličeji vypadaly ještě rybovitěji a vyvaleněji než zaživa.

Do nataženého tenkého krku se mu zařezával tlustý provaz.

Imro čekal v autě.

„Je tuhej?“ Blbá otázka. Kdyby nebyl, nehemží se barák četnictvem a nájemníci nejsou auf. „Jo. Visel na lustru.“ „Myslíš, že si to udělal sám?“

„Pochybuju, byl to parchant a parchanti se maj 10c rádi.“

„A co fízlové… maj nějakýho tušáka?“ „Jestli jo, tak mně to rozhodně neprozradili. Ale )okud to dostanou do péra ty samý lidi, co dneska zmákli Křupana, bude to prostě sebevražda v náhlém jpomatení smyslů a šmytec.“

„Když si to neudělal sám, kdo tedy…“ Vezl mě domů, přesněji řečeno k Lindě.

„Nevím. Ale je mi jasný, že tady někdo důkladně zametá stopy.“

„Vořech?“

„Buď on, nebo ti, co stojej za ním.“

Imro si nervózně olízl rty.

„Hele, nemysli, že jsem posera,“ řekl, když jsme zůstali stát ve šňůře aut před křižovatkou. „Ale věříš, že to s tím barákem klapne? Nerad bych skončil jako Křupan. Mám totiž takovej dojem, že ten chlap není žádná kavka. Abysme si nešli pro vlnu a nevrátili se vostříhaný.“

„Jestli nechceš, nemusíš v tom pokračovat. Teď už to dotáhnu do konce sám.“

Nerad se šábuju. A ještě míň miluju lidi, co v rozhodujícím okamžiku, když už vlak jede naplno a nedá se zastavit, chtějí vystupovat.

„Aha. Pochybuju, že by se Ferkovi líbilo, kdybys všechnu smetanu slíznul sám. Takže to asi dotáhnem do konce.“ S tím slibem a se slovy, že se zejtra ozve, mě vysadil před Lindiným domem. V oknech jejího bytu se nesvítilo. Žaludek mi sevřela neblahá předtucha. Celé odpoledne se jí nemůžu dovolat… doma není… vyběhl jsem po schodech a roztřesenými prsty odemkl. V ložnici ani v koupelně nebyla. Aspoň tohle, oddechl jsem si. Čtyři mrtví za jeden den je i na mě trochu silný kafe. Nerad bych ji křísil… a asi by to ani nešlo.

Ne. Doma nebyla. A vzkaz jsem žádný nenašel.

Posadil jsem se v obýváku a smutně hleděl na nějaký obraz na zdi. Nikdy jsem těm křivolakým čárám a obrazcům v kombinaci černé, bílé a fialové nerozuměl. Lindě se líbil. Hádali jsme se, protože já tvrdil, že když nevím, co na obraze je, tak to není obraz. Linda se smála, že jsem primitiv. Když chci skutečnost, mám si za dva tisíce koupit foťák… Telefon mě vytrhl za zadumání. „To je pan Najman?“ ozval se sytý mužský hlas.

Připustil jsem to.

„Jmenuji se doktor Rezek. Jsem právní zástupce paní Lindy Hrubé. Mám vám oznámit, že dnes byla zatčena a vzata do vazby…“

JUDr. Rezkovi bylo asi pětatřicet. Středně vysoký, dost nenápadný, až na studeně šedivé oči. Zůstávaly stejně chlaďné a číhající, i když se usmíval. Přes nenápadný zevnějšek to zřejmě žádný béčko nebylo.

„Myslel jsem, že paní Hrubou zastupoval pan doktor Němec.“

Setkali jsme se ve snacku kousek od Lindina domu. Přijel golfem a dal si mattonku. Buď dodržuje předpisy, nebo panující módu. V Americe dneska přece pijí alkohol jenom nižší společenské vrstvy a milionáři nejmíň třetí generace.

„Pan kolega je jejím poradcem ve finančních a občanskoprávních záležitostech. Nespecializuje se na trestní právo.“

„Je to tak zlý?“

Pokrčil rameny. Vyšetřovatel Lindě sdělil obvinění daňový únik ve výši padesáti milionů korun, který má na svědomí firma jejího manžela a ve které byla společnicí a podal návrh na uvalení vazby z nebezpečí koluze. Soudce vazbu podepsal. Doktor Rezek podal protest a stížnost, ale obává se, že neuspě“Chtějí ji mít pod kontrolou. Řekli mi, že to je i z důvodů její bezpečnosti. Jeden ze společníků firmy se utopil a jejího manžela našli v Rusku… přejelo ho v Taškentu auto. Před třemi dny.“

„Řidič samozřejmě ujel.“

„Mělo se to stát na opuštěný rozkopaný ulici, kde auta normálně vůbec nejezdí. Co tam dělal, nikdo neví. Bydlel v hotelu na druhém konci města.“

„Linda to ví?“

„Ano.“ Chvíli mlčel. „Zhroutila se.“

„Máte pro mě nějaký vzkaz?“

Udiveně se na mě podíval. Zřejmě očekával víc účasti. „Máte si dávat pozor. A máte toho nechat. Nevím čeho. Řekla pouze: Vyřiďte mu, ať toho nechá. Vy zřejmě víte, co měla na mysli.“ „Vím.“ „Nechci být zvědavý, ale je to moje mandantka… Necháte toho?“

„Nechci jí ublížit, právě naopak. Mám pocit, že když toho nechám, uvolním tím ruce některým lidem, aby ji zničili. Vy víte něco o pozadí celého případu?“

„Jen to, co mi vyšetřovatel a moje mandantka sdělili. Advokát, pane, má vědět jen to, co mu řekne jeho klient. S přesvědčením, že člověk, kterého hájím, je nevinný, se lip pracuje.“

„To je fakt. Ale nechápu, jak ji z toho chcete vysekat, když nemáte ponětí o některých

skutečnostech. Ušili na ni boudu, ale lidi, kteří by to mohli dokázat, jsou po smrti.“

„Chtěl jsem, aby byl vyslechnut pan inženýr Vořech, ale chrání ho imunita. Obávám se, že ho nedostanu ani jako svědka k soudu.“

Vstal jsem a vážně jsem se na advokáta podíval.

„Imunita ho sice chrání, ale jen před vámi a před zákonem. Přede mnou ne, pane doktore! Pozdravujte Lindu… že se na ni moc těším a že doufám, že brzo budeme zase spolu. Sbohem.“ „Co chcete dělat?“ zeptal se tiše advokát.

„Dostat Lindu z basy.“

Hala a recepce společnosti Export—Import vypadaly pořád stejně, jak jsem je pamatoval. Strážný v černé uniformě se na mě tázavě podíval.

„Chci mluvit s paní inženýrkou Jirákovou.“

„Kdo to je?“ zeptal se drze.

„Vaše zaměstnavatelka. Dcera majitele.“

„Neznám.“

„Já ano. Můžu jí zavolat i z budky… ale nechce se mi žádnou hledat. Jistě bude mít radost, až se dozví, že jste mi znemožnil podat jí zprávu, na kterou čeká.“

Bradou pokynul k telefonu na malém stolečku vedle květináče s obrovitým fíkusem. „Linka 255.“ „Sekretariát,“ ozval se postarší ženský hlas. Ivanka zřejmě své zvyky neměnila. Žádné mladé kočky vedle sebe nesnesla. Výhradně starší, výkonné a ošklivé baby.

„Najman. Prosím paní inženýrku Jirákovou.“ „Okamžik, podívám se, jestli tady ještě je…“ Houby.

Zeptá se, jestli se mnou chce Ivanka mluvit. Co budu dělat, když chtít nebude? „Tak bohužel už odešla.“

„Jistě. Už odešla. Přesto jí řekněte, že pro ni mám životně důležitý vzkaz od pana Hrubého. Právě jsem se vrátil z Teheránu.“

Ticho. A potom v telefonu cvaklo a ozvalo se: „Ty ještě žiješ, všiváku?! Co zase chceš?“ V její kanceláři se změnil nábytek, televizor (velkoplošný hiblack trinitron za 120 000 korun) a hlavně počítač teď měla multimediální pentium s CD roomem (na stole se válelo několik cédéček v krabičkách s nápisem Sbírka zákonů a nařízení). Navíc to byl docking station: v počítači byl zabudovaný vyndávací notebook. To aby nepotřebovala dvě mašiny a nezůstala na cestách bez všeho, co bylo v počítačové paměti. Praktická, hezká a drahá hračka. Myslím počítač, nikoliv Ivanku.

I ona se poněkud změnila. Přibývající léta na ní ještě ďíky kosmetice, cvičení, životosprávě, lékařům a masérkám nezanechala stopy. Měla ale jiný účes a jinou barvu vlasů: po kraťoučce ostříhané, trochu v tváři baculaté brunetce nezůstalo ani památky. Dlouhé, na stranu sčesané vlasy měly temný tiziánový odstín. Vypadala ještě lip než na té fotografii v Czech Life. Vypadala jako nadmíru atraktivní, žádoucí žena, blížící se k agresivnímu věku.

Usmál jsem se. Ivanka úsměv neopětovala. Studeně změřila.

„Odkud znáš Hrubého?“ vyštěkla.

„Od jeho ženy,“ řekl jsem po pravdě.

„Ale…,“ rozzářila se. „Tak vida! Já vždycky říkala, že Linda má skutečně vybraný vkus! Jak zahlídne nějakýho gaunera, musí ho dostat do postele.“

„Koho máš na mysli? Pana ministra Rulíka?“

Přimhouřila oči. „Víš co, vysyp, co mi máš říct, a vypadni. Čím míň tě vidím, tím jsem šťastnější. A to nemluvím o těch penězích, který mi dlužíš.“

„Jestli se nemýlím, tak peníze mi dlužíš ty. Deset tisíc dolarů. Ale nešť. Už jsem ti je odpustil. Teď jde o něco jinýho. Tvůj přítel se rozhod, že s Hrubým zamete. To mi nevadí. Zůstala tady Linda. A někdo se moc snaží, aby ji potopil.“

„Proč mi to vyprávíš?“ ušklíbla se. „S čím kdo zachází, tím taky schází. Lindě jejich špinavý peníze nesmrděly, dokud jich bylo dost. Teď dostala účet. Nemůžu za to, že si vzala chlapa, který ji nechal ve štychu, když mu začalo týct do bot.“

„Špinavý peníze…,“ ušklíbl jsem se. „V tom obchodu s naftou jste jeli společně. Ty, tvůj táta a tvůj… mimochodem, jak se má? Jurgen se jmenuje, viď?“

„Tak ty nedáš pokoj,“ sykla.

„Nedám. Chtěl jsem ti jenom říct, že vím, jak to bylo s těmi obchody, co by někdo rád hodil na triko jenom Vabanku… Tak bych tě prosil, aby ses za Lindu přimluvila. Když jí dají pokoj, na všechno zapomenu.“

„Chudáku, musíš být opravdu na dně, když ses nechal vydržovat od tyhle přestárlý nymfomanky,“ pohrdavě se ušklíbla. Zaťal jsem zuby, ale ovládl jsem se a mlčel.

„No ale budiž. Asi se k sobě hodíte,“ pokračovala. „Jenomže máš smůlu, chlapečku. Tentokrát ti to s vydíráním nevyjde.“ Podívala se na hodinky. „Vypadneš sám, nebo tě mám nechat vyvést?“ „Já tamtu nahrávku ještě mám…,“ řekl jsem.

Vyskočila od stolu. „Ty ksindle, ty vyděrači smraďlavej! Měla jsem tě tenkrát odprásknout, rozumíš?“

„Zavřeli by tě.“

„Mě?! Kde to žiješ, ty chudáku?“

Vstal jsem z pohovky. „Koukej, Ivanko, nechci po tobě nic, co by ti mohlo jakkoli ublížit, poškodit tě… anebo tvé přátele. Hrubý je už mimo hru. Já vás prosím o jediné dejte Lindě pokoj. Neohrožuje vás. Já za to budu hodný.“

Rozesmála se. Poněkud hystericky na můj vkus. Možná nebyla zase až tak pevná v kramflecích. „On… bude… hodný!“ vyrážela ze sebe. „Na co si hraješ? Nic nevíš a buď rád, že nic nevíš! Protože kdybys opravdu něco věďěl, potkalo by tě nejspíš něco moc nepřijemnýho,“ zasyčela výhružně.

„Taková hodná, milá dívenka s krásnými a čistými sny jsi bývala…,“ řekl jsem ve ďveřích. „Ty jsi taky nebýval vyďěrač a vrah,“ odsekla krutě. „Ví Linda vůbec, s kým si začala? Jak vidíš, nejsi jediný, kďo na někoho něco ví. Tak se seber a pakuj se. A neobtěžuj se vracet. Pokud potřebuju vyčistit boty, mám na to vlastní lidi. A ty se k ničemu jinýmu nehodíš. Zmiz!“ Kousl jsem se do rtů a protáhl se tlustě polstrovanými, zvukově neprodyšnými dveřmi. Tenhle pokus nevyšel a bojím se, jestli jsem naopak nepřilil oleje do ohně.

Paní Janurová oďmítla odposlech i skrytý mikrofon ve svém bytě. Musel jsem proto věřit její paměti.

„Přišel zase ten právník a s ním nějaký člověk, představil se jako inženýr Vořech. Donesl mi kupní smlouvu na patnáct milionů. Řekla jsem mu, že jde pozdě, že už za mnou byli z nějaké americké nadace a nabídli mi mnohem víc.“

„Řekla jste jméno?“

„Ano, a jen tak mimochodem jsem se zmínila, kde ten Válek byďlí.“

„Říkal něco?“

„Ne. Jenom zabručel, že cizinci kazí ceny. A že se ještě ďnes ozve, že mi možná udělá extra nabídku. Moc mě prosil, abych těm lidem nic nepodepisovala, a chtěl mi dát zálohu.“

„Kolik?“

„Jeden milion.“

„Vzala jste ji?“ Dostal jsem strach, aby náhodou nepodlehla pokušení řídit se heslem, že lepší milion v hrsti než dvacet ve vzduchu.

„Ne. Neměl ty peníze s sebou…“

Uf. Spadl mi kámen ze srdce.

Z auta, které jsem nechal na hlídaném parkovišti o dvě ulice dál, jsem znovu nažhavil mobilní telefon. Po třetím pokusu se mi podařilo pana velkouzenáře sehnat.

„Ja, volal člověk. Nějaký inženýr Vořech. Jestli prý sháníme dům pro nadaci.“

„Co jste mu řekl?“ zeptal jsem se.

„Že ano.“

„Aon?“

„Kolik jsme ochotni zaplatit. Tak povídám, že těch třicet milionů.“

„To je fajn. Takže dům máme v kapse.“

„Myslíte, že to vyjde?“

„Já jsem přesvědčený, že mi to vyjde.“

„Tolik peněz…,“ vzdychl řezník Válek.

„Nejdou z vaší kapsy.“

„Ale stejně…“

„Hlavu vzhůru. Právě se vracím z banky. Už jsou tady, na kontě. Počítám, že během dvou tří dnů uděláme převod. Musíte ovšem mít založený běžný účet. Vy na něj složíte svoji zálohu a my na něj převedeme zbývajících třicet. Souhlasíte? Zítra bychom to měli provést. Jinak to nejde, my potřebujeme mít nějakou kontrolu, co se bude se svěřenými penězi dít. Jakmile nadace zahájí činnost, budou na ni převedeny další finance. Neříkal jsem vám, že díky tomu domu chce v Praze americké ústředí vybudovat evropskou centrálu?“

„Nein,“ vydechl. „Opravdu?“

„Samozřejmě. Počítá se s tím, že byste byl jmenován prezidentem. Je to pochopitelně hlavně čestná funkce, ale má jednak vysoký společenský prestiž a je s ní spojeno dvacet tisíc dolarů ročně na provoz kanceláře a na reprezentaci. Samozřejmě nezdanitelných. Plus volné letenky třikrát ročně do New Yorku. Pro vás a vaši paní, pochopitelně.“

Šest set tisíc keš, bez daně, a šest letenek do Ameriky není ani pro zazobaného velkouzenáře maličkost. Až se zajíkal štěstím a hlavně pýchou. Prezident… Kurňa, určitě hned poletí do nějaké tiskárny a dá si okamžitě udělat extra vizitky.

„Jen tak mimochodem, jestli se neurazíte…,“ odkašlal si Válek nesměle, „radil jsem se s kolegy… deset procent provize by vám vyhovovalo?“

Ujistil jsem ho, že ano. Nedělám to přece pro peníze!

„Takže zítra bychom se měli sejít v bance,“ pokračoval jsem. „V devět hodin, ano? Stačí, když tam budete vy… pokud vám ovšem vaši společníci důvěřují.“

„Samozřejmě! Já mám dobrou pověst,“ prohlásil velkouzenář hrdě.

To je moc dobře. Dobrá pověst je něco, s čím se nedá hazardovat. Ať si ji fouká a hýčká, dlouho mu nevydrží. Pokud všechno klapne…

Seděl jsem v oplíku před pobočkou Komerční banky a čekal.

Vořech návnadu spolkl, uvěřil možnosti prodeje za třicet milionů a ráno dům od paní Janurové koupil za dvacet melounů. V jedenáct hodin v doprovodu jeho právníka s kufříkem, ve kterém byly peníze trvala na hotovosti —, a dvou goril paní Janurová přijela do banky.

Ve tři čtvrtě na jedenáct právník i obě gorily vyšli, nasedli do zaparkovaného toleda a odfrčeli. Paní Janurová zřejmě ještě byla uvnitř a prováděla ty tajemné bankovní úkony, související s ukládáním peněz. Zapálil jsem si cigaretu. Měl jsem trochu zvlhlé ruce a maličkýho klepáka. Aby taky ne, potřetí už hraju vabank a vím, že o všechno, co je v sázce, lze přijít mžiknutím oka. Musí to vyjít! Zasnil jsem se. Co všechno by se dalo s penězi podnikat, kdyby… Kdyby to nebyla cena, kterou jsem ochotný zaplatit za Lindu. V noci jsem se rozhodl definitivně. Člověk někoho potřebuje, a když něco moc chceme a stojíme o to, musíme platit. Zadarmo můžete být šťastní jenom v pohádkách nebo v románech.

Probral jsem se a podíval se na hodinky. Kruci, půl dvanáctý!

Někdo mi zaklepal na okno auta. Imro. Prstem mi naznačil, abych šel ven.

„Kde je ta baba?“ zeptal se.

„Vím já? Asi vevnitř.“

„Nějak moc dlouho jí to trvá. Jestli si myslíš, že nás vopískuješ…“

„Co blbneš, vole! To bych tady netvrdnul jako kůl v plotě! Můžu já za to, že to tam tak dlouho trvá?“ pokrčil jsem rameny. „Jestli chceš, půjdu se podívat dovnitř.“

„To je zbytečný. Měl jsem tam svý lidi. Šla rovnou za přepážku, někam dozadu, asi do kanclu.“ „Nejspíš. Vořech jí nabízel, že to zařídí.“

Za zády nám zaječela siréna. Policejní mazda šestsetdvacetšestka vpředu, dodávkový mercedes uprostřed a golf soukromé bezpečnostní služby v závěsu zahýbaly do vedlejší ulice, kde zřejmě byl zadní vchod do banky a přístup k trezorům. Mercedes byl pancéřovaný, neprůstřelný a převážel peníze, diamanty nebo akcie nějakého prosperujícího fondu. Mlčky jsme se s Imrem dívali, jak malá kvílející kolona zahýbá za roh, a oba nás asi napadlo totéž.

„Tam je nějakej jinej východ?“

Mazda se zastavila, golf taky a mercedes sjel pod zvednutými ocelovými vraty po nakloněné plošině někam dovnitř. Dva černě odění šerifové s brokovnicemi v rukou, kteří nad tím měli dohled, se vrátili do budovy. Zadními dveřmi.

„Sakra…,“ zašeptal Imro. „Dávals tam pozor?“

„Já? Ne. Já čuměl tady na hlavní vchod, abych ji nepropás.“

Imro z kapsy vyrval vysílačku. „Pavle, neobjevila se ještě?“ Vysílačka něco zahuhlala. „Vlez tam za tu přepážku!“ zaječel Imro vztekle. „Nebo ne, nepustěj tě, ale řekni někomu, že chceš mluvit s paní Janurovou, že šla skoro před hodinou dovnitř a že pro ni máš životně důležitej vzkaz!“

Vytřeštěně jsme se na sebe dívali.

„Já… hele, tomu nevěřím…,“ polkl jsem. „Já ji teda neznám, dohodils ji ty, ale na mě působila skoro bezbranně…“

„Stará práskaná mrcha to je,“ odplivl si Imro. „Jinak by ten kšeft nevzala.“

Vysílačka zapípala. Imro si ji přiložil k uchu. Postupně se mu z tváře vytrácela barva.

„Co… neříkej mi, že…“

„Vona tam není.“ Olízl si rty. „Ježiši, jestli to je, jak si myslím, tak mě Ferko rozemele do buřtů!“ „Ty ksindle!“ zasyčel jsem. „Ty pazdráte zkurvená… vy jste se s tou zvyjebenou cikorkou Ferkem domluvili a teď si myslíte, že shrábnete celej balík! Tady mi zahrajete komedii… ještě mi řekni, že se ta baba ztratila! Že nevíte, kde je! Že si prachy uložila na heslo a…“

Hmátl jsem po něm, abych ho chytil pod krkem.

Imro mě odstrčil. „Neblázni, idiote, nebo nás seberou! Je to tu samej polda!“

„Kašlu na ně! Kde je ta ženská! Kde jsou moje prachy! Deset melounů, panebože! Kde je můj barák!“

„Zmagořil jsi? Jakej tvůj barák? Ty už snad věříš vlastním podvodům?“ zašeptal Imro.

Z banky vyběhl nějaký maník a rozhlížel se. Imro na něj zamával. „Tak co je?“ zeptal se netrpělivě. „Je v tahu,“ řekl maník udýchaně. „Vůbec si tam peníze neuložila, že prý se rozmyslela, jenom je poprosila, aby jí zavolali taxi, a vyšla zadním vchodem. Kam jela, to nevědí.“

„Ježiši…,“ chytil se Imro za hlavu.

„Honem,“ vykřikl jsem. „Třeba jela domů sbalit se!“

Z aut jsme vyběhli současně, v domovních dveřích jsme se málem srazili, ale byl jsem rychlejší. Což se nahoře u bytu paní Janurové ukázalo být zhola zbytečné. Na zvonění nikdo nereagoval, a když jsme začali na dveře bouchat pěstmi, vykoukla od vedle sousedka.

„Milostpaní není doma,“ řekla nám.

„Jak to víte?“ vyštěkl na ni Imro.

„Dala mi večer klíče, abych jí občas zalila kytky,“ dodala bezelstně.

„Dejte je sem!“

Zavrtěla hlavou. „To nesmím. Ona paní Janurová říkala, že možná tady budou zvonit takhle kolem poledne dva…,“ zarazila se, „no, prostě dva mužský, přej jich může bejt i víc, tak jim mám vyřídit, že odjela. Ale klíče vám dát nesmím.“

A bouchla dveřmi. Ve stejném okamžiku zabzučel mobilní telefon. Imro chvíli naslouchal, potom vrátil mobil do kapsy a dlouho se na mě díval.

„No co je, co vejráš jak vydra na kalnou vodu?“ zeptal jsem se ho nervózně.

„Zdejchla se.“

„Nekecej! A já myslel, že se mi to jenom zdá. Že nám ta krůta od vedle nic nepovídala, že Janurová na nás čeká za rohem v cukrárně a cpe se rakvičkama se šlehačkou! Ty jsi fakt bystrý vočko! No jen počkej, až si s tebou promluví Ferko a zeptá se tě, za co tě platí a jaks ji hlídal?!“

Cuknul koutkem úst. Nejspíš právě tahle představa mu táhla hlavou. Ale nekomentoval to. Řekl jenom, že podle jejich zjištění jela Janurová taxíkem na náměstí Republiky a tam vystoupila. Teď právě zjišťují, jestli si nenajala jiné taxi, a pokud ano, kam jela. Měl jsem odpověď na jazyku, ale mlčel jsem.

„Koukejte ji najít,“ řekl jsem místo toho. „A pamatuj si, že to jde na tvůj účet. Já svou práci odved… a perfektně! Dlužíte mi s Ferkem deset melounů. Jestli je nedostanu, tak…“ Pokýval jsem hlavou a opustil jsem ho. Něco za mnou volal, zřejmě to měly být výhrůžky, výmluvy, varování, prosby nezajímalo mě to. Měl jsem poslední slovo a trumf v ruce.

A taky v rukávě, říkal jsem si cestou. Mířil jsem do podzemních garáží pod Národním divadlem a čerta jsem se staral, jestli mě někdo sleduje nebo ne. Jako že mě zcela bezpečně sleďoval někdo z Ferkových mužů. Spíš několik Ferkových mužů. Vesele jsem si pohvizdoval, protože všechno klapalo, jak mělo.

Zlatá paní Janurová! Nedá se svítit, stará herecká škola se nezapře. Už poprvé, když jsem u ní byl a nacvičovali jsme tu historku o dávném věrném milování s nějakým Rolfem, byla tak sugestivní, že jsem jí skoro sám uvěřil.

S lehkým úsměvem jsem vykročil z garáží na ulici. Vjel tam za mnou jeden vůz, červený favorit, ale já zabral poslední volné místo u vjezdu a vypadnul jak cukrář, zatímco on tam ještě bloudí a hledá flek. Nepochybuju ovšem, že další stopaři na mě čekají venku. Takže jsem beze spěchu šel nazpět po Národní až ke K—Martu. Když se chcete zbavit stínu, není nad metro. Ujel jsem jen jednu stanici, vystoupil, zůstal stát u dveří, jako že pouštím lidi dovnitř, znovu jsem nastoupil a v posledním okamžiku, kdy už se dveře začaly se sykotem zavírat, jsem je nohou podržel a vyskočil na peron. Nikdo mě nenásledoval.

Byl jsem čistý, bez stínu, bez doprovodu, bez kontroly.

Hotel byl čtyřhvězdičkový, s livrejovanými vrátnými a rudými běhouny od vchodu k recepci a k výtahům. Všude zrcadla, mramor a plyšová křesla.

Rozhlédl jsem se po hale a potom jsem zamířil do přilehlé restaurace. Byla téměř prázdná, takže přehlédnout jsem se nemohl. Vrátil jsem se nazpět ďo haly. Nedošlo k omylu? Těžko. Dohoda byla

jasná: po poledni v tomto hotelu, v hale nebo v restauraci.

No, taky je možné, že čekání bylo dlouhé. Je možné, že si objednala pokoj a odpočívá.

„Hledám paní Janurovou, neubytovala se u vás? Teď, asi před hodinou…“

Recepční zvedl obočí a zavrtěl hlavou. „Jak vypadala?“

Popsal jsem mu stařenku, jak nejlépe jsem dokázal.

„Aha. Nejste vy pan…,“ odmlčel se, abych mohl říct své jméno.

„Najman. Michal Najman.“

„Můžete mi ukázat nějaký doklad? Stačí tramvajenka.“

Ukázal jsem mu svoji vlastní občanku. Přikývl, otočil se a z nějaké přihrádky za sebou vzal obálku s mým jménem. „Dáma vám nechala dopis.“

Dopis… Ježiši!

Ztěžka jsem dosedl do křesla a otřel jsem si pot z čela. Jestli má Imro pravdu… Ale ne, ne, jen žádnou paniku, je to mazaná babice, byla by blázen, aby čekala někde v hotelové pasti. Kde měla záruku, že za sebou nepřitáhnu nějaký nohsledy?

Nadechl jsem se a rozklepanýma rukama jsem obálku roztrhl. První věty mi stačily, abych se roztřásl zimnicí a srdce se mi zběsile rozbušilo. Nějaká ruka mi hmátla do útrob a rvala mi srdce, střeva, plíce, hlava se mi mohla rozskočit a před očima se mi roztančila barevná kola.

Milý pane Najmane, ve chvíli, kdy tyto řádky čtete, jsem asi deset tisíc metrů nad mořem, směrem do dalekých zemí, stálo tam černé na bílém.

Ruce mi klesly do klína. Dál nemělo cenu číst, mohl jsem se nadít jen nějakých posměšků. Bylo v podstatě zbytečné dozvědět se černé na bílém, že jsem idiot. To jsem už věděl. Zvědavost mi ale nedala, a tak jsem ten stručný, ale o to obsahově hutnější dopis dočetl.

Zřejmě mě proklínáte a asi Vám způsobím v budoucnosti nejednu horkou chvilku, protože Vaši společníci nebudou šťastni, že přišli o všechny peníze. Je pravda, že jste je chtěl podvést a shrábnout všechno sám (a nedělám si iluze o tom, že byste byl v pokušení okrást i mě o můj zasloužený a slíbený honorář), ale protože jste sice darebák (informovala jsem se na vás maličko), ale darebák docela sympatický, rozhodla jsem se, že dopis napíšu i panu Imrichovi, ve kterém se o Vašem návrhu podvést je nezmíním a vezmu všechno na sebe. Dvacet milionů je hodně oeněz a já s nimi mám velké plány. Pokusila jsem se o svých snech uskrovnit a zkusit je realizovat za slíbené dva miliony, ale nešlo to. Jsem už stará a tohle %yla má poslední příležitost. Vy máte život před sebou a nepochybuju, že se Vám něco podobného podaří. Kromě toho jsem nikoho z vás nechtěla uvést v pokušení odstranit hlavního svědka vašeho velkolepého podvodu: a že by mě asi velice rychle přejelo auto nebo ranila ve vaně mrtvice, jsem si dokázala spočítat i já. Vím, že mi mnoho života nezbývá, ale míním zemřít smrtí přirozenou, a až mě k sobě povolá náš Pán, a ne až Vy budete potřebovat.

Sbohem, a radím Vám: nevěřte lidem, zvláště bezbranným a naivním stařenkám.

Podpis chyběl.

Seděl jsem, čelist pokleslou.

„Prosím, pane.“ Zvedl jsem hlavu. Stál u mě mladičký pikolík se stříbrně vypadajícím tácem, na němž byla broušená sklenka s temně hnědou tekutinou. „Co to je?“ zachraptěl jsem.

„Ta dáma, jak vám tu nechala dopis, tohle zaplatila… že prý vám trocha whisky přijde vhod, říkala.“

Zlatá bábinka. Hodil jsem do sebe panáka, dal pikolíkovi dvacku a vstal jsem. Tady jsem už neměl co pohledávat.

Za rohem jsem dopis roztrhal na kousky a hodil do kanálu. Kdybych byl hubenější, nejradši bych do něj skočil sám. Patřil jsem tam.

Bábinka mě přečurala. Anebo to bylo jinak byl jsem tak chytrý a mazaný, že jsem převezl sám sebe. Kdybych se kvůli zatykači na Lindu nedostal do časové tísně a především do jiné situace, nepodlehl bych nápadu shrábnout všechno sám. Podělili bychom se: ale já bych pak nemohl přijít s celým balíkem za Vořechem a vyčenžovat jej za Lindu. Má dost velký vliv a ona je v maléru proto, že on ji do maléru dostal. Ať ji tedy dostane zase z maléru. A kdyby nechtěl nebo to nebylo v jeho silách, s dvaceti miliony se dá pořídit ledacos, podplatit, koho je třeba, ať mi nikdo nepovídá, že

když má někdo závratných patnáct tisíc měsíčně, že se nedá za žádných okolností koupit, to by pak všechny ty projevy bezmocnosti nad lumpárnami volajícími do nebes musely být opravdu jenom náhodou a já na náhody nevěřím…

Teď nemám nic: ani miliony, ani Lindu.

Seděl jsem v autě, které původně patřilo jí. Zpocenýma rukama jsem svíral volant a vztekle troubil na nějakýho hazardéra, který se rozhodl přejít křižovatku na červenou.

Ba ne, řekl jsem si, a všechna ta horkost, ta zběsilá vlna paniky, která mi vířila jako zdivočelý vodní vír v mozku, náhle opadla. Najednou jsem zase dokázal uvažovat chladně.

Nemám peníze, ale mám něco lepšího. Mám Novákovy nahrávky a Kacízkovo vlastnoruční přiznání. Nechtěl jsem ty věci vytahovat na světlo boží, protože se z nich může stát odjištěná nálož, ale nic jiného mi teď nezbývá.

Vořech prostě bude platit! Má toho na svědomí, a hlavně já to o něm vím, víc než dost… Kufr z hotelu jsem naložil, svůj řád zaplatil a bez ohlédnutí jsem opustil jednu etapu svého života. Malý německý farář s velkými konexemi Franz Joachim Kriige splnil svoji úlohu a zmizel v propadlišti dějin. Doufám, že paní Kulaté, jejímu manželovi řezníkovi a celé té smečce zbohatlíků na něj zůstanou alespoň hezké vzpomínky.

Ze by mě ing. Vořech přijal ve svém bytě nebo v některé z kanceláří, ve kterých si budoval reálný kapitalismus, v to jsem věru doufat nemohl. Jednu zkušenost už mám a nikdy se nedopouštím stejné chyby dvakrát za sebou. Snad jedině té, že jsem se nenechal vykastrovat a po všech malérech vždy znovu a znovu doufám, že tentokrát to bude ta pravá… Ale kdyby lidé měli být v tomto směru příliš inteligentní, tak lidstvo vyhyne. Někdy si myslím, že by to nebyla zase tak velká škoda. Musím Vořecha důkladně vyděsit, aby byl náchylnější ke spolupráci. Telefon na něj jsem měl, Imrova agentura v tomhle směru byla vynikající. Ale jenom v tomto směru například Ferko, když jsem zavolal jemu a zeptal se ho, kdy mi vyplatí můj podíl z kšeftu, běsnil zcela nepříčetně, a jak jsem z nesouvislých nadávek pochopil, nepovažoval Imra za etalon schopného detektiva. Řekl jsem mu, že mi je jedno, jak se srovná s Imrem já jenom chci, aby se srovnal se mnou. Poslal mě k čertu se slovy, že jsme se dohodli na padesáti procentech každý. Jestli chci půlku z hovna, můžu se zejtra stavit. Nechá mi ho zabalit.

Vořech byl o poznání zdvořilejší. „To jste vy?“ zeptal se, když jsem se představil. Inu, parlamentní kultura se hned pozná…!

„Jestli máte zapnutý nějaký odposlech nebo nahrávání, tak ho ve vlastním zájmu vypněte,“ upozornil jsem ho.

„Chcete vyhrožovat, protože jste prohrál? Měl jsem o vás lepší mínění nebo spíš o těch, kteří za vámi stojí.“

„Na ně hoďte loď. Až si to s vámi buďou chtít vyřídit, tak se na vaše mínění vykašlou. Zatím vám mám vyřídit poděkování, protože málem spolkli toho hada, kterýho jste sežral vy.“

„Co… já hada? Jakýho haďa?“ ďivil se Vořech „Ten prodej byla bouda. My jsme to zjistili na poslední chvíli. Zfalšovaná závěť… ale to je váš problém. O to mi nejde. Když budete hodnej, budu hodnej i já a nikomu nic nepovím, takže vám ten barák možná zůstane. Ale jestli se ho pokusíte prodat, tak to položím a budete na prvních stránkách skoro ve všech novinách. Naštěstí žijete v Česku, takže vás z parlamentu nevykopou… jenže ostudu mít budete.“ „Co… co to říkáte…,“ zakoktal. „Že nás ta baba natáhla. Byla spolčená bůhví s kým. Honit ji nemůžete, vzala roha a je už někde za vodou i s vašimi dvaceti miliony. Ale o to mi nejde. Potřebuju s váma mluvit o…“ „Mně je jedno, o čem se mnou chcete mluvit vy! Mě zajímá, jak je to s tím domem!“

„Je váš, ne? Tak dělejte, že nic nevíte. Jestli mi pomůžete, všechno zůstane mezi náma. A jestli mi nepomůžete, zejtra dostanou všechny noviny kopii vlastnoručního přiznání vašeho drahýho kamaráda a nebožtíka Kacízka. Je tam napsaný všechno, do čeho jste se namočil od vražd až po ten podvod s Vabankem —, protože když jsem nad tím tak uvažoval, tak ty desetimiliony na daních dlužíte státu vy a vaši společníci. Vám to šlo do kapsy.“

„Vy jste zešílel…,“ zašeptal.

„Jsem normální a střízlivý jako panna. Nabízím vám kšeft dostanete to přiznání a písemný potvrzení ode mne, že ho nikdy nepoužiju, když…“

„Když co?“

„Když se postaráte, aby Lindu Hrubou zítra propustili z vazby a bylo zastaveno trestní stíhání.“ Mlčel. Mlčel tak dlouho, až se mi to nelíbilo.

„Hej, jste tam ještě?“

„Ano…,“ zašeptal.

„Tak se vymáčkněte. Myslím, že to je slušnej obchod. Nebude vás to nic stát, jen trochu nátlaku… ale to si snad domluvíte s těmi, co na Lindu tuhle past vymysleli. Třeba s panem ministrem Rulíkem. Vám za to zůstane barák a nikdo se nedozví, že jste prachobyčejnej gauner, vrah a já nevím co ještě.“

„To nepůjde…“

„Ale půjde! Půjde to protože to je v tvým zájmu a v zájmu tvejch kamarádíčků! Jestli chcete mít fakticky prvotřídní kriminální skandál, oukej, máte ho mít. A nebude vám platný, když se mě pokusíte sejmout. Naopak bude to ještě horší, protože jsem se postaral, aby v případě, že bych zhebnul, dostaly kopie všechny noviny a zahraniční agentury a originál přímo Zeman. Ten vám přej jde po krku a za chvíli budou volby. Ten by ho určitě nestopil!“

„Nejde to,“ opakoval těžkým jazykem, připadalo mi, jako kdyby byl opilý. „Linda dnes v noci spáchala sebevraždu.“

Opět jednou bylo jaro. Svět voněl, a když má Člověk v bance skoro sedm set tisíc korun, co mi [zbyly z prodeje bytu a z provize, o kterou jsem vel—Ikouzenáře a jeho společníky stačil natáhnout, dokáže [někdy zapomenout i na minulost. Mrtvým stejně ži—Ivot nevrátím. Můžu si užívat, potichoučku dejchat I a odmítat kšefty. Například dabing k pornáčům. I Ivan Krása sice tvrdil, že to je bezva byznys a rychlý idolar, ale já mu vysvětlil, že ještě rychlejší dolar je Ičtrnáctiprocentní úrok v K&G bance. Skoro sto litrů I ročního vejvaru. Zívačka. Sice žádný hopsá hejsa, ale | něj akej tvrdej hákes mi může drbat záda. Tohle jsem si říkal až do dnešního rána. Rozumný člověk začíná den toaletou a snídaní, ke j které si pouští Vivaldiho, Mozarta nebo Beach Boys. I Já ke své škodě v osm ráno, kdy jsem se začínal probírat k životu, mechanicky zmáčkl knoflík rádia. Vysílali zprávy. K&G banka, kterou mi všichni doporučili jako naprosto seriózní ústav, pevný v kramflecích jak Cheopsova pyramida, se dostala do podezření, že její úvěry, které si poskytovali členové dozorční rady pro své vlastní podniky a podivné finanční machinace v zahraničí, přesáhly její platební schopnosti. Na banku byl uvalen nucený dozor a až do odvolání byly zastaveny veškeré její peněžní operace a zmrazený vklady, které stejně v bance už dávno neexistovaly. Šel jsem se vyblít. V K&G bance jsem měl veškerý svůj majetek, když nepočítám pár tisíc na běžný provoz ve spořitelně. Ivan Krása se ozval za hodinu. Asi vstává později anebo si teprve teď přečetl noviny. Možná taky jel do háku kolem banky a viděl desítky rozběsněných střádalů. „Povídal jsi něco o prachách v tý KGB… Ještě pořád nemáš o ten kšeft zájem?“

„Brácho, já teď mám jinou starost než jeden kšeftík jestli to je tak, jak říkali v rádiu, budu si muset najít zaměstnání.“

„Nou problém. Paruk máme dost.“

„Na hlínu jsem se sice prokopal, ale na úplný dno ještě ne.“

„Na morální zásady ti nedaj úvěr ani ve frcu, kámo. Za hodinu tě čekám v Rošty baru.“

Oukej, říkal jsem si v tramvaji cestou do města, hodí se mi každá koruna. Jenomže tohle jsou fakticky pouze vycpávky děr: já potřebuju praviďelný přísun peněz. A v novinách, popisujících na první stránce krach mé banky a reakce na něj („Na rýmu se neumírá,“ prohlásil přeďní politik na dotaz redakce, co této již několikáté uďálosti říká. „Je to průvodní jev tržní ekonomiky.“), jsem si prohlédl inzertní rubriku. Volných míst je zřejmě dost, ale všude nabízejí především práci. Z práce člověk nezbohatne.

Rošty bar otvíral v deset a nyní v půl jedenácté stále zíval prázdnotou. Kromě Ivana a mne tam seděl jen jeden nasnědlý otylý mladík s dvěma tlustými zlatými řetězy na krku a asi dvaceti prsteny. Prázdnou tváří zíral na hrací automat.

Ivan přede mne položil tři kazety.

„Dialogovou listinu nemáme, ta v tyhle branži ani není zapotřebí. Přelož to doslova a potom se to sjede rovnou ve studiu na smyčce… Jde jenom o to, aby jim to aspoň přibližně pasovalo do huby.

Lidi stejně koukaj na něco jinýho a je jim fuk, jestli je tam asynchron.“

„Kolik platíte?“

„No…. to záleží,“ řekl opatrně. „Jestli to jenom doslova přeložíš nebo jestli bys potbm šel i do studia a pomohl upravit dialogy, aby nebyly ještě příšernější, než jsou. To bys pak dostal honorář za celý dialogy.“

„Kolik?“

„No… tři tisíce za kus.“

„A za překlad?“

„Půlku.“

„Fajn. Beru ty tři litry. Aspoň se pobavím.“

„Já nevím,“ zamyslel se Ivan a hoďil do sebe zby—Itek cinzana. „Já bych tomu zábava neříkal. Ale na | začátku ti to tak může připadat… To je fakt.“

Snědý majitel zlatých řetězů se konečně rozhoupal I a nakrmil automat desetikorunami. Barevné znaky se roztočily, rozvířily, automat zazvonil a pak se I ozvala jásavá fanfára.

„Hauptrefa!“ vyskočil Ivan.

„Vyhrál?“ zeptal jsem se hloupě, protože mariáš | a princip hracích automatů jsem dodnes nepochopil.

„Jo. Deset tisíc.“

Povzdechl jsem si. Jo jo, čert snáší na větší hroma—Idu.

Překládat dialogy pornofilmu je nuda a nádeničina. Nádeničina proto, že situace i slova se stále opakují a ďívat se poďesáté na to, jak se lepé ďěvče předvádí při felaci slovy: „Máš ho opravdu krásně tvrdého a horkého,“ může připadat zábavné úchylovi, ale ne mně. Nuda je pak výsledkem této nádeničiny. Ivan měl pravdu. Ale peníze nerostou na stromech. Když už jsem se blbě narodil a nemám šanci zdědit žádný vykořistěný majetek, musím si na chléb

(vezdejší vydělávat.

Překlad první kazety o délce pětapadesáti minut jmi trval dva dny. Nebyl jsem si totiž jist, jestli musím překládat i výkřiky jako „Ó…óóó…chrchrááá…“, značící vrchol spokojenosti, a jestli je mám převádět do češtiny. Pokusil jsem se o to a po dlouhém přemýšlení jsem výron orgaistických extází přeložil výkřikem „Joj!“. Druhý film byl hotový za den. Nejdelší souvislá konverzace se týkala šachového problému. Dva mladíci (vypadali na to, že právě s vyznamenáním absolvovali zvláštní školu) sedí se zoufalou snahou o oduševnělý výraz nad šachovnicí, zatímco

CtLdMB^~. dvě štětky, markýrující jejich manželky, je kárají, že je s nimi nuda. Manželky se zvednou a přemístí se

0 dva metry dál, na manželskou postel, kde se paní domu zeptá přítelkyně, jestli dovolí, aby na ni byla něžná. Pak se vzájemně svléknou, ohmatávají se, líbají a vzrušují, dokud jeden mladík nezahuhňá „Mat!“ Potom se svléknou i pánové a dlouhým sezením svá poněkud povadlá pohlaví aplikují herečkám do volných tělesných otvorů. Dojde k sérii orgasmů. Nechápu, co se při té slátanině má dabérům upravovat do úst.

Třetí honorář jsem si díky své učenlivosti vydělal za dopoledne a zavolal jsem Ivanovi, že dílo je dokončeno a připraveno k realizaci. Požádal mě, abych ráno kazety i překlady ve třech provedeních dopravil

1 se svou osobou do studia ve Vysočanech. V osm ráno. Zakňučel jsem, protože nejsem lopata, abych vstával za tmy, ale nedal se přesvědčit. Dělat film je zřejmě tvrdá řehole. Zato má člověk vědomí, že obcuje s Uměním.

To, co hrdě nazývali studiem, byl docela obyčejný byt, jehož jeden pokoj byl zvukově izolován a vybaven střihovým a míchacím pultem, mikrofony a televizorem s velkoplošnou obrazovkou. Režisérovi bylo nějakých čtyřicet, měl bílé plátěné kalhoty džínového střihu, maskáčovou vestu s asi deseti odstávajícími kapsami a baseballovou čepičku s dlouhým kšiltem. Černé brýle, pochopitelně. Představil se mi jako Miki Trevor. Ivan mi pak stranou řekl, že se jmenuje Karel Slavíček a býval nějakým kulturním činovníkem SSM: měl na starosti filmové amatéry. Kdysi dělal asi dvakrát přijímačky na FÁMU a v mládí vyhrál nějaké amatérské filmové soutěže. Má rád, když ho na veřejnosti nazývají panem producentem. Tady mu ale můžu říkat rejžo nebo šéfe.

„Jinak je to největší péro ze všech, co tady budeš vidět,“ dodal Ivan.

Ve studiu byli tři lidé, kteří se zmocnili mých překladů. Dvě dívenky a jeden chlapík. Všichni tak něco mezi pětadvaceti a třiceti.

„Hele, Miki, Džony volal, že se mu to dneska nehodí,“ řekl Ivan.

„Co si ten debil dovoluje? Za co ho platím?“ zařval Slavíček hlasem hollywoodského producenta Trevora.

„Za filmování. Jako mě. Jenže já jsem blbá a nechám si všechno líbit,“ ozvala se jedna děva. Byla nazrzlá, pod svetříkem podprsenku nenosila, a jak se zdálo, svého chlebodárce neměla v lásce. Vypadala, že nemá v lásce nikoho a nic. Její výraz byl obrazem koncentrované nudy.

„Ty drž hubu, jestli mi zase zejtra na poslední chvíli řekneš, že máš krámy a že sis zapomněla vzít ten bazmeg, tak letíš na hodinu!“ varoval ji rejža.

„Trhni si.“ Podívala se na hodinky. „Tak pojedem, nebo tady budem kecat do večera? A dejte mi někdo panáka!“

Jedna dívka v bílém plášti, asi technická, donesla pornostar skleničku vodky.

„Povídal jsem, že Džony nepřijde, Miki,“ ozval se znovu Ivan. „V tomhle hejbáku vystupujou dva herci. Dva muži. Vezmeš to za něj?“

„Ani omylem. Mám špatný sykavky a na mikrofonu šumluju.“ Ivan a všichni ostatní se zatvářili, jako kdyby jim oznámil, že s nimi do nálevny U Váhy na pivo nemůže jít, protože nemá kravatu, která by barevně ladila s jeho ponožkami.

„Ale tady pan kolega….“

„Já koktám,“ zaprotestoval jsem. Na tomhle jsme se nedohodli!

„To nevadí. Zkusíme to,“ řekl producent rezolutně a zatleskal. „Tak, panstvo, konec keců a do práce. Čas jsou peníze!“

Ivan se posadil k mixpultu.

„Jak to děláte?“ zeptal jsem se. „To ten zvuk vymažeš úplně a namluví se to… ale já si všim, že je tam muzika. Co s tím? Nebo to děláte jako kdysi, že to zůstane originál a my do toho budeme kecat česky?“

„Myslíš rychlodabing v podkresu? Kamaráde, to už dneska neprodáš. Všechno musí bejt origoš.“ „A co s tou hudbou? A vrzání postelí a tak?“

„Dialogy jsou na mezinárodní zvukový stopě. Ta se smázne a natočí česky. Muzika a ruchy zůstávaj. Vem si sluchátka.“ Pustil začátek filmu. „Mirek si vezme toho debila v červenejch džínách, Michal druhýho. Vy se, holky, dohodněte.“

„Já chci blondýnu,“ zahuhlala zrzavá.

„Oukej,“ zatleskal znovu producent.

Nasadil jsem si sluchátka s mikrofonem. „Já vám nejdřív celej záběr sjedu, abyste viděli, o co kráčí. Můžete si při tom jen tak na zkoušku číst dialogy, abyste viděli, jestli vám jdou do huby,“ řekl Ivan. Dívka v bílém plášti se posadila vedle něj s dialogovou listinou. Něco mu polohlasem zašeptala. Docela by mě zajímalo, co je zač. Vypadala normálně chci říct, že to nejspíš nebyla žádná štětka. Prostě technická. Co si asi o nás myslí? Bere to jako chleba, jako běžné zaměstnání? Osm hodin se hrabe v bahně, doma si dá sprchu a jde na rande s klukem a povídají si básničky? Svět zešílel. Já pořád říkám, že lidstvo skončí špatně.

Kamera pomalu přejížděla po obýváku. Indolenti dělali, že hrají šachy, a vraštili čela. Dámičky seděly na gauči a prohlížely si fotoalbum. Snímky z dovolené. „Opravdu vám doporučuji Thajsko, drahoušku. Krásné pláže, a což teprve ten noční život. Navštívili jsme v Bangkoku mnoho sexklubů a byli jsme nadšeni!“

„Je v nich k zhlédnutí skutečně něco vzrušujícího a neobyčejného?“

„Ano. V Květu lotosu předvádějí soulož s hadem a v Dračí jeskyni jsme se za příplatek mohli zúčastnit skupinových orgií v kyslíkové lázni.“

„Opravdu? Ale to musí být úžasné! Vždycky jsem toužila po skupinových orgiích.“

„S muži, anebo i se ženami?“

„Ani nevím…“ Zurčivý smích. Pohled na mamlase u šachového stolku. Jeden si hryže nehty a druhý opadlý spodní pysk. „Zkusila jsi to se ženami?“

„Thajky jsou tak něžné….“ Polodetail obou hereček. Dlouhý, nyvý pohled návštěvnice, vyzývavé významné pousmání hostitelky.

Střih.

„To je blbý, to sou děsně dlouhý věty,“ zaprotestovala zrzka. Její kolegyně intenzivně žvýkala a polo—Ihlasem si slabikovala text.

„Nekecej a řekni to na zkoušku.“

„V Květu lo… co? Čeho?“

„Lotosu, ty krávo!“ zaječel Slavíček.

„Hele, nebuď sprostej, nebo ti to tady zapíchnu fa můžeš si to povídat sám.“

„Sorry. Znovu!“

„V Květu lotosu předvádějí soulož s hadem… Ty, víš, že sem eště soulož s hadem neviděla? Copak had má péro?“

„Má vocas, chápeš? Had je jeden dlouhej vocas.“

„Dyť je jedovatěj…“

„Asi není tak blbá, aby si tam strkala hlavu!“

„Aha. Ale stejně… já jednou byla v zoo a viděla tam ty hady… někerý sou šíleně dlouhý.“ Technická skryla tvář za novinami, Ivan se smál nepokrytě a producent obrátil oči v sloup. „Dost! Pokračujeme. V Dračí jeskyni…“

„Opravdu, ale to musí být úžasné, vždycky jsem toužila po skupinových orgiích…,“ oddeklamovala její partnerka bez snížení hlasu všechny tři věty. Znělo to, jako kdyby říkala: „Už půl hodiny čekám na tramvaj.“

„Jo, to by šlo,“ zajásal producent. Zřejmě ho nadchlo, že druhá děva dokáže text přečíst bez zadrhnutí. „Tak to sjedem.“

Sjeli to na třetí pokus a Ivan řekl, že mu to stačí, že to v nejhorším sestřihá a nějak slepí dohromady. „O tohle stejně nejde. Holky jsou silný v kramflekách při něčem jiným,“ dodal.

Zjistil jsem, že dabovat je sranda. Aspoň v pornáči. Své věty: „Dáme si ještě jednu partii?“ a repliku: „Navrhuji rošádu dam,“ jsem zvládl plynně. Co měl Ivan na mysli, jsem pochopil až ve chvíli, kdy se od řečí přešlo k činům. Obě dabérky se okamžitě ocitly ve své kůži a vzdychaly a kňučely tak procítěně, jako kdyby skutečně prožívaly orgasmus. Můj kolega také dokázal velice zdárně hekat, funět a vydávat zvuky, jaké ze sebe vyráží nadržený hřebec, když ucítí klisnu. Mně to nešlo. Kníkal jsem velice uboze, a když na mě došla řada, abych vykřikl: „Roztáhni si pořádně…,“ před následujícím slovem jsem se zarazil. Ne snad že bych byl nějak pruderní, to věru nejsem, ale jisté výrazy nedokážu říkat na povel před sedmi lidmi.

„Vole,“ pravil Ivan a zarazil běsnícího Trevora. „Zavři voči a nemysli na nic. Tady Věrušce,“ ukázal na techničku, „je ganc egal, co povídáš. Ta jenom chce, aby to bylo čistý.“ Pochopil jsem, že se jedná o zvukařku.

Tak jsem to řekl. Ale hekat jsem prostě nesvedl.

„Ukaž,“ strhl mi producent z hlavy sluchátka s mikrofonem. Počkal si na příslušnou chvíli a vyšil sérii „úúúúae…hu hu hu…óóóúúú!“ jako z partesu. Inu profík se nezapře. Určitě se mu hodila praxe ze svazáckých sjezdů a prvomájových manifestací.

„Dobrý to bylo,“ liboval si Ivan, když jsme do večera sjeli všechny tři kazety.

„Jo, to je dobrý,“ liboval jsem si já, když mě Trevor vyplácel. Myslel jsem, že to je něco jako převod honoráře v Perlovce, z ručky do ručky, beze svědků a bez dokladů. Omyl. Podepsal jsem papíry o tom, kolik jsem za co dostal. Za hereckou práci jsem měl tisíc korun příplatek. Takže deset kolíků. Za týden práce.

„Tak jsem si to promyslel,“ řekl jsem pak Ivanovi v nějaké vinárně, kam jsem ho pozval na večeři. „Tenhle šolich docela beru.“

„To jsem rád. Já tomu Mikimu řek, že seš taky kameraman. Takže mě můžeš zastoupit, až budu mít poctívej kšeft v reklamě. Já ti všecko vysvětlím. Čistě mezi náma… kdyby Slavíček nebyl vylízaná hlava, točí sám a ušetří jeden honorář. Naštěstí je úplně tupěj. To víš svazák! Spiknutí neschopnejch pokračuje dál. Jenomže ti blbci maj na rozdíl od nás prachy, kamaráde.“

Deset tisíc by mi mohlo vystačit na měsíc, když budu hodně skromný. Já skromný nejsem. Navíc

mám výdaje. Ivan je ochotný půjčit mi třeba vlastní manželku, kterou nemá, ale kameru ne. Zubní kartáček a kamera se nepůjčují. Kamera ho živí. Když chci, aby živila i mě, musím si ji koupit. Videokamera, i když nepotřebuju zrovna betacám, není laciná záležitost. Lidé z branže mají pochopitelně zdroj lacinějších použitých přístrojů. K tomu je ovšem nutné mít styky. Já je nemám. Ale znám Láďu.

Láďa sice není z branže, ale má styky.

„Vole,“ podrbal se na bradě, „kameru… to nevím.“

„Nemusí bejt úplně nová.“

„To už by přišlo nastejno.“

Seděli jsme na terase Mánesa. Pohled na Vltavu mě uklidňoval, zatímco krásné dívky na pozadí Hradčan mě inspirovaly.

„Znám jeden frc, tam občas tyhle věci maj…“

„Já znám tři frcy, kde proďávaj kradený zboží. Jenomže já potřebuju kameru koupit za cenu, za kterou ji prodává chmaták, a ne zá ty prachy, co si k ní přirazí překupník. Chápeš?“

Chápal. Znepokojeně jsem pozoroval, jak v něm mizí už třetí pivo za dvacet káčé. „Pij opatrně, je to dvanáctka a je horko,“ napomenul jsem ho. Polekaně si odtrhl pohár od úst.

„Ty nemáš prachy? Já ti můžu pučit.“

Zlatá ďuše, povzdechl jsem si. Napil se o poznání opatrněji a řekl, že se pozeptá a kolik jako jsem ochotnej vypláznout.

„Deset,“ povídám. „Když to dostaneš lacinějc, můžeš si zbytek nechat jako provizi.“ Podal jsem mu deset smetanu. „A řekni mu, že k tomu chci i stativ a brašnu. Prostě komplet vybavení.“ „Neblbni, ten sandál je rád, když ví, jak taková věc vypadá.“

„V tom obchodě,“ nadiktoval jsem mu adresu, „to maj ve výkladě na stativu,“ dodal jsem významně. „Přinejmenším se může podívat, jak taková věc vypadá. Je na ní napsané S—VHS. Super véháeska, rozumíš? Aby mi pak omylem nedones něj akej foťák… To bych jako nebral, jasný?“

Láďa honem dorazil zbytek piva, protože kolem šel číšník s platem čerstvě natočených půllitrů. „Kdy bych to mohl mít?“

„To záleží, jestli ho při tom nechytnou… když ne, tak zejtra ráno.“

„A když ho chytnou?“

„Tak nejdřív pozejtří. Než ho pustěj, že jo… a než si vytypuje něco novýho.“

Jak každý může vidět, žiju skromně, ve stínu, jako bych neexistoval. Téměř nikdo o mně neví, a pokud ještě ví, snažím se, aby na mě zapomněl. Nezlobím, necpu se nikam, kde mě nechtějí, nenavštěvuju známé, kteří po mně netouží. Ferko, Lájoš, Imro, doktor Mareš, Ivanka… kde jsou?! Představují jiný svět, do kterého netoužím znovu vstupovat. Je to svět zaplněný stíny mrtvých. Ani na to nemám čas. Člověk, který se živí drobnými kšeftíky, a ne obchodem s lehkými topnými oleji, se má co ohánět, aby si vydělal na svá dvě piva a tlačenku každý večer. Proto jsem se teď ohodil do jediného noblesního obleku, který mám. Vypadám dobře a draze. Musím vypadat draze, abych mohl požadovat slušný honorář.

Mám totiž už videokameru, takže jdu na mejdlo. Sorry, na party.

Sousedka paní Novotná, která velice miluje večírky, mě při jednom seznámila se svou nejvěrnější kamarádkou ještě ze školních škamen. Představila mě coby kameramana. Kamarádka se o mně zmínila někomu jinému, neboť všichni se rádi chlubíme známostmi v uměleckých kruzích, a tak jsem byl nakonec angažován, abych zvěčnil významné hosty večírku, který pořádal nějaký zazobaný podnikatel. Nudil jsem se za těch přislíbených pět tisíc u studeného bufetu asi do půl jedenácté, když jsem si všiml, že hostitelova žena u vchodu do haly někoho velice nadšeně vítá. Vzpomněl jsem si, proč tady jsem, a zvedl kameru.

Do záběru vplul nejprve velice důstojně a zároveň i sportovně vyhlížející opálený šedovlasý pán mezi padesáti a šedesáti v dokonale střiženém ocelově šedém proužkovém obleku s vestou. Za ním, na tváři nadřazený ledový úsměv, se ve vej černím černém kostýmu objevila Ivanka. Nedá se říct, že by zpanikařila, když si mě konečně I všimla. Jen zamrkala a na chviličku, opravdu jen na zlomek vteřiny, jako by jí ten úsměv z tváře vymazala houba. Vzpamatovala se a podívala se

skrz mne na nějakou sošku, kterou jsem měl za zády. Potom poj hled odvrátila a odevzdaně se nechala vláčet od sku—I pinky ke skupince, aby protrpěla obřad představování. Jak jsem pochopil, onen důstojně vyhlížející pán byl její otec, dříve náměstek PZO, nyní prezident společnosti Export —Import, docent Duchoň. Ivanka se uměla narodit: měla jistotu zlatého hnízdečka za každého režimu. Dnes prý má každý stejnou šanci: jen ta startovací pozice bývá odlišná. Ale tu si každý připravoval sám: buď v KSČ, nebo v disentu. V obou případech šlo často o kalkul. Až na těch pár naivních idealistů. Ale takoví pitomci se vyskytují vždycky a všude. A vždycky a všude chodí buď na brigády, nebo do kriminálu a nakonec utřou hubu.

Vzruch a šum, způsobený příchodem této dvojice, se uklidnil a já si mohl nalít skleničku šampaňského. S uchem natočeným k nejbližšímu hloučku jsem poslouchal, jak polohlasem Ivanku a jejího otce pomlouvají. Nic zvláštního: drby a kecy jako vždycky. Jediná informace mě zaujala mimořádně: Ivančin ministerský milenec to má prý nahnuté. V jistých kruzích proti Rulíkovi sílí tlak a odpor jeho protěžování Ivančiny firmy se prý už stalo neúnosné. Navíc udělal několik politických bot a hovoří se i o tak velkých malverzacích a podvodech při privatizaci a úplatcích od zahraničních podnikatelů, že bude rád, kďyž přijde pouze o portfej. Jiný by za to už, seděl. Jenomže pan ministr zná své pappenheimské, takže je beztrestný. Jako výpalné má dostat velvyslanecký post někde v Jižní Americe.

Vida, vida, to jsou mi věci… pokud jsou pravdivé, říkal jsem si v duchu, když se za mnou tiše ozvalo: „Jsi tu služebně, nebo sbíráš materiál do vlastní sbírky?“

Ivanka! S vysokou sklenkou, do poloviny zaplněnou šumícími bublinkami, si mě pohrdavě prohlížela.

„Je mi líto, že jsem ti přišel na oči,“ pronesl jsem odměřeně, „ale zapomněli mě informovat, že jsi pozvaná. Jinak bych tenhle kšeft nebral.“

„Netušila jsem, čím vším se dnes lidi dokážou živit.“

„Já taky ne. Přišli jste prodávat, nebo kupovat? Kde se dnes válčí… v Jugošce, nebo v Africe?“ Vyrazila ze sebe pohrdavé „hm!“ a já jsem se hluboce zastyděl, že jsem takovou pitomost vůbec vypustil z úst. Protože páchnou jenom malé, upoceně vydělané peníze. Drobné za dialog v pornofilmu, desetníky z vekslu, tuzéry, pětitisícovka za roli lepšího sluhykameramana na party. Miliony za krev jsou tolikrát proprané, že září panenskou nevinností a voní jachtami, dostihovými koňmi a kůží na sedadlech jaguárů.

„Promiň,“ řekl jsem tedy. „Blbě kecám. Ale to se lidem, co musí pracovat, když se jiní baví, někdy stává.“

„Je mi líto, co se stalo Lindě.“

1 Stiskl jsem zuby. Stalo… jak krásně se dá opsat zoufalství, hrůzný strach z budoucnosti a opuštěnost lidské bytosti, která si sama vezme život. „Hledala jsem tě.“ „Ty? Mě?!“

„Já tebe.“

„Našla jsi mě.“

„Podívej, Michale, nemám čas ani na výčitky, ani na hádky. Zítra v deset dopoledne se stav u…,“ zarazila se. „Ne. Ve firmě radši ne. Víš, kde je hotel Paříž? Tak v deset dole v kavárně.“ Rozhlédla se kolem. „Ach bože, ještě půl hodiny musím být na tyhle idioty milá.“

Odplula se nudit. Být bohatý a důležitý asi taky lení vždycky med. Někdy bych nad milionáři i zajlakal. Jen ty daně, co by museli zaplatit, kdyby nelěli šikovného daňového poradce. Vzpomeňte si na Jejich těžký život pokaždé, když váháte, jestli si můžete dovolit koupit dětem botky za osm set korun. Co jje to proti problému, jestli dát přednost Mercede—Bu 600 S anebo Daimleru Double Six?!

Sbalil jsem kameru a šel hledat taxíka. Nikdo mě lepřemlouval, abych ještě zůstal. Zábava se dostávala do varu a čas sluhů skončil.

Čekala u stolečku vedle okna a dívala se střídavě na hodinky a na mě, jak se poklusem ženu od iveří k ní.

„Myslíš, že kradu čas?“ zasyčela. „Když řeknu deset, myslím tím deset nula nula.“

„Nemohl jsem zaparkovat. Omlouvám se. O co lide?“

„Potřebuju v něčem pomoct.“

„Ty? Ode mne?! Máš přece k dispozici advokáty |a poradce všeho druhu…“

„Některé záležitosti se nedají řešit prostřednictvím idvokátů. Totiž ne že by nešly, ale raději bych se |tomu vyhnula.“

„Aha. Koukal jsem, že vás hlídají dole ve firmě |černý šerifové. To bývají ostří hoši.“

„Ti se hodí leda tak na to, dělat vechtry a tvářit se Ijako Schwarzenegerové. Možná si v posilovně vyro—|bili svaly, ale v hlavě mají piliny.“

„Vida,“ podivil jsem se upřímně, „a ty se domníjváš, že já v hlavě piliny nemám?“

„Podle toho, jak jsi mě dostal na kolena a přitom Jpořád ještě běháš na svobodě, si myslím, že ti to za—Ipaluje. Navíc jsem přesvědčená, že se nebojíš riskojvat a nemáš skrupule.“

„Nebudu radši zkoumat, jestli jsi mě chtěla po—Ichválit nebo urazit. Ale jedno si musíme osvětlit Ihned na úvod, milá Ivanko: možná že nemám skrujpule a že se nebojím, ale výhradně tehdy, jestliže se 1 jedná o můj vlastní, soukromý zájem! Chápeš?“

„Chápu,“ přikývla kysele. „Já prostě nejsem Linda. Když šlo o ni, tak ses riskovat nebál.“ Zavřel jsem oči a pokýval hlavou. „Ano,“ řekl jsem tiše, „tam jsem se riskovat nebál a dodnes mě bolí, že jsem nebyl ještě ostřejší. A tvrdší. Třeba zrovna na tebe. Možná by žila…“

„Spíš byste byli mrtví oba.“

„Myslíš, že to bylo až tak horký?“

„Buď jsi blbec, nebo si hraješ na neprůstřelnýho hrdinu. Jsem ochotná připustit druhou variantu.“ Zapálil jsem si cigaretu a vyfoukl na ni kouř, abych dal najevo, co si o její poznámce myslím. „Zhasni to, nesnáším kouření!“

„Tu cigaretu, když dovolíš, si dokouřím. Koupil jsem si ji za svý peníze a ten čas, který s tebou trávím, je taky můj.“

„Řečičky, řečičky, podle toho tě poznávám,“ odpověděla poněkud trpce a já se trochu zastyděl, protože kdesi v hlubinách paměti přetrvávala vzpomínka na jedno odpoledne, kdy Ivanka čekala, až slova přeměním v činy, a já jen kecal, kecal a kecal… Možná mohlo být ledacos jinak. I když… asi těžko. Osud nosíme v sobě a věci se dějí, jak se dít mají.

„Tak jo. Konec srandy. Mluv a přeháněj.“

„Otci někdo vyhrožuje,“ oznámila mi prostě.

„Kdo?“

„Jak to máme vědět? Kdybychom to věděli, tak s ním táta zatočí, že…“ Mávla rukou. „A hlavně bych tě nepotřebovala.“

„Dobře, zeptám se jinak: proč mu vyhrožují? Respektive čím mu vyhrožují?“

Kousala se do rtu a mlčela.

„Podívej, Ivanko, obávám se, že zbytečně ztrácíme čas. Vy asi máte pekelně vážný důvody, proč se bojíte. A bojíte se nadvakrát jednak toho, čím tátovi anebo vám oběma vyhrožují, a jednak máte strach, aby se to nikdo nedozvěděl. Já ale nemůžu nic dělat, když nevím, o co jde. To je, jako kdybys mi v noci v temným lese zavázala oči a řekla, že mám najít tu křišťálovou studánku, co z ní laně chodí pít.“

„Nebuď vtipnej!“ odsekla.

„Nejsem. To kafe za mě zatáhneš, nebo si ho musím zaplatit sám?“

„Jde o ty věci, co jsi… co ses o nich posledně zmínil.“

„Nafta?“ zašeptal jsem.

„Taky.“

„A zbraně?“

„Jo!“ Zablesklo se jí v očích. Měla vztek, že to musí říct. Měla víc než vztek: měla nefalšovaný strach. Najednou to už nebyla sebejistá dáma, pohrdavě shlížející na ten upachtěný lidský mumraj z výšky svého postavení, vlivu, moci a krásy. Na vteřinu z ní spaďla maska a seďěla přede mnou zranitelná holčička, která náhle pochopila, že všechny ty hrůzy, o kterých se píše v novinách a na které se lidé jako na divadlo koukají při večeři v televizi, mohou být krutě skutečné.

„Čím a jak mu vyhrožují?“

„Telefonem… telefonovali dvakrát. A dostal dopis.“

„Máš ho s sebou?“

„Táta ho spálil.“

Kecala, určitě si ho pečlivě schoval do bezpečnostní skříňky v pancéřovém sejfu. Pokud nebyl tak krutě konkrétní a nebezpečný, že ho opravdu spálil a popel spláchl na WC.

„Co chtějí?“

„Co by asi tak mohli chtít?“ ušklíbla se ironicky. Měla to být narážka na mne, ale já jsem splachovací.

„Co chtějí? Nebo jinak, kolik chtějí?“

„Nejde jenom o prachy. Koukej, Michale, průšvih je v tom, že ti nemůžu všechno říct, protože pak bychom se dostali z louže pod okap. Táta ani neví, že Jsem se s tebou sešla… asi by mě roztrh. Myslí, že ftohle musí zvládnout sám.“

„Co tedy po mně chceš?!“

„Abys našel Jůrgena a donutil ho…,“ stiskla zuby, [až se jí napjaly a vystoupily lícní svaly. Jenom při [vyslovení jeho jména se o ni pokoušela mrtvice.

„Uf!“ Opřel jsem se o židli a vyvalil na ni oči. „Chceš říct, že tě ten tvůj hřebec podfouk?“ „Nepřišla jsem na schůzku s tebou proto, abych se bavila o svém soukromí!“ zasyčela. Měla takový vztek, že by dokázala překousnout ocelovou traverzu.

Neudržel jsem se a začal jsem se smát. A smál jsem se tak dlouho, dokud Ivanka, zrudlá hanbou a hlavně vztekem, nehodila na stůl padesátikorunu a nezvedla se.

„Ty… ty…“

„Mizero, chceš říct,“ vyrazil jsem ze sebe. „Sedni si. Už jsem se uklidnil. Moc se ti omlouvám. Fakticky. Nesmíš se na mě zlobit, ale chápej, že jakožto člověku, který byl svědkem vašich námluv, mi jejich konec přišel poněkud k smíchu. To jsem se nesmál já, ale osud.“

Vstal jsem taky a vzal ji za loket. Pokusila se mi vytrhnout. Tiskl jsem ji pevně a kormidloval ke dveřím.

„Nedělej scény,“ zašeptal jsem. „Co si teď řekneme, nemusí nikdo slyšet. Jsi padlá na hlavu, domlouvat takovýhle věci v kavárně? Myslíš, že hrajeme ve filmu?“

Nechala se vést křivolakými uličkami zadem kolem Kotvy, místy, kudy téměř nikdo nechodí. Mířil jsem k Vltavě. „Kde máš auto?“

„Přijela jsem taxíkem. Tady se nedá zaparkovat.“

„Tos mi taky mohla včera říct. Ještě že mě napadlo hodit káru do Kotvy. Projdeme se, ano?“ Cupitala vedle mě a mlčeli jsme, dokud jsme se nedostali do jedné ztracené uličky na Starém Městě, kde kromě nás byli jen holubi a pár cizinců, obdivujících malebnou zchátralost nějakých baráků z minulého století.

„Máš ponětí, kde ten tvůj milý teď právě je?“

„V Rio de Janeiru byl naposled…“

Potřásl jsem hlavou. „Mám dojem, že ti straší ve věži,“ řekl jsem chladně. „Opravdu se domníváš, že poletím do Bia a…“

„Zaplatíme ti letenku a pobyt. Kromě honoráře, pochopitelně.“

„…že poletím do Ria, zmáčknu tam tvýho skopčáka a nechám se zavřít v nějakým brazilským Špilberku?“ pokračoval jsem, jako bych ji neslyšel.

„Bojíš se?“

„Jo. Bojím. A kromě toho mám dojem, že se mnou hraješ betla. Kdybys sis s ním chtěla vyřídit účty, stačí zaplatit přes nějakýho prostředníka pár tisíc dolarů místním gangsterům. V Jižní Americe jsou prý nejlacinější na světě. Nejde ti spíš o to, abych zmizel z Prahy?“

„Nemáš o sobě trochu přehnané mínění? Mně na tobě nezáleží ani v nejmenším!“

„To jsem si všiml, když jsem p I orodovat za Lindu. Ale možná vadím někomu ji _, u.“

Úkosem na mě pohlédla. „Je mi zima,“ řekla. Venku byl teplý jarní den. Jestli jí skutečně byla zima, pak ji musely studit strach a myšlenky, s nimiž se mi svěřila. „Je mi zima a půjdu. Ale ještě předtím bych tě ráda ujistila, že kdybys někomu skutečně překážel, tak se tady spolu nebavíme. Mrtví se po ulicích neprocházejí. To za prvé. A za druhé: uznávám, že s Jůrgenem jsem po tobě asi chtěla nemožné. Zapomeň, že jsem něco říkala. Tohle je skutečně můj soujjkromý problém. Ale pokud jde o tátu, všechno platí.“

Vraceli jsme se nazpět k náměstí Republiky, ke stajnovištím drožek. Ulicí se valil dav uspěchaně a cílevědomě se tvářících lidí. Kde se všichni berou? Kam tak pospíchají? Nač asi myslí, co se jim honí hlavou? Peníze. Nic než peníze. Myslíme na ně ve dne v noci. I Kde je sehnat, zač je utratit. „Posloucháš mě?“ zeptala se Ivanka.

„Jistě.“

„Vezmeš to, nebo ne?“

„Pokoušíš se uskutečnit kvadraturu kruhu. Je to jak v pohádce jdi tam, nevím kam, přines to, nevím co. Táta potřebuje, abych mu pomohl, ale já nevím v čem. Chceš, abych ho ochránil, ale nesmím vědět, před čím. Nezlob se, ale já nejsem kouzelník.

A nemám ani na podobnou práci prostředky. To vyžaduje detektivní agenturu, lidi a…“

„Nevymlouvej se. Tu agenturu bychom ti klidně zřídili. Jsi prostě posera,“ odfrkla pohrdavě. „Doufala jsem, že…“ Mávla rukou.

„Že jsem blázen? Já zase pořád doufám, že ještě ne. Můžu ti ale poradit. Znám jednoho střihouna, který by možná takovouhle věc vzal a svedl.“

„Jak se jmenuje?“ zeptala se lhostejně. Střihouni, kterým by musela prozradit minimálně to, co jsem věděl už já a za co jsem kdysi dostal bohatě zaplaceno, ji zřejmě moc nezajímali.

„Doktor Mareš. Je to pěkná svině, ale…“

„Kdo?!“ , „Mareš…,“ řekl jsem. „Znáš ho snad?“

Stála nehybně jako Lotova žena, jako by jí tvář natřeli bělobou. „Odkud ho…“

„Znám? Ach, my jsme staří kámoši,“ ušklíbl jsem se. „Proto vím, že to je ostrej chlapík, který v podobných záležitostech umí perfektně bruslit.“

„Mareš…,“ hlesla tiše. Najednou se vzpamatovala. „Musím letět. Omlouvám se, že jsem tě zdržela. Měla jsem o tobě asi trochu přehnané mínění. Sbohem.“

Mávla na projíždějící taxi, které zabrzdilo se zaskučením pneumatik doslova na fleku. Dročkář jí dokonce otevřel dvířka. Mě by přehlíd jako trávu. Krásná ženská prostě má na světě všechno jednodušší. Někdy.

„Ne, prosím vás, ne… Nedělejte mi to…“ Děvčátko, napohled tak třináctileté, se svíjelo pod tělem dvakrát tak těžkého robustního chlapa. Druhý násilník, od pasu dolů obnažený, z ní rval tričko. „Pusť, povídám ti, pusť…“ První muž škubnul za kalhotky, ozvalo se trhání látky. Holčička ztrátou posledního obranného valu na okamžik zplihla jako hadrová panenka, aby se vzepjala k poslednímu pokusu o odpor. Pak ale vytřeštila oči, přizpůsobila se rytmu soulože a vyrážela ze sebe pravidelné vzdechy.

„Stop!“

Debil Slavíček v květované košili s pestrobarevným vzorem vyskočil z koženého křesla. „Co blbneš, Lučino? Seš znásilňovaná panna, tak řvi hrůzou a nehekej, jako kdybys byla na štrychu!“ Zastavil jsem kameru a posadil se. Nohy jsem si dal na stůl. V pokoji bylo vedro. Slavíček takhle blbnul už od rána. Snad se přede mnou vytahoval a chtěl mi zaimponovat jako režisér.

Jo, dělat pornáče není med. A hlavně je to opravdu nuda. Pro mě určitě. Aspoň jsem měl kdy rozmýšlet nad včerejším Ivančiným návrhem. Neměl jsem přece jenom kývnout, pokusit se o nemožné a přinejmenším shrábnout slušný balík? Co to blábolila o detektivní agentuře? To myslela vážně? Nejspíš ano. Může ale detektivní agenturu vlastnit člověk se skvrnou v trestním rejstříku? „Co je?“ zeptala se Lucka. „Co zase dělám blbě? Tak to zkus místo mě! Džony je z formy, tak mu chci pomoct.“

Teď už bylo vidět, že jí rozhodně není třináct, to jen nalíčení, účes a nevinná tvářička ji dělaly mladší. Ve skutečnosti jí bylo osmnáct a prostitucí si přivydělávala od svých dvanácti let. „Sjedeme to ještě jednou,“ rozhodl producent. Skepticky se podíval na skleslého Džonyho a zařval: „Džudy!“

Vystrčila hlavu z vedlejší kuchyňky. Panebože, byla to ona! A já myslel, že hákuje za mařeny v Německu!

„Snad až za hodinu, ne? Eště sem si nedala sprchu.“

„Jo, jenže nejdřív musíš dostat Džonyho do formy. Jinak budeme stát ještě odpoledne. A já potřebuju, aby stál on.“ Zasmál se své slovní hříčce. Ostatní se kysele ušklíbli. Džudy si

povzdechla, že všechno je vždycky na ní, a klekla si před Džonyho.

„Hotovo,“ zahlásila po chvíli napjatého očekávání, vstala a utřela si ústa. Džony byl znovu použitelný. Karel Slavíček si oddechl a vrátil se do role suverénního filmového producenta. Posadil se do svého křesla, nalil si novou dávku žita, zapálil tenký doutník a zatleskal. „Jedeme, děti. A mám nápad, Majku. Vůbec nešvenkuj. Sejmeme to jako ze stativu, aby to bylo fakt tak, jak jsem myslel.“

„To je geniální, rejžo,“ řekl jsem, protože to ten vůl rád slyšel. Každý rád slyší, že nápad, který hodí do placu, je geniální. I když ho ukradl. Natočit pornáč jako amatérský záznam znásilnění podměrečné holčiny byl můj nápad, kterým jsem chtěl zamaskovat, že za kamerou profesionálem nejsem.

Sjeli jsme to na první klapku. Pak Slavíček vyhlásil pauzu. Džudy mi zašeptala, abych s ní zašel do kuchyňky.

„Co je?“ zeptal jsem se nevrle.

„Víš, kdo se vrátil do Prahy?“

„To teda fakt nevím. Shirley Templeová? Nebo Lassie…?“

Vystrčila špičku jazyka mezi rty a chviličku mlčky pokyvovala hlavou. A pak to řekla: „Luboš. A moc, ale dovopravdy moc tě hledá!“

Po šichtě jsem na Džudy počkal a hodil ji domů. Bydlela stále v Libni. Mezi řečí jsem se dozvěděl, jak to bylo s jejím německým turné: opravdu jí kdosi neznámý vyhrožoval, a tak vzala nabídku na natáčení pornoklipů v Hamburku. Kromě toho si přivydělávala jako callgirl. Jeden vděčný klient nalezl v jejích službách takové zalíbení, že jí nabídl, aby s prostitucí ve velkém sekla a byla mu za pravidelnou apanáž k výhradní dispozici v Praze. Ráda to slíbila, ale vepřík se jí brzy nabažil a apanáž skrečoval. Musela opět začít pracovat. Umí jen jediné: tak se přes inzerát, hledající atraktivní dívky bez předsudků k dobře placené umělecké činnosti, dostala k Trevorovi.

Luboše, tu svini sedmibarevnou, Němci pustili! A tak krásnou boudu jsem na něj ušil, když mě chtěl vykopnout z mý vlastní garsonky, ze který si udělal bordel! Dal jsem mu do šrajtofle deset perfektně falešných stodolarovek a prásknul ho anonymně na německé rplnici. přes kterou jel do Mnichova. Luboš se teď může míhat jako ryba ve vodě na svobodě. Nikdo proti němu nic nemá. Zato on má údajně něco proti mně.

„Prejs ho položil a dostal do průseru v rajchu,“ řekla Džudy. „Sám jsi povídal, že ho skopčáci zašili.“

„Vyprávělo se to tenkrát… byli za mnou totiž četní ci… lítal v podezření z Pašovy vraždy.“ „Tohos sejmul ty, tvrdí Luboš.“

Čelo mi polil smrtelný pot. Ne snad že bych měl v tomhle směru černý svědomí: Pašu jsem opravdu já nezabil, ale těžko bych Lubošovi objasňoval, jak to bylo, kdybychom se potkali někde u piva. „Mluvila jsi s ním?“

„Ještě ne. Volal mi, ale nebyla jsem doma. Dneska večer se má stavit. Mám mu něco říct?“ „Že všechno je jenom hluboký nedorozumění. Já v tom jsem absolutně nevinně. Asi mu někdo něco nakecal.“

„Já mu teda řeknu pudeš na natáčení?“

„Jasně. V devět ráno na pláce.“

„Bezva. Vemu Luboše na filmování.“

Vyhodil jsem ji před domem, kde bydlela, a šlápl na plyn. Hrůzou jsem skoro neviděl. Zastavil jsem u první budky a vytočil Ivanovo číslo. „Hele, Ivoši, řekni Trevorovi, že mě odvezli do špitálu se slepákem, takže už nemůžu přijít, a vyinkasuj pro mě zbytek honoráře.“

„Kam že tě vodvezli?“

„Potřebuju se zdekovat,“ zasyčel jsem. „Slavíček mi dluží deset tisíc. Tak ať mi je vysolí a já ti pak brnknu, kde se sejdeme. Kdyby se cukal, vyřiď mu, že to visím jednomu ranaři, a když ty prachy nedostane, půjde si je ke Slavíčkovi vyinkasovat osobně a nadělá mu z toho jeho ateliéru kůlničku na dříví. Bude tam moct točit tak jedině závěrečnou scénu filmu Poslední dnové lidstva.“ „No tak jo. Zkusím to. Čau.“

Zdvořilý člověk. Nezeptal se, v čem poletuju. Ale taky mi nenabídl pomoc. Zkušenost ho poučila,

že každý se má starat sám o sebe a nepodávat ruku nikomu, kdo o ni nepožádá.

Uvědomil jsem si, že jsem na Karláku. Zavedla mě sem, kousek od Ivančiny firmy, opravdu jen slepá náhoda, nebo jsem své bezcílné prchání městem tady zakončil podvědomě?

Nechal jsem corsu na hlídaném parkovišti a vydal se dolů, do Vodičkovy, k budově Export— Import.

Paní inženýrka Jiráková byla přítomna a uvolila se mě na deset minut přijmout.

„Rozmyslel ses?“ zeptala se překvapeně. „Jo.“ Přehodil jsem nohu přes nohu a zatoužil, aby Ivanka učinila totéž. Neučinila tak. Seděla za stolem vzpřímeně jako prvňáček v lavici a trochu nasupeně si mě prohlížela.

„A cože ses tak najednou rozhodl jinak? Předtím jsi říkal, že to je jako bloudění potmě v lese.“ „Se zavázanýma očima. To souhlasí. Přesto to zkusím. Nudím se a potřebuju…“

„Prachy. To znám.“

„Omyl. Peněz mám fůru. Nudím se… a kromě toho mám pro tebe slabost. Sentiment, jestli chceš.“ Chvíli jen těžce dýchala, oči vypoulené, rudé pěstěné nehty zaťaté tak, až jsem se bál, aby nezačala krvácet. No, svoji dávku dostala, nastal čas dát jí šanci vzpamatovat se a dostat se zase do fazóny. Vytáhl jsem krabičku kentek, jednu vyklepnul a dal si ji mezi rty. Ještě jsem ji nestačil zapálit, když zaječela: „Nekuř mi tady!“

Dal jsem si pořádnýho páva, pak ještě jednoho a lítostivě jsem cigaretu típl. „Promiň, zapomněl jsem…“

„Ty tvoje drzosti nebudu komentovat. Mám málo času. Kdy chceš začít?“

„Miláčku, nejdřív se na něčem musíme dohodnout. Jak sama víš, jsem dost drahý.“

„Pche, to jsem tušila… nejdřív má peněz fůru a pak se hrdlí o korunu,“ ucedila.

„Jestli se má jednat o nějaký korunový honoráře, tak tě fakt nemusím dál zdržovat.“

Sáhla do zásuvky a položila přede mne živnostenský list. Zněl na moje jméno, byl řádně vystaven příslušným úřadem a předmětem živnosti byly služby v oboru informací a bezpečnostní činnosti. Prostě detektiv. Chyběl tam pouze můj podpis.

Vyvalil jsem oči. „Vy tady máte padělatelskou dílnu?“

„Troubo. Uvědom si jednou konečně, že tohle je země neomezených možností když na to opravdu máš!“

Bodla mě do živého. Sklopil jsem hlavu. Chlubit se a vydávat sny za skutečnost je někdy zrádné. Naše ubohost a malost se ukáže v plné nahotě.

„Takže si mám otevřít detektivní kancelář a…“

„Nesmysl. Jsi kriminálník.“

„Havel taky seděl.“

„Nejsi Havel a nejsi u lizu, takže jsi kriminálník a žádnou kancelář si otvírat nebudeš. Kdyby náhodou prasklo, že děláš pro nás, noviny by si na tom smlsly. Ty potřebuješ jenom krytí.“ Vymačkala číslo na telefonu. „Pane majore, ten člověk k vám asi tak za hodinku, možná dřív, přijde. Už jsme se dohodli.“

„Počkej,“ zaprotestoval jsem. „Ještě jsme se na ničem nedohodli.“

„Ale dohodli. Dostaneš pětadvacet tisíc měsíčně. Mimořádné výlohy se budou platit zvlášť. Pan major ti všechno ostatní vysvětlí.“

„Jaký pan major!“ zařval jsem. „Co si myslíš, že jsi? Jak si dovoluješ takhle se mnou manipulovat? Opakuju ti, že na tvoje prachy kašlu, nemám zapotřebí…“

„Přestaň se vytahovat,“ řekla chladně. „Pokud jsi někde nevyloupil banku nebo nestačil Lindu obrat o poslední peníze, tak jsi v debetu.“

„Jak to… kde jsi na to přišla, prosím tě?“

„Znám přece doktora Mareše. Takže jsem se o tobě něco dozvěděla.“

Zvedl jsem se a schoval živnostenský list do kapsy. Měl jsem prostě smolnej den. Na co jsem sáhl, hořelo plamenem.

„Kde bydlí ten major? A jak se jmenuje?“

Podala mi papírek. „Major Josef Vachtl. Tady je adresa.“

Už se na mě ani nepodívala. Ruce jsme si nepodali. A tak jsem se narovnal a zpříma vyšel do ulic,

bezejmenný človíček, hráč ruské rulety, kaskadér připravující se na trojité salto mortale na laně bez záchranné sítě. Když nespadnu, zdrženlivě mi zatleskají a hodí pár napolo ohryzaných kostí. Jestli spadnu, nikdo nezapláče nad mým hrobem. Trpaslíků na houpačce je plný svět, o jednoho míň nebo víc…

„Hmmmhách,“ zamručel starý pán, když jsem se mu ve dveřích, které jistil řetězem, představil a ukázal mu svůj čerstvý živnosťák. Bydlel na Vinohradech, v domě z konce 19. století mezi Riegrovými sady a Vinohradskou třídou.

Zabránil mi v zouvání a vedl mě do pokoje s výklenkem do ulice. Stálo v něm plyšové křeslo, kterému se říká ušák. Třemi okny byl výhled na všechny strany. Pohodlné a jistě zábavné, vysedávat tam a shlížet na světský mumraj.

„Tak copak si dáte? Kávu, čaj, pivo, víno, nebo koňak?“

„Čaj.“

„Výborně. Už jsem se bál, že si řeknete o pivo.“

„Nemám rád pivo. Usínám po něm.“

„Hmmhách, správně. Dávám si ho každý večer. Je to zdravější než prášky. Ale přes den…,“ mávl rukou. Čekal jsem, jestli zmáčkne zvonek a dovnitř vpluje stará věrná služebnice v černých vdovských šatech s bílou zástěrkou, ale místo toho šel k příborníku, na kterém stál pravý ruský samovar.

„Je na elektriku,“ řekl omluvně. „Trochu nestylové, ale zato pohodlné. Dar od generála

Daviděnkova, kdysi to byl náčelník moskevské milice. Dávno. Hmmm. Moc dávno,“ mávl rukou. Usrkávali jsme čaj a mlčky se prohlíželi. Vachtlovi bylo zjevně přes šedesát, měl růžovou pleť a věneček bílých kudrnatých vlasů, napohled heboučkých jako chmýří. Celý vypadal heboučce a pápěrkovitě. Miloučký stařík, který může krmit v sousedním parku sýkorky a povídat si s maminkami o svých vnoučatech. Četníkovi se podobal asi jako Džudy abatyši klarisek.

„Ano, zdání někdy klame,“ řekl najednou.

„Prosím?“ vylekal jsem se.

„Že nevypadám na policajta,“ usmál se.

„Ne,“ souhlasil jsem, protože nerad starým lidem lžu. „Nevím, nakolik jste o případu informován. Paní inženýrka mi pouze sdělila, vaše jméno a adresu. Dokonce netuším, jak se vaše agentura jmenuje.“

„Dé á cé. DAC.“

„Cože? Co to má znamenat?“

„Hmmhách…,“ udělal zase. „Detektivní agentura Clifton.“

Mlčky jsem na něho zíral. Ivanka se buď zbláznila, nebo má mimořádně vyvinutý smysl pro absurdní humor. Clifton…! A tenhle dědek! Co po mně chce? Abych se postaral o bezpečnost jejího tatíka, nebo zjistil, jestli jim služka neukrádá cukru?

„Ehm…,“ vydal ze sebe stařík další zachrchlání, „víte, já jsem jako kluk hrozně miloval cliftonky, proto jsem se nakonec dal k policii, totiž tehdy k bezpečnosti, ale tam jsem to samozřejmě vyprávět nemohl, tak mě na stará kolena napadlo, když už musí mít firma nějaký název, vzdát Leonu Cliftonovi tímhle způsobem hold.“

„A čím se zabýváte, jestli smím vědět?“ zeptal jsem se ironicky. „Hledáte uprchlé kanárky, nebo zatoulané kočky?“

„To, prosím, zatím ne. Možná někdy, až budu mít víc času… já vystupuju spíš jako poradce. V aktivní službě jsem působil jako specialista v protiteroristickém oddělení. Zabezpečovali jsme taky ochranu státních návštěv a takové ty věci… Dnes mě žádají o konzultaci už jen výjimečně. Naposledy, když tu byl…,“ sevřel ústa a pousmál se. „Promiňte chlubivému starci, že málem vyžvanil, co nemá.“

Mlčel jsem a jenom polykal. Kdyby teď pohádkový dědoušek jediným hmatem vytasil z podpažního pouzdra Smith and Wessona a vystřílel na zdi můj monogram, vůbec bych se nedivil. „Omlouvám se vám, pane doktore,“ řekl jsem tedy. „Ale nesmíte se mi divit, zdání někdy totiž opravdu klame. A teď bych rád věděl co a jak. Ivanka, chci říct inženýrka Jiráková, mi něco prozradila, ale já teď nevím, jestli jste informovaný o záležitostech kolem jejího otce i vy, nebo

jestli jsou moje zdůrazňuju, že velice skrovné! poznatky povahy tak důvěrné, že si mám před vámi hrát na schovávanou. Pak bych asi musel opět zajít za paní inženýrkou a tohoto úkolu se vzdát.“

Letmý pobavený úsměv mu přelétl tváří, když jsem hovořil o svém „úkolu“. Měl na něj a na mne zřejmě vlastní názor. Profíci nemilují amatéry.

„Jsem informován spíše všeobecně. Jako vy paní inženýrkou. Pan docent není zrovna moc sdílný.“ „Prostě ho někdo vydírá, ano?“

„Hmmhách…,“ pravil nespokojeně. „Já bych to takto rigorózně nenazval. Řekněme, že existují náznaky pokusů o jednání, které by mohlo pana docenta ne snad přímo ohrožovat, ale jistým způsobem mu omezovat svobodu rozhodování a jednání.“

Zíral jsem. „Nedělal jste náhodou někdy tiskovýho mluvčího?“

„Proč?“ podivil se.

„Pane doktore, tady nejsme v televizi ani v parlamentu. Tady jsme sami mezi sebou. Já bych fakticky děsně rád slyšel na rovinu, o co vlastně kráčí!“

„Jak jsem vám říkal…“

„Někdo mu vyhrožuje.“

„Hmmhách…,“ zachrmlal s nechutí, že musí něco připustit. „Dá se to tak říct.“

„A kdo?“

„Kdybychom to věděli s nezvratnou jistotou, nebezpečí by se dalo snadno eliminovat.“

Byl to prostě exot. Po půlhodinovém úmorném výslechu se mi nepodařilo zjistit o mnoho víc, než co jsem věděl od Ivanky: několikrát docentu Duchoňovi kdosi neznámý telefonoval. Pan docent se o tom zmínil jen tak mimochodem. Vzhleďem k tomu, že už dvakrát jim policie po anonymní výhrůžce prohleďávala budovu, jestli v ní není ukrytá puma, nepovažoval to za nic zvláštního. Nejspíš současné formy konkurenčního boje. Stejně odbyl i nějaký anonymní dopis.

„Co v něm bylo?“

Poprvé zrozpačitěl. „Mno, v podstatě naprostý nesmysl. Nakládejte pomeranče do sudů. Bratři Karamazové.“

„Cože?!“ vytřeštil jsem na něj oči. „Nakládejte pomeranče do sudů… pane majore, tady si ze mě dělá někdo blázny! Kvůli tomu Ivanka šílí?“

„Nakládejte pomeranče do sudů je, prosím pěkně, citát. Z knihy Zlaté telátko. Tento telegram posílá hrdina muži, kterého vydírá. Očekává, že oběť mu přinese milion na stříbrném podnosu.“ „Aha. Už chápu. Takže se zřejmě jedná o nějakého literárně vzdělaného vyděrače, který takhle chce naznačit, že mu pan docent má vysolit prachy. A můžete mi aspoň naznačit, proč by to měl dělat? To taky nějak souvisí s tou knížkou?“

„Onen vydíraný člověk ze zmíněného románu se dopustil stamilionových podvodů za revoluce a krátce po ní, kdy v sovětském Rusku probíhal takzvaný NEP, nová ekonomická politika. To, co se tam dělo, bylo v mnoha případech poněkud podobné způsobům, jakými se u nás odbývala privatizace. Prostě řada lidí přišla k majetku metodami, které nebyly právě košer. Takže víte všechno,“ usmál se na mě vyšisovaně modrýma očima.

„Jestli tomu všemu dobře rozumím, měl bych se začít hrabat v minulosti jejího otce. Není Ivanka náhodou pošahaná?“

„Ne. Byl jste angažován pro zcela jinou roli.“

„Jakou?“

„V případě nutnosti si vytvoříte tým spolupracovníků, kteří by byli schopni zasáhnout poněkud méně konvenčními prostředky.“

„Aha, už začínám chápat. Takový soukromý komando. Ale to může dodat každá druhá bezpečnostní služba.“

„Pane Najmane, já vám říkám pouze to, co jsem oprávněn říct.“

„Proč si takové komando nenajmete vy? Rovnou, bez nějakýho Najmana?“

„Protože nejsem Najman,“ odpověděl chladně.

„Chápu. Vy o mně něco víte?“

„Jen co je ve vašem spise.“

Spise… mohl jsem s tím počítat. Policajti mají přístup ke spisům, k trestním rejstříkům i k záznamům, které před soudem nebývají čteny, protože třebas ani nemohou být součástí důkazního řízení. Polda není soudce a hodí se mu všechno. Jen by mě zajímalo, jestli ten můj spis pochází z kriminálky, nebo ho zakládal a vedl někdo jiný.

„Neznáte náhodou nějakýho doktora Mareše?“

„Hmmhách, Mareš… Vzpomínám si. Ano. Dělával lovce lebek.“

„Čeho?!“

Pousmál se. „Lovci lebek se říká inspekci ministerstva vnitra. Nejnenáviděnější složka policie. Musel odejít.“

„To se nedivím,“ zabručel jsem.

Opět se usmál. „Byl to vynikající policista a právník, ale poněkud příliš úzkoprsý. Nechtěl pochopit pravidla hry.“

„Vy s ním máte nějaký tyhle… spolupráci?“

„Nepotkali jsme se dobře tři roky. Ani netuším, co dneska dělá.“

Mlčel jsem, uvažoval a v duchu se usmíval. Vlastně jsem dostal báječnou šanci. Ochranka pana docenta Duchoně může za jeho peníze chránit i Mísu Najmana před běsnícím Lubošem. Major mi vyplatil zálohu patnáct tisíc. S Ivanem jsem měl večer schůzku, na kterou mi měl přinést honorář od Trevora—Slavíčka. Budu tedy opět v takovém menším balíku.

Přinesl nejenom deset tisíc, které mi pan producent dlužil, ale taky zvěsti:

„Džudy tam přivedla nějakýho řízka, kterej se na tebe děsně vyptával.“

„Tebe taky?“ Maličko mi zatrnulo. Snad mu nevykecal, že tady máme spicha.

„Jo. Chtěl jsem ho vyhodit, ale Džudy Mikimu řekla, že to je její novej partner.“

„Miki ho vzal?“

„Jo. Je docela dobrej. Řek bych skoro, kdyby mu bylo tak o patnáct let míň, že je nadrženej panic.“ „Je. Delší čas abstinoval.“

„Ale?“ podivil se Ivoš. „Byl v klášteře?“

„Zabloudil do blízké ciziny a tam mu poskytli načas stravu a byt.“

„Aha. No nic, mám ho pozdravovat?“

Vážně jsem se na něho podíval. „Ivane, jestli ti můžu radit, vyhýbej se tomu mládenci obloukem. Když tě o něco požádá, třeba abys mu půjčil tisícovku nebo mu dal šrajtofli, vyhov mu. Ale ve vlastním zájmu zapři, že mě znáš. Nevíš o mně víc, než jak se jmenuju…“

„Hochu drahý, tos mi měl cinknout dřív,“ podrbal se na hlavě. „Džudy byla u toho, když mi Miki dával ty prachy pro tebe, chápeš? Hrozně chtěla vědět, ve kterým špitále s tím slepákem ležíš. Éek jsem, že na Bulovce. Jenomže nevím, jestli mi věřila přej tě včera zahlídla na Václaváku.“ Kruciš, já abych se snad plížil kanálama. Zeptal jsem se Ivana, jestli ho někdo nesledoval. „Mě? Proč by mě měl někdo sledovat?“ Vstal a rozhlédl se po vinárně, ve které jsme seděli. Bylo tam dost přítmí, svíčky na stolech a tak, prostě intimní atmosféra. „Já žádnýho sandála nevidím,“ řekl a zase se posadil. Chvíli mlčky hleděl před sebe a pak povídá:

„Hochu, hochu, na tebe se maléry přímo lepí. Jak jsem pochopil, u nás máš kvůli tomu páskovi po kšefte. Co budeš dělat?“

„Koukat, abych mu nepřišel na oči.“

PJ Major se rozhodl předvést, že služba není družba. Představil mi svého spolupracovníka, asi třicetiletého vycmrdlého blonďáka s předkusem a jménem Daniel Vronský, a chtěl pořádat nějakou instruktážní poradu. Vymluvil jsem se: v devět večer na mě čekala paní Novotná, sousedka. Zatoužila po večírku u mne doma, jen ve dvou, protože její manžel odejel na dva dny do Rakouska, aby na výprodeji v Linci nakoupil špičkové zboží všeho druhu s prošlou záruční lhůtou. Pocházelo z lodi, která se na Dunaji před čtvrt rokem potopila. Některé kontejnery už byly vyzdviženy a teď se o jejich obsah rvali překupníci z Polska, Čech a Ukrajiny.

Zaparkoval jsem corsu ve tři čtvrtě na devět před domem a šel jsem si do kufru pro tašku se šampaňským a nějakými poživatinami na večírek. Kufr se po zďvižení víka osvítí: venku bylo už šero, protože veřejné osvětlení bylo teprve pět let v plánu. Rámován nasvíceným pozadím jsem tvořil dokonalý terč: jestliže se tedy kulka s hluchým svistem zaryla do opěradla zadního sedadla

těsně vedle mé hlavy, musel být střelec buď hodně nervózní, nebo amatér.

Výstřel jsem neslyšel, když máte na bouchačce tlumič, není kumšt střílet nehlučně. Zato jsem uslyšel motor, túrovaný do vysokých otáček, a ječeni prudce se rozjíždějících pneumatik. Další kulka se zabzučením rozběsněného sršně nadělala paseku v mých sedadlech: tentokrát mířil lip a její dráha by protínala má záda, kdybych se už v tom okamžiku nepokoušel zasoukat se co nejhlouběji pod auto.

Zahlédl jsem jen mizející koncová světla nějakého auťáku: značku jsem v té tmě nepoznal. Pouze podle zvuku vylágro váného motoru bych soudil na nějakou popelnici. Takových jezdí po pražských ulicích desetitisíce.

Vyškrábal jsem se zpod auta a naklonil se do kufru. V polstrování opěradel byly dva otvory, široké skoro jako dlaň, a po stranách roztřepené. Polilo mě horko podruhé. Ta svině střílela něčím jako dum——dum! Otřel jsem si pot z čela a pohladil jsem oplíko karoserii. „Díky, bráško,“ zašeptal jsem. „Zachrá—lils mi život. Budu si to pamatovat a nikdy tě nedám rdobaziše.“

Nákupní tašce se šampusem se nic nestalo. Kdyby mi ten hajzl flašky rozstřílel, snad bych ho začal stíhat. Zalitoval jsem, že nemám zbraň. Co jsem za detektiva, když mi chybí bouchačka! Jenže pak jsem si sebekriticky přiznal, že i kdybych ji měl v podpažním pouzdru, byla by mi houby platná. Jednak neumím tasit tak rychle, jak se předvádí v televizních seriálech, jednak bych nedokázal současně tasit a lézt pod auto, a hlavně ještě nikdy jsem nezkoušel střílet ve tmě po neznámém cíli. Vlastně jsem ještě nikdy po nikom nestřílel a nejsem si jist, jestli bych to svedl.

Ale stejně o nějakou picačku si po dnešku Vachtlovi řeknu.

Zuzanka Novotná už netrpělivě čekala. Zazvonila na mě snad tři minuty poté, co jsem za sebou zabouchl ďveře. Asi se dívala kukátkem, jestli už jdu. Měla župánek a voněla všemi parfémy Orientu.

„Už jsem myslela, že nepřijdeš,“ zavrněla a hrnula se dovnitř. „Kdes byl tak dlouho?“

„V práci,“ řekl jsem a vyložil obsah tašky.

„Není moc suchý?“ zeptala se, když si prohlédla vinětu šampusu. „Je to brut… to je skoro jako brutální…,“ olízla si rty a zahihňala se. „Ses taky rád brutální?“

„Hlavně ucaprtanej. Byl jsem celej den za kamerou…“

„Co jste točili?“

„Takovou přestřelku… gangster střílel z auta na detektiva. Překvapil ho a detektiv musel vlízt pod auťák.“

„Pch! Taková blbost! Nevím, kdo si tyhle nesmysly vymejšlí. To je přece v každý detektivce. Měli byste (natočit něco fakt novýho a napínavýho.“

Ponechal jsem to bez komentáře. Přemýšlel jsem, | jak se jí aspoň na pět minut zbavit. Vyhnat ji do koupelny nemělo smysl, protože byla evidentně vykoupana aspoň třikrát, pokaždý v jiný pěně. A já nutně potřeboval vyřídit aspoň jeden telefonní hovor.

„Poslyš,“ obrátil jsem se na ni. „Já nemám hotovýho nic k jídlu, nešla bys udělat pár chlebíčků? Mám hlad jako vlk.“ Líně se zvedla, a než odešla, hodila po mně nedočkavým okem.

Majorův telefon vyzváněl dlouho, ale marně. Vztekle jsem praštil se sluchátkem do vidlice. Den jsem zaměstnanec detektivní kanceláře a už se mě někdo pokouší odprásknout! A já nemůžu dělat nic jinýho než čekat do rána, abych to mohl svýmu šéfovi říct a zkusit zjistit, kdo to mohl být. Vytočil jsem druhé číslo. Láďa byl doma.

„Čau, vole, to nemůžeš volat jindy? Zrovna čumím na Měsíční svit… teďka tam chtěli

vodprásknout toho detektiva.“

„Hele, já chápu, že to je děsně napínavý, ale mně se takováhle věc stala přesně před čtvrt hodinou. Zkus nažhavit drát nebo vyrazit někam mezi kámoše, jestli o tom někdo nemá tušáka.“

„Cože? Na tebe…“

„Jo. Stříleli. A ta svině měla dumdum. Naštěstí taky voko z Kašparovy krávy, ale v sedadle mám díry jako dlaň.“

„To se mi snad zdá…“

„Nezdá!“ zařval jsem. „Povídám ti, že mě chtěl někdo sejmout, a já chci vědět kdo! Tak jestli seš aspoň trošku kámoš, zvedni zadek a zkus se poptat! A brnkni, hned jak něco zjistíš.“

Znovu jsem práskl telefonem. Uvědomoval jsem si, že řvát na nevinného Láďu je naprostá pitomost, zkratová a primitivní reakce, ale já se potřeboval odreagovat.

Naštěstí mě čekala ta nejlepší relaxační kúra, jakou lze naordinovat. Zuzanka už zvonila s tácem chlebíčků…

Byli jsme v nejlepším, když zazvonil telefon.

„Nech ho ležet, nevšímej si toho!“ tiskla mě Zuzanka k sobě. Odstrčil jsem ji a s proklínáním se zvedl.

„Příjem!“ zařval jsem do sluchátka. „Vachtl,“ ozvalo se. „Okamžitě sem přijeďte! Pana docenta unesli.“

V detektivní agentuře Clifton bylo všechno auf. Sešli jsme se na naléhavou výzvu všichni tři: kromě Vachtla i Dan Vronský a já.

„Tak, pánové, situace je následující,“ řekl major pochodující nervózně po pokoji. „Dnes v noci, přesně v jedenadvacet dvacet sedm, odjel pan docent ze své kanceláře. Už v šest propustil svého řidiče a osobního strážce s tím, že pojede vozem sám. Sekretářka si vzpomněla, že se před ní zmínil, že na desátou má ve své vile na Hřebenkách domluvenou schůzku s několika lidmi.“

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se ostře, abych ďal najevo, že mi to zapaluje a míním hnát po každé stopě jak ohař.

Major na mě zagánil a odsekl, že tohle je naprosto lhostejné, protože pan docent stejně do vily nedojel.

„A jeho vůz?“ zeptal jsem se znovu. „Hmmhách? Jeho vůz?“ Major se zatvářil zmateně. „Co je s jeho vozem?“ „Kde se nachází?“

„Kruci, pane Najman, jak to mám vědět? Kdybysme měli jeho vůz, tak víme aspoň něco! Takhle nevíme nic. Tedy…“

Znovu jsem ho přerušil, abych se zeptal, jakým automobilem pan generální odejel. Prostým firemním Peugeotem 605, svého soukromého lexuse má na garančce v servisu. Řidič ho vozil medvědem a odjel s ním do garáže. Peugeot, pokud mě to tolik zajímá, nalezen nebyl.

„Tak jak víte, že pana docenta unesli?“ „Protože před hodinou tuto skutečnost kďosi neznámý telefonicky oznámil paní inženýrce Jirákové. Podrobnosti ani požaďavky jí nesdělil.“ Podíval se po nás. „Má někdo nějaký návrh?“ Na člověka, který o sobě tvrdil, že byl specialistou na ochranu významných osobností a státních návštěv, to byl dotaz poněkud infantilní.

„Já sice návrh nemám, ale mám informaci: dnes večer se mě někdo před domem, kde bydlím, pokoušel zastřelit,“ řekl jsem lhostejně.

Major vytřeštil oči. „Cože se vás…?!“

„A trefili vás?“ zeptal se Dan.

„Do hlavy,“ odpověděl jsem otráveně.

Ten blbec si mě začal prohlížet, takže jsem se definitivně a nezvratně přesvědčil, že je bývalý četník. Ale možná to byla jen kamufláž. Major ho okřikl a chtěl vědět, jestli vím, kdo to byl, nebo jestli mám nějaký podezření a jestli jsem to hlásil. Na všechny tři otázky jsem odpověděl záporně. „V kolik se to stalo?“

„Asi ve tři čtvrtě na devět.“

„Mohl to být stejný člověk… chtěl vás odstranit, protože zjistil, že máte pana docenta na starosti.“ Mlčky jsem přikývl. Nechtěl jsem mu vysvětlovat, že znám jen jednoho člověka, který na mě má momentálně velkou žízeň. „No nic, tuhle záležitost vyřešíme později,“ řekl major. „Hlavně že jste v pořádku. Teď do práce. Má někdo ještě nějaký otázky?“

„Vědí o tom četníci?“

„Policii lze oznámit pouze trestný čin,“ upozornil mě major odměřeně. „My zatím nemáme víc než důvodné podezření. Navrhuji následující: my s panem Vronským vezmeme vozy a budeme pročesávat ulice. Pan docent má číslo AXX 20 00. Vůz je temně červené barvy. Pan Najman tady zůstane jako spojka na telefonu a v případě potřeby nám vyrazí na pomoc.“

Nadiktoval mi čísla svého a Danova mobilního telefonu.

„Jak je to s bouchačkama, pane majore?“ zeptal jsem se. „Já žádnou nemám, a že by se mi po dnešní zkušenosti chtělo s nějakým drbaném přetahovat se jenom holýma rukama, to zrovna ne.“

Mlčky přistoupil k umně a složitě vyřezávanému sekretáři v rohu pokoje a otevřel dvukřídlá dvířka. Uvnitř se skrývala ocelová pokladna. Postavil se tak, abych na něj neviděl, a nacvakal kód. Pak poodstoupil a otevřel. „Mám hromadné povolení na agenturu. Doporučuju vám tuhle devítku,“ vzal do ruky masivně vyhlížející zbraň a zálibně si ji prohlédl. „Můžete z ní pálit dávkami. Hmmhách, áno, toto je vskutku vynikající zbraň!“

Nedůvěřivě jsem pistoli potěžkal. Vážila určitě přes půl kila a matně se leskla. Major se na mě díval s nevyzpytatelným úsměvem v koutcích úst.

„Tak a teď jste ozbrojen a nebezpečný,“ dodal záhadně.

Ležel jsem na květovaném otomanu s rukama ___ pod hlavou, koukal do stropu a intenzivně přemýšlel. Střílel na mě skutečně Luboš, nebo měl vražedný pokus souvislost s mojí prací v agentuře, jak naznačil major?

Nejedná major na profesionála poněkud slabomyslně? Jezdit v noci po ulicích a hledat temně červeného peugeota… Je vůbec bývalý policajt? Nevytahuje se s tím protiteroristickým odďělením a nedělal na vnitru jenom obyčejnýho inkousta?

Nakonec jsem to nevydržel a vstal. V kuchyni jsem si udělal kafe, které by probralo k životu i mrtvolu, a vrátil se do pokoje. Dvoje dveře vedoucí do dalších místností byly zamčené. Zásuvka v psacím stole taky.

Prostě všechno bylo pečlivě zarýglovaný až na telefon a poznámkový blok vedle. Drobným písmem tam byly záznamy typu: „Vyzvednout kalhoty z čistírny. Koupit rýži. Volat ing. Jirákovou,“ atď. Úplně poslední byla kratičká poznámka:

„Ihned 15 18 951!“

Kruci, tohle číslo jako bych odněkud znal. Bezpečně ale vím, že jsem na ně už hodně dlouho nevolal… Pro jistotu jsem si ho napsal na kousek papírku a dal do kapsy.

V tu chvíli zazvonil telefon.

„Příjem!“ ohlásil jsem se, jak se na ďetektiva sluší.

„Napiš si: Pranýřova ulice, číslo 128, první patro. Máš?“

„Jo. Kdo volá?“

„Neptej se.“

„Já se neptám, já jenom nemám tušáka, o co kráčí. Tam má bejt nějaký mejdlo nebo co?“ „Von je snad blbej,“ zaslechl jsem sotto voce. Zřejmě to neznámý povídal jinému neznámému, stojícímu poblíž. „Myslel jsem, že pohřešujete nějakýho pána. Tak si to pamatuj: žádný policajty, přijď si pro něj sám. Přesně za hodinu! Jo a jestli si ho chceš taky vodvízt, tak s sebou vem dva melouny. Pá, puso.“

Zavěsil, ale já dál stál se sluchátkem v ruce, hubu pootevřenou, a přemejšlel jsem. Odkud věděli, kam mají volat? Jestliže chtějí za docenta výkupné, proč netelefonovali Ivance? Bylo by to logické žádný detektiv přece nemá v sejfu jako rezervu pro podobný případy pár milionů.

Nelíbí se mi to. A když se mi něco nelíbí, nevidím důvody, proč bych se tím měl zabývat. Kdo je tady šéfem? Major. Major ať si rozhodne, jestli policii informovat nebo ne, major ať se domluví s Ivankou a ta ať případně sežene peníze.

Rychle jsem vymačkal desetimístné číslo majorova mobilního telefonu. Zvonil, ale nikdo se neozýval. Zkusil jsem Danovo číslo. Obsazeno.

Podíval jsem se na hodinky. Uběhlo už deset minut. Měl bych cinknout Ivance, ale znám pouze její číslo do firmy. Ozval se strážný a řekl, že v kancelářích nikdo není. Ivančino domácí číslo neznal, a jak jsem z tónu jeho hlasu usoudil, neprozradil by mi ho, ani kdyby ho měl červenou propisovačkou zapsaný v notýsku.

Kde je vlastně Pranýřova nebo Pranýřová? ulice? V životě jsem o ní neslyšel. A žádný plán Prahy major na zdi ani na stole nemá.

Proč to ten major nebere?! Znovu a znovu jsem s pohledem na ubíhající ručičky hodinek vyťukával jeho číslo. Stále marně. A Vronský měl pořád obsazeno… Dost! Zkontroloval jsem zásobník v pistoli. Bylo v něm patnáct nábojů a šestnáctý v hlavni. S tím můžu postřílet celou četu drbanů. Do bloku jsem naškrábal kratičký vzkaz, co se stalo a kam jedu.

Zabouchl jsem jenom, protože klíče mi major prozřetelně nenechal, a seběhl po schodech před dům.

Naštěstí byl odemčený. V opačném případě bych musel zámek ustřelit.

Corsička stála u chodníku. Rozsvítil jsem lampičku a nalistoval v automapě Prahy, kterou stále vozím s sebou, Pranýřovu ulici. Správně se jmenovala Pranýřová a byla na začátku Vršovic. Vlastně kousek odsud.

Na jejím začátku jsem vypnul reflektory a pomaličku projel kolem rodinných domků. Před jedním z nich stál zaparkovaný tmavý Peugeot 605. Ve světle lucerny jsem si mohl přečíst i jeho číslo: AXX 20 00.

Ulice byla klidná a tichá, jak bývají ulice kolem

___ půl třetí ráno. Ani popeláři ještě nedorazili mstít se kovovým rachocením za to, že ostatní ještě hnípají, když oni už hákujou. Domy spaly, němé, mírné a slepé. Jen v prvním patře

inkriminovaného objektu (abych se vyjadřoval jako detektiv) za záclonami jednoho pokoje prosvítalo slabé světlo žárovky. Byl jsem na místě, ale stále jsem se nerozhodl, co teď učiním. Mám vtrhnout dovnitř s picačkou v ruce a vykřiknout: „Pracky nahoru a všichni ke zdi!“ případně: „Chyťte se nebe, hombres…!?“ Takhle nějak si to jistě představoval ten pán, co mi volal. Ten pán byl vlastně neobyčejný dobrák: dal mi adresu a nic za to nechtěl, pouze ty dva miliony. Věděl, kde mě zastihnout. A vůz uneseného je tak příhodně zaparkovaný před domem, ve kterém je držen… ani se nenamáhali skrýt ho někde na zahradě nebo o dvě ulice dál. Možná slyším trávu růst, ale život mě naučil opatrnosti. Rozhodně nemíním po nikom střílet: tím méně mám v úmyslu způsobit, aby někdo jiný znovu střílel po mně. Za to mi pětadvacetitisícový plat ani Ivančin fotr nestojí. Takže neučiním, co se ode mne očekává, nýbrž něco zcela jiného.

Na křižovatce dvou tichých uliček stála telefonní budka.

„Policie, tísňové volání,“ ozvalo se po druhém zazvonění.

„Znamenejte si.“ Přes mikrofon sluchátka jsem měl položený kapesník a dvěma prsty jsem si tiskl nos: neměli by ani z nahrávky poznat, kdo volá. „Včera v půl desáté v noci byl unesen prezident akciové společnosti Export—Import docent Duchoň,“ řekl jsem zpotvořenou lámanou češtinou. „Důvodem byly dodávky zbraní pro Izrael, které tato firma zprostředkovala. Únosci z řad hnutí Džíshalád požadují výměnou za život Duchoně volný odchod ze země a dva miliony dolarů. Duchoň je držen v Pranýřové ulici, v domě, před kterým je zaparkovaný jeho Peugeot 605, číslo AXX 20 00. V prvním patře. Když dostanu jeden milion dolarů, zařídím, aby se dostal na svo…“ Najednou jsem vykřikl a pustil sluchátko, které se na šňůře rozhoupalo a několikrát udeřilo o stěnu budky. Zaslechl jsem z něj volání: „Haló! Jste tam? Haló!“ A jiný hlas: „Kdo to byl?“ „Ten únos…“ Vyštěkl jsem hrdelním hlasem několik slov, která měla znít arabsky, a pak jsem sluchátko zavěsil. Núúú, holoubkové, pomyslel jsem si spokojeně, když jsem nasedal do svého auta, a teď ukažte, co umíte!

Corsu jsem nechal o dvě ulice dál a vrátil se pěšky. U domu na druhé straně ulice, asi dvacet metrů od vilky, v níž měl být Duchoň, se táhl hustý živý plot. Přelezl jsem do zahrady a vtlačil se do něj. Když jsem rozhrnul roští, měl jsem vilu jako na dlani.

A teprve tam mi došlo, co jsem to vlastně slyšel: „Ten únos…“ Nikoliv únos. Policajt odpověď konkretizoval. Takže jsem nebyl první, kdo jim volal? Kdo mě ale předešel? Sami únosci? Nebo snad Vachtl, který se to nějak dozvěděl… možná mezitím přišel domů a našel můj vzkaz. Jo, to asi bude ono.

Pět minut se nic nedělo. Pak ulicí projelo auto s tlumenými reflektory. Na tom by nemuselo být nic zvláštního, v Praze jezdí automobily v kteroukoliv denní a noční dobu, jenže tohle auto, Mazda 323 F, jelo trochu moc pomalu a na té křižovatce, kde stála telefonní budka, se otočilo, zajelo za roh, kam nemohli vidět z protějšího domu.

Poldové. Musím říct, že přijeli proklatě rychle! Až moc rychle…

Stále se nic nedělo. Měl jsem zvířecí chuť na cigaretu, chvíli jsem se přemlouval, že detektiv ve službě v noci kouřit nemůže, ale protože jsem byl v tom hustém živém plotu jako zarostlý, nakonec jsem si marlborku zapálil. Chutnala jako mana nebeská. Vzpomněl jsem si na číslo, které jsem opsal z majorova bloku. Ne, ať přemýšlím jak přemýšlím, neťukne mi. Buď skleróza, nebo prostě blbnu. Na ulici se objevily dva další automobily. Šestsettřináctka a bavorák pětkové řady. Projely za sebou k mazdě, přistály u chodníku a vystoupilo z nich sedm mužů v tmavých kombinézách. To jsem ale

spíš jen tušil, než viděl, protože pořád byla noc, přecházející v neprůhledné šero.

Típnul jsem vajgla a napínal oči. Muži zmizeli. Pak jsem zahlédl nějaký pohyb na zahradě domu sousedícího s vilkou číslo 128. Zásahové komando se plížilo jako duchové. Tes, mlaskl jsem nespokojeně, protože mám rád spektákl řádně efektní, copak tady nikdo nemá žádnýho psa? Jen jsem myšlenku dokončil, ozvalo se vzteklé zavytí a tmou se mihl stín nějaké krvelačné bestie. Tedy kdyby mně tenhle záludný baskervill skočil bez výstrahy na záda, asi bych zkolaboval. Ne tak hrdinný polda. Pes zachroptěl, propletenec psího a lidského těla se rozpletl a polda vstal. Psa jsem neviděl. Zůstal bez hnutí ležet. Snad ho jenom přiškrtili a k ránu, po akci, se probere. Ovšem jestli ho ten protiterorista rovnou zakousl, bude ještě hezkých pár dnů panovat v celé čtvrti panika, děti nebudou po setmění pouštěny ven a muži vyzbrojeni motykami, cepy, pěstními klíny a

brokovnicemi budou na stromech číhat na šavlozubého tygra.

Potom se opět nic nedělo a nic nebylo slyšet: tihle hoši svoji práci uměli, to vskutku nebyli žádní Ježíškové! Ovšem deset minut po psím zhasnutí se rozpoutalo v tiché ulici peklo. Šestsettřináctka s bavorem se plnou rychlostí přiřítily před stoosmadvacítku, smykem zastavily, ještě téměř za jízdy z nich vyskákali čtyři chlapi s brokovnicemi v rukách a hnali se do domu. V prvním patře se ozvala exploze a oslnil mě oslepující záblesk. Tohle jsem už znal: přesně totéž jsem použil já, když mě Kacízkova mafie chtěla přepadnout a vytlouct ze mě kompromitující videokazetu.

Zpovzdáli jsem uslyšel nějaký křik a cosi jako výstřely. A houkání policejní sirény, které stále sílilo: do ulice se přihnaly s rozsvícenými majáky dva zelenobílé policejní vozy. Jenom jsem zamrkal, abych se zbavil oslnění. V domě se zřejmě děly šílené věci. Někdo visel z okna a řval o pomoc. Soudil jsem, že to bude nejspíš sám unesený docent Duchoň. Do toho se ozýval křik a povely. Pak z ulice práskly dva výstřely jako z kanónu. Řadové četnictvo, ukázka toho, že bez spojení není velení, zřejmě začalo pálit. S tříštěním se vysypalo nějaké okno.

„Vzdejte se, policie!“ řvali uniformovaní poldové, schovaní za policejními vozy v domnění, že zasahují proti banditům.

„Jděte do prdele, vy volové, tady je policie!“ ozvalo se z prvního patra. Duchoně už odtáhli. Olízl jsem si suché rty. Tak v tomhle jsem měl lítat já…! Gratuloval jsem své intuici. Nebo snad nechuti dát se pro cizí zájmy prostřílet jako řešeto?

Uniformovaní policajti vstali z pokleku a s brokovnicemi v rukách přihlíželi, jak z domu vystupují maskované postavy se stejnými zbraněmi. Dva z nich nesli v náručí nějakou postavu zabalenou do deky. „Rychle záchranku!“ volali.

Okolní okna se otvírala. Z domu za mými zády se ozval ženský hlas: „Co se to proboha děje?!“ Milá paní, odpověděl jsem jí v duchu, to by mě taky zajímalo. A ještě víc by mě zajímalo, jak se teď odsud dostanu.

Nakonec se mi podařilo z živého plotu nenápadně vycouvat ještě dřív, než se úplně rozednilo. Na ulici jsem se připojil k hloučku diskutujících občanů v kabátech, jen tak narychlo přehozených přes pyžama a noční košile. Od policajta, který měl udržovat pořádek, jsme se dozvěděli, že zraněna byla čistě náhodně zatoulaným výstřelem jedna občanka, která měla na své jméno pronajatou garsonku ve vilce. Aha, došlo mi, pravděpodobně ji považovali za únosce. Nebo jejich pomocnici. Ale prý to není nic vážného pouze čistý průstřel stehna.

„Přej byla nahatá…,“ zašeptala nějaká paní s natáčkami ve vlasech.

„Povídaj, že přej únos… komu to chtěj vyprávět, ten chlap s peugeotem tam jezdil třikrát tejdně!“ zamumlal jiný postarší občan. Bylo vidět, že spí v podvlékačkách. Zřejmě to bylo ve zdejších drsných končinách rozšířeným zvykem, protože šedivé spodky s tkaničkami koukaly zpod kabátů ještě dvěma věkovitým pánům.

Z domu právě vycházel rozčileně gestikulující Duchoň. Něco vykládal veliteli komanda. Velitel se zastavil a začal šermovat rukama docentovi před obličejem. Najednou zřejmě řekl něco, co pana prezidenta rozběsnilo doběla: s řevem uchopil komandose pod krkem a začal s ním cloumat. V policajtovi zapracovaly natrénované reflexy a ve vteřině práskl s milým docentem o zem. Žuchlo to, že jsme to slyšeli až sem.

„Hm,“ řekl hlídkující policista.

„Vostrý kluci,“ poznamenal pochvalně muž v podvlékačkách. „Ale jestli tam měl hnízdečko lásky a

voni ho s brokovnicema vytáhli z postele v nejlepším… sakra, to bych si taky nenechal líbit!“ „Alois!“ ozvala se doposud mlčící seschlá paninka s hubičkou jako sušená křížala.

„No jo, já jen tak, aby řeč nestála…“

Do ulice se najednou přihnal červený escort, polepený reklamami populárních novin. Z vozu vyskočil sportovně vyhlížející mladík ověšený fotoaparáty. Než stačil kdokoliv zareagovat, šlehla ranním našedlým rozbřeskem fleš. A hned druhá a třetí. Fotoreportér pálil od boku ještě ostřeji než přepadové komando. Policisté v uniformě se postavili do výhružné pózy a zvedli brokovnice hlavněmi k nebi. Postřeh! Jako v bijáku. Komandosové se přihnali k reportérovi a pokoušeli se mu fotoaparát sebrat. Z escorta vyšlehly další záblesky: druhý fotograf zůstal jako záloha ve voze, aby kolegu kryl, a teď fotografoval zásah komanda proti němu. Všechno to ale bylo ničím ve srovnání s reakcí docenta Duchoně. Fotografův blesk ho oslepil v okamžiku, kdy se začal zvedat ze země. Stál na čtyřech jako velký unavený pes, už jen chybělo, aby vyplázl jazyk. Vrhl se po fotografovi. Samozřejmě neměl šanci: fotograf byl mladší, mrštnější a na podobné situace zvyklý. Kromě toho stál na nohách, takže snadno uhnul a Duchoň se rozplácl na zemi jako žába. Byl vyfotografován znovu. Zmohl se jen na výhrůžky: „Tohle si někdo sakramentsky odskáče!“ zaječel fistulí. Z hloučku kolem mě se ozval hurónský smích. Přišlo mi Duchoně líto. Bylo celkem jasné, co se ve skutečnosti stalo. Žádný únos, pochopitelně. Byl na záletech u své milenky, které tady pronajal garsonku. A někdo to věděl a použil mě jako rozbušky k odpálení téhle šílené akce. Celé to prostě bylo hluboké nedorozumění, jehož smysl mi však zatím zcela unikal.

Doktor Vachtl mi otevřel osobně. Měl nažloutlou pleť a váčky pod očima. Přece jenom bylo znát, že už není žádný mladík.

„Kde jste byl, člověče?“ vyštěkl na mě mezi dveřmi. „Dvě hodiny tu už na vás čekáme! Co je s docentem? Je živý? Je v pořádku?“

Pokrčil jsem rameny a šel do pokoje. Major nasupeně dupal za mnou. Vronský klimbal v křesle. „Dám si kafe a aspoň kousek chleba. Třeba suchýho…,“ řekl jsem majorovi.

„Při akci.se nejí!“

„Dobře.“ Otočil jsem se a zamířil ke dveřím.

„Kam jdete?!“ Byl opravdu nakrknutý. Nevyspání dělá z lidí neurotiky. Znám to moc dobře. „Nažrat se!“ zařval jsem. „Jsem celou noc na nohách, nespal jsem, nejed jsem, nepil… stříleli po mně, honil jsem nějaký gaunery, dvě hodiny jsem byl skrčenej jak embryo v roští, jsem špinavěj a vospalej… když tu nemůžu dostat ani kafe a krajíček chleba, jedu domů! V deset mi můžete brnknout. Podám vám hlášení. Dřív nevolejte, bude to zbytečný, vypnu telefon!“ Vzal jsem za kliku. Major byl dvěma skoky u mě.

„Neblbněte, Najman! Jsem přetažený, omlouvám se. Dostanete kávu a nějaký sendvič. Sedněte si… nebo pojďte se mnou do kuchyně a povíte mi to, než vám připravím snídani.“

Pověděl jsem mu to, než mi připravil snídani. Řekl jsem všechno po pravdě až na jediný drobný detail že jsem to byl já, kdo policajty zavolal. Nemusím shrábnout všechnu slávu sám. Jsou okamžiky a situace, kdy dokážu být neslýchané skromný.

V mém podání pak obraz měl maličko jiné kontury: „Přijel jsem na místo ve chvíli, kdy poldové zahájili akci. Jak se tam dostali, je mi absolutně záhada. Necinknul jste policajtům vy?“

„Já? Já přece nic nevěděl!“

„Nechával jsem vám vzkaz… myslel jsem, že jste se vrátil domů hned potom, co jsem odjel…“ „Přijeli jsme před dvěma hodinami, říkám vám to už podruhé!“

„Aha. Tak se možná únosci ozvali sami… Jenomže pak se ukázalo, že to žádnej únos nejspíš nebyl. Pan docent si jenom jel to… zapíchat. Měl jsem takovej dojem, že nebyl právě nejnadšenější. Tak se mi zdá, že si z nás někdo docela sprostě vystřelil.“

„Hmmhách,“ udělal zamyšleně. „Proč jste mi, člověče, hned nezavolal?“

„Chtěl jsem vás informovat, ale asi vám nefungoval mobil. Jaksi jsem se nedovolal. A protože čas ubíhal a já si byl vědom nebezpečí z prodlení, jel jsem nakonec na místo činu. Tam už byli, jak jsem povídal, poldové.“

„Jaký to ale mělo smysl?“

To byla přesně ta otázka, kterou jsem si kladl taky.

„Kruci!“ Major se udeřil pěstí do dlaně. „Nebýt těch poldů… kdybyste tady zbytečně nevysedával u telefonu a jel tam hned, mohlo to proběhnout bez komplikací. Všechno by dopadlo jinak!“ Unaveně jsem zavřel oči. To je fakt. Všechno mohlo skutečně dopadnout jinak. Mohl mě odprásknout jakožto lupiče sám pan prezident Exportu—Importu nebo poldové, kteří by zřejmě dorazili těsně po mně. A že by dorazili i bez mého oznámení, mi začínalo být jasné. Byli tam za necelých deset minut… Na můj vkus poněkud brzo. „Komu žalovati,“ řekl jsem. „Možná to vyjde příště.“

„Co?“ udiveně se na mě podíval.

Mávl jsem rukou a zvedl se. „Jdu spát. Mám všeho plný zuby. V poledne přijdu a sepíšu vám to… pokud mě mezitím někdo nezastřelí.“

Doma jsem se vysprchoval a nalil si panáka. Málem jsem po něm hodil šavli. Smutně jsem si uvědomil, že tvrdý chlapík ze mě nebude. Kořalka po ránu mi nedělá dobře. Otupěle jsem seděl v křesle a předstíral myšlení. Něco jsem chtěl… pohled mi zaletěl na postel. Spát, jistě, ale chtěl jsem vyřídit ještě něco předtím. Potřásl jsem hlavou, abych se probral, a začal jsem prošacovávat svoje šaty pohozené na podlaze.

Ano. Papírek s telefonním číslem, které mi něco říkalo a které jsem si opsal z Vachtlova bloku. Podíval jsem se na hodinky. Čtvrt na devět. Měl bych jít spát a na nějaký pitomý telefon se vykašlat. Jenže když máte švába na mozku, stejně neusnete. Takže jsem udělal to nejmoudřejší, co se udělat dalo. Přitáhl jsem si telefon a vytočil to číslo.

Po třetím zazvonění na druhém konci někdo sluchátko zvedl a ozval se hlas, který bych poznal mezi tisíci:

„Doktor Mareš. Kdo volá?“

Ve večerníku nebyla o „únosu“ docenta Duchoně ani řádka. Zato jsem na první stránce našel oficiální potvrzení drbů, které jsem nedávno zaslechl: že totiž přítel Ivanky, ministr zahraničního obchodu Rulík, ze zdravotních důvodů požádal o uvolnění z funkce a pravděpodobně bude asi taky ze zdravotních důvodů jmenován velvyslancem v jisté latinskoamerické zemi.

Pozoruhodná zpráva, ale mě by mnohem víc zajímalo, proč se dnes v noci kvůli mně inscenovalo takové divadlo. Stejně tak jsem nechápal, proč po mně pár hodin předtím někdo střílel.

Přemýšlel jsem o tom tak dlouho, až jsem usnul. Probudil mě telefon. Láďa. „Seš tam?“ zeptal se. „Ne.“

Zarazil se. „Počkej, óne prdel. Seš to ty?“

„Vysyp to.“

„Víš, kdo po tobě včera pical?“

„Kdybych to věděl, tak už mu udělám díru do palice.“

„Achmed.“

„Tureckej?“

„Tureckej…? Né, von není Turek, je vodněkud z Kyrgizie… nebo Turkem… teď jsi mě zblbnul. Z Turkmenistánu.„

„Turkestanu…„

„Jo. Vodtamtaď. Nechápu, jak se může nějaká země takhle blbě jmenovat. Dělal pistolníka u Vasji… no, toho jsi neznal, to byl čepičář, předtím se motal kolem skořápek, ale taky potom u Křupana.“

„Chceš říct, že to byla pomsta ze záhrobí? Co je to za blbost? Já neměl s Křupanovou smrtí nic společnýho!“

Tedy skoro nic společnýho. Jen jsem přitom byl, ale to se všeobecně neví.

„Ahmed proti mně něco má?“

„Viděl tě prvně na fotkách. A pak mu tě ukázali.“

„Kdo?“

„No to je právě vono! Hádej!“

„Láďo,“ řekl jsem vážně, „jsi zlatej kluk, ale jestli nepřestaneš blbnout, tak k tobě skočím a udělám z tebe čtyři maličký Ládíčky dětem k Vánocům na hraní.“

Chvíli bylo ticho. „Ty máš děti?“

L „Budu tě prodávat na Karlově mostě!“

„Jo takhle…,“ vydechl uklidněné. „To byl jenom fór. No jo. To jo. Achmed tvrdí, že ty lidi nezná. Byli dva a jednomu ten druhéj říkal doktore.“

„Jak vypadali?“

„Přej normálně. Dostal za tebe osm set doláčů. Von dělá jenom za vašingtony. Chce si pak doma koupit barák a pěstovat ovce. Na vlnu. Přej je to těžkej vejvar.“

„Tohle je fakticky bezvadný. Ovce… kvůli ovečkám se můžu těšit, že mě Ahmed sejme, aby si mohl zrealizovat svůj dětskej sen.“

„Jak to víš?“

„To je snad jasný, ne? Když se poprvé netrefil, tak musí…“

„Ne,“ přerušil mě, „že to je jeho dětskej sen. Von je přes ovce úplnej magor. Jednou mi o nich žvanil až do rána. Nechceš si s ním dát spicha?“

Oněměl jsem. Asi nadlouho, protože z telefonu se ozývalo zmatené: „Haló… halóó! Seš tam? Haló, Majku!“

„Jo, jsem tady. Jenom jsem se koukal, jestli mám připravený čistý fusekle a spoďáry, abych pak v pitevně na soudním nedělal ostudu a nesmrděl jak stará sokolská žíněnka.“

„Majku…“ V Láďově hlase zazněl bolestný tón. „Co si o mně myslíš? Achmed je hodnej kluk… voni mu dnes volali, že to už není aktuální.“

„A zaplatili mu těch osm set baků?“

„Právě že mu dali jenom zálohu. Taky tě netrefil, že jo. Nějak ses přej pohnul nebo co… a někdo šel, a tak znervózněl. Měls kliku. Jednou se vytahoval, že trefí horskýho vorla na padesát metrů do voka.“

„To se smí? Já myslel, že orel je chráněnej.“

„U nich ne. Voni jim tam kradou ovce.“

„Ještě že nejsem orel… Ale jestli jsem dobře pochopil, Ahmed chce dostat celejch osm set doláčů. Takže počítá, že já mu zaplatím zbytek za to, že mě nechá naživu.“

„To tě nechá v každým případě. Zadara nemaká. Ale cinkne ti, kdo si to objednal. Za deset kolíků…,“ dodal opatrně. Zřejmě čekal, že začnu smlouvat. Ale já smlouvat nechtěl. Život stojí za víc než deset tisíc. A v hlavě se mi líhl nápad, jak si najít sponzora, který mi Ahmedovy informace zaplatí i s navýšením. „Láďo, beru to není špatnej nápad!“ „Bezva. Tak v šest u mě doma. Achmed nemá putyky rád. Von je abstinent.“

Imrova živnost přes náš nedávný krach zřejmě vzkvétala, protože ke klubu, kde mívá hlavní stan při jednáních mimo kancelář, nepředjel v roveru, ale maličkém kabrioletu se staženou střechou. V Americe je to prý superhit, prodává se tam poď názvem Miata, u nás nese prozaičtější označení Mazda MX 3. No a co, venku bylo teplo, sluníčko svítilo, po ulicích chodily krásný holky a na ně se lip kouká a pohvizďuje z roaďsteru než z limuzíny. Taky v něm je na člověka víc vidět. A hlavně ten vítr ve vlasech… Díval jsem se, jak couvá na chodník, a snil jsem, že tohle auto patří mně a že z něj nevystupuju v začouzené špinavé Praze, ale někďe u moře, na Kanárech, na Mallorce, v Nice, Saint—Tropez nebo tak…

„Tak jak ti šlapou hodinky, stará vojno?“ poplácal mě Imro po zádech. Hýřil skvělou náladou. Byl opálený, určitě už si stačil těsně před sezónou zaletět na týden do míst, která jsem si právě v duchu maloval. Na krku, pod rozhalenou pestrobarevnou hedvábnou košilí, měl decentní zlatý řetěz. Úspěšný muž na první pohled.

„Jde to,“ zažíval jsem. „Počítám, že si budu muset dát voraz. Mám kšeftů, že nevím, kde mi hlava stojí.“

Ušklíbl se. „Jo, slyšel jsem, že jsi přestoupil ďo naší branže.“

„Jak to víš?“ vyděsil jsem se.

„Kamaráde, Praha je malá. Někdo ti přece musel vystavit živnosťák, ne?“

„Aha.“ Není nad to, mít podplacený informátory všude, kde se o něčem rozhoduje. Právě proto jsem Imra pozval na kafe.

„No, hlavně že máš co dělat. Práce přej hojí všechny rány. Doufám jenom, že pro nás nemáš zase nějakej geniální nápad.“

„Kdybyste dávali na tu babu Janurovou pozor…“

Mávl rukou. „Zapomeň na to. Jednou vyhraješ, podruhy bere balík bankéř.“

Kruci, koho tím myslí? Janurovou? Ta v té hře bankéřem nebyla. Ále co, peníze jsou v nenávratnu, hlavně že Imro není naštvaný. Potřebuju ho. „Potřeboval bych něco…“

„To jsem pochopil. Giganta myšlenky si vždycky rád vyslechnu.“ Dělal si ze mě srandu, ale musím to spolknout. „Copak Majka trápí? Nemůžeš najít nějakou nevěrnou paničku… nebo co vlastně děláš, ty šerloku?“

„Máš ještě nějaký kámoše na fízlárně?“

„Policajti přicházej a odcházej… a všichni maj pořád mizerný platy. Mám.“

„Včera v noci RÓZA zasahovala v Pranýřový ulici. Mělo jít o únos…“

Imro se zamyšleně napil minerálky. Samozřejmě francouzské. Lahvička stála čtyřicet korun. Budu si to muset dát do výdajů pokud je ale ještě budu mít komu předložit k proplacení.

„Únos…,“ opakoval zamyšleně. „Víš, kamaráde, ty máš neuvěřitelnou schopnost namočit se do průšvihu. Buď máš nos na trable, nebo jsi prostě naivní. No, naivní… v tvým věku spíš blbej.“ „Jak to myslíš?“ snažil jsem se, aby se mi netřásl hlas.

„Jak se jmenuje ta agentura, co v ní hákuješ?“

„Clifton.“

„Blbej název. To zní, jako kdyby si někdo dělal srandu. V životě jsem o ní neslyšel. Kdo je majitel?“

„Nějakej doktor Vachtl. Bejval dřív na vnitru… přej v protiteroristickým oddělení.“

„Jak vypadá?“

„Takovej malej, růžovoučkej… pořád dělá hmmhách!“

„Tak on si teď říká Vachtl…“

„Ty ho znáš?“

„Hodně lidí ho zná,“ řekl pomalu. „Pod různejma jménama. Já ho poznal jako Vonderu. Taky od Vé. Byl to vyšetřovatel na estébé. Jestli se zabýval teroristama… pro bolševiky byl terorista každej, kdo netáhnul s nima. Ale jinak to byl pán velice vstřícnej. Hodně veksláků by ti o něm mohlo vyprávět… půlka z nich pro něj dělala. Za informace a za bakšiš je nechával dejchat.“ Pomrkával jsem a mlčel. „Tak teda počkej, já si brnknu,“ povzdechl si. Odkráčel k autu, posadil se do něj a dal si před ústa mobilní telefon. Asi deset minut se s někým vybavoval.

Vrátil se, dlouho si mě prohlížel a mlčel. V útrobách mě něco nepříjemného svíralo. „Seš dospělej,“ řekl potom. „Nechci ti teda moc radit, ale něco ti přece jenom povím: když už jsi přežil včerejšek, tak vem nohy na ramena a koukej, ať vidíš Vachtlovi, nebo jak se jmenuje, záda. Chápeš?“ „Ne.“

Povzdechl si. „Tak jsi vůl a nedá se nic dělat. Doufám, že se nebudeš zlobit, když ti nepřijdu na funus. Nemám funusy rád, kazej mi trávení.“

„Nemůžeš vysypat, o co kráčí?“

„Ne. Můžu ti jenom opakovat, co jsem ti řek. Jdi od toho! Teď hned! Jestli nemáš prachy a máš ten živnosťák a já se postarám, aby ti ho nevzali —, můžeš nastoupit ke mně. Lidi potřebuju.“ Zvedl se a hodil na stůl padesátikorunovou minci.

„Zejtra se stav… jestli ještě budeš živej. Čau.“ Odfrčel. Nezůstal po něm ani ten příslovečný smrad, protože mazda je dokonalý auto a dokonalý káry nesmrdí.

Jen strach po něm zbyl.

A tak jsem dostal ten nápad, na který jsem mohl přijít už dřív, kdybych nebyl hlava vy gumovaná. Kdybych nevěřil každýmu, kdo mě nechce hned napoprvé zabít, kdo se ke mně chová jako k člověku. Jenže osamělí lidi jsou hrozní bašťouni pokud to s nima umíte válet. Něco jako opuštění psi. Se mnou to svede pomalu každý.

Za Prahou je dost zákoutí, kde si můžete dělat, co vás napadne. Milovat se na mezi, vraždit, pouštět na podzim draky a na jaře sbírat podběl. Dá se tam i nerušeně střílet.

V autě se mi válela prázdná plechovka od pepsi. Postavil jsem ji na pařez a ze vzdálenosti dvou kroků zmáčkl spoušť Vachtlovy devítky. Ozvala se rána jako z kanónu a… nic!

Nikdy jsem netvrdil, že jsem geniální střelec, a na pouti bych asi srdce krásných venkovanek svými

úspěchy v oboru sestřelování papírových růží nezískal, ale že bych ze dvou kroků nedokázal trefit plechovku…

Netrefil jsem ji ani druhou ranou. Vyhodil jsem zásobník a vymáčkl jsem z něj horní patronu. Vypadala tak, jak náboj obvykle vypadá. Kulka se matně leskla. Vrátil jsem zásobník do pistole a přiložil ji téměř na plechovku. Výstřel ji porazil. Na jejím povrchu jsem našel malou prohlubeň a něco rozprsknuté červené barvy. Znovu jsem vytáhl zásobník a nožíkem rýpl do kulky. Byla jako z tvrdého vosku.

Vysypal jsem všechny náboje. Posledních pět bylo pravých. Mohl bych s nimi zabít i slona, pokud by mi dal šanci. Kdybych na něj pálil těmi slepáky, rozdupal by mě.

Kdybych v sebeobraně střílel po někom jiném, zastřelil by mě. Policajti by pak našli v mé ztuhlé pravici picačku. Protože bych nikoho nezabil, jistě by střely, které ji opustily, žádný balistický expert nezkoumal. Žádné by se nenašly. A kdyby to prasklo, jistě by major našel tisíc zdůvodnění, proč jsem měl na začátku pár slepých nábojů. Pro výstrahu a tak podobně.

Jo, bylo to vykoumaný dokonale. Absolutní špica. Strčil jsem ty atrapy do kapsy, vrátil se k autu a rozjel se směrem ku Praze. Popovídat si.

Jenže na Vinohradech jsem zvonil marně. Majitel detektivní agentury Clifton neotvíral. Asi po mně netoužil. Nebo nebyl doma. Odnesli ho čerti dokonce i s jmenovkou na dveřích a na zvonku. Ivanka sice nezmizela, ale hovořit se mnou taky nechtěla.

„Máte okamžitou výpověď,“ vzkázala mi její sekretářka po telefonu. Dva šerifové na mě při tom hleděli ostřížím zrakem, ruce položené na obušcích, zřejmě pro případ, že bych se se vzkazem nespokojil a chtěl si s Ivankou pohovořit osobně. Například se jí zeptat, co tahle komedie měla znamenat a proč mě právě ona do ní zatáhla.

Jenže já, když mě někde nechtějí, tak se nevnucuju. Vím, kdy mám vypadnout: a tady jsem měl zřejmě nejvyšší čas. Hnal jsem rovnou do té banky, kde mám pronajatou bezpečnostní schránku. Pistoli jsem přidal k videokazetě, na které se bavili dva mrtví muži o lumpárnách jednoho stále živého. Ke zbrani jsem přiložil papír, na který jsem napsal její výrobní číslo a prohlášení, od koho a kdy jsem ji dostal. Nerad bych, aby mě s ní někdo přistihl vsadil bych se, že když jim to nevyšlo v noci, vykoumali už něco nového. Přinejmenším by se ukázalo, že právě touhle zbraní byly v posledním roce spáchány aspoň dvě vraždy.

Blížil se večer a mě očekával Láďa.

„Už je tady?“ zeptal jsem se ve dveřích šeptem.

„Ne.“ Láďa se podíval na hodinky. „Počítám tak za deset minut. Voni ty Rusáci nikdy na nějakou tu minutočku nekoukali. Vsjo ravno. Maňana.“

„To snad říkaj Brazilci nebo kdo.“

„Ty neznám. Ale určitě to taky bude ksindl. Všechny cizáci jsou ksindl. Máš prachy?“

„Prachy bych měl. Jenže bych taky chtěl mít jistotu, že tohle není nějaká bouda. Ne od tebe od něj. Takhle se za mnou nemusí honit, nemám kam utýct a schovat se…“

Rozhléďl jsem se po tom jediném pokojíku, který kromě kuchyňského koutu vlastnil. Na stole byla láhev vodky, minerálka, krabice s plnotučným mlékem, podmáslí a nějaké chlebíčky. Kumys jsem neviděl.

Asi neměli. Tři skleničky. Tři židle. Na nějaké skříňce stál přenosný barevný televizor záhadné značky a videopřehrávač. Nic moc. Láďa opravdu nikdy nepatřil mezi privilegované vrstvy. „Proč by to dělal?“ podivil se Láďa naivně. „A vůbec, jsem tu přece ještě já. Tyhle věci se odbejvaj beze svědků.“

„To je fakt, taky by tady žádnej živej svědek nezůstal. Sejmout jednoho nebo ďva… náboje zase tak drahý nejsou. A co mu můžou udělat? Pas u sebe mít nebude, zapomene česky, zapomene rusky, zapomene, jak se jmenuje, nikoho, kďo by ho dokázal naprosto přesně identifikovat, samozřejmě nenajdou… a soudit člověka beze jména se v tyhle zemi nedá. Tak ho v nejhorším pošlou supem do Ruska. Za dva dny je zpátky s novými doklady. Ledaže by už měl našetříno na ovce… A chceš vědět, proč by to dělal? Jednak aby si ušetřil práci, jednak aby dostal zaplaceno dvakrát. Od toho, co si práci objednal, a ještě navíc ode mě.“

Láďa si poškrábal nos.

„No jo, no. Něco se riskovat musí. Ale mně fakt připadlo, že Achmed hraje na rovinu.“

„Kde máš tu svou…“ Zapomněl jsem, jak se jeho souložnice jmenuje.

„Majdu? Poslal jsem ji do bijáku.“

„Aby nepřekážela, nebo pro sichr?“

Pokrčil rameny a neodpověděl. Asi z obou důvodů. Zato vytáhl pistoli a ukázal mi ji. „Hele, já se jistím. Úplně debilní zase nejsem.“

„Netvrdím, že jsi debilní.“ Byl jenom trochu prosťáček. Kdyby došlo na pistole, byla by mu ta jeho dobrá leda k roztloukání ořechů. Proti profesionálnímu pistolníkovi neměl šanci.

U dveří zadrnčel zvonek. Rozbušilo se mi srdce. „To je asi on,“ řekl Láďa a zvedl se.

„Mám tě jistit?“ Že bych po tom toužil, to jsem skutečně netoužil.

„Vole, přece nebude bouchat hned na chodbě,“ odbyl mé obavy mávnutím ruky. Nechal jsem ho při tom a nevyprávěl mu, že Ahmed pracuje s tlumičem.

Ahmed byl středně vysoký, nějakých sto pětasedmdesát centimetrů. Černé tvrdé vlasy ostříhané tak kraťoučce, že ho za ně nikdo nemohl ve rvačce chytit. Snědá pleť, široký obličej s vysedlými lícními kostmi. Úzké oči a tvrdé, studené rty. Napravo pod nosem měl bradavici. Tvářil se a vypadal jako socha, ale i,| všiml jsem si, že není takový kliďas, na jakýho si || hraje: zřejmě si ani neuvědomoval, že si co chvíli |f mne palec a ukazováček levé ruky o sebe, jako kdyby neustále přepočítával peníze. Měl konvenční džíny a lehkou sportovní bundu, dost volnou na to, aby pod ni schoval pouzdro a v něm pistoli i s nasazeným tlumičem.

Odsunul oď sebe láhev vodky. Štítivě. Opravdu nepil. Mohamedán jako když vyšije. Nalil si podmáslí. Já minerálku. Láďa neodolal a dal si panáka. Mlčky jsme se napili a zajedli chlebíčkem se sardinkou a nakládanými houbičkami. Jak vidět až na tu vodku Láďa respektoval zvyky svých bývalých chlebodárců.

„Nu sto,“ řekl Ahmed s těžkým přízvukem. „Ty se nezlobíš, já se nezlobím.“

Musím přiznat, že to od něj bylo svým způsobem laskavé. Nezlobil se na mě, že jsem uhnul, když mě chtěl proděravět. Jiný by se to pokusil napravit nebo by přinejmenším žádal omluvu. Abych předešel nedorozuměním a dal najevo, že mám rád ovečky, položil jsem před sebe deset smetanu. „Láďa mi říkal, že spolu můžeme udělat obchod, Ahmede.“

„Da. Charošij abchod. Dolare nemáš?“

„Česká koruna je tvrdá měna. Tohle je přes tři sta dolarů. A máš jistotu, že ode mne nedostaneš levý baky.“

„Adin čelavěk mi dal levý baky…,“ řekl zamyšleně. „Zlý čelavěk. udělal jsem mu karu.“ „Potrestal jsi ho?“ přeložil Láďa.

„Da.“ Našpulil rty a vážně pokýval hlavou. „Já robim byznys charašo.“ Pohybem prstu naznačil ušmiknutí ucha. Otřásl jsem se.

„Tak abysme šli k věci,“ přerušil jsem rychle chmurné reminiscence. „Potřeboval bych vědět, kdo si u tebe objednal…“ Jak to říct, kruci? Moji vraždu? Co když je to citlivý člověk, kterého by takový výraz popudil? On se jistě za vraha nepovažuje, prostě je odborník, který dokáže trefit horského orla za letu do oka a tuto svoji schopnost prodává za tržní cenu.

„Zabit těbja?“ Frajer. Netrpí falešným ostychem a nazývá věci pravými jmény. „Ja už gavaril Láďa…,“ ukázal na domácího pána a hostitele. „Ani prichadili dvaja. Pakazali foto… ty!!“ Namířil na mě prst. Sáhl do kapsy a podal mi fotku. Byl jsem na ní zachycen v okamžiku, kdy stojím před vchodem do starého činžáku.

Ten dům jsem poznal a uhodl jsem, kdy mě neznámý fotograf, usazený zřejmě v autě a pracující s teleobjektivem, zachytil. Stalo se to v okamžiku, kdy jsem šel prvně k majoru Vachtlovi. „Jak se ti dva jmenovali?“

„Něznaju. Něptam. Měna mě neintěrusujut. Meňá intěresujut…,“ teď pro změnu zamnul palcem a ukazováčkem druhé ruky v mezinárodně srozumitelném gestu. „Adin gavaril na drugý: Pane doktore.“

„Můžeš mi je aspoň popsat? Jak vypadali?“

„Ten prvni. Měl na hlavě… neměl. Víš?“ Ukázal si na vlasy.

„Měl pleš? Můžeš klidně mluvit rusky, já umím docela dobře a Láďa taky.“

„Já něgavorit po ruski. Něljubit ruski.“ Jasně, Rusové pro něj byli kolonizátoři.

„Ne pleš. Jenom málo…“

„Vlasů. Ěídké vlasy.“

„Da. A tady měl gvjazdka.“ Ukázal si na ucho.

„Hvězdičku… Jako náušnici?“ Sakra… hvězdičku v uchu jeden člověk, kterého jsem znával, nosíval.

„Ty, Ahmede, neměl taky pod tím uchem na krku jizvu? Vypadala takhle…“ Namaloval jsem něco, co vypadalo jako kousek zahnutého ostnatého drátu.

Ahmed radostně přikývl. „Da, da! Ty ho znaješ?“

„To teda znám…!“ ucedil jsem. Jasně. Mohl jsem si to myslet. Byl jsem přece jasně varován. „Kdo to byl?“ zeptal se Láďa.

„Ta svině Luboš.“

„No jo, říkals, že ti jde po krku.“

„A jak vypadal ten druhej? Ten doktor?“ zeptal jsem se napjatě. Ve hře byli dva doktoři. Byl jsem opravdu moc žádostivý, který to je.

„Tocho znaju. On nevi, že ja ho znaju. Pakazali druzjá českije jevo. On býval milicioněr, balšoj oficjer.“

„Já vím!“ zařval jsem. „Ale jak se jmenuje? Vachtl, nebo Mareš?“

„Jevo zavut…“ Nedořekl.

S příšerným zapraštěním vylétly z veřejí dveře do předsíně a zřítily se na podlahu. Ahmed si při příchodu vybral židli proti dveřím, zeď bez okna za zády. Jako v kovbojce. Takže viděl první, že do pokoje vtrhli tři chlapi s kuklami přes ksichty, v černých kombinézách, dva s pumpama a jeden se škorpionem.

Ahmed vytřeštil oči a ruka mu automaticky sjela pod bundu. Byl rychlý, hodně rychlý, stačil bouchačku vytáhnout a zřejmě i zmáčknout kohoutek, ale tamti byli rychlejší. Dávka z miniaturního samopalu ho nadzvedla ze židle a mrštila jím dozaďu, kde se rozplácnul o zeď a sjel na podlahu. Několikrát sebou škubl a pak se přestal hýbat. Pistoli držel stále v křečovitě sevřené ruce. „Policie,“ řekl jeden z těch s brokovnicí. Ostatní vlítli kouknout se do kuchyně a na hajzlík. „Odhoďte zbraně.“ Vydechl jsem jak parní lokomotiva. Ještě nikdy jsem policajty neviděl tak rád. Bylo po všem a nejednalo se o popravu, takže nehrozilo nebezpečí, že svědkové budou

zlikvidováni.

„Já žádnou zbraň nemám. Můžu vstát?“

„Vy jste Najman?“

„Ano.“

Dva chlapi se ke mně vrhli, jediným hmatem mft srazili na kolena, zkroutili mi ruce za záda, prošácli mě i mezi nohama, jestli opravdu nemám zbraň, a pak mi na rukách cvakla pouta. „Najmane, jste zatčen pro pokus vraždy.“

„Chci advokáta!“

„Jasně, chceš advokáta…“ Chodba, kterou mě vedli, byla kdysi vymalována beznadějně šedivou barvou. Mezi jednotlivými odděleními byly ocelové katry. A všude dveře, pevné, masivní kovové dveře se špehýrkou a klikou pouze z jedné strany. Z té vnější. Policajti se před jednou celou zastavili. „Ukaž ruce.“ Odemkli pouta a otevřeli dveře cely. „Padej!“

Vletěl jsem dovnitř, akcelerovaný jejich rukama.

Rozhlédl jsem se. Byla tu už tma. Na kavalci vlevo se někdo pohnul. „Čau,“ řekl jsem, „já jsem Michal.“

I v base se má zachovávat dobré vychování. Zkušený mukl jako já ví, co se sluší a patří. Ten neznámý jen něco zachraptěl.

„Co říkáš?“ zeptal jsem se.

„Jestli nemáte cigaretu.“

Tohle byl nějaký začátečník, vykal mi.

„Kamaráde, obávám se, že mi ty svině sebrali i kapesník.“ Prošacoval jsem se. Ne, kapesník mi nechali. Klíče, doklady, peníze, krabička camelek a zapalovač byly v čudu. Víc jsem u sebe naštěstí

neměl. Posadil jsem se na druhý kavalec. Oči si už na přítmí zvykly, venku svítil měsíc. Muž naproti byl skrčený a tiskl se do kouta, jako kdyby se v něm chtěl skrýt.

„Jak tu ses dlouho?“ zeptal jsem se a vstal.

„Nepřibližujte se ke mně!“ vykřikl. „Budu volat o pomoc!“

No nazdar, prskli mě k nějakýmu magorovi. To abych byl celou noc vzhůru ze strachu, že mu lupne v kouli a zkusí mě uškrtit.

„Slíbili mi, že mi sem nikoho nedaj!“ vykřikl znovu.

„Kašlu na tebe, mám svejch starostí dost.“ Vrátil jsem se ke svému kavalci, lehl si a dal si ruce pod hlavu. Spát nebudu, ne kvůli magorovispoluvězni, ale protože mi nedají usnout starosti. Na výslech mě ještě nevzali, vlastně mě jenom sebrali, převezli sem, tady mě asi dvě hodiny nechali čekat v místnosti s tvrdou lavicí a zamřížovaným oknem a potom mě bez vysvětlení hodili do tyhle cely. „Jste zatčen pro podezření z vraždy!“ Bezva. Tak teda podezření z vraždy. Koho jsem měl zkusit zavraždit? Já o nikom nevím. Oni asi ano. Kdo ty buchary na mě poslal? Jak věděli, že budu u Ládi? Proč si pro mě nepřišli dva normální poldové, ale vypustili speciální komando? Po kom vlastně šli? Po mně, anebo po Ahmedovi? Odpráskli ho je fakt, že vytáhl stříkačku a stačil ještě zmáčknout spoušť. Byl rychlý, a pokud věděli, s kým mají co do činění, nemůžu se jim divit, že to do něj napumpovali. On by jistě učinil totéž.

Odkud věděli, že jsme u Ládi?! Někoho z nás museli sledovat! Jenže proč mě nezatkli cestou?! Bylo by to tak jednoduchý stačí, když k vám přistoupí z každý strany pán a řekne: „Žádný blbosti, Najman, jdete s náma.“ A než bych se nadál, seděl bych v autě i s klepetama na pazourách. Ne, nic tu nehraje. Ježiši, co je tohle zase za flígnu!

Můžou se dostat k mé bezpečnostní schránce? Snad ne. Naštěstí… teď už jsem absolutně přesvědčený, že pistole, kterou mi pan major věnoval, je horká jako pečenej brambor.

Dost! Přestat na to myslet, než se rozsypu. O to jim přece jde. Tohle je jejich oblíbená metoda: nic neříct, nechat člověka nějaký čas v nejistotě, aby se vnitřně rozložil, protože on neví, co oni vědí a i ten, kdo je nevinný, má na svědomí věci, které by nerad viděl vyjít na světlo boží.

„Hele, za co sedíš? Co ti přišili?“ zeptal jsem se skrčence. „A vůbec, já jsem se ti představil… jak se jmenuješ ty?“

„Josef Navrátil…,“ zašeptal.

„A za co tě zašili?“

Mlčel. „Nevadí. Tak teda začnu já. Sebrali mě, že přej jsem chtěl někoho zabít. Já o tom sice nevím…“

Vyskočil, mihl se kolem mě a začal bušit na dveře a volat o pomoc. Dveře cely se rozlétly a dovnitř vtrhli dva bachaři. Nemilosrdně zahnali Navrátila k jeho kavalci. Měli noční, měli vztek, že nemůžou spát nebo se bavit v hospodě, a nějaký cvok jim nebude těžkou a náročnou službu znepříjemňovat.

„Ne, prosím vás, ne!“ Navrátil spínal ruce. „Slíbili jste mi, že mě necháte samotnýho… je to vrah, poslali ho zabít mě!“ Navrátil se stočil na kavalci do klubíčka a rozvzlykal se. Pochopil jsem už, že to je hromádka nervů, ale nevěděl jsem proč.

„Ty vole,“ řekl jsem, když jsme opět osaměli, „já nejsem žádnej zabiják. Tak přestaň blbnout. V životě jsem tě neviděl a nikdo mě na tebe neposlal.“

„Ne?“ zeptal se s nadějí v hlase. „Opravdu ne?“

„To víš, že ne. Ty jsi svědek nebo co?“

„Svědek? Proč svědek?“

„Tak jsem myslel… podle toho, jak se bojíš, aby tě tady nesejmuli. Ale to by si tě zase na druhou stranu hlídali jako oko v hlavě. Tak se svěř tetě Miluši, co máš za smutek na duši.“

Trvalo to hodinu, než mi všechno s přestávkami a pláčem vypověděl. Klasický, skoro nudný příběh. Byl najatý blbec, který na sebe odebíral zboží. Když všechno prasklo, pokusili se ho zlikvidovat. Ukryl se u známého na chatě. Současně po něm bylo vyhlášeno celostátní pátrání, protože se jednalo o několikamilionové podvody. Dostal zoufalý nápad: přihlásil se na policii sám a požádal, aby byl zavřen do samotky, kam na něj nikdo nemůže.

„Člověče nešťastná, tos nikdy nečet noviny, žes sežral takovýho hada? Chápal bych, kdybys byl

cikorka nebo drbán, ty nikdy nemyslej dál než do dnešního večera, ale ty vypadáš jako normální inteligentní člověk… co jinak děláš?“

„Inženýra… strojaře.“

„Ježišmarjá, měls to zapotřebí?“

„Víš, kolik jsem vydělával?“ zeptal se tiše. „Pět a půl tisíce měsíčně.“

„Tak proč jsi nešel dělat něco jinýho? Koukni se do novin, co je všude volnejch fleků.“

„V Praze,“ řekl trpce. Byl z malého městečka někde v horách. „U nás je jediná fabrika a ta propouští. Vy Pražáci houby víte, jak to vypadá venku.“

Vypadalo to jako pohádka o rybáři a zlaté rybce. Paní inženýrova záviděla úspěšnějším sousedkám a kamarádkám auta, bydlení, kožich… oni žili z ruky do huby a kromě dcery a stařičkého polského Fiata 125 měli už jenom dluhy a život bez jakékoliv perspektivy. Když za ním přišel člověk, kterého znal jen tak jak se říká od stolu z hospody, že by ho vzal jako společníka do obchodní firmy, myslel, že vyhrál jackpot ve sportce.

„Co se mnou bude…?“ zašeptal. „A s Naďou…?“ To byla jeho žena, jeho neštěstí, kterou ke své smůle zoufale miloval.

Mlčel jsem. Nejsem úplný cynik, abych mu dokázal říct, že je prakticky mrtvý muž a že to nejrozumnější, co by jeho žena mohla učinit, je rozvést se s ním co nejrychleji a odstěhovat se někam na druhý konec světa.

„Co to s náma udělali?“ zeptal se najednou hlasitě. „Předtím jsme žili normálně, nebyli jsme bohatý, ale stačilo nám to. Ostatní taky neměli o moc víc. Jednou bych třeba byl náměstek a…“ Rozplakal se.

Jsou otázky, na které se nedá odpovědět. Jedině potvrdit, že za všechno může někdo jiný. A že když se kácí les, lítají třísky. Ale utěšujte tím člověka, který nic kácet netoužil, který toužil jenom obyčejně klidně žít a který má tu smůlu, že je třískou. Třísek je vždycky víc než dřevorubců. „Bože, proč jsi to dovolil! Proč?“

Bůh asi jen krčil rameny. Dal mu svobodnou vůli: nikdo ho, kromě manželky, nenutil hrabat prachy jako ti podnikavci kolem. Nikdo ho nenutil dívat se v televizi na reklamní lákadla, přesvědčující vás, že bez nich jste nula. Mohl přece živořit nebo si vyhrnout rukávy. Všichni máme stejné možnosti… Pardon, to se nesměju já, to je smích dějin.

Byl jsem nakonec rád, když si pro mě někdy po půlnoci přišli.

„Nezapírej! Proč jsi střílel! Kams dal pistoli! Kdo si tě najal!“

Hlava mi lítala ze strany na stranu, každou otázku doprovázela facka. Oči mě bolely od ostrého světla stolní lampy, namířené do obličeje. Muže, který se ptal, ani chlapa, který mi pomáhal odpovídat, jsem neviděl. Jen ruku, poctivou pazouru, zvyklou spíš na cihly, s krátkými, tlustými a mozolnatými prsty a dlaní jako beton. Být jiná doba, přísahal bych, že takhle vypadá pěst dělnické třídy.

„Nevím! Žádnou nemám! Přestaňte! Přestaňte! Chci advokáta!“ řval jsem. Hlava mě bolela, několikrát jsem narazil do zdi za sebou. Z nosu se mi spustila krev. Pěst dělnické třídy ustala. Uslyšel jsem nějaké šeptání. Pokusil jsem si utřít ústa a bradu, po které mi stékala krev. Šlo to špatně, ruce jsem měl v poutech.

„Nechtoho!“

Ve světle lampičky nebo spíš malého reflektoru se objevila ruka, držící navlhčený ručník. Hrubě mi utřela bradu a připlácla mi ho na chvíli na tvář. Mokra látka příjemně chladila. Zavřel jsem pálící oči a ur.aveně oddechoval. Kde to vlastně jsem? Jsou tohle vůbec policajti? Zbláznili se? Až se dostanu ven, až ke mně budou muset pustit advokáta, všechno řeknu! Budu je žalovat… Srdce mi přerývaně bušilo, na chvíli jako kdyby vysadilo a pak se zase rozeběhlo dvojnásobnou rychlostí. Koho budeš žalovat, ty chudáku? Znáš je snad? Viděl jsi jim vůbec do tváře? Dokázal bys je identifikovat? A i kdyby… máš svědky, kteří potvrdí, že tě fackovali? Do rána nebude nic znát, vyznají se ve své práci, jejich rány žádné stopy nezanechávají. Dostal jsem pár úderů do ledvin, asi se pár dnů pořádně nenarovnám a při čurání budu brečet, ale to se mi mohlo stát, když jsem upadl. Sám, pochopitelně. Kdyby mi zůstaly oděrky na tváři, tak jsem se přitom překulil a odřel si ksicht. A narazil nos.

Dělnická pěst mi servala ručník. Do očí jsem znovu bez výstrahy dostal plný zásah z

dvěstěpadesátiwattové žárovky.

„My to vydržíme. Můžeme se bavit třeba do rána. Do zejtřejšího večera…,“ řekl neviditelný vyšetřovatel.

„Já se přiznám,“ zašeptal jsem opuchlými a rozpraskanými rty. „Dejte mi napít.“ Jeho parťák mi sklenicí málem vyrazil zuby. Srkavě jsem polykal, studená voda mi stékala po bradě jako předtím krev. Odtrhl mi sklenici od úst.

„Kdo si tě najal?“

„Na co?“

„Nedělej ze sebe idiota! Pokusil ses zastřelit inženýrku Jirákovou. Včera jsi zkusil vyprovokovat útok na jejího otce…“

„To je nesmysl! Já… mluvil jsem s Ivankou po poledni. Telefonem! Jak bych na ni mohl střílet? Jejího otce ani neznám.“

„Ne? A co je tohle?“

Cvaknutí, zřejmě magnetofon. A potom hlas, sice zkreslený, ale při dobré vůli nepochybně můj. „Včera v půl desáté v noci byl unesen prezident akciové společnosti Export—Import docent Duchoň. Důvodem byly dodávky zbraní pro Izrael…“

Nahrávka se zastavila. „Chceš tvrdit, že to nejseš ty?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak to tě teda někdo dobře imitoval. Po paní inženýrce Jirákovy jsi pochopitelně taky nestřílel ty, viď?“

„Kdy, kurva! Kdy jsem po ní měl střílet?!“

Dostal jsem facku, až mi málem uletěla hlava. Připadal jsem si jako píšťalička v tý říkance: Otloukej se, píšťaličko… „Mluv slušně, jo? Sprostý slova tady nemáme rádi.“

Zlej sen. Kafkárna. Absurdní drama. Někdo z nás je blázen.

„Promiňte. Nechtěl jsem… ulítlo mi to. Ale pochopte mě, já čestný slovo vůbec netuším, o čem mluvíte! Mě samotnýho se včera v noci někdo pokusil zabít. Byl to ten Ahmed, kterýho zastřelili, když mě zatýkali!“

„A to ti máme věřit? Jeden den tě chtěl zabít a druhej den s ním vesele popíjíš jako s nejlepším kámošem… Nebylo to náhodou tak, že když se ti nepovedlo paní inženýrku zavraždit, protože neumíš pořádně střílet, tak ses pokusil na tuhle práci najmout Ahmeda? Byl to špičkový pistolník, má na svědomí aspoň pět vražd…“

„Dejte mi pokoj.“ Zavřel jsem oči. „Buď mi povíte, kdy jsem měl na Ivanku střílet, nebo se s várna dál nebudu bavit. Neřeknu vám už ani slovo, ani kdybyste mě umlátili.“

Rozesmáli se. Asi věděli proč. Asi tohle slyšeli aspoň tisíckrát a nakonec každý z těch na téhle židli mluvil.

„V pět odpoledne jsi na ni před jejím domem dvakrát vystřelil z pistole s tlumičem. Máš smůlu, kamaráde viděli tě.“

„Nesmysl. Nikdo mě nemoh vidět. V tý době jsem byl…“ Panebože, kde jsem byl?! Nevzpomenu si, v hlavě mám okno jako výkladní skříň. „Prostě jsem tam nebyl.“

„Nebyl? No dobře… Tak se přesvědčíme. Třeba se mýlíme.“ Buď zvedl telefon, nebo dal příkaz nějakýmu poskokovi. Prostě pravil: „Zavolej Egona.“

Dál mi svítili do očí, slyšel jsem v té oslňující tmě nějaké nesrozumitelné hlasy, vyšetřovatelé se pak přemístili za má záda, abych na ně neviděl, stolní lampa na okamžik zhasla a potom se rozsvítila žárovka na stropě. Zamžikal jsem oslepenýma očima, podíval se na člověka, který s nohou přes nohu seděl naproti mně, a znovu jsem nevěřícně zamrkal a potřásl hlavou.

Dan! Dan Vronský!

„Znáte toho člověka?“ zeptal se jeden za mými zády.

„Samozřejmě. Vydával se za soukromého detektiva. Má licenci na jméno Michal Najman. Nevím, jak k ní přišel, jedná se totiž o trestanou závadovou osobu.“

„Sehnala mi ji…“

„Mlčte! Odpovídejte, jen když jste tázán!“ dostal jsem zezadu pohlavek. „Pokračujte, prosím. Kde

jste se s obviněným seznámil?“

„Byli jsme informováni, že obviněný Najman se pokouší proniknout do sídla akciové společnosti Export—Import. Vyhrožoval obchodní ředitelce společnosti, inženýrce Jirákové. Býval kdysi, před svým zatčením pro trestný čin vraždy, jejím spolužákem na vysoké škole.“

„Nebyla to vražda,“ poznamenal jsem chabě. „Zabití.“ Reagovali na má slova asi jako na bzučení mouchy.

„Podařilo se mu pod falešnou záminkou inženýrku Jirákovou navštívit. Přednesl jí pohádku o tom, že jejímu otci hrozí únos a on že je soukromý detektiv a má informace, díky kterým může pokus o únos překazit. Paní inženýrka Jiráková okamžitě kontaktovala policii. Obviněný přesto za dva dny vyvolal falešný poplach, při kterém mohl být život pana docenta Duchoně ohrožen. Máme zjištěno, že na linku 158 podal falešné oznámení o únosu, vydával se za příslušníka mezinárodní teroristické organizace, se svým vozem přijel na místo činu a skrýval se během bezpečnostní akce někde v okolí.“

Odmlčel se. S úsměvem si mě prohlížel. Už vůbec nevypadal tak vycmrndle, jako když jsem se s ním seznámil v té falešné detektivní kanceláři. Byl to sebejistý, energický muž, dokonale ovládající svou roli. Jakou… to kdybych věděl!

Odkašlal jsem si. „Můžu se na něco zeptat?“

„Až vás vyzveme,“ řekl hlas za mnou. „Pokračujte,“ vyzval Egona alias Dana.

„Obviněný byl vyzbrojen pistolí ČZ, ráže 9 mm, s tlumičem. Podařilo se nám zjistit její výrobní číslo 0765307. Jedná se o zbraň, která byla před rokem ukradena z jedné vojenské jednotky. Je důvodné podezření, že s touto zbraní byla spáchána vražda.“

Chtěl jsem zařvat, že tu pistoli jsem dostal od Vachtla, ale najednou mi došlo, že právě na tohle čekají. Zavrtěl jsem proto hlavou a donutil se k úsměvu. „V životě jsem pistoli neměl v ruce. Já jsem totiž nevoják,“ zamumlal jsem. Nevšímal si mě.

„Včera krátce před sedmnáctou hodinou obviněný zaparkoval svého opia ve Strašnicích naproti vile, kde inženýrka Jiráková bydlí. Když inženýrka Jiráková vystupovala ze svého vozu, dvakrát po ní vystřelil. Naštěstí ji netrefil. Asi skutečně nebyl na vojně…,“ dodal ironicky. „Třebaže byl sledován a pod kontrolou, podařilo se mu svým autem uprchnout. Odjel k bytu svého komplice, kde byl zatčen.“

„Kdo mě sledoval? Vy? Nebo sám majitel agentury Clifton?“

„Jaký Clifton?“ zeptal se muž za mnou. „Kde sídlí?“

„Zeptejte se jeho… tady pana Vronského nebo jak se jmenuje. Je to její zaměstnanec.“

„Pan Vron…“ Muži za mnou se rozchechtali.

„Zbytečně si vymýšlíte a chcete mást vyšetřování. Nejsem a nebyl jsem zaměstnancem žádné soukromé agentury. Nesmím pracovat pro soukromý sektor. Žádnou agenturu Clifton neznám. Pochybuju, že něco takového existuje mimo vaši fantazii.“

„Major Vachtl je taky moje fantazie?!“ zařval jsem. „Ten estébák, pasák veksláků… toho jsem si vymyslel?“

Pokoušel jsem se vyskočit, ale strhli mě nazpátek.

„Přiznejte se!“

„K čemu! Ukažte mi pistoli, co jsem z ní střílel!“ Jaká klika, že tuhle hru sami přepekli a připekli, že převezli sami sebe: sice jsem Vachtlovi podepsal převzetí zbraně, ale v případě, že ta pistole byla skutečně horká, je to doklad, který si můžou strčit za klobouk. Jestli má někdo někoho na lopatě, pak to jsem já.

„A konfrontujte mě s Vachtlem! Jestli někdo připravil past na Duchoně, byl to on! A měl bouchaček plnej trezor. Ukazoval mi je… vytahoval se, že má styky u policajtů a že až se osvědčím, taky jednu dostanu! A jestli tady ten fízl najednou neví, kdo to je, já státnímu zástupci rád poradím, kde ho má hledat!

A kdyby nenašel Vachtla, může hledat Vonderu! Nemyslete si, že jsem úplnej idiot! A že se schováváte,“ pokusil jsem se otočit, ale pěst dělnické třídy mě chytila za hlavu a držela ji jako ve svěráku, „že se schováváte, to vám bude hovno platný. Tenhle fízl naproti vás stejně práskne, až mu začne týct do bot a bude si muset chránit vlastní kůži!“

Dan—Egon nervózně poposedl. Najednou nebyl tak sebejistý. Ti dva za mnou taky mlčeli. Je docela možný, že do hry byli zasvěceni jen velice povrchně a najednou jim mohlo začít docházet, že by se mohli namočit taky.

Zazvonil telefon. Dan ho zvedl. Chvíli poslouchal. „Prohledali jste skutečně všecko?“ Odpověď ho zřejmě popudila. Práskl sluchátkem, podíval se za mne a zavrtěl hlavou. Jasně. Žádnou pistoli nenašli. Jsou namydlený.

„Chci advokáta,“ řekl jsem důrazně.

„Šmejde…!“ Dan měl zlé, nenávistné oči. Koho mi připomínal? Mareše! Mareše, když mi vysvětloval, že zastupuje bezmocnou spravedlnost. Takže další fanatik práva. Anebo lovec, kterému právě zvěř v posledním okamžiku vyklouzla z pasti?

Proč mě ale chtěli ulovit?

„Nemysli si, že jsi z toho venku. My nezapomínáme!“ Vstal a vypochodoval z místnosti. Vešel uniformovaný strážník. „Jdeme!“

Cela byla prázdná. Na kavalci, kde se před několika hodinami krčil zděšený defraudant, ležela pouze pečlivě složená netknutá deka.

Vyhodili mě jako Švejka z blázince: bez jídla.

Rozespalýho, neoholenýho, pomačkanýho a hladovýho. Když mě ráno probudili, odvedli mě do kanceláře, kde mi vrátili věci, a nějaký nadporučík mi oznámil, že jsem byl zadržen podle zákona v souvislosti se zásahem proti nebezpečnému zločinci. Muselo být prověřeno, jestli jsem se nepodílel na jeho trestné činnosti a jestli on nejednal v součinnosti se mnou. Vzhledem k tomu, že můj podíl na jeho trestné činnosti nebyl prokázán, pominuly důvody zadržení a jsem volný. Neměl jsem si nač stěžovat. Zadržet vás můžou třeba jen proto, že se na veřejnosti dloubáte v nose. Důvod si pak už vždycky najdou. A já skutečně byl v jedné místnosti s několikanásobným vrahem, který na četníky vytáhl pistoli a začal střílet. Sejmuli ho. Když tasíte picačku na ostrý hochy z RÓZY, může to být nejhorší nápad vašeho života. Oukej, tohle bych chápal. Jenže po kom RÓZA šla? Po Ahmedovi, nebo po mně?

Po mně. Ahmed měl pouze tragickou smůlu. Já taky. Nestačil mi prozradit, který doktor si moji vraždu objednal.

Ve froté županu jsem doma seděl u pucláku silné kávy a tupě se díval před sebe. V hlavě jsem měl jak po fetu. Úplně vymeteno. Zkusil jsem volat Láďovi, telefon nikdo nebral. Kdoví co s ním je. Možná ho sebrali taky. Preventivně. Jako svědka. Jestli našli jeho dvě bouchačky, bude mít co vysvětlovat.

Budu se muset probrat a pochlapit. S hekáním a odporem jsem se začal oblékat. Měl jsem na sobě džíny a nátělník, když u dveří zazněl zvonek. Že by sousedka? Nebo Láďa? Dal jsem na dveře řetěz a pootevřel.

O stěnu se opírala zmalovaná fuchtle se žvárem v koutku příšerně krvavý huby. „To je dost, mladej,“ řekla. „Sem tady už potřetí… Pustíš mě dovnitř, nebo si to vodbudem takle na stojáka?“ Chraptivě se rozchechtala.

„Co… vy jdete za mnou?!“

„Seš Najman, ne?“

„To ano, ale nemám tu čest vás… co mi chcete? Vy jdete od Džudy?“

„Jaká Džudy, vole? Nesu ti líbezbrýf vod Lindy. Tak votevřeš, nebo ne?“

Štětka se jmenovala Olina.

Když jsem se maličko probral, vrazil jsem do sebe pár panáků jamesona. „Héj!“ zachraptěla, když jsem chtěl láhev zavřít a schovat. „Kam s tou flanděrou, frajere? Já todle taky můžu!“

Nalil jsem jí do skleničky od sodovky, kterou jsem měl ke kávě. Hodila do sebe dečku šestiletého destilátu, jako kdyby to byla voda.

„Ježiši, to je šnába! Co to čepuješ za dobrotu?“

Ukázal jsem jí láhev. Prohlédla si etiketu a slabikovala: „John Jameson… Irish whiskey… Jo vizoura má panáček? Irskýho? No jo, vona Linda řikala, že prachy budeš mít. Tak to je v pohodě. Jinak by mě sejřilo tahat se tolikrát do těchhle Prdelkovic.“

„Prosím vás… teda, prosím tě, Olino, co to má znamenat? Ty jsi znala Lindu?“

„Jasná páka. Byly sme na jednej cimře.“

Zavřel jsem oči. Ničeho ji neušetřili. Dali ji do cely společně s ordinérní štětkou, jen aby ji ponížili, zlomili a ukázali, co ji čeká. Nedivím se, že nevydržela a spáchala sebevraždu.

„Jak jsi mě našla?“

„Těžko, bubíku. Už sem to chtěla vzdát. Linda mi povidala, kde máš bejvák. Jak sem se dostala na frajnohu, mydlila sem do Prdelkovic, jenomže pán nebyl doma. A v těchhle barákách se jeden nedoptá. Já bych tu nemohla bydlet. Zblbla bych. Neznaj se ani partaje vodnaproti.“

„Proč jsi mi nenechala vzkaz? Nehodila ho do schránky? Vyhledal bych tě sám.“

„Jo,“ uchechtla se, „já neměla stálou adresu, rozumíš. Mně můžeš psát tak leda Olina Píchavá, hlavní nádraží, horní hala vlevo. Já mám zakázanou Prahu, frajere. No a pak mě chlupatý zarýglovali znova… před dvouma tejdnama sem vylezla. Tak hnedka zase hledat pana Najmana… Já potřebuju nějakou škváru, fešáku. Jasný?“ Nalila si sama. Snad se mi tu nezhuláká a nenabídne mi za odměnu své služby. Nerad urážím ženy, ale jí bych se nedotkl ani vidlema.

„Tak co, dohodném se?“

„Jistě, samozřejmě, jenom nevím o čem.“

Otevřela kabelku z imitace krokodýlí kůže s masivním kováním, pověšenou na něčem, co připomínalo ozdobný řetěz na tygra. Pokud ji používala v sebeobraně a k vymáhání honoráře jako zbraň, pak nebyla o nic méně nebezpečná nežli proslulý řemdih husitských bojovníků. Chvíli se v ní prohrabávala s tichým proklínáním a potom ji rázně vysypala na stůl. Objevily se nejrůznější praktické předměty denní potřeby, rtěnka, zrcátko, prezervativy, deodorant, kasr, nějaké papíry, občanský průkaz, papírové kapesníčky, prášky na spaní, pudr v krabičce, oční stíny, peněženka, špulka nití s jehlou, zmuchlané kalhotky, menstruační tampony, fotografie ministra Dlouhého a pana Dienstbiera, klíče, maloformátový pornomagazín.

„Tady…“ Podala mi zmuchlaný cár papíru. „Já to teda četla, abych nedělala, že né, ale stejně vim prdlačku, vo co kráčí. Linda mi jenom povídala, že na ni udělali tunel. Nějaký hlavouni. Hlavouni sou svině. S jedním sem byla na štrychu, povídal, že je ředitel, nachcanej jak mraky, a když si hodil frakem, myslel, že to spraví kilo. Nakonec na mě volal vopásaný. Fred mu musel dát za uši, aby se probral a zacáloval. Jojo, my žencký to máme těžký.“

Mechanicky jsem přikyvoval a se staženým hrdlem jsem luštil vybledlá a sotva čitelná slova: Miláčku, nevím, kdy dopis dostaneš, po advokátovi se bojím tuhle věc svěřovat. Jediný, kdo mě může zachránit, je milenec tvé kamarádky I. Ten všechno řídil. Od Honzy dostal 10 mil. Kč. Honza měl doklady, že byl agent. Jeho materiály se skartovaly, takže je oficiálně čistý. Proto Honzu zlikvidovali. Mám kopii. Tam, kde to znáš. Pod prahem do ložnice. Jdi s tím za ním a přitlač ho ke zdi. Miluji tě.

Zavřel jsem oči. Všechno do sebe začalo zapadat. Jen ta zpráva přišla pozdě. Příliš pozdě! Bylo už marné chodit za Rulíkem, možná je dokonce na cestě do té exotické jihoamerické země, bylo marné cokoliv podnikat, protože Lindě už nikdo a nic nepomůže. Je mrtvá a živou vodu nevedou ani v Kotvě nebo v Quelle.

„Děkuju,“ řekl jsem hluše. „Škoda jen, že jsem to nedostal do ruky dřív.“

„No jo, fešáku, vona Linda taky myslela, že bude stačit, když ti to dám, až budu mít výstup, to bylo za deset dní, jenomže…,“ rozhodila rukama a znovu si nalila. Hladina jamesona v lahvi povážlivě klesala. „Jo, a taky se zmiňovala vo pěti tácech.“

„Dám ti je, neboj. Tys s ní byla, když… když umřela? Jak se to vůbec mohlo stát?“

„No dovol!“ Až se zakuckala a musel jsem jí dát herdu do zad, aby se neudusila. „Co si vo mně myslíš! My byly kámošky a já nejsem taková svině, abysem něco takovýho udělala! Ani kdyby mi slibovali zlatý z nebe.“

„Počkej, o čem to mluvíš? Co bys neudělala?“

„No… abych ji…“ Prstem si přejela po krku.

Vyskočil jsem a chytil ji za ramena. „Co?“ zařval jsem. „Co to říkáš?“

„Kuš! Já to neudělala. Tak se uklidni a zhluboka dejchej.“

„Kdo to… Co se jí stalo?“

„Nejdřív prachy, fešáku. Mám svý zásady.“

Prokutal jsem všechny kapsy, zásuvku a podíval se do skříně, kde mám kvádra. Nakonec jsem těch pět tisíc dal dohromady. Zbylo mi akorát tři sta dvacet korun. Šlapka je poplivala, srolovala a strčila za výstřih.

„Tak to bysme měli,“ oddychla spokojeně. „Linda říkala, že seš rovnej frajer.“

„Jasně, jsem rovnej frajer. Co se jí stalo?!“

„To já nemůžu jen tak říct. To je moc vo hubu. To by stálo… no, eště aspoň těch pět litrů. Esi né víc.“

„Já tady prachy nemám! Vysyp to a já ti zaplatím potom. Sjedeme spolu do města, já si vyberu prachy z automatu. Koukej, nekecám, mám kartu.“ Ukázal jsem jí zelenou peněžní kartu České spořitelny. Zavrtěla hlavou.

„Hele, buď prachy na dřevo, nebo nic. Věř mi, že vim, co řikám. A to se eště rozmejšlím, esli by nebylo lepcí, kdybysem držela hubu.“

„Víš co, pojď se mnou.“ Chytil jsem ji za ruku, chtěla začít cpát ty svoje krámy nazpátek do kabelky, ale táhl jsem ji ven, do výtahu, z domu a za roh, kde měl svůj obchůdek soused Novotný. Po chvíli výmluv, že tohle a že támhleto a že zásadně nepůjčuje (jenom manželku, ale to naštěstí netušil), mi nakonec těch pět tisíc půjčil. Do večera.

Olinu jsem prozřetelně nechal čekat u baráku.

Za deset minut jsme byli zpátky u mě doma. Položil jsem před ni těch pět tisíc. Olízla si rty, tohle nebyla dorota, která bere pár set marek za číslo, ta byla ráda, když třikrát za večer ulovila ožralýho fasádníka za stovku. Deset tisíc korun čistá ruka pro ni představovalo výhru v lotynce.

„Tak to vysyp. Co se s Lindou stalo?“

„Uškrtila ji. V noci. A potom ji pověsila na ručník.“

„Kdo?!“

„Rézi. Cikorka. Seděla za dvě stě dvacítku…“ Když viděla, že na rozdíl od ní kompletní trestní zákon v hlavě nenosím, vysvětlila, že je to paragraf, pod který spadá vražda novorozeného dítěte matkou. „Slíbili jí za to vopušťák.“

Panebože…! „Tys při tom byla?“

„Seš blbej, nebo mě máš za svini? To bolí, fešáku, to bolí.“ Hodila do sebe panáka, aby bolest zahnala. „U toho přece nikdo třetí nikdy není. Mě dva dny předtím přešupačili do jiný cimry a k Lindě šoupli Rézi. Ta se pak pochlubila, teda jenom mezi svejma, ale to víš, v šuplíku nic nezůstane pod pokličkou nafurt. Vopušťák jí dali hned druhej den a eště ten večír ji vožralou přejelo auto. Jo, kdyby nebyla blbá, tak si mohla spočítat, jak skončí. Ale co můžeš chtít po cikorce.“

Seděl jsem s hlavou v dlaních a snažil se zahnat tu hrůzu, která mi svírala srdce. Zavraždili ji… v noci, bezbrannou ji uškrtila nějaká děvka, která dokázala zabít vlastní dítě… najali si ji na to… je to možný? Kde to žiju?! Je tohle vůbec možný?!

Ale je. Věděl jsem, že je. I já slyšel ve vězení zkazky o podobných událostech, o popravách dezertem katyspoluvězni, najatými zvenčí, vědělo se, že šlo o vraždu, a přesto nakonec smrt těch lidí figurovala jako sebevražda nebo dokonce nešťastná náhoda. Ale to bylo vyřizování účtů mezi gaunery, i když s přimhouřením oka těch, kteří měli dbát, aby se nic takového nedělo. Lindina smrt byla chladnokrevně zorganizovaná vražda svědka, kterou si zřejmě objednali protože nevím, kdo jiný měl na Lindině smrti zájem lidi pohybující se ve vysokých kruzích jako ona.

„Sebralo tě to, co? Dej si frťana.“ Olina mi nalila dalšího jamesona a já se poslušně napil. „Proč to ale udělali?“ zašeptal jsem. „Linda povídala, že před soudem všecko vybalí. Asi se báli…“ „Tys někomu řekla, že ti dala moták pro mě?“ „Copak sem blbá? Koledovat si vo malér…“ „Kecáš,“ řekl jsem najednou jasnozřivě. „Před někým jsi žvanila… a není to moc dávno. Že mám pravdu?“

„No… to víš, jeden se namete a huba mu jede šlejfem. Ale nemusíš mít strach, já neřekla, co v tom líbezbrýfu bylo. Nečetla sem ho, fakt. Stejně jsem nekapírovala, vo co tam kráčí,“ dodala nelogicky, ale po pravdě.

„Kdy se to stalo?“

„Před tejdnem. Fredy, to je můj chlap…,“ měla správně říct pasák, ale i ona měla svoji podivnou hrdost, „Fredy se najednou začal děsně o Lindu zajímat. Přej co mi povídala a tak. A taky chtěl

vědět, esli mi Linda pro tebe něco nedala… Přitom do tý doby nevěděl, že existuješ. Tak jsem kecla, že mi dala moták a že si nepamatuju, co v něm bylo, a dala ti ho, hned jak mě pustili. Vo tom, že Lindu sejmuli, sem držela hubu. To Fredy neví. Chtěl jenom vědět, esli si mi za to něco dal, a já řekla, že panáka, a tak mi dal pár facek, že sem blbá kráva, on by z tebe nějaký prachy vyrazil.“ Bylo jasné, že je sama se sebou spokojená, protože přečurala svého Fredyho jak potůček. Z těch deseti kolíků on neuvidí ani vindru. Tak jako ona neviděla ani groš z peněz, které Fredymu oni zaplatili za informaci o motáku.

A jakmile se dozvěděli, že vím něco, co je smrtelně ohrožuje, zahájili akcí směřující k mé likvidaci. „Jsi hodná, Olino,“ řekl jsem. , „He?“ vyhekla a vytřeštila na mě oči. : , , „A moc ti děkuju.“ „Tohle mi někdo naposled řek, když jsem byla malá,“ pravila a nalila si posledního panáka od cesty. „No nic, asi poletím. Škoda, líbíš se mi, fešáku…“ Pohladila mě po tváři. Byl jsem naměkko, ale zase ne natolik, abych jí splnil tohle přání. I láska k bližním má své meze.

Corsa stála na místě, kde jsem ji zaparkoval. Zámek nejevil stopy násilného vniknutí. Zlatý český ručičky… Vnitřek taky na první pohled neprozrazoval důkladnou prohlídku. Ale pamatoval jsem si, že kazety byly v trochu jiném pořadí. Jinak se nic neztratilo a nic například sáček s heroinem, který by byl objeven při náhodné silniční kontrole nepřibylo.

Zamkl jsem a šel k Láďovi. Zvonil jsem asi deset minut, někdo vedle pootevřel dveře a vystrčil nos, ale když jsem se obrátil, rychle zavřel. Já bych se taky důkladně zarýgloval, kdybych měl za souseda člověka, u kterýho v kvartýru policajti občas pořádají přestřelky.

Takže prostě není doma: buď ještě úpí v kobce, nebo si léčí nervy někde v putyce.

Ne, není jiné cesty, přikývl jsem vlastnímu rozhodnutí a nastartoval corsu. Cestou jsem si vybral ze spořitelny peníze, abych mohl srovnat svůj dluh u Novotného. Bůhví co mě dneska ještě čeká a nerad neplním sliby.

Lájoš si hověl na dvorku ve své šestsettřináctce. Měl otevřená všechna čtyři dvířka a puštěné rádio. Pokuřoval a popíjel pivo z lahve. „Pán šéf!“ rozevřel náruč, když mě spatřil. Psa měl ještě blbějšího než všechny předchozí dohromady. Skákal na mě a pokoušel se mi olizovat obličej.

„Tak co, stará vojno, jak se vede?“

Posadil jsem se vedle něj. Nabídl mi láhev. Napil jsem se maličko, abych neurazil. Lájoš málokdy nabízí pití, bral jsem to proto jako projev nefalšovaného potěšení, že mě opět vidí.

„Jak jde život?“

„Áááá…,“ mávl rukou. „Všetko je na piču. Robota nie je, peniažky nie sú…“ Zhluboka se napil a odplivl si mezi slepice, popelící se v prachu nikdy neuklízeného dvorečku.

„Chtěl by sis vydělat?“

„Vietě… něchcel bysom do lochu pre pár tisícok.“

„Kdo mluví o tisíckách? Potřebuju jenom odemknout jedny dveře, to je všechno. Zaplatím ti za to deset stokorun a vůbec nemusíš dovnitř.“

„Za tisícikorunačku nerobím,“ prohlásil nabubřele.

V duchu jsem počítal do dvaceti, abych se uklidnil. Takhle mi dnešní poměry zkurvily solidního, slušnýho, ochotnýho a pracovitýho cikána!

Něco mě napadlo. Udělal jsem chybu, ale snad ji dokážu napravit.

„Promiň, Lájoš. Neměl jsem za tebou chodit. Chápu. Jsi teď bohatej, máš lepší fáro než já. To, co jsem po tobě chtěl, ani žádnej kšeft není. Nic z toho nemám. Jenom něco hledám. Něco, co má cenu jenom pro mě. Víš, původně jsem myslel, zajdeš za Lájošem a řekneš: Hele, starej kamaráde, já potřebuju píchnout. Dokázal bys mi otevřít jedny dveře? Ne jako práci za prachy, rozumíš. Jen jako kámošovi, zadarmo. Ale pak jsem se ti to styděl říct. Já na tom tak dobře jako ty nejsem, obrali mě o všechno a na to, abych zaplatil takovýho machra, jako jsi ty, prostě nemám.“

Vstal jsem. „Tak se nezlob. Ahoj.“

„Však počkajtě,“ řekl rychle. „Prečo stě to něpovedali odrazu?“

„Teď jsem ti to vysvětlil. Styděl jsem se.“

„Netřeba sa před kámošom stydět,“ pravil důstojně. „Hej, za tisícku nerobím, ale urobit cosi len tak, pre kámoša, to je cosi iné.“ Vstal a protáhl se. „Bolo by třeba jazdiť tým autom, voz potřebuje jazdiť,“ prohlásil odbornicky. „Ale pneumatiky nie sú naftíkané.“ Pokýval nad tím smutným faktem

hlavou. „No, někedy to možno urobím. Kdě je ten dom? Ale prísahajtě mi, šéfko, že stě nelúhali a nerobíte mňa starého kokota!“

Odpřisáhl jsem mu s čistým svědomím a rukou na holém pupku. Samozřejmě na svém.

Na dveřích k bočnímu schodišti, kudy se šlo k bývalému Lindinu bytu, visela nová dopisní schránka s pečlivě vyvedenou jmenovkou: Peterson. Byt tedy už měl nového nájemníka. Pochopitelně Linda za něj platila deset tisíc měsíčně holý nájem. A to se s majiteli domu znala. Tohle byl podle jména cizák, takže ho mohli natáhnout na nějaké dva tisíce marek. Nikdo nenechá tolik peněz ležet ladem.

Petersonovi nebyli doma. Před deseti minutami totiž, oba ve večerním, odjeli. Podle věku nevypadali na to, že doma nechali fůru dětí. Bylo jim oběma kolem pětadvaceti.

Sice zamkli dům, ale Lájoš dokázal zámek domovních dveří otevřít za pár minut. Vyběhl jsem nahoru. Měli fakt naspěch, protože dveře k bytu nechali nezamčené, jen zabouchnuté.

Všude byl binec, jaký vznikne, když lidé poněkud nervní spěchají a nevědí, co si vzít na sebe. Nevšímal jsem si toho: klekl jsem si k prahu ložnice a zasunul pod něj připravené tenké dláto. Zapáčil jsem. Hřebíky povylezly a práh se nadzvedl. Vyrval jsem ho z podlahy. Zevnitř byl umně vydlabaný, tohle docela jistě nebyla Lindina práce, musela si na to najmout nějakého řemeslníka. V prohlubni byl páskou přilepen tenký svazek papírů v přeloženém igelitovém sáčku. Schoval jsem sáček do kapsy a práh zasadil na místo. Pořádně jsem na něj dupnul, aby si sedl, a za pět minut jsem byl dole. Lájoš seděl pro jistotu v autě. „Stě hotový?“ zeptal se udiveně. Podíval se na mě. Nic jsem nenesl.

„Říkal jsem ti, že za pět minut je po všem. A neboj, nic jsem neukrad.“

„Nyč nepýtám, nyč nieviem, nyč som neviděl,“ řekl. „Nikde som nebol.“

Doma jsem nejprve své pancéřové dveře zamkl na závoru a potom jsem rozechvělýma rukama rozerval sáček a vyndal několik listů. Nejednalo se, kromě sjetin z počítače, o žádné kopie. Pan Hrubý nebyl nějaké béčko a dokázal svého zaměstnání v archivech ministerstva vnitra dobře využít. Z materiálů, které ležely přede mnou, jednoznačně vyplývalo, že bývalý ministr Rulík nebyl nějakým řadovým, občasným spolupracovníkem nejnižší kategorie nebo dokonce kandidátem tajné spolupráce: od svých osmnácti let vědomě pro StB pracoval a dosáhl docela slušné hodnosti. Nedělal pouze pro naši Bezpečnost, ale i pro Rusy. Jako pracovník vědeckého ústavu dost často cestoval do zahraničí a měl kontakty s představiteli opozice a emigrantských kruhů. Řadu spolupracovníků měl v disentu. Kádrové materiály ho hodnotily jako „nápaditého a iniciativního kariéristu bez skrupulí“.

Nebyl získán vydíráním. I když se svým způsobem v obecné rovině o druh nepřímého vydírání jednalo, jeho otec byl vyloučen z KSČ a navíc mu hrozil v zaměstnání malér jakési kriminálnější povahy. Rulík v té době končil střední školu a dokázal si spočítat na prstech jedné ruky, že s takovou skvrnou v kádrových materiálech se na vysokou nedostane. Učinil proto, co považoval za nejracionálnější: šel na Státní bezpečnost a nabídl své služby výměnou za vstupenku na studia. Vyšlo to. Byl tak pilný, že dodával dokonce informace o vlastním otci, který mu zároveň v dobré víře usnadnil kontakty s disidenty.

Nevěřícně jsem si prohlížel některá zřejmě pečlivě vybraná hlášení, týkající se právě těchto lidí a jejich soukromí. Byl to ošklivý a špinavý obraz, který by v rukou vyděrače mohl mít explozivní sílu atomové pumy. Nepochyboval jsem, že podobných materiálů se takhle z archivů ministerstva vnitra v té hektické době po listopadu „ztratilo“ víc a že je někdo má a mne si ruce. Třeba zrovna jeho řídící orgán, vystupující ve všech dokumentech bohužel jen pod krycím jménem mjr. Edison. Teď už bylo jasné, proč musel zemřít každý, kdo měl k těmhle dokladům přístup. A chápal jsem, že se Linda do poslední chvíle varovala seznámit mě s nimi. Opravdu mě milovala a nechtěla mě vystavovat smrtelnému nebezpečí. Chtěla je použít až v nejkrajnějším případě. Zabránili jí v tom. A protože se obávali, že je můžu mít já, chtěli se zbavit i mne.

Roztřásla mě zimnice.

Rulík může jít velvyslancovat třeba do pekla: i tam bude manipulovatelný. Ti, s nimiž

spolupracoval a současně je svými udáními zkompromitoval i do budoucna, se také dají utáhnout na vařené nudli. Kdyby jejich poklesky vypluly na světlo, jsou navždy efektivně mrtví. Síť, kterou

politickozpravodajští stratégové utkali před dávnými léty, fungovala stále a zůstane pro nezasvěcené neviditelná rozprostřena tak dlouho, jak dlouho budou žít ti, z jejichž životů a osudů je spletena. Tkanivo tvoří fotografie, výpovědi, dopisy, podpisy, bankovní konta, lásky, chtíč a úpisy ďáblu.

Hlavou se mi honily myšlenky, ze kterých na mě padala hrůza. Linďa mi ze záhrobí poslala ďanajský ďar: šťasten je pouze ten, kďo žije v nevědomosti.

Zabalil jsem dokumenty nazpět do sáčku a přelepil ho. S tímhle nechci mít nic společného alespoň zatím… než uvážím, jak tuhle nálož oďpálit, aniž bych s ní vyletěl ďo vzduchu i já. Do té doby musí zůstat zakopaná deset stop pod zemí, pod betonovým sarkofágem, protože je ještě citlivější než nitroglycerin.

Nejjistější by byla znovu bezpečnostní schránka v bance. Tam bych ale měl uložit pouze kopie: další kopie nechat u někoho důvěryhodného v zapečetěné obálce, snad zase u toho aďvokáta, který mi už jednou podobnou službu poskytl. A originál…

Ťukl jsem se ďo čela. Jasně! Na Petřinách, u zadního plotu domu, ve kterém jsem bydlel, je kůlna. Čebovská do ní nikdy nevstoupila. Večer se tam dostanu zaďní brankou: v téhle skrýši vskutku nikďo žádné tajné materiály hleďat nebude.

Teď už zbývá jen ďát si pozor, jestli mě někdo neklihuje, až půjdu ďo rozmnožovny, ďo banky a k advokátovi. A potom se stáhnout a čekat. Pomsta nejvíc chutná zastuďena.

A já se chci pomstít! Strašně se pomstít za Linďu, za její utrpení, za zmarněný život, za peklo, kterým musela ke své smrtí projít.

Buďu k tomu potřebovat ďvě věci: peníze a zázemí. A tak jsem zveďl telefon, a kďyž se ozval Imrův hlas, zeptal jsem se: „Ta nabíďka pořáď ještě platí?“

Hospoda hlučela jako podrážděný úl. Sotva jsem se vtiskl na lavici u zdi. Všechny žiďle byly obsazené. Z levé strany mi šel ďo očí kouř z cigarety, kterou nějaký totálně opilý mužík nechával ležet v popelníku.

Byl jsem tu na večeři. Dal jsem si stuďený vepřový bůček, a aby se vlk nažral a koza zůstala celá, snažil jsem se ten nářez tuků vyvážit šopským salátem. K tomu jsem měl už třetí pivo. Taky kompromis miluju černé, ale protože je na tloušťku, ďal jsem si řezané. Obávám se, že takhle nějak to buďu koulet i s Imrem. Plat, který mi nabíďl, mnou neotřásl, i kďyž se tvářil, jako kďyby mi ďával královskou apanáž. Dvanáct tisíc… Za těch ďvanáct kolíků plus neďefinované prémie a oďměny za přesčasy jsem měl držet za všech okolností a přede všemi hubu o všem, co zjistím a co se v rámci zaměstnání ďozvím. Poďepsal jsem ďokonce prohlášení, ve kterém jsem to sliboval poď hrozbou trestních postihů. Dále jsem souhlasil s neomezenou pracovní ďobou. Jak se v tom přípaďě buďou vypočítávat přesčasy, ví jen bůh. Potom jsem se zavázal hlásit po skončení pracovní ďoby, kďe jsem k zastižení. A nakonec jsem vzal na věďomí, že buďu Imrovi ďenně vypracovávat hlášení o tom, s kým, kďe, o čem jsem jeďnal a co jsem čtyřiadvacet hoďin dělal.

Za dvanáct tisíc solidní pracovní podmínky, ne? Vlastně si nemusím naříkat, když vezmu v úvahu, že mám nadprůměrný příjem, odpovídající minimálně šesti stům padesáti markám. Nedivím se, že si světové podnikatelské a finanční kruhy pochvalují, jaký jsme skromný, spořádaný, pracovitý a dělný národ, a dávají nás za vzor západním pracujícím. Mají pravdu, jedině skromný nebo úplně blbý národ dokáže tvrdě hákovat za desetinu mzdy, jakou oni musejí platit svým vlastním lidem. Co mi Imro nedal, byla bouchačka. Ne snad že bych po ní po zkušenosti s Vachtlem toužil, ale myslel jsem, že když detektiv, tak detektiv se vším všudy…

Imro zavrtěl hlavou. „Na detektiva zapomeň. Licenci máš, to se může kdykoliv hodit. Ale my oficiálně detektivní ani bezpečnostní agentura nejsme. Jsme poradenská služba a specializujeme se na poskytování informací. Chápeš? Bezpečnostní agentura je s námi spojená jenom… no, prostě ne oficiálně. Je to dceřiná společnost. Já ti včas řeknu, co máš dělat. Zatím bych rád věděl, jak si stojíš s těma záležitostma, o kterejch jsme mluvili.“

„Poslech jsem tě a s Vachtlem jsem skončil. Proto jsem tady.“ Rozhodně jsem neměl v úmyslu vyprávět mu o zatčení a výslechu. Oficiálně nic takového jistě neexistovalo a já začínal pomalu věřit, že to byl jenom hrůzný sen. „Dostal jsem hlášku od kámošů, že mi jde po krku jeden drbán. Nějakej Luboš Voříšek.“

„Kdo je to?“ Neměl nejlepší paměť.

„To byl ten mazák, co se mi kdysi usadil v kvartýru a poštval na mě Pašu. Luboše v Německu zašili za drogy, ale už ho pustili. Tady mu chtěli přišít Pašovu vraždu, ale nějak se jim nepodařilo najít žádnou mrtvolu, takže to usnulo. No a Luboš si myslí, že všecky maléry, hlavně toho Pašu, mám na triku já, a chce mi to dát vyžrat. Nerad bych mu vysvětloval, že to celý bylo jinak… ale už po mně jednou někdo střílel a to víš, člověk má jen jednu kůži. Rozumíš mi, ne?“

„Rozumím,“ řekl kysele. „Víš co? My máme nějakou práci mimo Prahu, pošlu tě tam na pár dnů a mezitím to dáme s tím hajzlíkem do pořádku. Oukej?“

Takže si dávám ještě čtvrté pivo a tiše trávím a v duchu hádám, do jakýho Vidlákova mě Imro asi pošle a co tam budu mít za úkol.

Vidlákov se jmenuje Hradiště a je někde v severních Čechách, dvacet kilometrů od německých hranic. Kdysi se tomuto území říkalo Sudety a na německých mapách tak je stále označeno: v trafice ji totiž mají, já si ji koupil. Hradiště se na ní nazývá Burgenberg.

Podle tenoučké brožurky Průvodce krajem lidových pověstí, kterou sepsal PhDr. Karel Roztěž, profesor soukromého gymnázia, jak stálo velkým písmem na obálce, noří se původ zdejšího města do dávných věků. První zmínka o osadě stejného jména pochází ze 13. století. Ve století patnáctém už zde stálo město, patřící českému rodu pánů z Hradce. Po Bílé hoře jim byl majetek zkonfiskován a připadl přivandrovalému válečnému dobrodruhovi rytíři Nichtdortovi. Za věrné služby habsburským císařům byl rod povýšen do hraběcího stavu. Proslul tuhým katolicismem a v osmnáctém století nemilosrdným pronásledováním českých bratří. V devatenáctém století město zaznamenalo překotný průmyslový rozmach, spojený s rozvojem textilu. Původně české město bylo téměř zcela poněmčeno, zůstala pouze jedna česká dvoutřídní obecná škola, ale i děti českých zaměstnanců obou největších továren jedna patřila potomkovi loupeživého rytíře Nichtdorta, který včas pochopil, že zlato má dnes podobu vlněné příze, a druhá německému židu Rubinsteinovi musely chodit do německých továrních škol. Nichtdort nakonec v konkurenčním boji nad Rubinsteinem zvítězil ve stylu svých předků: po záboru Sudet od něj pod nátlakem za pakatel koupil jeho továrnu.

Rubinsteinovi se nepodařilo dostat americké vízum, respektive dostal je, ale ne pro své staré rodiče. Zůstal tedy v protektorátu a skončil s celou rodinou v osvětimské plynové komoře. Nichtdort samozřejmě byl členem Henleinovy strany, vstoupil pak do NSDAP, to už měl říšské občanství, a byl až do čtyřiačtyřicátého roku, kdy během dvou dnů dostal oznámení, že dva jeho synové padli jeden na ruské, druhý na západní frontě —, fanatickým nacistou. Potom, jak se válečná situace vyvíjela pro Němce čím dál katastrofálněji, začal stahovat plachty. Ve sklepení jeho zámku se po válce našly uložené vzácné zlaté kultovní předměty z nedalekého kláštera: mniši tvrdili, že byly uloupeny nacisty, Nichtdort prohlašoval, že je převzal do úschovy od opata, který ovšem už nic potvrdit nemohl, protože zahynul v Buchenwaldu. V každém případě se jimi Nichtdort hájil jakožto důkazem svého antif ašistického smýšlení a odbojové činnosti: klášter byl totiž český, třebaže byl koncem sedmnáctého století založen pod patronací jeho předka jako bašta protireformace. Podivným způsobem (hovoří se o nesmírných úplatcích a především o využití některých tajných dokumentů zdejšího gestapa, které zmizely a v nichž prý stálo ledacos pikantního o minulosti a nečistém svědomí dvou členů komise) se Nichtdortovi podařilo proklouznout národními soudy a bylo mu zpětně přiznáno české občanství. Prý! V archivech se o tom důkaz nenašel a nikoho v té době ani nenapadlo, že by starý nácek, který česky uměl, jen když sprostě nadával české pakáži, mohl k tomuto privilegiu přijít. Ostatně jeho továrny i zámek mu byly jakožto kolaborantovi a aktivnímu nacistovi Benešovými dekrety znárodněny. Na základě stížností těch, kdo si jeho činnost za války pamatovali a to bylo prakticky celé město a okolí —, měl být souzen, ale po zatčení byl opět na základě tajemných intervencí propuštěn a vyšetřován na svobodě tak dlouho, dokud koncem pětačtyřicátého roku i se zbytkem rodiny z dětí zůstal naživu jen patnáctiletý syn, podfůhrer místní skupiny Hitlerjugend nezmizel do Bavorska, kde rodina vlastnila rozsáhlé statky, válkou nedotčené. Celá desetiletí nebylo o Nichtdortovi slyšet, jen občas, když se konaly srazy

landsmanšaftů, vystupoval bojovně a volal s ostatními po právu na starou vlast. Zemřel před deseti lety v požehnaném věku. Jeho štafetu převzal syn, jedenáctý hrabě z Nichtdortu.

Tohle všechno v brožuře samozřejmě nestálo, ta se o dějích poválečných zmiňovala jen velice obecně a povětšinou se věnovala vychvalování moudré politiky současného městského

zastupitelstva, které konečně po desetiletích totality (během níž byla postavena jen dvě sídliště, nemocnice s poliklinikou, stadion, kulturní dům dnes kasino a herna —, zemědělské učiliště, hotel, jedna továrna a jedna střední škola) začalo s budováním čističky odpadních vod, po které ekologové volali marně celá léta.

Drby o Nichtdortovi jsem vyslechl hned první večer v hospodě vedle hotelu, který dnes díky holandské aukci vlastní jeho bývalý odpovědný vedoucí.

O ničem jiném se totiž v poslední době v Hradišti nehovořilo tolik jako o starém hraběti a jeho nejmladším synovi. Ten totiž došel k závěru, že mu bylo ublíženo a že když se vracejí majetky starým „českým“ šlechtickým rodům jako na běžícím pásu, byl by blázen, kdyby se o své továrny, lovecký zámeček a les s honitbou nepřihlásil taky. Svou žádost podložil tím, že jeho otec byl v podstatě český vlastenec, odbojář, že měl české občanství, a že jim tudíž byl majetek zkonfiskován neprávem. Továrny stejně jako další objekty totiž dostaly národního správce a byly ve skutečnosti znárodněny až po únoru 1948. A předložil ke své žádosti potvrzení o svém českém státním občanství. Navíc se ukázalo, že má nejenom občanství, ale kupodivu i trvalé bydliště v Praze. Nikdo ho tam sice nikdy neviděl, ale dáma, u které byl přihlášen, místopřísežně prohlásila, že pan hrabě tam bydlí už od 20. listopadu 1989. Čistě náhodou teď právě není doma…

A soud rozhodl, že mu majetek skutečně po právu náleží. Originál dokumentu, kterým mu bylo po válce přiznáno československé občanství, ani záznam o něm se sice nenašel, ale to nemuselo znamenat víc, než že máme v archivech bordel. Tak se vyjádřil jeden politik: „Na tom bych nebazíroval, to je naše ostuda.“ Že by věci mohly být jinak a originál a záznam prostě existovat nemusel, neboť nikdy neexistoval, politika jaksi nenapadlo. Jak pravil starý pán s vlnitými bělavými vlasy, sedící u stolu naproti mně, ze kterého se vyklubal bývalý městský knihovník: „Ten chlap to říká buď z blbosti, nebo za cizí peníze.“ Hlas kolem jednoznačně mínil, že ten chlap to říká za cizí peníze. Měl jsem pocit, že řečeného politika zde nemají v oblibě, třebaže v televizi vždy působil velice uhlazeně a vstřícně. Zřejmě byl ale vstřícný vůči kdekomu, některé, samozřejmě ty nepřátelsky laděné noviny, se dokonce sáhodlouze rozepisovaly o podezřeních, že jeho vstřícnost vůči pobělohorským šlechtickým rodům a dalším odvěkým přátelům českého národa není tak zcela čistá a nezištná.

Seděl jsem tedy v hostinci a naslouchal hlasu lidu. To byl můj úkol. Jak pravil Imro, poskytujeme poradenské služby a k těm potřebujeme informace. Jeď do Hraďiště a zjisti, jak se lidi dívají na příjezď pana hraběte a jeho oficiální převzetí majetku. Poďle mě to byly vyhozený prachy, protože si stačilo přečíst noviny nebo nějaký průzkum veřejného mínění na poďobné téma. Jenže háček byl v tom, že nejenom sbíráme informace, ale také vlastníme filiálku: bezpečnostní agenturu. A právě u ní si pan hrabě objednal ochranu a hlavně pomoc při průchodu spraveďlnosti, teďy fyzickém převzetí majetku.

„Buďe to asi průšvih,“ pravil Imro přeď mým odjezdem velice chmurně, „kejvli jsme mu na to tak nějak z hlouposti, nikdo v tu chvíli netušil, jakej cirkus kolem toho všeho bude.“

„Kejvnutí z hlouposti“ byl samozřejmě eufemismus, nešlo o naivitu, ale o tučný honorář v německých markách. Jenomže někdy jedno vyhrání z kapsy nadlouho vyhání, a tenhle kšeft mohl agenturu zďiskreďitovat. Taďy se jeďnalo o vysokou politiku a bývalí boxeři, uhlíři a instruktoři výsaďkových vojsk mohli svou razancí naďělat víc škody než příslovečný slon v porcelánu. Takže jsem se nastěhoval ďo hotelu Royál, ďříve Čechie, a začal čenichat, jakou slávu občané panu hraběti na uvítanou chystají. Když se chce člověk pohybovat inkognito, potřebuje solidní legendu. Jsem tedy umělec, dělám do reklamy, mám teď zakázku pro velkou zahraniční firmu, připravuju jim promotion nového výrobku. O co jďe, musím tajit, ale kďybych se opil a začal žvanit, buďe se jednat o nový druh motorových olejů. Potřebuju prostě kliď, soustřeďění a nápaď! Inspiraci! Na tohle bych mohl sbalit nějakou ďámičku, ty mají v oblibě umělce, které nic nenapaďá, protože ďoufají, že na jejich ňaďrech se jim v hlavě nějaký geniální nápaď vylíhne a je buďe celý život provázet hřejivý pocit, že branou mezi jejich stehny lze projít na Parnas.

Že jsem učinil mouďře, jsem poznal hněď, kďyž jsem se přihlašoval v hotelu Royal. Recepční, paní

kolem pětatřicítky, maminkovsky baculatá, růžolící a usměvavá, se mě začala ďocela bezostyšně vyptávat. Hněď zateplá jsem jí teďy vysypal, co jsem zač a ty všechny žvásty o inspiraci. Zabil jsem tak ďvě mouchy jeďnou ranou: ďál už nebuďe vyzvíďat, co taďy ďělám, a pro místní, až půjdu večer do hospody, nebudu už cizincem, ale tím umělcem od reklamy z Prahy.

Legenda zabrala. Vzali mě mezi sebe hned první večer. Zapsal jsem se ďvěma runďami becherovky. Samozřejmě na konto výloh. „Na nějakou korunu nekoukej, korumpuj, korumpuj, korumpuj,“ pravil Imro. „Ale s mírou,“ ďoďal. „Žáďný hostiny, maximálně panáka, pivo, flašku vína a tak. Rozumíš?“

V hospoďě jsem se proto ďozvěďěl, jaké je smýšlení občanů o historii roďu Nichtďortů. Jenže jeďiné, co se mi poďařilo vyextrahovat z celého večera, po kterém mě ráno bolela hlava, bylo prohlášení mistra z textilky: „My tam toho skopčáka nepustíme! Jeďině přes naše mrtvoly.“ Připomínalo to pověstné „No papsarán!“, ale mistr v sobě měl už pět panáků a sedm piv, takže jsem ho bral vážně jako loňský sníh. A jak moudře pravil městský knihovník na penzi: „Ono je to za jeden žebráckej plat, jestli budou dřít na Rubeše anebo na Nichtdorta.“

Druhý den při obědě v hotelové restauraci si ke mně přisedl solidně vyhlížející muž v červeném saku a pestrobarevné kravatě, zralý čtyřicátník. Taky šel na oběd. Nezávazně jsme se bavili o daních, žních a o počasí, až při kávě najednou povídá: „Vy jste prý reklamní odborník…“ „No,“ pravil jsem neurčitě, „jestli zrovna odborník…“

„Když děláte pro Shell, tak asi žádný béčko nejste,“ řekl s úsměvem. Jenom jsem zamrkal. Varoval jsem se zmínit nějakou konkrétní firmu, hovořil jsem přece pouze o motorovém oleji. Takže jsem se skromně zapýřil a zamumlal něco v tom smyslu, že bych nerad nějak konkrétně, zákazník to nemá rád a tak podobně.

„Jistě, naprosto chápu, diskrétnost je taky moje heslo. Jo, já jsem něj akej Rubeš. Mám tady fabriku…,“ řekl nedbale.

Projevil jsem očekávaný zdvořilý údiv. Jako že mě těší, když si se mnou při obědě docela normálně povídá tak významná osoba, jako je nefalšovaný továrník.

„Měl bych pro vás návrh potřebuju rozjet kampaň na novej výrobek. Dělám hlavně hračky, dřevo a plasty, ale taky rakve a…“

„Vy chcete reklamu na rakve?“ vyděsil jsem se. „Ačkoliv… to by mohlo být docela zajímavé.“ Už jsem ten bilbord viděl krásně zdobená truhla, v ní spokojeně se tvářící vykrmený nebožtík a slogan: Nikde jinde si tak pohodlně a dlouho neodpočinete…

„Na rakve ne. Mortalita je u nás slušná a já nestačím ani vyřizovat všechny objednávky. Exportujeme i do Jugošky… kdyby to tam ještě chvíli vydrželo, jsem za vodou v rákosí na deset let.“

„Co teda potřebujete?“

Shýbl se pro kufřík a vyndal z něj nějaký předmět. Pod stolem, jako kdyby mi nabízel herák nebo ukazoval pornografickou fotografii své sestry, vybalil z papírové krabičky několik maličkých figurek, zřejmě z moduritu. Vypadaly jako Sněhurka a sedm trpaslíků.

„Sněhurka a sedm trpaslíků…,“ řekl jsem. „S tím chcete udělat díru do světa? Mám pocit, že vás už jeden chlap předběh. Jmenoval se Walt Disney.“

S úsměvem zavrtěl hlavou. „Jsou to jen miniaturní modely. Podívejte se zblízka…,“ zašeptal. Zvedl jsem jednu figurku a přiblížil ji k očím. „Kalvoda!“ Samozřejmě, nezaměnitelná tvář koaličního li dra! Knír měl, chyběla jen dýmka.

Rubeš se hrdě usmál. „Jsou tam všichni… tohle je Sládek jako Rejpal, tohle je Zeman jako Kejchal, tady Lux, Benda jako Šmudla, Klaus jako Prófa… dobrý, ne?“

„A Sněhurka?“

„Vašek, to je snad jasný.“

Ten člověk byl buď blázen, nebo génius.

„Mám ještě další varianty. Ale zatím jen v návrzích.“ Znovu otevřel kufřík, vrátil do něj krabičku s trpajzlíčky a místo nich vyndal desky. „Tohle je varianta noční lampička.“

Lampička byla stylizovaná do podoby hlavy známé politické osobnosti. Místo očí měla žárovky. Nadšeně jsem zamlaskal. „Myslím, že tady mě napadá krásný slogan…,“ naladil jsem ho. To, co mě

napadlo, znělo: Budu vás strašit i v noci… „Uvidíme, jak se dohodneme.“

„Dobře. Myslím, že se dohodneme. A tady máme poslední…. od toho hodně očekáváme.“ Zase hlavy, ale upevněné na ocelové pružině. Prostě fackovací panáci. „Máme připravené vzory pro každého, podle politický orientace, chápete? Člověk se vrátí z práce domů, pustí si televizi nebo přečte noviny a hned je ještě nasranější. Tak místo aby vynadal ženě nebo zmlátil děti, nafackuje tomu, kdo podle něj za všecko může. Jeden si proto koupí Klause, druhej Husáka, Gottwalda nebo Ransdorfa… geniální, ne?“

„Kterej model myslíte půjde na odbyt nejvíc?“

Zamyslel se. „Od Klause si slibujeme hodně, přece jenom premiér je první na ráně, ale já pevně věřím, že fůra lidí si koupí i nějakýho komunistu. Ono je to dneska všechno tak zamotaný, že obyčejnej člověk vlastně už vůbec neví, kdo za všecko může. Taky může fackovat oba najednou. Tak co říkáte, dohodneme se?“

„Rozmyslím si to. Ale upozorňuju vás, nejsem laciný.“

„Kdybych chtěl něco za babku, tak to zadám místnímu básníkovi. Ten vymejšlí do Hlasu Hradiště reklamy jako U Medků nakoupíte za babku. Medek má samošku na náměstí.“

„Koho si budou zdejší lidi kupovat, až pan hrabě převezme textilky?“

Zachmuřil se. „Koho! To je přece jasný… Řeknu vám, tohle je hrozná sviňárna! Požádali jsme našeho poslance, aby interpeloval v parlamentu, ale bylo to málo platný.“

„Bál se?!“

„Ale ne, jenomže tam už byly karty rozdaný a ve hře byly větší trumfy než nějaký naše místní zájmy. Taková sviňárna! Taková protinárodní politika!“ Bouchl pěstí do stolu. „Dva roky o tu jednu fabriku bojuju, byla by vlastně za babku, to bylo pořád slibů… a já vůl jim strkal prachy, sponzoroval jsem volební kampaně a všecko… a nakonec mě, českýho podnikatele, kopnou do zadku a přiklepnou to nějakýmu skopčákovi!“

Vydýchal se. „Kdy se mi ozvete?“ zeptal se obchodnicky a podal mi vizitku.

„Zítra,“ řekl jsem. „Musím si prohlédnout svou smlouvu… jestli totiž vůbec můžu pracovat pro někoho jinýho. Uzavřeli se mnou totiž exkluzivní dohodu…“

Mávl rukou. „Já to nikomu povídat nebudu, to vám můžu slíbit. A navrhnu vám ještě něco jinýho: prachy z ruky do ruky. Chápete?“

Samozřejmě. Počítal, že tím by mohl zaplatit míň. Jistě by to nějakými účtařskými čachry do odpisu dostal a já bych nemusel berňáku přiznat ani halíř. Honorář by pak byl samozřejmě menší. Jen silou vůle jsem se ovládl, abych nepropadl víře ve vlastní legendu a nezapomněl, proč jsem přijel. „Občané, jak jsem slyšel, jsou taky dost rozhořčený kvůli tomu Nichtdortovi…,“ povídám jakoby mimochodem.

„Lidi budou držet hubu a krok jako vždycky. V těch dvou fabrikách maká půlka města. Nakonec polezou tomu sudeťákovi do zadku. Tady pomůže jedině politická akce. A na tu už je skoro pozdě… I když… nechcete večer zajít do vinárny U Křečka? Máme tam… no, neříkám schůzi, ale dali jsme se, my, co tady máme slovo, v tomhle případě dohromady. Bez ohledu na partaje.“

„Rád. Docela by mě to zajímalo.“

„Tak v osm večer. Budeme se těšit. Vy Pražáci vždycky máte dobrý nápady. Ale o tom našem kšeftu ani slovo!“

„Někdo vám volal,“ hlásila mi recepční. „Kdopak?“ otázal jsem se.

„Hm, to já nevím. Ale byla to nějaká dáma,“ uchichtla se.

Šel jsem se převléct, abych v džínách a kožené bundě nedělal pražským reklamním kreatorům ostudu. Nějaká dáma… kterápak asi? Kolik já znám dam? Málo. Ženských znám fůru, některé velmi důvěrně, ale dámy… Recepční ale taky mohla tohoto označení použít v obecném smyslu, že mi prostě volala nějaká žena.

„Nevíte náhodou, jestli to byl místní hovor, nebo meziměsto?“ zeptal jsem se recepční.

„To se dneska nepozná, když je automatické spojení…“

Vinárnu jsem podle instrukce paní recepční našel na náměstí pod podloubím. Sklepní prostory s klenutým stropem se skládaly ze dvou místností: velkého lokálu s barem a přilehlé extrovny, oddělené dveřmi s výplní z barevných kulatých skel zalitých do olova. Správně jsem uhodl, že

honorace nebude kout pikle pohromadě s lidem obecným, a zamířil jsem ke dveřím. Číšník se špinavě vyhlížejícím chmýřím pod nosem mi zastoupil cestu. „Místnost je zadána, pane,“ zahučel mutujícím hlasem.

„Jsem hostem pana továrníka Rubeše,“ prohlásil jsem významně. Mlčky se uklonil a otevřel dveře. Čekal jsem, zda se mě zeptá na jméno a titul, aby mě mohl zvučně ohlásit, ale k takové dokonalosti ještě nevyspěl.

Rubeš seděl v rohu podlouhlého stolu, spolu s ním asi deset dalších lidí. Židle vedle něj byla volná. Zamával na mě a ukázal na ni. Představil mě jako odborníka na pí ár, tedy publicity relations, čili na propagaci. U stolu se nacházeli: starosta Hás, předseda vítězné politické strany v Hradišti, občanským povoláním stavební inženýr, šéf odbočky vládnoucí parlamentní strany Kuneš, majitel železářství, lékárník, jinak nezávislý člen rady městského zastupitelstva, poslanec parlamentu za jednu z koaličních stran, jmenoval se Karen a jeho žena vlastnila dva butiky a tři zrestituované činžáky, majitel hotelu Royal, dříve Čechie, exkomunista a nyní radní za radikálně nacionalisticky orientovanou stranu Truhlář, náčelník městské policie, nesoucí titul ředitele a jméno národního hrdiny Žižka. Krajní levé křídlo politického spektra na radnici reprezentoval MUDr. Gros nebo jak se jmenoval. Zubař. Další, usazené na opačném konci stolu, jsem nestačil ani při představování identifikovat. Jenom jsem zaslechl tituly podnikatel, továrník, obchodník. Prostě GEN.

Pánové představovali v podstatě celé politické spektrum včetně těch koaličních stran, které navracení majetku šlechtě a emigrantům a církvím měly téměř v politickém programu. Jenže něco jiného je teorie hlásaná v parlamentu a něco jiného uskutečňovat to někde v Prdelkovicích na vlastní kůži. Tohle dokázalo sblížit i strany, které si jinak šly, alespoň programově, po krku. Teď nastala chvíle, aby předvedly, jak dokážou hájit zájmy lidu…

„Tak jak jste se rozhod?“ zašeptal Rubeš, když představování skončilo a pánové se opět zvolna dostávali do linie, z níž jsem je svým příchodem maličko vykolejil.

„Myslíte tu reklamu? Zítra bychom se na to mohli sejít, co říkáte?“

„Senza,“ rozzářil se. „Já vždycky říkal, že ty pravý a nejlepší kšefty se dělaj v hospodě.“ „Pánové,“ starosta zaklepal vidličkou byli asi po večeři na svoji sklenku. Víno se jako ve správné vinárně nalévalo ze džbánů. „Abychom se vrátili k věci. Pan Najman jako člověk nezúčastněný, který věci vidí jinýma očima, nám možná bude nápomocen radou.“

„Musíme respektovat zákon, ať se nám to líbí nebo nelíbí,“ řekl pan poslanec a potřásl syslími tvářemi. Tvářil se ustaraně. Přece jenom to byl on, kdo se ocitl mezi dvěma mlýnskými kameny a nechtěl si zadat se žádnou ze zúčastněných stran. Jeho partaj bude docela určitě potřebovat i tady nějaké sponzorské příspěvky výměnou za lobbistickou podporu, a kdo může dát nejvíc? Jasně že německý hrabě! Na druhou stranu když se nebude chovat dostatečně mazaně, může si to u zdejších lidí tak pohnojit, že mu sponzoring bude už málo platný, protože on v parlamentu zasedat nebude. Jo, je to těžký. Nejlepší je respektovat zákon.

„Zákon!“ vyprskl starosta, celostátně ještě v opozici. „Ten si vykládáte, jak se vám to hodí!“ „Pánové,“ přerušil je zubař, „nechtě si to na schůzi. Já ji budu mít zejtra a lidi budou chtít vědět, co radnice. Jaké kroky činí. Co tedy uděláme?“ Měl ostře řezanou bradku a vysoké čelo a i jinak vypadal jako Lenin.

„Podali jsme odvolání k nejvyššímu soudu…,“ začal starosta. Poslanec ho opravil: „K vrchnímu soudu.“

„To je snad jedno,“ odsekl starosta. „Víte, co myslim. Zamítnuto. Nebylo shledáno porušení zákona. Občanství má a šmytec. Majetek byl znárodněn po únoru. Je to všecko zamotaný. Pánové v Praze respektujou zákon,“ dodal kysele.

„Tenhle právní purismus a fundamentalismus je neštěstí…,“ povzdechl si zubař.

„To je fakt, za vašich časů se na právo kašlalo. Platil zájem dělnický třídy!“ odsekl poslanec. „No tak, no tak!“ napomenul je restauratér. Neměl rád reminiscence. „Nehádejte se, když jde o náš společnej zájem. Z toho zámečku a honitby mohlo město mít slušný prachy. Teď karta ukazuje, že jsou v luftu. Smíříme se s tím? Pánové, ptám se má přednost zájem města a poctivejch českejch podnikatelů, nebo prachy nějakýho nácka?“

Rubeš mu začal bouřlivě tleskat a několik dalších se přidalo. Leninsky vyhlížející zubař je ironicky

pozoroval zpod vysokého čela. „Čí zájem se tu má vlastně hájit?“ zeptal se.

Rubeš vyskočil. „Pane doktore, bacha! Bacha! Jestli chcete porušovat dohodu, tak to laskavě řekněte, ale potom to vytáhneme na světlo boží a uvidíme!“

Kolem stolu se ozvalo souhlasné mručení a zubař se stáhl. „Jakou dohodu?“ zeptal jsem se potichu. „Tes!“ udělal Rubeš. „Maj plnou hubu revoluce, ale doktor a pár jeho továryšů se připojilo k dohodě o rozdělení zájmových sfér a městských zakázek podle volebního klíče. Prostě kolik kdo urval hlasů, tolik procent kšeftů dostane. Ono se tu má začít dost stavět… doktor má se dvěma svejma soudruhama přiklepnutou privatizaci obvodního střediska… tak ať drží hubu!“

„Ta fabrika, co teď dostal pan hrabě, byla taky z toho koláče?“

„Samozřejmě,“ odsekl. „My držíme slovo a chceme taky, aby ho drželi druhý. Jsem moc zvědavý, jak tohle bude radnice kompenzovat!“

„Ale radnice za to přece nemůže…“

„To vím taky, vždyť jsem v zastupitelstvu. Ale dohoda je dohoda a já budu trvat na kompenzaci!“ „To abyste zajel do Prahy za svejma lidma, ti snad rozhodli…“

Hoteliér zvedl ruku. „Pánové, pánové, já mám návrh.“

„To bude síla,“ zašeptal Rubeš. „Za ním stojej aspoň nějaký lidi, který si nechtěj nechat srát skopčákama na hlavu.“

„Ten fon sem prostě nesmí!“ bouchl hoteliér do stolu. Asi starý zvyk ze stranických schůzí. „Nechtě to na nás. My mu to zošklivíme. A jestli nás tady soudruzi podpořej, tak z toho bude takovej malér, že všichni ty panáčkové z Prahy daj od hrabátka ruce pryč, aby se nepopálili. Tady totiž už pomůže jen přímá akce. Tohle není věc pro právníky, tohle se musí řešit v politický rovině.“

„Soud jednou rozhodl…,“ začal pan poslanec, ale radikální hoteliér, který nedokázal přenést přes srdce, že by město mělo přijít o lovecký zámeček, stovky hektarů lesa a honitbu, které byl on ochoten za nějakých osmdesát procent čistého zisku za český lid spravovat, se na něj opovržlivě podíval.

„Prosím tě, soud… Soud vždycky rozhodoval podle kapsy nebo podle toho, jak seš mocnej v kramflekách!“

„Soudnictví jako jeden ze tří základních kamenů demokratického systému je a musí být nezávislé na…,“ začal poslanec nabubřele přednášet, ale přerušil ho hurónský smích.

„Z toho měli přece srandu už i študenti na gymplu, kdyžs jim držel přednášku,“ vyrážel ze sebe starosta škytavě. „Tak to nezkoušej na nás. Tohle si fakt můžete povídat jenom v parlamentu nebo na Hradě. My už nejsme malí fakáni. Truhlář má pravdu. Doktore, co vaši lidi?“ obrátil se na zubaře. „Co si budeme povídat, pořád ještě bohužel máte ve fabrikách větší podporu než my,“ povzdechl si. Dveře se opatrně pootevřely a do extrovny nakoukl mladičký pingl. „Pane starosto…,“ zašeptal.

„Co je, vidíte, že máme schůzi!“

„Já vím, já… ale je tu pan archivář.“

„Tak ať jde dál.“ Podíval se po ostatních. „Nechal jsem nahlídnout do archivů… možná z toho něco vyleze. Tonoucí se i stébla chytá, že jo.“

Představoval jsem si archiváře jako plesnivého dědka v ošoupaném listrovém sáčku a s mechem kolem uší. Místo toho dovnitř vtrhl obrýlený mladík s dlouhým hustým plnovousem, v džínách a tričku s Lennonem. Vypadal mudrlantsky a zaníceně.

„Pane starosto!“ mával v ruce nějakým dokumentem. „Našel jsem to! Je to jasný! Všecko je to podvod!“

Mladý archivář ve svém svatém zanícení trochu přeháněl. Jak se posléze ukázalo, o záměrném podvodu se hovořit nedalo. Věci jen byly poněkud komplikovanější, nežli se na první pohled zdálo. Všichni automaticky předpokládali, že továrny stojí na vlastních pozemcích. Archivář ale našel starý dokument, podle kterého byly obě továrny postaveny na obecních pozemcích. Doklad o jejich odkoupení neexistoval a nikdo ho ani nepředložil, protože ho nikdo nevyžadoval.

„Tak a máme to! Vašíku, dones šampusa!“ Pingl s úklonou zmizel jako ještěrka. Archivář se pyšně rozhlížel a čekal, až mu bude nabídnuta židle a sklenka. Rubeš s hoteliérem posupně hleděli na poslance.

„Tys nás prodal,“ zachrčel Rubeš. „Co jste to za zkurvenou partaj, když takhle nalítnete starýmu šejdířovi! Čí zájmy tam, do prkýnka, v tý Praze hájíš?! Moje, nebo sudeťáků?“

„Ale chlapi, neblbněte,“ zasípal poslanec. „Proč jste se vy sami nevotočili na tomhle? Já tam nic nezmůžu, tohle je velká hra…,“ zmlkl a podíval se na archiváře, dychtivě naslouchajícího řeči bohů. „Děkuju, pane magistře,“ řekl starosta důstojně. „Za tenhle objev na vás v kvartálních odměnách jistě nezapomeneme. Zítra rozhodneme, co s tím. Řekněte ráno panu tajemníkovi, aby ke mně na jedenáctou pozval právníka.“

Mladík se kysele ušklíbl, asi dobře věděl, že slibů se nenají ani nenapije, a s úklonou vysublimoval. Jen se zavřely dveře za ním a za pinglíkem, který už stačil rozmístit po stole lahve šampaňského, starosta se na poslance obořil.

„Uvědom si laskavě, že v parlamentu nesedíš proto, abys hájil zájmy něj akej ch gaunerů, ale abys kopal za Hradiště!“

„Já musím hájit i státní zájmy,“ odsekl poslanec. „Až budeš v parlamentu ty, poznáš to. Zájmy státu jsou nadřazený lokálním, partikulárním!“

„Tohle jsou podle tebe partikulární zájmy? A rozdávání státu je státní zájem? To jsou jenom zájmy party zvyjebenejch politiků, který lezou do zadku cizákům, rozumíš?“

„Moje řeč!“ zařval radikální nacionalista hoteliér. „Jeho půda to není, tak tam nemá co dělat, a jestli překročí práh, dostane po hubě!“

Rubeš se na mě podíval. „Co říkáte, pane Najman, jako člověk nezaujatý?“

„Já bych řekl, pánové, že právo je na vaší straně. Tak aspoň soudí většina lidí. Jestli se vy vzdáte, bude to nebezpečný precedens v celém státě. Já bych dal hraběti za vyučenou, aby všichni pochopili, že nejsme žádná kolonie.“

„Moje řeč, zlatý slova!“ bouchl radikální hoteliér opět do stolu. Leninsky vyhlížející zubař na mě přemýšlivě hleděl. Rubeš mě poplácal po zádech. Poslanec zoufale potřásal syslími tvářemi. Pánové na druhém konci stolu si něco šeptali. Asi se ptali jeden druhého, kde mě Rubeš objevil a co tu vůbec dělám.

„Dobrá,“ pravil starosta, „já se postarám o právní stránku věci, ty dokumenty skutečně všechno mění, a jestli lid spontánně znemožní tomu Nichtdortovi převzetí majetku, budu lid respektovat. Pane řediteli…,“ otočil se na šéfa městských policajtů, který doposud nepromluvil ani slovo a jen do sebe lil jednu sklenku vína za druhou. „Pane řediteli, městská policie by měla v součinnosti se státní policií zajistit bezpečnost.“

„Jasně,“ souhlasil ředitel. Měl dunivý hlas, který se v klenuté místnosti rozléhal jako v sudu. „My něco vymyslíme.“ Povzbudivě zamrkal na hoteliéra.

„A kdy má ten hrabě přijet?“ zeptal jsem se.

„Pozejtří,“ pravil Rubeš. „To přivítání si za rámeček nedá, to vám sichruju. Jo a zejtra vás zvu na oběd.“

Z telefonu, který neměl číselník a dalo se s ním dovolat jen na recepci, jsem si ráno objednal Prahu. Přerecitoval jsem Imrovi stručný záznam včerejšího sezení a učinil krátký přehled názorů obyvatelstva. Svoje doporučení, aby se místní nebáli, jsem skromně zamlčel. Imro taky nemusí vědět všechno. „Bude to zřejmě hustý,“ řekl jsem nakonec. „Pan hráábě by taky mohl dostat přes hubu.“

„Hm, asi nasadím víc lidí. Dobře že jsi tam jel. Tady z Prahy vypadá všechno v pohodě.“ „To víš, pražská optika zmenšuje problémy úměrně se čtvercem vzdálenosti,“ povídám. „Mám se k těm našim hlásit nebo…“

„Ne. Budu rád, když tam zůstaneš jako naprosto objektivní pozorovatel. Oni o tobě nevědí… a já si aspoň ověřím, jestli ty jejich hlášení odpovídají skutečnosti. Párkrát jsem už měl dojem, že si chlapci dovedou dost vymýšlet.“

Takže tu jsem nejenom za špiona, ale navíc i za fízla.

Radši jsem si šel provětrat hlavu a vymyslet nějaké reklamní slogany. Před půl jednou, jak jsme se s Rubešem dohodli, jsem se vrátil do hotelu. „Pane Najman,“ zavolal na mě recepční. „Telefonovala nějaká dáma.“

„Řekla aspoň, jak se jmenuje a co chce?“

„No…,“ zrozpačitěl, „asi se představila, ale ono je někdy špatně rozumět, tak jsem…,“ bezmocně rozhodil rukama. „Ale bude volat ve tři.“ Aspoň tohle!

Rubeš přiběhl s vyplazeným jazykem a mobilem v ruce. „Hroznej fofr,“ vysvětlil mi. „Jsem v krizovým štábu. Na večer je svolaná tisková konference u starosty. Chceme dát tomu sudeťákovi poslední šanci, aby sem nelez. Jestli neposlechne, ponese odpovědnost za všechny následky sám.“ „Co na něj chystáte?“

„Nechtě se překvapit. Jestli máte zájem, vezmu vás ráno s sebou. A teď…,“ hltavě se pustil do jídla, žral a mlaskal jako vepř a neustále se přitom díval jedním okem na hodinky a druhým šilhal po telefonu, jestli se nerozebzučí. „Teď ta naše záležitost. Jak jste se rozhod?“

„Takhle.“ Položil jsem před něj několik stránek z bloku, který jsem našel v psacím stolku v pokoji. Na papírech jsem barevnými fixy, zakoupenými v papírnictví vedle hotelu, vyvedl sérii nápisů. „Omlouvám se, ale počítač s laserovkou s sebou, jak jistě chápete, nemám.“

„Mně jde v tyhle chvíli o ideu, ne o provedení.“ Přemítavě se na mé dílo díval a nakonec uznale mlaskl. „Jo, jako výchozí bod by to nebylo špatný.“

Na návrzích stálo: U Sněhurky a sedmi trpaslíků Sestavte si na zahrádce vlastní vládu! U noční lampičky jsem lehce pozměnil původní nápad: Neopustíme vás ani v noci… A k fackovacím panákům jsem vymyslel slogan: Tak ty zlobit nepřestaneš…?! Upozornil jsem ho, že i já slogany považuju za výchozí bod pro realizaci filmovou, obrazovou, textovou, pro bilbordy a podobně. „Nejsem blbec,“ změnil se Rubeš v zákazníka a pána. „Ty věci bych zadal.“ Zkoumavě se na mě podíval. „Kolik jsme říkali, že za to chcete? Pět tisíc…“

Proč já nemám tušáka, kolik se dnes v reklamě platí? Pět nebo padesát tisíc? Co by mi bylo bývalo udělalo, kdybych zvedl telefon a brnkl Ivanovi, který se v téhle branži pohyboval? Odkašlal jsem si a zatvářil jsem se pobaveně.

„Za všechno?“

„Jistě!“

„Pane Rubeši, upozorňoval jsem vás, že jsem drahý. Za pět tisíc jste opravdu mohl požádat nějakého místního básníka nebo lidi od vás z odbytu…“

„No prosím,“ vrátil mi desky. Usmíval se při tom. Já taky.

„Ty texty jsem si nechal ještě včera zaregistrovat u svého agenta a pro jistotu i u právního zástupce. Mám na ně copyright,“ řekl jsem nedbale. „Jistě víte, co to znamená. Slogany jsem registroval v kontextu s vašimi výrobky takže pokud byste se domníval, že je nějak použijete bez mého vědomí, přijde vás to proklatě draho. Jeden řízek to na mě jednou zkusil bylo mu líto dát za slogan sedmdesát tisíc…“

Rubeš vyvalil oči, dal si ruku ke krku a začal se chrčivě dusit, „…a nakonec mi za to musel zaplatit dvě stě padesát tisíc korun. Mám velmi drahého právníka, ale vyplácí se mi.“ Naklonil jsem se k němu a bouchl jsem ho do zad.

„Kolik jste si představoval…,“ vyrazil ze sebe sípavě, když zase popadl dech.

„Padesát tisíc… Za všechny tři!“ dodal jsem rychle, protože Rubeš zase začal nachovět a oči mu lezly z důlku. „Jestli se vám to nezdá, uděláme to na řádnou smlouvu. Moje běžná taxa za slogan a realizační návrh je třicet až čtyřicet tisíc. Ovšem pokud je padesát tisíc nad vaše poměry, pane továrníku, pak vám můžu jen doporučit nechat reklamu v rukách vašich zaměstnanců. Nebo si to zkuste vymyslet sám to byste měl nejlacinější.“ Počítal jsem, že k tomuhle dojde, a tak jsem měl řeč připravenou. Všichni tihle frájové a mistři světa jsou stejní házejí miliony, ale běda, jak mají něco zaplatit! „Nebo to zadejte rovnou nějaké zkušené reklamní agentuře jestli se domníváte, že tak ušetříte.“ Věděl asi moc dobře, že neušetří.

Napil jsem se kávy a zapálil si cigaretu. Mohl jsem ještě zažívat, ale to se mi zdálo už trochu moc. S hlubokým povzdechem, který by snad obměkčil srdce korejskýho kata, ale ne moje, sáhl do kapsy, položil na stůl pět tisícovek a potom otevřel kufřík. Z tlusté peněženky vytáhl solidní svazek smetanu.

„Mám tu dohromady jen čtyřicet tisíc,“ řekl tónem dítěte, kterému berou jeho milovanou hračku. Jako všichni bohatí lidé se jen moc nerad loučil se svými penězi. Asi mu připadalo nemorální chtít tolik za něco, co jsem dokázal vymyslet během jediného dne. Kdyby on vydělal na burze šikovným

nákupem a prodejem desetkrát tolik, považoval by to za normální.

Vzal jsem ten štůsek bankovek a bez přepočítávání jsem je strčil do kapsy. „Zbytek mi dáte zítra… anebo dnes večer, pokud mě pustíte na tu tiskovku. Jsem docela zvědavý.“

„No… radši se sejdeme v pět ve vinárně. Nevím, jestli jste na seznamu pozvaných.“

„Oukej. A teď sepíšeme smlouvu o převodu práv na slogany na vás.“ Sepsali jsme smlouvu, dal mi úpis na zbývajících deset tisíc a s hlasitými povzdechy se odporoučel. Oběd za mě nezaplatil. Konečně, vydělal jsem si na něj. Já bych mně na jeho místě taky nakašlal.

EV okolí továren panoval zdánlivý klid, ale u každé brány stály dvě policejní auta jedno státní, jedno městských strážníků. Celé mi to připadlo jako komedie: vlastníkem továrny se člověk přece nestává tak, že ji obsadí černými šerify nebo policajty. Všechno rozhodující se odehrává v klidných, koženými klubovkami a švédským nábytkem vybavených kancelářích právníků a úředníků. Moje starost to stejně nebyla. V kapse mě hřály rychle vydělané desetitisíce, v žaludku oběd a dvě irské whisky, které jsem si po zásluze dopřál. Blížila se třetí hodina.

Vrátil jsem se do hotelu. Má volat ona neznámá dáma a rád bych konečně zjistil, kdo mě to tady tak intenzivně shání.

Ozvala se deset minut po třetí. Přepojili mi hovor do pokoje. „To je Michal?“ zeptal se hlas, který jsem dobře znal.

„Jaks mě našla?“

„Prosím tě, to je vedlejší,“ řekla Ivanka nervózně. „Potřebuju, aby ses okamžitě vrátil do Prahy. Slyšíš?

Okamžitě! Je to šíleně… to se nedá po telefonu vyprávět!“

„Zítra se vracím.“

„Dneska, rozumíš? Zaplatím ti, kolik budeš chtít!“ „Hele, já už ti jednou naletěl. Nejsem zas takovej vůl, abych udělal dvakrát stejnou chybu. Zítra večer jsem v Praze. Jestli mě potřebuješ, zavolej mi domů anebo se u mě třeba stav. Nepochybuju, že víš, kde bydlím.“

„Míso, prosím tě, potřebuju tě! Copak to nechápeš? Copak jsi už na všechno zapomněl?“ Zatmělo se mi před očima. „Já nic nezapomněl! Právě naopak! Všecko si pamatuju a všecko chápu. Vždycky jsem všecko chápal…“ Položil jsem sluchátko, ani jsem se nerozloučil. Ta mrcha! Zatínal jsem zuby. Myslí si, že jsem hadr, aby si o mě otřela boty, když jiná rohožka není po ruce? Lítá v nějakým maléru a není po ruce nikdo, koho by do něj namočila místo sebe? Ale je! Je tady vždycky ochotný blbec Míša Najman!

Hodil jsem sebou na postel. Vztekle a bezmocně jsem bušil do polštáře. Proč mi volá? Proč se mi věčně připomíná, proč nedovolí, abych zapomněl, že existuje, že vůbec kdy existovala?! Vstal jsem a vypadnul z pokoje, aby mi náhodou nestačila zavolat znovu.

V hale posedával televizní štáb. Aspoň jsem soudil, že jde o televizi, protože měli kožené vesty, černé brýle a kameru. U baru postávali dva mládenci ověšení fotoaparáty. Události se dávají do pohybu. Jsem zvědav, kdy se přivalí hraběcí ochranka a jestli ti frajírci budou tak chytří, aby poslali aspoň jednoho člověka napřed provést rekognoskaci terénu.

V hospodě se už scházeli ke svým stolům štamgasti dát si po šichtě první pivko. Hospoda vřela hádkami. Jestliže místní establishment byl ve vztahu k restituci poměrně jednomyslný, o lidu obecném se to dnes říct nedalo.

„Můj fotr si ho pamatuje,“ hulákal nějaký rudolící občan, „dělal u něj a děda taky. Postavili si za první republiky barák. Jakej vykořisťovatel, když si u něj vydělali na barák? Vyděláš si u Rubeše na barák?“

„Byl to starej nácek!“

První muž se rozhlédl a trochu ztlumil hlas. „Hele, zeptej se lidí, co to pamatujou. Za Němců byl pořádek, a kdo do ničeho nestrkal zbytečně nos, tomu nic zlýho nehrozilo. Rozumíš. A věř, že na moje slova dojde: Němci se vrátěj a předložej nám účty za to všechno, co se tady po válce zplundrovalo! A já to těm všem hajzlům přeju! Já jo!“

Dal jsem si jedno pivo, pozdravil se kývnutím s emeritním městským knihovníkem a poslouchal cvrkot. Všiml jsem si dvou mladíků, kteří se tvářili jako náhodní hosté. Náhodní hosté ale nemají uši našpicované jako netopýři. Na čele sice napsaný neměli, že jsou od novin, ale nepoznalo by to

jen malé dítě. Zaplatil jsem a při odchodu se zeptal knihovníka, co tomu všemu říká a jak myslí, že to zítra dopadne. Podrbal se na hlavě. „Víte, já jenom vzpomínám na starého Havlíčka, jak už tenkrát psal Nechoď, Vašku, s pány na led. Jenže…,“ rozhodil rukama, „kdo z těch troubu tady čte Havlíčka?!“

Rubeš vskutku čekal ve vinárně. Předal mi deset tisíc a já mu vrátil úpis. Byli jsme vyrovnáni. Přeju jeho trpaslíkům šťastnou cestu do světa. Na tiskovku jsem pozvání neobdržel. Není tam místo. Ani jsem po tom netoužil. Někdy se má člověk pořádně vyspat, říkal jsem si po večeři, zvlášť když ho nazítří čeká nahuštěný den.

Ráno bylo utěšené. V noci asi sprchlo, protože otevřeným oknem mi do pokoje zavanul voňavě vlhký, silný vzduch. Cítil jsem v něm trávu a nějaké kytky. A chřupavé rohlíky a vajíčka na cibulce. Dal jsem si je. Většina hostů v hotelové jídelně měla stejný nápad. Stejně nic jiného na jídelníčku nevedli.

Hosté se bavili o dnešku. Šlo většinou o žurnalisty. Se mnou u stolu seděli tři, dva muži a jedna dívka. Měla zrzavé vlasy a byla nejkrvežíznivější. Doufala, že bude „nějaký maso“ a že to stihne do uzávěrky.

Na včerejší tiskové konferenci starosta prohlásil, že pan von Nichtdort upozornil, že užívání šlechtických titulů je v této zemi zákonem zakázáno už od počátku dvacátých let vstoupí na městské pozemky jen „přes moji mrtvolu“. Předpokládal jsem, že to myslí obrazně. Předevčírem na mě činil dojem člověka, který se má docela rád a má ještě jiné politické plány než jenom starostenství a smrt za práva národních českých podnikatelů.

Novináři byli vyzbrojeni mobilními telefony a měli v Praze své hlídky. V půl desáté, zrovna když jsem se chystal, že zaskočím do krizového štábu na radnici, jsem se dozvěděl, zřejmě ještě dřív než starosta i s celou městskou radou, že hrabě právě vyjel v doprovodu dalších vozů od svého údajného bydliště v Praze, kde na dnešek přespal, aby to nevypadalo, že jede zabrat český majetek rovnou odněkud z Mnichova. Takže jsem se na krizový štáb vybodnul, jako ostatní jsem si dal panáka a smečce reportérů v patách jsem vyrazil směrem k fabrice, kterou založil hraběcí předek. Ovšem žádný spěch z Prahy sem jsou dvě hodiny.

Tentam byl včerejší líný poklid.

Vjezd do dvora byl zabarikádován dvěma nákladními automobily, postavenými napříč, před nimi byl natažen řetěz, a vrátnice byla neprodyšně uzavřena. Nad bránou visel nápis: Čechy Čechům! Vchod do správní budovy střežili čtyři městští strážníci v plné zbroji. Tři vozy státní policie stály opodál a jejich posádky se dílem nudily, dílem vybavovaly s dívkami z textilky. Zaměstnanci zřejmě usoudili, že dokud nebude jasné, na koho vlastně dřou, nemá smysl pokračovat v práci. Dvoukřídlé skleněné dveře, vedoucí do budovy ředitelství, byly zamčené, za nimi se tísnili zaměstnanci a příslušníci podnikové ochranky s kolty proklatě nízko u boku. Také zde visely výhružné transparenty: „Ruce pryč od českého majetku!“ a „Už nikdy nový Mnichov!“ Soudím, že o texty všech nápisů se podělili autoři z radikální nacionalistické a krajně levicové strany. Chybělo už jen obligátní „Čuba si, Yankee no!“.

Na ulici před továrnou stál několikasethlavý dav. Tvářil se zachmuřeně, byl nabitý očekáváním. Kdybych já byl sudetský šlechtic, asi bych neměl moc chutí střetnout ses ním. Nezdálo se, že lidi přišli proto, aby stavěli panu hraběti slavobránu. V popředí davu se poflakovalo asi dvacet skinů s baseballovými pálkami. Zbývající členové „vítacího“ výboru nejspíš měli po kapsách šutráky a vajíčka. Poldové sem tam vrhli ostříží pohled na skinheady, ale jinak se tvářili, že tady vůbec nejsou.

„Už jedou!“ ozvaly se najednou výkřiky. Dav se zavlnil. K továrně se blížil Ford Transit s pražskou poznávací značkou. Zastavil před bránou, chvíli se nic nedělo a pak z něj vystoupilo šest ramenatých chlapů v maskáčích, s dlouhatánskými obuchy, kasry po boku naštěstí bez palných zbraní, Imro není šílenec a se dvěma vlčáky na vodítkách. Psi našpicovali uši, vycenili zuby na dav a zavrčeli. Ozvaly se výkřiky Hanba! a Táhněte! Jeden ze skinheadů realisticky navrhl, že by se jim měla rozbít držka. Fotoreportéři se z nudy vrhli na Imrovy šerify. Zableskly fleše. Šerifové se rozkročili a zatvářili se výhružně, ale v očích měli obavy a zmatek. Na tohle jistě připraveni nebyli, zřejmě se domnívali, že budou mít co činit s nějakými vechtry na bráně fabriky.

Rozvážným krokem, doprovázen dvěma městskými a dvěma státními četníky s pravicemi na kolťácích v pohotovostních pouzdrech, k nim přistoupil ředitel městské policie.

„Jsem ředitel městské policie,“ pravil důležitě. „Kdo jste a co tu děláte?“

Jeden ze šerifů, zřejmě šéf, si ho přezíravě změřil a zívl. „Jsme ochranka pana hraběte von Nichtdorta. Co tady ty lidi dělaj?“ Ukázal na dav. „A co znamená támhleto? Okamžitě uvolněte vjezd!“ otočil se k zabarikádované bráně.

„Ukažte mi doklady,“ natáhl ředitel ruku:

Šéf se pousmál a podal mu nějaký glejt. Ředitel ho chvíli studoval a potom ho pohrdavě vrátil. „Máte povolení vystavené živnostenským úřadem v Praze. Tady není Praha. Pro mě jste závadové osoby, které ohrožují veřejnou bezpečnost ve městě. Jak to, že ti psi nemají náhubky?!“

„Jaký náhubky?“ otázal se jeden psovod zmateně. „Co blbnete?“ Městští poldové nadskočili a povytáhli bouchačky. Psovod maličko ustoupil. Ředitel zvedl ruku.

„Klid. Všechno vyřešíme v klidu… když si ti mládenci budou dávat pozor na ústa. Tak za prvé psi okamžitě dostanou náhubky. Za druhé podle včerejší vyhlášky městské policie a starosty Hradiště je na území města pod pokutou deseti tisíc korun zakázáno neoprávněným osobám nosit předměty, které mohou sloužit k fyzickému násilí nebo k útoku na druhé osoby. Například obušky, kasry…“

„Moment, šéfe…,“ zaprotestoval jeden šerif. „To se volně prodává a my na to máme povolení. Já si můžu vzít z auťáku třeba bouchačku a…“

Jeho velitel, který si už začínal uvědomovat, že padli do připravené pasti, ho zpražil pohledem. Ale už bylo pozdě.

„Vy tu máte střelné zbraně?!“ vytřeštil oči policejní ředitel.

„Máme zbrojní pasy, pane!“ ucedil šéf.

„Já vám citoval včerejší vyhlášku! Mluvím tady o takových drobnostech, jako je kasr, že jsme ho zakázali, a oni se klidně přiznaj, že jsou vyzbrojený palnejma zbraněma! No to je vrchol!“ „Máme si je teda naložit do kopru?“

„Nesmějí opustit prostory vozu! Á propos auto… Mirku, zkasíruj pana řidiče.“

Městský polda jménem Mirek se pousmál, protože na tenhle okamžik se zřejmě těšil. „Kdopak řídí?“ zeptal se mile. Imrovi šerifové se na sebe zmateně podívali.

„Já,“ přiznal se jeden.

„Bezva. Váš řidičský průkaz. A připravte si rovnou tisíc korun.“

„Za co?“ zavyl šofér.

„Tady všude je zákaz zastavení vozům, které nemají povolení. Vy jste si toho nevšiml? Člověče, vy jezdíte a vůbec se nedíváte na dopravní značky! Jak jste mohl dostat řidičák? Tisíc korun!“ „Ale my jsme přece ochranka pana hraběte!“ „Dávejte si pozor na to, co říkáte!“ varoval je ředitel policie. „Vy nevíte, že používání šlechtických titulů je v této zemi už sedmdesát let trestné? Pro tentokrát vám to prominu, ale příště… museli bychom vás zadržet a vzít do vyšetřovací vazby.“ Šerifové jen vejrali. Jejich šéf taky. A já jakbysmet. Krizový štáb zřejmě nezahálel a jeho členové nenosili hlavy pro parádu. Novináři se bavili a pilně fotografovali, psali a natáčeli. Šéf Imrových šerifů pochopil, že podrobný popis této situace ve sdělovacích prostředcích by ho mohl

profesionálně zcela znemožnit, a rozhodl se rázně zakročit.

„Už toho mám dost!“ vykřikl směrem k objektivům. „Žádám vás, abyste plnili svoji povinnost! Přijeli jsme z pověření majitele továrny zajistit jeho bezpečnost tak okamžitě uvolněte vchod do objektu a vykliďte jej! Uvědomte si laskavě, že ti lidé na pozemku pana továrníka se dopouštějí trestné činnosti. Vaší povinností je chránit zákonné zájmy majitele.“

„To také činíme. Pozemek je majetkem města a my chráníme zájmy majitele. Jakmile zaplatíte pokutu, okamžitě vůz odvezete někam, kde je dovoleno parkovat. Odložíte všechny zbraně a předáte je našim příslušníkům. Psy vybavíte košíky a odvedete je stranou, aby neohrožovali na pozemcích města jeho občany. Pak se odeberete s našimi příslušníky na policejní stanici, kde s vámi bude sepsán protokol. Po jeho prostudování rozhodnu, jestli jste se dopustili pouze přestupků, které se dají vyřešit peněžitou pokutou, nebo jestli na vás podáme žalobu a předáme vás státní policii s návrhem na uvalení preventivní vazby. Nastupte si a ať už vás tu nevidím!“

„A kde máme zaparkovat, boha jeho?“ zeptal se řidič, který právě se skřípěním zubů odevzdal Mirkovi tisícikorunu výměnou za pokutový blok.

„Na náměstí je hlídané parkoviště. Tady všude v okolí jsou zákazy zastavení a stání. Vypadnete sami, nebo vám máme pomoct?“ Houpavým krokem se k šerifům přiblížilo asi patnáct holohlavců s pálkami v rukách. Mlčky vyčkávali, v očích touhu po rvačce.

„A co tihle!“,ukázal na ně šéf prstem. „Ty zbraně nemaj?“

„To jsou mládenci z našeho sportovního klubu. Jdou na trénink,“ vysvětlil laskavě ředitel městské policie. „Ustupte, chlapci, pánové odjíždějí.“

„Ludry vypráskaný,“ zamumlal šéf Imrových šerifů. Novináři se smáli a zvěčňovali utrápeně se tvářící šerify, jak nastupují do auta. Ředitel dělal, že nic neslyšel. Dav odměnil vítězství své policie nad pražskými vetřelci bouřlivým potleskem. Skini se smáli, pošťuchovali a plácali po zádech. Ředitel se davu lehce uklonil a vracel se na své stanoviště před ředitelstvím. Předvoj byl zlikvidovaný bez jediného výstřelu. Teď ještě jak to dopadne s hlavním výsadkem.

Snesl se přesně za padesát minut. První se objevil černý Nissan Patrol, za ním černý Mercedes SL 600 a konvoj uzavíral bavorák pětsetdvacetpětka. První a poslední vůz měly na střechách modré majáčky. Řidiči je ke své škodě zapnuli těsně před továrnou, snad aby si udělali cestu davem, který zaplnil ulici. Tohle flagrantní porušení předpisů dokázalo vytočit i státní poldy. Vyskočili ze svých škodovek a dva se postavili se zvednutou plácačkou koloně do cesty. Vozy s ječením pneumatik zastavily.

Novináři se o překot hnali k jevišti, kde po ouvertuře se šerify mělo vypuknout pravé dramo. Já běžel taky. I dav se tím směrem pohnul a okamžitě tři auťáky obklopil. Do mercedesu nebylo vidět, měl tmavá kouřová skla. A českou espézetku. Pan hrabě asi nechtěl zbytečně provokovat a přijížděl jako český šlechtic. Českých šlechticů s německými jmény a rodovými statky v cizině je teď v Čechách jako máku, proč on by měl ďělat nějakou výjimku.

Debatu nebo spíš hádku posádky nissanu s poldy jsem neslyšel, jejich hlasy překrývaly výkřiky a vzrušené výlevy vášní okolního davu. Řidič nissanu nakonec sundal ze střechy maják, bavorák učinil totéž. Dveře mercedesu zůstávaly pevně zavřené jako symbolická brána nedobytného, pyšného roďového hradu.

Tihle šerifové v zátylcích cítili zrak toho, pro něhož pracovali. Nechtěli ztratit tvář a toužili předvést, že si své peníze zaslouží. Jeden z městských strážníků, kteří se k policistům přidali, se také toužil před svým šéfem a občany vyznamenat. Chytil řidiče patrolu za klopy a začal ho strkat ďo auta. To neměl dělat! Šerif nebyl žádná pápěrka a na rozdíl od obecního policajta za sebou měl ostrý a tvrdý výcvik. Všechno se odehrálo ve zlomku vteřiny. Ozval se výkřik, přecházející v zaúpění, strážník vylétl do vzďuchu a s žuchnutím dopadl na bolestivě tvrdý asfalt. Řidič naskočil do auta, rozsvítil reflektory, rozeřval klakson a rozjel se. Zbývající Imrovi šerifové začali zpracovávat dav kolem sebe. Několik příliš horlivých novinářů utržilo rány. Rudovlasá reportérka fascinovaně vykřikovala: „To je vono! Maso! Krev!“ Skini, kteří se teprve teď obtížně

propracovávali ze zadních pozic, podlehli všeobecné hysterii a začali se ohánět pálkami bez ohledu na to, jestli proti nim stojí přítel nebo nepřítel. Dav, který přišel protestovat, ale ne se nechat zbít, zmateně prchal. Vzduchem začaly létat první kameny. Ozvalo se tříštění skla. O mercedes se rozprsklo několik vajec.

V situaci, kterou později reportáže nazvaly „nepřehlednou“, jsem si všiml, jak vedle mercedesu najednou zastavil nenápadný favorit, dvířka limuzíny se pootevřela a do prostého českého vozíku hbitě přestoupily dvě postavy. Favorit zařadil zpátečku a vycouval z té mely.

Imrovi šerifové byli v menšině, takže zůstávalo jen otázkou času, kdy podlehnou přesile. Líto mi jich nebylo, většinou rozdávají nakládačku oni, aspoň jednou okusí, jak rány a kopance bolí. Dva z nich už byli vyřazeni z boje, seděli opřeni o auto a z obličeje jim tekla krev. Ke cti policajtů musím dodat, že když toho chtělo pár skinů zneužít a bagančaty je dorazit, dokázali jim v tom zabránit. Jeden šerif okusil, jak studená je voda v blízké řece. Ostatní se ještě bili, ale umdlévali jako žoldnéři ve ztracené bitvě. Zaplaťpánbů že ani jednoho nenapadlo vytáhnout bouchačku. Dav se choval, jak se dav v podobných situacích chová. Stál opodál, skandoval hesla, řval a povzbuzoval své úderníky. Mezi lidmi jsem zahlédl i emeritního knihovníka, který podlehl davové hysterii. Mával sevřenou

pěstí a podle rytmicky se otevírajících úst jsem soudil, že skanduje. Rudolící muž, který v hospodě vykládal, že za Němců nebyl v protektoráte pro poslušné občany žádný problém vyžít, se oháněl tyčí, na jejímž konci poletoval cár papíru s nějakými červenými písmeny. Zajímalo by mě, jestli ještě vůbec ví, proti komu a za koho se rve. Jemu ke štěstí stačilo, že se něco děje. A to ještě netušil, že se večer uvidí v televizi.

Pochopil jsem, že tady už nemám co pohledávat. Ulicí, kterou se k továrně sbíhali noví a noví lidé, jsem se zvolna vydal nazpět do města.

Před radnicí stál jeden policejní vůz se strážníkem, který si četl Expres a žvýkal párátko. Vedle byl zaparkovaný favorit, kterým neznámí zachránci přijeli pro českého šlechtice z Mnichova. V podatelně sloužící současně jako vrátnice si stejné noviny jako polda četla nějaká obstarožní paní. „Kde je krizový štáb?“ zeptal jsem se hlasem nepřipouštějícím odpor. Mimo očekávání to na ni neučinilo dojem.

„Jakej?“ zeptala se a koukla na mě přes brejle nablízko.

„Já nevím, kolik tady máte na radnici krizových štábů, ale mě pozval pan továrník Rubeš. Jde to z vašich peněz, ta moje cesta sem, já můžu počkat, mně to je úplně fuk.“ Nonšalantně jsem se opřel o pult podatelny. Mohl jsem si dát ještě do koutku pusy cigárko, účinek by to mělo stejný. „Kchrr,“ pravila vrátná v podatelně, „pan továrník! Pan továrník, no jo, známe pana Rubeše. Ten se naslibuje!“ Z čehož jsem mimo jakoukoliv pochybnost zjistil, že revoluce nerevoluce, kapitalismus, socialismus reálný i utopický, vše jedno jest, lid český se ve své podstatě nemění. Neúcta k vrchnosti je v něm hluboce zakořeněna. „Tak teda jděte támhle do těch dveří, co… No, hele, máte ho tady.“

Ze dveří na konci chodby se právě vynořil pan továrník. S ustaranou tváří se bral k toaletám uprostřed chodby. Pocítil jsem nutkání v močovém měchýři.

„Tak vám to krásně vyšlo,“ řekl jsem u mušle do zurčivého dvojhlasu.

„To jste vy?“

„Jo. Byl jsem tam… teda jako u fabriky. Docela zajímavý. Dost krve. Noviny a televize se na tom vyřáděj. Ale hlavně že lidi vám tady veřej. Bojovali za práva českých podnikatelů jak lvi. Nedá se svítit, jak má lid motivaci a ví, že vůdcové ho nezradí, na oběti nehledí. Jak se panu hraběti líbí na radnici?“

Rubeš přikyvující mému chvalozpěvu do poslední věty s rozzářenou tváří vytřeštil oči a poklesla mu brada. „Zip,“ upozornil jsem ho.

„He?“

„Zip, poklopec. Copak se můžete před posledním potomkem starého šlechtického rodu ukázat s rozepnutým poklopcem?“

Mechanicky si zatáhl zip. „Jak víte, že…“

„Že je pan hrabě hostem radnice? Dal jsem si pět a pět dohromady. Nastala patová situace, musíte se dohodnout. Lidi necháte vyrvat, zaplacená ochranka dostane prémie za to, že má rozbitý nosy, no a vy…“

„Nevíte, všimli si toho novináři?“

„Těžko,“ řekl jsem s naprostou jistotou. „Vytřeli jste jim zrak.“

Ulevilo se mu. Žertovně mi pohrozil prstem. „Vy taky máte oči všude.“

„Počítal jsem s podobným vývojem situace,“ zalhal jsem.

„My skoro už ne.“ Vyšli jsme na chodbu. „Pan hrabě je naštěstí šaramantní muž s velmi logickým uvažováním. Pochopil, že hlavou proti zdi jít nelze a že kdybysme se zabejčili na obou stranách, proděláme všichni.“

„Chcete říct, že se vzdá fabrik?“

Zavrtěl hlavou. V očích měl vzdálené touhy a lesk lovce tušícího tučnou kořist. „Je to tajný…“ „Pro místní. Já jsem člověk, kterej tady nemá žádný interesy.“

„To je fakt. Zatím. Já s várna do budoucna totiž počítám. Ale je nutný, abyste se přeorientoval na textil.“

Došlo mi to. „Pane továrníku, gratuluju! Ale pořád nechápu…“

Přešlapoval jako netrpělivý kůň. Potřeboval se pochlubit, jaká je hlavička chytrá, mazaná, chtěl

slyšet slova obdivu. Naklonil se ke mně a šeptem mi prozradil, v čem historický kompromis spočívá. Nichtdort dostane zámeček, ale protože tady nemíní pobývat příliš často, pan hoteliér z něj udělá na základě návrhů architekta doporučeného hrabětem noblesní pohostinský podnik. Náklady zaplatí z vlastní kapsy, o výnos z podnikání se bude s hrabětem dělit půl napůl. Za to má pan hrabě jednou až dvakrát měsíčně zámeček k výhradní dispozici pro sebe a své hosty. Podobně se stane s fabrikami. Rubeš jako kapitálově nejsilnější jedinec převezme obě do své správy pod firmou Rubeš a spol. Ti spol. jsou pan hrabě a město, jehož pozemková práva Nichtdort uznal. Výnos se dělí následovně: padesát procent Rubeš, hrabě třicet pět a město patnáct. Stejný poměr bude zachován i co se investic týče.

Hleděl na mě rozzářenýma očima a čekal.

„Pane velkotovárníku,“ položil jsem mu ruku na rameno, „jste génius. Gratuluju vám. Nebudu se ani ptát, čí to byl nápad…“

„Politici jsou idioti,“ sdělil mi důvěrně, „my podnikatelé se dohodneme vždycky.“

Posadil jsem se venku do auta a dal si cigaretu. Po dvaceti minutách vyběhl z radnice nějaký muž v nazelenalých kalhotách a bluzonu barvy khaki. Klasický policajt, kterému přikázali, aby se převlékl do civilu. Posadil se do favouše. Pět minut po něm vyšli, pro jistotu nedoprovázeni, dva pánové. Jeden asi pětačtyřicátník, velmi sportovně vyhlížející. Zřejmě tajemník nebo právní zástupce. S úklonou otevřel dvířka, aby ten druhý, šedovlasý tlusťoučký mužík po šedesátce, mohl pohodlně nasednout.

Byl jsem zklamán. Hraběte jsem si představoval jinak.

Ale co je snad hrabě můj závod? Není.

Za půl hodiny jsem měl Hradiště navždy za zády.

V bytě byl zápach, jaký bývá v místnostech, kde se nějaký čas nevětralo. Otevřel jsem okno dokořán a vpustil dovnitř trochu čerstvého smogu. V lednici jsem našel vajíčka, čtvrtku másla, dvě rajčata, konzervu s čínským vepřovým a jednu paštiku ve staniolu. Byla tam už aspoň čtrnáct dnů, tak jsem ji vyhodil. Čtvrtku chleba jsem si koupil cestou. Voněl kmínem, pecí a vzpomínkou na dětství. Po večeři jsem si dopřál jamesona s ledem a sodovku. Nic jinýho jsem doma k pití neměl, ale nenaříkal jsem si. Dokážu se uskrovnit, třikrát pálená irská whisky proslulé značky mi ke štěstí stačí.

Seděl jsem, upíjel a poslouchal, jak se mě z nějaké soukromé stanice pokoušejí přesvědčit, že se mám sebrat a okamžitě běžet pro nejnovější model nějakého automobilu, protože jeho cena je mimořádně příznivá: už od pěti set padesáti tisíc! No nekupte to za ty prachy!

Nakonec jsem se pochlapil a zavolal Imrovi. Stručně jsem mu vylíčil čacké chování jeho zbrojnošů, ocenil jsem, že se nenechali vyprovokovat k užití zbraní, a ujistil jsem ho, že budou nepochybně policií propuštěni, jakmile za ně hrabě zaplatí symbolickou pokutu. A že ji zaplatí, jsem si byl jist. Odvedli přece dobrou práci při vytváření kouřové clony. O výsledku tajného ujednání jsem Imrovi nic neřekl. Ani o mém reklamním kšeftíku za padesát tisíc. Nemusí vědět všechno. Co je s Lubošem, taky prý netuší. Zmizel jako pára nad hrncem. Nikdo o něm nemá tušáka.

„Přijď ke mně do kanclu zejtra asi v deset a napiš zprávu,“ uzavřel rozhovor Imro.

„Prima. V deset jsem u tebe.“

Nalil jsem si další dávku jamesona a stříkl do něj sodovku. Natáhl jsem si nohy na stolek a odpočíval. V sedm zazvonil telefon. „Příjem,“ ohlásil jsem se podle svého zvyku. Na druhém konci někdo zamumlal, že to je omyl.

V sedm dvacet u dveří zazněl zvonek. Podíval jsem se kukátkem, stál tam nějaký chlap. Dal jsem na dveře řetěz a pootevřel. Přitom jsem se postavil tak, aby to do mě případně nemohl napálit. „Najman?“ zeptal se.

„Co pro vás můžu udělat? Bibli už mám a do kurzů jógy se nepřihlásím, ani kdybyste mi za to platili.“

Neodpověděl, jen do mezery mezi zárubní a dveřmi strčil ruku. Měl v ní nějakou legitimaci. Bezpečnostní služba. Jmenovala se stejně jako ti hoši, co hlídají v Ivančině firmě.

„Jste doma sám?“

„Dejme tomu…, ale stejně tě na mejdlo nepozvu. Já na hoši nejsem.“

Odfrkl si. Zvedl k ústům mobil a řekl: „Dobrý. Můžete.“

„Co se bude dít?“ zeptal jsem se. „Jdete mi předvést ten novej univerzální vysavač za šedesát tisíc? Jestli jo, tak…“

Zmlkl jsem. V patře zastavil výtah a v doprovodu dalších dvou goril se objevila Ivanka. „Moment,“ řekl jsem. Zavřel jsem a sundal řetěz. Pak jsem otevřel dokořán. „Netvrdím, že z tebe jsem na větvi, ale dobrý vychování mi nedovolí, abych…“

Nedořekl jsem. Ten, co přišel první, mě odstrčil a vřítil se s pistolí v ruce do bytu. Za minutu byl zpátky. „V pořádku. Čistej vzduch.“ Ivanka vstoupila dovnitř. Pistolníci zůstali venku, asi budou čekat na schodech. Tak jsem zavřel. Bylo mi jasný, že u toho, s čím za mnou osobně přišla, svědky nepotřebuje.

„Někdo mě chtěl zabít!“ vyhrkla, jen co jsme se ocitli o samotě. Mám rád ženy, které o sebe dbají. Načinčané, upravené, elegantní, voňavé. Prostě ženy, které když potká mnich, upaluje do nejbližšího baziše prodat kutnu. Ivanka byla možná vyděšená, ale neopomněla předtím, než se za mnou vypravila, navštívit kadeřnici a jistě dlouho stála před zrcadlem, než si k lotosovému kostýmku vybrala správnou blůzku, punčochy, střevíčky a šperky. Jako vždycky byla krásná, mrcha!

„To se mi stává v poslední době pomalu každej den,“ mávl jsem lehkovážně rukou. „Na to si zvykneš. V tyhle době si na to musíme všichni zvyknout.“

„Já si na nic takovýho zvykat nechci!“ zaječela Ivanka a mrštila po mně kabelkou. Uhnul jsem. Začíná to hezky. Kostýmek má olrajt, ale nervy zřejmě nadranc.

„Hele, puso, nejdřív se vydejchej a pak mi pěkně v klidu vysyp, co se…“

„Přestaň si už konečně hrát na tvrdýho chlapíka!“ zaječela. „A neříkej mi puso, nebo zabiju já tebe!“ Tak jsem jí přestal říkat puso a za odměnu jsem se dozvěděl, že po ní někdo střílel. „To už jsem slyšel,“ řekl jsem otráveně. „Víc jak před tejdnem. Policajti mi tvrdili, že jsem to byl já, a chtěli ze mě vytlouct, kam jsem schoval tu picačku.“

„O čem to mluvíš?“

„O tom údajným atentátu před tvým barákem.“

Potřásla hlavou. „Nesmysl! Před týdnem na mě nikdo nestřílel. Tohle se stalo předevčírem. Co je dnes4 ka za den?“

„Čtvrtek.“

„Tak teda ne. V pondělí v noci. Když jsem jela z firmy. Někdo se mě snažil vytlačit ze silnice a potom mi rozstřílel okýnko. Naštěstí jsem jim ujela a netrefili se.“

„Tenkrát u domu na tebe skutečně nikdo nepical?“

„Okamžitě přestaň s tím debilním slangem! Ne, nikdo na mne předtím nestřílel. Tohle se mi stalo poprvé v životě a nerada bych, aby se to opakovalo!“

„Máš, jak vidím, solidní ochranku. Za svý prachy si těch goril můžeš pořídit třeba deset. Budou tě hlídat ve dne v noci. Když uděláš důkladnej konkurz, třeba najdeš i jednoho dva, co tě budou smět ochraňovat právě i v noci. Rozumíš, mužná náruč, ocelový svaly…“

„Jsi blbec, Michale,“ řekla místo toho, aby po mně mrštila zase nějaký předmět. „Já mám opravdu strach.“

„To chápu,“ povzdechl jsem si. „Já ho mívám taky. Ale jak já ti můžu pomoct? Ti chlapi jsou, předpokládám, profíci. Vedle nich ti nejsem k ničemu.“

Zavrtěla hlavou a konečně se posadila. „Ti mě můžou chránit, to je pravda,“ řekla unaveně. „Můžu si je nasadit i do postele, abych vyhověla tvým ordinérním představám. Ale jednu věc nedokážou.“ „Myslíš?“ zeptal jsem se pochybovačně. „Jak jsem na ně koukal, řekl bych, že právě tohle dovedou nejlíp.“

„Myslíš taky někdy na něco jinýho?“

„S tebou těžko. Drží mě to už skoro deset let.“

„Pitomče…,“ řekla měkce. Ženská vás může třeba i nenávidět, a to si pište, že Ivanka mě coby květinku ve svém srdci nechovala, ale lichotkám a resentimentu neodolá žádná. „Chtěla jsem ti vysvětlit, že mě můžou před nebezpečím chránit, ale nedokážou ho odstranit.“

„A já jo?“

„Tobě aspoň nemusím zdlouhavě vysvětlovat, o co kráčí. A prozrazovat velmi důvěrný věci… protože o nich víš. A dokázal jsi o nich pomlčet… i když to nebylo nejlacinější.“

„Každej se musí nějak živit. Ty to možná netušíš, ale doba je všivá. Všechno podražilo… lidi jako já zchudli a jiný, jako ty, zase neslýchané zbohatli. Někdy se ty sociální rozdíly musej maličko srovnat.“

„Jsem připravená je srovnat. Vím, že to neuděláš z lásky ke mně…“ Odmlčela se, zřejmě čekala, že začnu protestovat, ale já ani nedutal. Zaujalo mě, jak řekla: „…že to neuděláš…,“ jako kdybych jí už něco slíbil. Když jsem dál držel zobák a tvářil se jako sfinga, sklopila oči a zašeptala: „O co si řekneš, to dostaneš.“ Sekla po mně pohledem zpod brv a zatřepotala řasami jako motýl křídly. Teď jsem měl upadnout na kolena, převalit se na záda, zavrtět ocáskem, políbit jí nohy a za nevyřčený příslib, že možná si mě vezme na noc nebo na pár hodin do postýlky, jít a dát se rozsekat na kusy jako středověký rytíř.

Jenomže já nejsem středověký rytíř. „Kolik by to stálo, ti řeknu, až budu vědět, co po mně chceš.“ „Chci, abys odstranil Jůrgena!“

Fíha! Tak tohle je síla!

„Milé děvče, jestli si chceš najmout zabijáka, můžu ti pár adres sehnat… ale na mě zapomeň. Já gangster nejsem.“

„Jenom vyděrač!“ vyštěkla. „Za ty peníze, které jsi ze mne vyrazil, mi ještě nějakou práci dlužíš! A nedělej outlocitnýho. Zkušenosti máš. Tu holku jsi tenkrát zabil. Jeden mrtvý navíc, co to pro tebe je!“ Vyskočil jsem, a než stačila zvednout ruku k obraně, vlepil jsem jí takovou facku, že skoro převrhla křeslo, ve kterém seděla.

„Neřvi, nebo ti natáhnu ještě jednu!“ varoval jsem ji, protože otvírala ústa k výkřiku. Sklapla pusu, narovnala se a přiložila si na pálící tvář dlaň.

„Nezměnil ses…,“ hlesla.

„Ty taky ne. Lidi většinou stárnou k horšímu. A čím víc prachů maj, tím víc si myslej, že si můžou všechno dovolit. Uvědom si ale, že já nejsem tvůj zaměstnanec. Urážet se nenechám. Ano, zabil jsem Renatu. Do smrti to v sobě ponesu jako balvan. Ale nechtěl jsem ji zabít. Byla to nešťastná náhoda… a kdyby mě neurážela a nevyprovokovala jako teď ty, tak jsem ji neudeřil.“

Ivanka nic neříkala. Asi si myslela svoje.

„Omlouvám se ti. Někdy ztrácím nervy. Jestli chceš, můžeš zavolat ty svý ranaře a poručit jim, aby mi dali nakládačku.“

„Přestaň žvanit. Byla jsem pitomá. Máš pravdu. Doufala jsem, že mi pomůžeš, a když ses k ničemu neměl, naštvala jsem se a chtěla tě vytočit. Promiň.“ Vstala a vzala si kabelku. „Jdu se nechat zabít,“ pravila dramaticky. „Komu na mně záleží… aspoň budeš mít radost, že zase jeden milionář přestal vysávat lid.“

Otočila se ke dveřím. Nepospíchala, měla mě na lopatě a věděla, že ji nenechám odejít.

„Sedni si,“ řekl jsem otráveně. Nemám rád, když se mnou někdo takhle manipuluje, ale taky nerad dostávám parte lidí, které jsem kdysi miloval. Co kdysi… kteří mi dodnes nejsou lhostejní. Vrátila se. Zůstala stát proti mně. Dívali jsme se do očí. Měla je hnědé jako vždycky, hnědé jako med, a byl v nich strach. „Tak to vysyp,“ povzdychl jsem. Jako vždycky si se mnou dělala, co chtěla. Nebyl to hezký příběh a do čítanek by se nehodil už vůbec.

Jůrgen s Ivankou původně plánovali, že Jůrgenova firma napůl převezme nejlukrativnější a nejnebezpečnější obchody Ivančina rodinného podniku v horkém zahraničí. Za tím účelem dostali velké úvěry u našich bank a v Německu. Šlo řádově o desetimi—liony marek, uložené na kontě, s nímž mohli disponovat jen oba společně. Mezitím se oba rozvedou a vezmou se. Jurgen však v okamžiku, kdy dostal pod svoji kontrolu řízení všech obchodních operací, zmizel do Jižní Ameriky bez Ivanky i bez své ženy v Německu, se kterou se pochopitelně nerozvedl, a Ivanka zůstala v New Yorku málem bez halíře. Bez halíře myslím v uvozovkách, protože měla jen to, co jí vydala její kreditní karta. Jurgen přitom byl z jejich strany nestíhatelný, protože toto vše proběhlo zcela legálně: za všechno mohla Ivančina láska, která ji zaslepila a připravila jakožto otcova statutárního zástupce s podpisovým právem o opatrnost. Přišli o hezkých pár milionů marek i když nezkrachovali, její otec z toho samozřejmě radost neměl.

Jediné, co z původních plánů vyšlo, i když nikoliv jejím přičiněním, bylo zbavení se otravného a prý nevýkonného manžela. Inženýr Karel Jirák zemřel při bouřlivém obchodním jednání někde na území bývalého SSSR. Stalo se to v nevhodnou chvíli Ivance by to snad vyhovovalo, protože se chtěla rozvést i bez ohledu na Júrgena —, ale pro firmu to byla smůla. Karel měl díky své svazácké minulosti a kamarádským vztahům s bývalými komsomolskými funkcionáři a dnes mocnými podnikateli nejlepší kontakty na obrovský ruský a okolní trh. Ivanka se tedy zkroušeně vrátila domů o jednu krutou a bolestnou zkušenost bohatší a o manžela a pár milionů chudší (Popelka z ní samozřejmě zdaleka nebyla), a za nějaký čas, kdy s otcem a za pomoci ministerského milence zacelovali trhliny, zjistili, že jim někdo jde po krku. Jednak měli co dělat, aby je nikdo nedával veřejně do spojení s firmou Vabank, jednak se ukázalo, že obchod s lehkými topnými oleji, pocházejícími z Ruska, nebyl tak zcela košer. Jel v něm především Jurgen jako hlavní odběratel a dealer v Německu tam ho ovšem prodával jako motorovou naftu. Starý trik. Ivanka by si z toho nemusela škrábat mozek, kdyby na dokladech o těch machinacích nefigurovaly pouze její podpisy Jurgen se postaral, aby doklady o jeho podílu zmizely. Udělal to tím způsobem, že jí tvrdil, že profit z toho budou mít jako budoucí manželé společný, Ivanka že se nastěhuje i s firmou do Monaka a zařídí si tam trvalý pobyt kvůli daním. On by jinak jako oficiálně vedený podílník na tomto kšeftu musel zaplatit v Německu hrozné daně a před rozvodem a kvůli registraci firmy se nemůže do Monaka odstěhovat. Ivanka mu to spolkla. Peníze šly z poloviny na jejich budoucí „společné“ konto, zbytek do kapsy Jiirgenovi. S nimi pochopitelně uprchl.

Ale toto vše by ještě nebylo nic tak hrozného firmu v Monaku skutečně založenou a

zaregistrovanou měla, daňový únik to pochopitelně byl a nebyl u nás se to neprodávalo a do Německa prostě nemusí jistý čas jezdit. Takových kšeftů se tady odbylo víc: šikovní právníci její firmy to dokážou zahrát do autu. V politice se nikdo z rodiny neangažuje, takže noviny na ně tlak vyvíjet nemůžou, a o důvěrných kontaktech mezi Ivančinou firmou a velkou politikou se prostě už z principu vždycky mlčelo na obou stranách. Právníci ji však nemůžou vysekat z maléru, který nastal, když Ivanka, která měla jisté kompromitující materiály o Jůrgenovi, jich po pádu svého

ministerského přítele Rulíka použila k hrozbě, že jimi může kompromitovat také některé politiky a představitele našich obchodních kruhů. Hned poté, kdy jsme s jihoamerickou zemí, v níž Jurgen spokojeně žije, chráněn německonacistickou komunitou, navázali úzké obchodní a politické styky, požádala soud o jeho vydání do České republiky. Zde by snad mohl být souzen nebo přinejmenším musel vrátit část majetku bůhví co si toto jinak pragmatické děvče ve své zhrzenosti malovalo. Vyvolala jen divokou reakci: najednou má odposlouchávaný telefon, je sledována, někdo se ji pokouší dostávat do kompromitujících situací, v novinách se veřejně píše o jejím poměru s bývalým ministrem Rulíkem.

„To se psalo už v době, kdy byl ještě ministrem,“ namítl jsem.

„Ve zprávách ze společnosti!“ hodila na stůl včerejší vydání jednoho bulvárního deníku. Na první straně se na mě usmívala Ivanka, zavěšená do exministra Rulíka. Titulek se ptal, jestli ministr stál za „podivnými“ obchody společnosti Export—Import. Obchody specifikovány nebyly, pouze se naznačovalo, že se jednalo o dodávky strategických komodit do některých zemí. Případ se prý vyšetřuje. . „Máte na krku policajty?“ zeptal jsem se. Že by spravedlnost sice pozdě, ale přece jen aspoň někomu šlápla na kuří oko?

„Kecy,“ vyprskla Ivanka pohrdavě. „Už jsme na ten plátek podali žalobu. Kdyby s námi chtěli něco… tak v tom lítá moc lidí!“ zasmála se hořce.

Já se nesmál. „Linda si taky myslela, že je jištěná, když v jejich obchodech byli namočený politici. Včetně tohohle tvýho…,“ ukázal jsem na exministrovu fotografii. „Ještě je v Praze?“

„Ne. Právě že… odletěl do tý země, kde je Jurgen. Pak všechno začalo.“

„Lindin manžel taky odletěl a pak všechno začalo.“

Neprozradil jsem jí, že Lindu ve vazbě zavraždili. Nechtěl jsem ji děsit víc, než už ji vyděsil neznámý pistolník. A pomsta za Lindu byla má soukromá věc. „Můžeš teď být nebezpečná i jemu. Znal Jíirgena… tedy, věděl o něm?“

„Ano. Řekla jsem mu všechno. Byla jsem tenkrát psychicky na dně. Byl milý… a já potřebovala nějakou oporu. Slíbil, že mi pomůže.“ Nespecifikovala, v čem ten slib spočíval a jak jí měl pomoct.

Ale dokázal jsem si to spočítat. I postel bývá obchod: a prostředkem politiky a byznysu bývala odedávna.

„Ti dva se mohli spojit.“

Vytřeštila na mě oči. „To ti došlo teprve teď?! Proč jsem ti to všechno vyprávěla? Jsi tak tupý, nebo to jenom hraješ?“

„Urážet mě můžeš, jsem na to zvyklej. Nezapomeň, že já se pohybuju jen mezi spodinou, zvyky lidí z nejvyšších kruhů tak úplně neznám. Můžu se jenom domýšlet… a chvíli mi to trvá.“

„Koukám,“ poznamenala jedovatě. „Samozřejmě že se spojili. A ne zadarmo. Kdo z nich tohle všechno platí, můžu jenom hádat. Jůrgenovi jde o víc. O miliony. Ten šplhoun…,“ sekla pohledem po fotografii kdysi milovaného muže, „má strach jenom o svoji kariéru.“

„I to bývá motiv.“

„Ten je zvyklý likvidovat konkurenci jinými prostředky. Jurgen je tvrdší.“

„Tak dobře. Myslíš si, že je to Jurgen. Poslal na tebe zabijáka.“

„Zabijáky. A nemyslím si to. Vím to.“

„Proč ten plurál?“

„Protože mi volali střídavě tři různí chlapi a vyhrožovali.“

„Česky?“

„Anglicky s cizím akcentem.“

„To mohli hrát. Taky dokážu mluvit anglicky třeba s německým přízvukem. Nebo s českým…“ „Nebyl to ani německý ani český akcent. Spíš nějaký jižní. Asi španělský. Chtěli, abych byla hodná a všechno stáhla.“

„Žalobu?“

„To neřekli. Řekli: Buď hodná holčička. Seď a mlč a na všechno zapomeň, nebo špatně skončíš.“ „Oznámilas to policajtům?“

„Samozřejmě. Ěekla jsem jim, že jsme na Jurgena podali žalobu, že se jedná o několik milionů marek… Kejvali, že oznámení povedou v patrnosti. Povedou v patrnosti!“ vykřikla s očima zvednutýma k nebi, tedy ke stropu. „To asi až budu v rakvi, řeknou: ta ženská měla pravdu, on ji fakt chtěl někdo odpravit! Asi ten Němec… ale on je na druhým konci světa, s tím se nedá nic dělat. Šmytec!“

„Ještě tě nikdo neoddělal. Zkus tu žalobu stornovat.“

„Já? Stáhnout? Nikdy! Ten všivák bude platit, kdybych ho měla stáhnout z kůže. Zaplatí všechno, co mi dluží!“

Přešel mi mráz po zádech. Není nic děsivějšího než pomsta zhrzené ženy. Je pro ni ochotná obětovat všechno i sebe. Ale nejdřív Mísu Najmana…

„Tak teda žalobu nestáhneš. Jak víš, že máš napíchnutý telefon? Odkdy vlastně?“

„Od tý doby, co jsem začala chodit s Rulíkem.“

Zvláštní země. Ale nedá se nic dělat, tradice jsou tradice, těch se nelze zbavit ani převratem, ani novou ústavou, vládou, ministrem vnitra. Tady se vždycky špehovalo a špiclovalo. Informace, zvlášť kompromitující, se nikdy neztratí. Vlády přicházejí a odcházejí, ale lidé v tajných službách zůstávají, protože jsou chytří a něco mají na každého.

„Na to jsi přišla sama, nebo ti to někdo řekl?“

„Prozradil mi to jeden… jeden člověk.“

„Nemohl s tím Rulík něco udělat?“

„Co, prosím tě? Někdy máš kecy jako malej kluk. To měl uspořádat tiskovku a říct: Dámy a pánové, představte si, že jistá služba mě sleduje a odposlouchává telefon mé milenky!“

„Hm, máš pravdu. To dost dobře nejde. On je ženatý, viď?“

Mlčela. Je ženatý. „Třeba si ten odposlech objednala jeho žena.“

„Měla taky milence. Zůstávali spolu jen kvůli jeho kariéře a kvůli majetku.“

Něco mě napadlo. Nemínil jsem jí sice ukazovat materiály o jejím milenci, které mi odkázala Linda, ani jsem je neměl po ruce, ale na něco jsem se zeptat mohl.

„Nebavil se s tebou Rulík o svý minulosti?“

„Jaký minulosti?“

„Jaký, kruci! Každej máme nějakou minulost. Nebo si myslíš jako ty mladý pitomečci, že svět a historie začínaj sedmnáctýho listopadu?“

„Ne. Dělal v nějakém výzkumáku. Měl kvůli otci špatný kádrový profil.“

„Aha. To ti povídal on?“

„Ano. Jednou jsem se ho…“ Zarazila se. „Vlastně ano! Ta tvá milenka…“ Varovně jsem se na ni podíval. „Já vím. Prostě Linda se mě jednou na nějaký party, byla už stříkla, zeptala, jestli vůbec tuším, s kým jsem vlezla do postele. To jsou, prosím, její vlastní slova. Ať se ho prý zeptám. A že ho pozdravuje Edison. Myslela jsem, že je to přezdívka nějakýho kamaráda nebo spolužáka nebo tak…“

„Zeptala ses ho?“

„Asi za týden jsem si na to vzpomněla. Smál se, byl to spolužák z fakulty, který prý emigroval do Kanady. Už jsme o tom pak nemluvili.“

„A řekla jsi mu, že mu ten pozdrav vyřizovala Linda?“

Přikývla. „Jistě.“

„Kdy to bylo?“

„Někdy loni v prosinci.“

„Dobře,“ řekl jsem unaveně, protože jsem pochopil. „Už toho nechám. Věř, že mi nedělá dobře hrabat se v tvém soukromí. I když si možná myslíš, že já…“

„Nech toho. Radši mi řekni, co uděláš.“

„Nevím. Nejdřív zkusím zjistit, o koho se jedná. Ti chlapi nežijou ve vzduchoprázdnu. Ale zapomeň na představu, že odletím na druhý konec světa a tam sejmu Jůrgena a pro jistotu ještě našeho velvyslance.“

„Co uděláš s těmi zabijáky? Domluvíš jim?“

„Ještě jsem je nenašel. Způsob jednání nech laskavě na mně.“

„Dobře.“ Znovu vstala, teď už to myslela vážně. U dveří se otočila a teskně se na mě podívala. „Michale,“ zašeptala, „proč to s námi takhle dopadlo?“

Odešla a nechala mě přemýšlet, proč to s námi takhle divně dopadlo. Takové přemýšlení ovšem zabere hodně času a člověk při něm docela snadno zapomene, že se nezmínila o tom, jak mě odmění, když ji vytáhnu z největší bryndy, do jaké se za svůj život dostala.

Koncem jara jsou už večery dlouhé. Venku bylo ještě světlo, když jsem v devět odjížděl. Láďa doma nebyl, ale jeho matrace mi prozradila, že šel do hospody. Řekla mi dokonce, kďe ta putyka je a jak se jmenuje. U Žabáka. Dvě ulice od jejich baráku. Když mě Láďa uviděl, polil se samým překvapením pivem.

„Čau,“ povídám a přisedl jsem si ke stolu. Byli tam ještě dva chlápci a nekoukali po mně zrovna nadšeně.

Já taky nesnáším, když si někdo přisedne bez dovolení.

„Nějak jsem tě dlouho neviděl, Láďo. Kdes byl?“

Láďa, který si utíral pocintanou bradu a tričko, vytřeštil oči. „Majku…,“ vydechl. „Neser boha!“ „Co je? Tváříš se, jako kdybys mě neviděl rád.“

„Tady je vobsazeno, kámo,“ vmísil se do hovoru jeden z těch dvou. Otočil jsem se a prohlédl si je. Byli asi o deset let starší, měli pokérovaný pazoury a i jinak vypaďali jako drbáni ve výslužbě, co začali sekat dobrotu a teď z nostalgie sem tam ďělaj dusno.

„Dej si pohov, strejdo,“ řekl jsem tiše. „Přišel jsem hodit řeč s kolegou z krimu, tak se do toho nemontuj.“

„No jo, to je fakt, my sme s Májkem byli na jedny cimře. Měl dvěstědevatenáctku,“ vysvětlil Láďa bezelstně. Kecal, soud v odvolání překvalifikoval vraždu na dvěstějedenadvacítku, ublížení na zdraví se smrtelnými následky, ale po tom těm dvěma sandálům bylo kulový. Paragraf 219 měl v téhle společnosti větší váhu. Blýskl jsem po nich očima. „Nechcete se odsunout? Máme s kolegou nějaký soukromý jednání.“

Vstali a přenesli si půllitry k vedlejšímu stolu. Dali hlavy dohromady, něco špitali a koukali po mně. „Tak kdes byl? Volal jsem ti denně aspoň pětkrát a nikdo to nebral.“

„No jo, já neměl na Ruzyni zavedenej telefon,“ odpověděl Láďa trpce. „Tys mě teda dostal do

maléru!“

„Já? No dovol? Ahmed byl tvůj kámoš. Vorla možná trefil ďo voka, ale jinak byl tak slepej, že nepoznal, že ho klihovala půlka pražský pendrekárny!“

„Voni fízlové dneska maj šíleně rafinovaný metody. A techniku, rozumíš?“

„Na vepřový hlavy žádnou extra techniku nepotřebuješ. A navíc těch deset kolíků! Ty prachy tam náhodou nezůstaly, co?“

„Nejseš vadnej? Tam nezůstalo nic. Profilcovali mi kvartýr…“ Mávl rukou.

„Našli ty stříkačky?“

„Proč myslíš, žes mě nemoh tejden sehnat?“

Mlčel jsem a tvářil se lítostivě. Samozřejmě mi bylo jasný, že ho zašili. Už jen proto, aby nepobíhal po putykách a nevykládal, co se tam stalo. Láďa seděl a koukal do půllitru.

„Co je s tebou?“ zeptal jsem se. „Mě taky sebrali, tak co. Tejden… z toho se snad nestřílí. Můžeš si na ně stěžovat…, i když je fakt, žes na ty pistole neměl povolení.“

„Ty, Majku…,“ zamumlal Láďa s pohledem na řídkou pěnu. „Von Achmed za nic nemoh. Voni nešli po ňom.“

A hele! Že by mu to došlo? Sice nikdy moc chápávej nebyl, ale ani v šoku nemohl přeslechnout, že ti gunmani znali moje jméno a zatkli mne. „Tak po kom?“

„No přece po tobě, ne?“

„Cos na Ruzyni slyšel?“

„Že šli po tobě, protožes chtěl sejmout nějakou babu.“

„Ty tomu věříš?“

„Co já…,“ řekl rozpačitě. „Na to hoď loď, čemu já věřím. Já nechci nic vědět. Fakt je, žes picačku neměl… Achmed by jinak…,“ zarazil se.

„Poslyš, Láďo,“ řekl jsem vážně. „Nemyslím, žes mě Ahmedovi prodal, nalítnul jsi mu jako já. Ale jestli ses kámoš a něco víš, vybal to. Tohle je moc svinský bago, co se mnou koulej. Tvůj Ahmed na mě zkusil hrát betla, co?“

„Já to fakt nevěděl, Majku. Přísahám!“

„Nepochybuju o tom. Jak to teda bylo?“

„No, prostě… když to nevyšlo s tím vodprásknutím, tak se s někým ďomluvil, že si s tebou ďá spicha. Mysleli, že buďeš mít stříkačku a vytáhneš ji, až tam polďové vlítnou.“

Zamyšleně jsem si hryzal rty. Tohle mi připadalo i na četníky moc přepečený. „Proč teda odpráskli jeho?“

„Spletli se. Achmed zazmatkoval.“

„Mně se to nezdá, brácho. Oni věděli, jak vypadám. Já spíš myslím, že počítali s něčím jiným. Že mě odpráskne Ahmed. A šli si pro něj. Proč ale ten tatarskej vůl neseděl jako myška…“

„Turke… Turman…“

„Tatar jako Tatar. Tohle už nevyřešíme. Prostě jim to nevyšlo…“

Anebo vyšlo, všechno pokračuje dál podle záhadného plánu a já dělám, co chtějí jeho autoři. Loutka manipulovaná neviditelnými drátky. Láďa se nenápadně poďíval na hoďinky.

„Pospícháš?“

„Už jsem měl bejt ďoma.“

„Trochu se zdržíš. Potřebuju s tebou mluvit.“

„Já ne,“ ozval se najednou vzpurně.

Pochopil jsem.

„Jo takhle! Oni tě požádali, abys jim okamžitě hlásil, kdy jsem tě vyhledal a co jsem říkal?“ Zkroušeně přikývl. „Člověče, ty seš první bonzák, kterej se mi přiznal, že mě má bonzovat.“ „To bacha, Majku. Bacha! Lódr nejsem. Já tě neprásknu.“

„Proč ne? Dokonce bych byl rád, kdybys jim bonznul, že se po Praze potulujou tři vostrý hoši odněkud z jihu. Ne Afghánci. Tohle je export ze Západu. Dostali zaplaceno, aby udělali jednu prachatou dámu. Už po ní stříleli, ale netrefili se.“

„Cizáci sou hnusáci,“ prohlásil Láďa s despektem. „Kazej kšefty a dělaj nám tady z toho čikágo. Takový hezký, kliďný město to bej válo… a ďneska? Rusáci, Ukrajinci, Afghánci, Arabáci, Jugoši,

Vietnamci, Číňani…“

„Neslyšel jsi o nich? Za informaci je vysazené jch…,“ zarazil jsem se. Kolik můžu plácnout? Na kolik si Ivanka cení svůj život? Jistě na hoďně a nedostatkem peněz netrpí. Láďa na mně visel očima. Na zvětralé pivo už zapomněl. „Nejmíň sto kolíků. Sto litrů čistá ruka. Diskrétnost zaručená.“

„Ježíši! To má tolik prachů?“

„Kďyby měla holej zadek, neposílali by na ni specialisty někde z druhýho konce světa, když je Praha plná drbanů, co tě sejmou za tisíc doláčů.“

„I za pět set,“ řekl chmurně Láďa. „Ty kluci z Ruska jsou ďěsně laciný.“

„Tak vidíš.“ Vstal jsem. „Zkus nastavit ucho. Rentovalo by se ti to. A možná že pak bych pro tebe měl další melouch.“

„Ty po nich jdeš?“ zašeptal.

„Já? Blázníš? Já jsem jenom zaměstnanec a sháním informace. Zejtra tady touhle dobou… a kdyby ses dověděl něco dřív, cinkni mi.“

E“Měla jsi pravdu. Jsou to cizinci.“ Ivanka mi půjčila mobilní telefon a dala mi své přísně tajné číslo. Mobila jsem nejspíš měl ne proto, abych jí mohl kdykoliv volat, ale aby naopak ona mohla kontrolovat mě a kdykoliv mě přivolat na pomoc.

„Tys je našel?“

„Zatím ne. Zatím jsem si jenom ověřil, že v Praze operují. Ale moji informátoři nemají potuchy, proč přijeli a co dostali za úkol. Na tom pracujeme. Bude to stát peníze.“

„Nejsem malá,“ odsekla. „Šetřit nemusíš.“

„Vypsal jsem cílovou odměnu za jejich identifikaci sto padesát tisíc.“ Chvíli bylo ticho. „Haló! Jsi tam?“ zatřepal jsem mobilem. „Podělanej krám…,“ zamumlal jsem.

„Nebuď sprostej. Já tě slyším. Těch sto padesát tisíc… no nic, v pořádku. Jen bych byla ráda, kdyby ses při vypisování dalších cílových odměn se mnou předem poradil.“

„Ivanko, víš co? Řekni mi rámcově, na kolik si svůj život ceníš, a já se podle toho zařídím.“ „Jsi cynik. Vždycky jsi byl bez citu. Řekla jsem ti jasně, že ode mne dostaneš cokoliv, co si budeš za odměnu přát.“

Hlas měla jako předoucí kočka. Obchodnice v ní převažovala nade vším. Vyspat se se mnou, zvlášť když přišla rychle po sobě už o druhého milence i o manžela, jí zřejmě připadalo výhodnější než na mé konto převést statisíce. Ale má smůlu. Musím myslet na budoucnost.

„Cynik nejsem, jenom se nemíním ve chvíli, kdy tobě, ale i mně může jít o krk, handrkovat o peníze. Nezapomínej, že tohle není svět, kde se můžeš vymluvit na druhotnou platební neschopnost a platit po termínu. Tady se dávají prachy na dřevo, anebo kudla do ledvin. Jasný?“

„Hm…,“ zaslechl jsem šplouchání vody. Je ve vaně… Copak asi dělají její osobní strážci? Nemyjí jí záda? „Co dělají ty tvý gorily? Nemejou ti teď zrovna záda?“

„Ubožáku!“ Telefonní spojení se přerušilo.

Zasmál jsem se a znovu jsem vyťukal její číslo.

„Omlouvám se. Uznávám, že mívám blbý kecy. Asi žárlím. Ale kvůli tomu jsem ti nevolal: těch sto padesát tisíc potřebuju mít po ruce, rozumíš? Jestli mi věříš, že je neukradnu ani nezpronevěřím, tak mi je hned ráno přichystej. Asi v devět si je u tebe vyzvednu. Dobrou noc.“

„Dobrou,“ řekla. „A nežárli. Nemáš na koho.“

V noci jsem měl ďivoké sny. Probudil jsem s vlhkým prostěradlem omotaným kolem krku, zbrocený potem. Venku už se přískoky blížilo šírání a první ptáci si ochraptěle zkoušeli hlasy. Třásl jsem se jako v zimnici, tělo jsem měl zalité potem a v krku poušť. Vypotácel jsem se z postele, že se osprchuju a vezmu si nové prostěradlo, když jsem si všiml pohybu na balkonu. Potichu jsem přistoupil blíž.

Ne! Protřel jsem si oči, protože to, co jsem viděl, se příliš podobalo noční můře. Přede mnou se klimbalo lano spuštěné ze střechy. Že by bláznivý horolezec? Nebo nadmíru pilný fasádník? Natěrač říms? Či chtějí mě snad vykrást?

V kuchyni jsem měl paličku na maso. Když jsem ji obalil utěrkou, nepřipadala mi tak tvrdá. Snad to drbán přežije a já nebudu mít na triku nepřiměřenou obranu. Postavil jsem se za závěs a čekal.

Škvírou jsem uviděl nejdřív nohy a potom celou postavu s temnou skvrnou místo obličeje. Přes hlavu měl přetaženou punčochu. Rozhlédl se, sáhl do kapsy a vytáhl pistoli. Zatrnulo mi. Zvedl jsem paličku a zatajil dech. Závěs se zavlnil a do pokoje nakoukla maskovaná hlava. V posledním okamžiku jsem razanci úderu přece jenom trochu ztlumil. Asi jsem udělal dobře, protože hned po první ráně chlap rozhodil ruce, něco vyheknul a sesul se k zemi jako pytel. Nejdřív jsem sebral pistoli, která mu při pádu vypadla z ruky. V kuchyni jsem měl klubíčko provazů. Spoutal jsem mu zápěstí a nohy. Pak jsem mu stáhl punčochu.

Tvář byla trochu napuchlejší a otylejší proti dobám, kdy jsme se znávali. A měl rozježený knírek. Ale jinak to byl starý dobrý Luboš, jako když ho namaluje.

Poodchýlil jsem mu oční víčko. Oko měl poněkud strnulé. Ale cítil jsem tep, tak jsem usoudil, že je živý. Utěrku, kterou jsem obalil paličku, jsem mu nacpal do huby a převázal provazem. Měl by těch pět minut vydržet.

Vyběhl jsem na půdu a vylezl na střechu. Poklop byl ještě otevřený. Nevím, co chystal, ale určitě se chtěl po dokonání díla vrátit a sundat lano. Udělal jsem to za něj. Snad si to nezasluhoval, ale pro starýho věrnýho kamaráda trošky námahy nelituju. Taky jsem vůbec netoužil, aby se houpalo všem na očích. Jsem skromný a to, co zamýšlím, nevyžaduje přehnanou publicitu.

Luboš se právě probíral, když jsem se vrátil. Oči už měl otevřené, trochu jimi koulel a vydával ze sebe nějaké dusivě naříkavé zvuky. Zatím mi nepřipadal dvakrát použitelný.

„Nedá se nic dělat, hochu, co jsme zkazili, musíme napravit. Půjdeš sám, nebo tě mám do koupelny dokopat?“

Nešel. Bodejť by taky šel, když měl spoutaný nohy! Odtáhl jsem ho tam sám a překulil do vany. Bouchlo to a nářek, který se z něj dral skrz hadr v hubě, by dojal snad i srdce berního inspektora. Mě ale ne. Nemám rád lidi, co chodí na návštěvy v půl čtvrté ráno s nabitou pistolí. Navíc měl finský nůž s vyskakovací čepelí, kasr a nějaký podivný prášek ve skleničce bez etikety. Čuchnul jsem k němu a nezdálo se, že se jedná o zažívací sodu pro případ, že by ho ze mne pálila žáha. Vzal jsem sprchu a roztočil kohoutek se studenou vodou naplno. Po několika minutách masáže se zdálo, že je v pořádku. Klepal se jako osika. Nejspíš mu začala být zima. To je dobré znamení, aspoň neusne.

Tak jsem rozvázal provaz přidržující utěrkový roubík. Ani neměl sílu vyplivnout ho. První, co řekl, mělo nejspíš znít: „Počkej, ty kurvo…!“ Opravdu jen mělo, protože drkotal zuby. Svůj oblíbený výraz „kurvo“ zakukal asi až na sedmý pokus.

„Milý Luboši, já chápu, že ti je zima. Jestli chceš, pustím teplou vodu… no, spíš horkou, ale budu ti muset zase zacpat hubu, protože to pálí a ty jsi srab a moc bys řval.“ Ukázal jsem mu utěrku. V očích se mu mihl děs. „Svi…svi…“

„Svině, chceš říct.“

„Jo,jo,jo.“

„Hochu, takhle se nikam nedostaneme. Na nadávky nejsem ve čtyři ráno zvyklý. Chce se mi moc spát. Zatím tě dám k ledu.“

Dělal jsem, že chci sprchovou hadici zavěsit, a nečekaně jsem mu škubnul nohama. S výkřikem sjel po mokrém zadku a natáhl se jako hadrový panák. Sklonil jsem se k němu, ruce měl svázaný za zády, a nacpal jsem mu přes jeho odpor do pusy utěrku. Trhnutím za vlasy jsem ho narovnal a spoutané paže jsem použil jako páku. Oči mu bolestí lezly z důlků, ale poslušně si klekl a pak vylezl z vany. Věděl, že stačí jeden neopatrný pohyb a vykloubím mu ruku. Odvedl jsem si ho do pokoje a připoutal k židli. Na krk jsem mu dal smyčku a druhý konec provazu přivázal k ústřednímu topení. Byl tak napnutý, že kdyby se o něco pokusil, uškrtí se.

„A teď si promluvíme. Já se budu ptát, a když budeš chtít něco podotknout, třikrát zamrkáš. Upozorňuju tě, že když se pokusíš řvát, až ti vytáhnu z huby roubík, natáhnu ti takovou, že se ti srazej trenýrky. Kdo ti řek, kde bydlím?“

Mluvit nemohl, tak se mi vysmíval aspoň očima.

„Džudy?“ Zakýval hlavou.

Postavil jsem se před něj a z každé strany ho udeřil do tváře. Nerad tluču někoho, kdo se nemůže bránit, jenže tenhle hoch by mi udělal totéž. Ba co víc. Luboš by mě s chutí rozpižlal, přivázal ke

stromu, polil benzinem a zapálil… Dost! Nesmím se vytáčet. „Kecáš,“ přidal jsem mu pro jistotu ještě dvě facky, aby věděl, že to myslím vážně. „Džudy neví, kde bydlím. Kdo ti to řek?“ Potřásl hlavou a něco se pokoušel říct. „Mluv pořádně, ty ventro. Nerozumím ti! Kdo ti řek, kde bydlím?!“ Účelem výslechu vzpomněl jsem si na sebe v podobné situaci před několika dny je vyslýchaného úplně splést. Zblbnout. Zacpat mu hubu a řvát na něj, že nechce mluvit. Mokrým ručníkem jsem mu ošetřil napuchlý nos a utřel krev.

„Podívej, jak jsi nasvinil, ty dobytku!“ Švihl jsem ho ručníkem. Mlasklo to a asi to bolelo ještě víc než rány dlaní, protože nadskočil i se židlí. Pak mu poklesla hlava a byl v limbu.

Dal jsem si cigaretu. Byl jsem úplně klidný, asi jako kdybych sázel na zahrádce kosatce. Nelitoval jsem ho. Tuhle hru jsem si nevymyslel. Nenajímal jsem si pistolníky, po nikom jsem nestřílel, nikoho nevraždil. Po ničem zvláštním jsem netoužil. Chtěl jsem v klidu žít. Co povídám chtěl jsem pouze žít. Já si nevymyslel, že svět je džungle. Ale jestli opravdu je, pak se prostě musím bránit, jak dovedu.

Než se probral, připravil jsem si další náčiní. Na stůl jsem položil několik jehel. „Budeme muset přitlačit,“ řekl jsem, když po mně zašvidral napuchlým zlým okem. Ještě pořád neměl strach. Myslím ten pravý, opravdový strach.

„Koukej,“ ukázal jsem mu jehlu. „Tu ti vrazím sem do kolena. Tak s ním potom moc neškubej, při každým pohybu to bolí ještě víc. Zřejmě při tom zase omdlíš, tak tady je kýbl s vodou…“ Vzal jsem nejdelší jehlu, zřejmě se používala na sešívání stanového plátna nebo plachtoví, přiložil mu ji na koleno a do druhé ruky jsem si vzal kladívko.

„Tak bacha, teď to bude doopravdy moc bolet…,“ zvedl jsem kladivo. Na čele měl Niagaru. „Bojíš se? Já docela taky. Prý je to nejšílenější bolest, jakou si lze vymyslet. Já nevím, ještě nikdy jsem to nezkoušel… snad se trefím napoprvé, ale kdyby ne, vzal jsem si kombinačky, v nejhorším jehlu vytáhnu a zatlučem ji pak znovu, co říkáš?“

Oční panenky se mu rozjely, už zase začal omdlévat.

„No tak vydrž, kámo. Nebo bys chtěl radši mluvit?“

Hlava mu lítala nahoru a dolů jako ve zrychleným filmu. Horlivě přikyvoval.

„No, já nevím, jestli ti mám věřit… Nebudeš mi nadávat?“

Prý ne, vrtěl hlavou.

„A řvát taky nezačneš?“

Nezačne. Kdybych se ho zeptal, jestli bude dělat zajíčka v jamce, souhlasil by taky, jen když dám pryč tu jehlu. Tak jsem mu vytáhl roubík. Hubu měl asi pět minut otevřenou jako hladový sumec, jen oddechoval a sípěl. Zřejmě měl žízeň. Dal jsem mu napít. A nechal ho vykouřit cigaretu. „Jaks mě našel?“ zeptal jsem se ho znovu.

„Práskli tě,“ olízl si rty. „Lítáš v tom. Mě jsi dostal…,“ uznal sebekriticky, „ale tamti tě slíznou.“ „Nestarej se, kamaráde,“ pronesl jsem hrdinsky, abych zaplašil tíseň. „Radši se drž tématu. Kdo mě prásknul?“

„Neznám ho. Něj akej chlap mi přede dvouma tejdnama brnknul. Chtěl vědět, jestli to myslím vážně, anebo po tobě chci jenom prachy. Prachy… jsem chtěl. Fakt, Majku, musíš mi věřit! Voholils mě, připravil jsi mě o kvartýr, dostals mě do lapáku v rajchu…“

„Kecy. Ani jsem nevěděl, co se s tebou stalo, dokud mě nepřišli vyšetřovat fízlové a neřekli, že lítáš v drogách a v levejch bakách a žes přej sejmul Pašu.“

„Mně řekli, žes mě prásknul ty a Pašu jsi udělal taky.“

„Kdo ti to řek?“

„Ten chlap. Co mi volal.“

„Sešli jste se?“

„Jo. Ale ne s ním. Přišel jinej chlap, aspoň podle hlasu. A řek, že to provedeme jinak. Že tebe dostane na starost profík a já ti pak jenom seberu klíče od kvartýru. Měl jsem je dát tomu chlapovi. Čekal v auťáku kousek dál. Jenomže Ahmed tě netrefil,“ řekl lítostivě.

„Jak ten chlap vypadal?“

„Normálka. Takovej nevýraznej. Jméno mi neřek. Přej mu mám říkat doktore. Blonďák.“ „Mladej?“ zeptal jsem se staženým hlasem.

„Jo. Asi třicet. Možná ani ne. Vypadal a choval se jako fízl. Dej mi napít, už nemůžu ani mluvit!“ Mladej, blonďák, napohled fízl… to sedí na Vronskýho jako ulitý! Podal jsem mu skleničku s vodou. Ta veš záludná si nějak uvolnila ruce, asi jsem provaz nepřitáhl dost fest anebo povolil prostě najednou, v okamžiku, kdy jsem se k němu sklonil, ruce vymrštil a chytil mě za krk. „Zabiju tě, hajzle!“ zasípal. Určitě by to udělal, jenomže se svázanýma nohama vsedě byl proti mně přece jen v nevýhodě. Trhnutím jsem se nadzvedl, musel se zvedat se mnou, a jakmile se dostal do předklonu, vrazil jsem mu koleno do rozkroku. Zavyl jako hladověj šakal a sklapnul. Ruce jsem mu tentokrát spoutal vpředu a přivázal k radiátoru. Abych na něj viděl.

„Máš smůlu. Napít nedostaneš. Nechám tě tady do večera se zacpanou hubou a v noci tě rozvážu a srazím z balkonu. Najdou tě až ráno. Šmytec. Budeš v černý kronice to taky není špatný, ne? V tyhle zemi žije deset milionů lidí a v novinách se píše jen o zlomku z nich. Bejt tebou, vážím si toho.“

„Chcípneš,“ zašeptal výhružně. Tedy chtěl to říct výhružně, ale nějak se mu to nepovedlo. Vyznělo to vskutku uboze.

„Jistě. Všichni jednou umřeme. Já asi tak za čtyřicet pětačtyřicet let.“

„Zejtra. Nejdýl. Dostanou tě. Jsou to profíci. Tvou děvku taky.“

„Cože? O kom to mluvíš?“

Zavřel oči. Mrtvěj ještě nebyl, ale moc mu k tomu nechybělo. V každým případě byl nepoužitelný. Chtěl jsem namočit ručník, abych ho osvěžil, když zazvonil telefon. „To ses ty, Majku?“ Láďa. „Šílíš? Já, jasně. Co blbneš takhle brzo ráno?“

„Seš sám?“

„Myslíš, jestli nemám v posteli nějakou dámu? Ne, nemám.“

„Lítáš v tom. Jdou po tobě.“ Hovořil šeptem. „To slyším v jednom kuse. Odkud voláš?“ „Z kvartýru. Teď sem dorazil. To sem si voddech. Jestli jsi neměl návštěvu a seš živej, tak to byly jenom kecy.“

„Počkej…,“ ohlédl jsem se po Lubošovi. Vypadal, jako kdyby byl v limbu, ale taky to mohl markýrovat. „Vezmu si telefon do předsíně.“ „Tak tam nejseš sám?“

Přesvědčil jsem se, že Luboš je sešněrovaný jako roláda, dal jsem si jeho pistoli do kapsy a přemístil se do předsíně.

„Už jsem zpátky. Mám návštěvu. Jeden pásek se mi v noci spustil po laně na balkon. Naštěstí jsem se včas vzbudil. Doteďka jsme měli přátelskou rozmluvu. Teď už nemoh a voďpaď.“ „Takže přeci…“ „Nech nářků a vysyp to.“

„Byl sem v noci… no, to je jedno. Jeden frajer se tam zpanáčkoval, a když měl plný brusle, začal se vytahovat, jakej má kšeft. Kámoši ho vodtáhli, ale pochopil sem, že dělá gorilu v ochrance nějaký žencký, který jdou po krku. Včera byla za tebou. Jmenoval tě. A povidal, že jí to je houby platný. V noci tě má někdo křísnout a voni s ní aspoň tak sem to pochopil dneska maj někam ject. Cestou ji ty pistolníci, co po ní jdou, rozstřílej. Nechaj ji bez vostrahy a za půl melouna daj těm mazákům ještě avízo. Já byl teda trochu společensky tohle… ale pak, když sem se sebral, dal sem si dvě a dvě dohromady. Mám takovej pocit, že to sedí.“

„Brácho, jdi si lehnout, nikomu neotvírej, nikam nechoď, starý řekni, ať se hodí marod… prostě čekej, dokud ti nebrnknu. Přivezu ti prachy. A děsnej dík. Fakt, šílený díky!“

Zavěsil jsem. Půl šestý. Chviličku jsem nerozhodně stál s rukou nad telefonem. Komu zavolat dřív? Nakonec jsem se rozhodl, že jako první probudím Ivanku.

Naivně jsem se domníval, že telefon jí bude vyzvánět aspoň čtvrt hodiny, ale podcenil jsem dělné manažery. Zvedla sluchátko při druhém zazvonění.

„Ano.“ Taky neměla ve zvyku hlásit se jménem. Všichni budeme za chvíli tak tajemní a tajní, že si pro kontakt s okolním světem přidělíme čísla, která se budou pravidelně obměňovat, takže vznikne dokonalý chaos a tenhle svět se konečně definitivně zhroutí a vrátí se do jeskyní. Časem se objeví dinosauři a všechno začne znovu.

„Michal,“ řekl jsem tiše. „Ivanko, teď jenom poslouchej a odpovíďej buď ano, nebo ne. Rozumíš?“ ť. „Co šílíš takhle brzy ráno? Jsi normální?“ ,: „Povíďám ti buď ano, nebo ne. Jde ti o život!“ „Ano…,“ zašeptala. „Já vím. Já jsem…“

„Tiše! Mluvím jenom já, nevím, kdo tě tam poslouchá. Máš dneska někam jet? Neptám se kam, jenom mi řekni, jestli…“

„Ano. Jak to víš?“

„Vím. Mají tě doprovázet tví strážci?“ y. „Samozřejmě! Proč myslíš, že je platím?“ „Jsou teď u tebe v baráku?“ „Tři. V přízemí u ďomovníka.“

„Oďjíždíš dopoledne?“

„Ne. Tedy ano. Vlastně… Koukni, přestaň blbnout. Co se děje?“

„Nikam nepojedeš, dokud k tobě nepřijedu, rozumíš? Teď se zamkni doma a nikoho k sobě nepouštěj. Hlavně ne ty svý gorily!“

„Proč ne… přece je platím, aby mě chránili.“

„Asi je neplatíš dost dobře. Někdo zaplatil víc. Tak seď doma, určitě máš nějakou zbraň…“ „Mám.“

„Tak ji naláduj a odjisti. Dovnitř smíš pustit jenom mě. A musím se ti ohlásit heslem. Třeba… to je jedno. Třeba: Kočka leze dírou. Čau.“ Položil jsem telefon a šel se podívat na Luboše. Už přišel k sobě. Možná by nebylo od věci vyzkoušet na něm ten jeho prášek. Schválně, co to udělá. Tak jsem ho vzal a nabral trošku na lžičku. Pozoroval mě vytřeštěnýma očima.

„Chceš to do kafe, nebo otevřeme pusinku a dáme si jednu lžičku za maminku…?“

Zběsile potřásl hlavou. „Dej to pryč, vole! Nešahej na to!“ zakrákoral.

„Snad to není jedovatý?“ podivil jsem se. „No nic,“ vrátil jsem prášek do skleničky. „Vyzkoušíme to na tobě později. Hezky lež, nebo z tebe udělám parašutistu hned teď. Dozvěděl jsem se na tebe hezký věci, Luboši. Moc hezký věci!“

Odkráčel jsem znovu do předsíně a zavolal Imra. Imro zřejmě není dělný manažer, protože se ozval asi až po dvou minutách a hlas měl jako člověk, který ještě neví, kde vlastně je. „Zmagořils?! Víš, kolik je hoďin?“

„Tohle slyším už potřetí. Já ale ďneska makám už oď půl čtvrtý ráno, takže můžeš bejt ráď, že jsem tě doteď sanoval. Ale už je den, ulice plný, na pultech voní čerstvý housky a kakao…“ V břiše mi zakručelo. „Žral bych, až bych brečel. Potřebuju čtyři chlapy, ale spolehlivý, Imro! Někoho, kdo se nedá koupit!“

„Každej se dneska dá koupit. Vinnetua ani Jamese Bonda na sklaďě nemám. Co se děje?“ „To ti vysvětlím až pak. Nejdřív ze všeho potřebuju odlifrovat z kvartýru na nějaký hodně bezpečný místo jednoho páska. Už jsem ti o něm vyprávěl. Jistej Luboš.“

„Našels ho?“

„On našel mě. Nad ránem. S bouchačkou, kudlou a nějakým jedem po kapsách. Sice jsem ho zpacifikoval a něco z něj vyrazil, ale ještě s ním potřebuju chvíli někde v klidu pokecat. Rozumíš?“ „To se dá zařídit.“

„A potom potřebuju ochranku. Dva tři ostrý hochy v jedny šichtě. Nepřetržitej provoz.“ „Kolik zákazník platí?“

„Tvoji cenu. Ale když při tý ochraně skápne, nic nedostanete.“

„Nekecej! To jsem fakt netušil…“ Na chvíli se odmlčel. „Koho potřebuješ dřív?“

„Všechny najednou. Dva si vyzvednou a ukliděj Luboše, další pojedou se mnou k zákazníkovi.“ „Kde bydlíš? Černej Most? Tam by mohli dorazit za tři čtvrtě hodiny nejdřív.“

„Hoďte sebou, začínám bejt utahanej.“

Opět jsem nahlédl do pokoje. Luboš sebou mrskal, asi se pokoušel dostat z provazů. Pohrozil jsem mu, že ho uzemním, jestli se neuklidní.

Na chvíli se uklidnil. Stačil jsem aspoň zavolat ještě jednou Ivance a zeptat se, jestli se zařídila podle mých příkazů. Naštvaně odsekla, že jo, ale že nechápe proč…

„Asi tak za hodinu a čtvrt jsme u tebe. Ěgkni mi adresu.“

Bydlela skutečně ve Strašnicích, jak mi při kafkovském výslechu tvrdili. Když to vezmeme zadem přes Kyje a pod Štěrboholy na Černokosteleckou, můžeme to stihnout, i když teď ráno budou ulice přecpaný. „Ozvu se ti, až budeme vyjíždět. Jsi zamčená?“

„Jistě! Ale chci vědět, co…“ “? Přerušil jsem spojení.

„Milý Luboši, dřív než se dostaneš do rukou odborníků, dám ti poslední možnost ušetřit si

nepříjemnosti. Komu jsi měl zavolat, že je čistej vzduch? Že jsem ze hry? A mluv rychle, jinak to z tebe dostanou jinak… a bude to strašně bolet! Tak kdo to byl?“

„Stašek,“ zamumlal. Zpupnost z něj vyprchala úplně.

„Co dělá?“

„Gorilu. U tý… u tý tvý ženský.“

„V kolik jsi mu měl volat?“

„Po osmý.“

„Kde se to mělo stát?“

„Nevím.“

Napřáhl jsem ruku a Luboš táhle zavyl. „Nevím, věř mi to, Majku. To vědí jenom voni!“ „Víš aspoň, kdo jí jďe po krku?“

„Nějaký chlapi zvenku. Ale to jsem jenom zaslechnul.“

Ozval se zvonek. Vstal jsem. „Kďo to je?“ chtěl vědět. „Zavolals fízly? Nic jim neřeknu, pamatuj si to. Fízlové ze mě nic nedostanou! Všecko zapřu a položím, že jsi mě mučil a chtěl vyhodit z balkonu…“

„Tohle nejsou fízlové, Luboši,“ řekl jsem tiše.

„Tak kdo teda?“ Zvonek se ozval znovu. Netrpělivě a dlouze.

Připlácí jsem mu na ústa dva pruhy leukoplasti.

„To jsou funebráci, brácho. Jdou si pro tebe.“

Přišli dva. Měli černé brýle, byli opálení, jeden měl podobně jako Luboš náušničku a druhý nějaký drobný šmuk v nose. Pokud mu nepřekáží při smrkání nebo tahání bouchačky, je to čistě jeho soukromá záležitost.

„Tak kde ho máš?“ zeptali se hned mezi dveřmi.

„V pokoji. Jde jenom o to, jestli chcete, aby vás viděl. A taky nevím, jak ho dostat z baráku, aby nebyla celá ulice auf.“

„To nech na nás.“ Podali mi sprej. „Dej mu čuchnout, ale bacha, abys nešel do limbu s ním. My tu počkáme.“

Luboš se zazmítal, když viděl, že se vracím sám, snad chtěl ještě něco povídat, určitě by byl schopný vyprávět mi celej svůj životopis, jen aby oddálil okamžik, od nějž, jak ze zkušenosti věděl, nemůže čekat nic povzbudivého. Sklonil jsem se k němu.

„Sorry, vole,“ řekl jsem, zadržel dech a stříkl mu do obličeje trochu plynu. Vyrazil ze sebe zvuky podobné tlumenému kýchnutí a za pár vteřin se mu zavřely oči. Narovnal jsem se a šel se k oknu nadýchat čerstvého smogu. „Hotovo, hoši!“ zavolal jsem.

Vešli dovnitř. „Tenhle?“ rýpl do něj jeden z nich špičkou boty. Rozhlédl jsem se po pokoji čtyřikrát čtyři metry.

„Vy vidíte ještě někoho jinýho?“

„No jo, jen nebuď moc vtipnej,“ zavrčel druhý.

Strhl Lubošovi náplasti, druhý mu mezitím přeřízl provazy, kterými byl spoután. Chytili ho každý z jedny strany a zvedli.

„Taká jdeme.“

„Takhle?“ vyděsil jsem se.

„A jaks myslel? Že ho dáme na nosítka nebo rovnou do truhly, že jsme kvůli němu ukradli sanitku nebo co?“

„Ale co lidi…“

„Přehlídnou tě, i kdybys ho vynášel přes rameno a ještě z něj tekla červená,“ poučili mě. „Lidi jsou rozumný a vědí, že se maj starat sami o sebe. Jdi. napřed, u chodníku je zaparkovaná modrá sierra. Tam na tebe čekaj. Vo nás neměj péči. Bude jak v bavlnce. Budeš si s ním ještě chtít promluvit?“ „Jistě. Potřebuju ho dát jenom načas k ledu. Dopoledne se Imrovi ozvu.“ Zamkl jsem zámky na svých pancéřových dveřích a pustil se po schodech dolů. Ti tři čekali na výtah.

V modrém fordu seděli tři chlápci, kteří jako by z oka vypadli těm dvěma předchozím. Měl jsem dojem, že dva jsem už někdy viděl… Samozřejmě, Rambo a Zjizvená tvář!

„Nazdárek,“ povídám. „My už se známe z minulýho dílu, pamatujete?“ Mlčky přikývli a otevřeli mi

dvířka. „Kam to bude?“

„Počkejte okamžik.“

Asi dvě minuty po mně se z baráku vypotáceli dva chlapíci, mezi kterými pletl nohama Luboš. Na očích měl černé brýle. Ti dva ne. Něco si prozpěvovali. Celkove působili dojmem mužů vedoucích těžce zlámanýho kamaráda z celonočního mejdla. Hned u našeho vchodu měli zaparkovaného červeného žigulíka. Šoupli Luboše na zadní sedadlo, nasedli a během několika vteřin po nich zbyla jen vzpomínka marnivá.

„Spokojenej?“ zeptal se gunman vedle mě. Toho jsem neznal.

„Jo. Čistá práce.“ Měli pravdu, vůbec nikdo si jich nevšiml.

„Kam to bude?“

„Do Strašnic. Ulici vám pak řeknu. A šlápni na to, času je málo a voda stoupá. Nějaký železo s sebou máte?“

Jen se pousmáli.

Vilka nepůsobila na dnešní časy příliš honosně, postavená byla nejspíš těsně před válkou, aspoň podle architektury a podle toho, že nad vchodem byl letopočet 1938. Vchod byl klenutý, obložený kamenem, oblouková byla i okna v přízemí. Tam zřejmě přebýval domovník. Na můj vkus si bydlel trochu luxusně. K patru patřila terasa se slunečníkem a módními ratanovými křesílky. Vila se jmenovala Emilka.

Za rohem jsme zastavili. Vyťukal jsem na mobilu číslo. „Jsme tady,“ řekl jsem do telefonu, když se Ivanka ohlásila. „Jak to vypadá u tebe?“

„Tak, jak sis přál.“

„Je mezi těmi tvými gorilami u domovníka Stašek?“

„Jak to víš?“

Zakryl jsem mikrofon mobilu dlaní a postěžoval si nebi. „Prostě vím, že tam je,“ pokračoval jsem pak. „Pošli ty druhý dva pod nějakou záminkou pryč třeba ať ti dojedou pro pizzu nebo prohlídnout kancelář, protože jsi dostala anonym, že v ní máš bombu. Pak se ti znovu ozvu.“ „Hele, strejdo, neděláš z toho zbytečně kovbojku?“ ozval se Rambo. „Prostě tam vlítnem a dáme jim přes hubu, ne?“ podíval se po ostatních. Mlčeli. Vsadil bych se, že byli taky radši, když budou tři na jednoho. Rambo pokrčil rameny. Za pět minut vyšli z domu dva chlapi. Odemkli si branku, zamkli za sebou a nasedli do auta. Odfrčeli. Za nimi vyběhla na zahradu doga a po ní druhá. Psi! To mě mohlo napadnout.

Horečně jsem opět vymačkával číslo Ivančina telefonu.

„Maj tam baskervilly,“ upozornil nás Rambo. Asi se domníval, že blbě vidíme. Zjizvená tvář stáhl okénko, vyhodil vajgla a poslal za ním plivanec. Pak si vyhrnul rukáv černé košile a ukázal mi dlouhou jizvu na levé paži. „Pes,“ řekl stručně. Znovu si odplivl.

„Můžu vědět, co máme dělat?“ promluvil konečně blonďák na předním sedadle. Byl nejmladší a vypadal, jako by do téhle party ani nepatřil.

„V domě zůstal jeden člověk, který je nebezpečný. V podstatě prodal tu ženu, kterou má střežit, a slíbil ji přivést pod kudlu. Potřebuju ho dostat a potřebuju, aby začal mluvit.“

„V čem je problém?“

„Může začít něco tušit. A když tam vtrhneme, může zpanikařit a udělat si z ní rukojmí.“ „Znáte?“

„Jo. Chtěl mě odstranit, tak poslal toho mamlase, co byl u mě doma, aby mě sejmul.“

„Aha.“

Mlčeli a tvářili se zadumaně. Byl jsem to já, kdo měl myslet a dávat rozkazy. Jenže mě nic nenapadalo. Mnohahodinová únava mi seděla za krkem jako olověný závaží. Zabzučel mobil. Ivanka. Co míníme dělat? Má domluvené schůzky v kanceláři, za dvacet minut potřebuje vypadnout.

„Jsi zamčená?“ zeptal jsem se. Nic jiného nám asi nezbude.

„Jistě!“ odsekla.

„Jak je starý domovník?“

„Důchodce. Tenhle dům mu patříval. Jeho ženě je asi pětašedesát a on je tak o tři roky starší.“

„Oukej.“ Něco mě napadlo. „Tak teď poslouchej, co ti řeknu a ne ať něco popleteš!“ Trvalo to pár minut a ti tři buchaři poslouchali s ní. Když jsem skončil, Rambo se zamyšleně podrbal na hlavě. „To by šlo, kámo. Kdo tam pude?“

„Já,“ řekl blonďák.

„Jo. To bude nejlepší,“ souhlasil Rambo. Plácl se do kolen a rozesmál se.

„Co ti je k smíchu?“ zeptal jsem se.

„Nic. Jen jsem si představil… ne, nic.“

Blonďák se vysoukal z auta a šel otevřít kufr. Měl v něm letní hedvábné sako. A temně vínovou tenkou koženou diplomatku.

Když se oblékl, vypadal skoro jako dynamický manažer. Jen ty černé brýle… „Sundej si je.“ Sundal si brýle a rázem se proměnil v nevinně vyhlížejícího blonďáčka s pihami a moďrýma miminkovskýma očima. Svěřil bych mu i vlastní sestru.

„Vypadněte,“ řekl. „Nesmím tam přijít pěšky. A dovalit se v auťáku s várna by bylo ještě horší.“ Uznali jsme to. Potěšilo mě, že hlavu nemá jenom pro parádu. Odjel se Sierrou k vile a my jsme se, jeden po druhém a já poslední protože jednak mě Stašek zná a jednak se nerad pletu do rvaček, když jsou po ruce placení odborníci pomalu trousili za ním.

Blonďák vystoupil a rázně přikročil k brance. Zazvonil a lhostejně přehlížel obě dogy, které se pokoušely přelézt plot a vyhrožovaly, že až se k němu dostanou, roztrhají ho na kusy.

Z vily vyšel mírně nachýlený bělovlasý muž. Zařval na psy, kteří se otráveně odplížili někam do domu. Blonďák mu začal něco vysvětlovat, ukazoval přitom na aktovku, kterou tiskl poď paží. Domovník přikývl a oďemkl branku. Žádné podezření neprojevil, protože Ivanka mu poďle mých instrukcí dala příkaz vpustit člověka z advokátní kanceláře, který jí nese nějaké důležité dokumenty. Šli do domu, kde na blonďáka čeká nejtěžší úkol: bude podroben prohlídce a bude si muset poradit s ozbrojeným Staškem. Ve vile se zdánlivě nic nedělo.

Až teď na okamžik se rozlétly dveře a v nich se objevil vyděšený domovník, ale ve zlomku vteřiny opět zapadl dovnitř jako čertík Bertík do krabičky. Mohlo se zdát, že se šel kouknout, jestli neprší kdyby to neproběhlo tak rychle.

Potom z domu vyšla Ivanka a kráčela k brance.

„Heslo,“ zeptala se mě. „Ty pány neznám.“

Gorily se po sobě podívaly a pokrčily rameny.

„Neblbni, jak to…,“ kývl jsem bradou k domu.

„Heslo,“ opakovala tvrdošíjně.

Vzpomněl jsem si. „Kočka leze dírou,“ řekl jsem stydlivě a snažil se na oba buchary nedívat. Jeden vyprskl smíchem, druhý si jen povzdechl, jestli to náhodou není nějaká skautská hra. Ivanka odemkla. Měla na sobě nějaké domácí kimono.

„Doufám, že se ten pán omluví domovníkovi,“ řekla mi cestou k domu.

„Proč?“

Uvidíš.

V hale ležel v bolestech zkroucený zrádný osobní strážce Stašek. V obličeji vypadal jako hezky naklepaný biftek zasyrova. Na vykládaném stolku ležela nějaká pistole. Asi jeho. Domovník seděl na skříni a třásl se. „Okamžitě pana Rejska sundejte!“ poručila Ivanka. Rambo přistoupil k šifonéru, chytil staříka za stehna a jako loutku ho snesl dolů a opatrně postavil na zem. „Sorry,“ řekl blonďák. „Byl jste moc živej.“

Průběh akce prý byl krátký. Domovník uvedl ___ Petra, jak se blonďák jmenoval, do haly a Stašek u něj chtěl udělat prohlídku, jestli nemá zbraň. Neměl, pokud se za zbraň nepočítá nějaký mistrovský stupeň v karate. Během několika vteřin byl Stašek v bezvědomí a to se o něm nedá říct, že japonská bojová umění znal jenom z bijáku. Na Petra prostě neměl. Už jsem chápal pobavení svých dvou společníků při představě, jak Stašek dopadne.

„Kam s ním?“ zeptal jsem se. Domovník mezitím dostal tisícovku jako náplast za utrpěné příkoří a příkaz zapomenout na vše. „Musím ho vyslechnout.

Nejlepší by bylo schovat ho do garáže nebo ďo sklepa…“

„V mém ďomě se žádná tajná mučírna provozovat nebude,“ odmítla Ivanka rezolutně.

„Jdi se obléknout, říkalas, že musíš do firmy,“ poručil jsem jí. Ošklivě se na mě podívala a zaječela, že nesnáší, když jí nějaký moula z ulice ve vlastním domě přikazuje, co má a nemá dělat. Odkráčela střeďem s hlavou vztyčenou. U ďveří zakopla o aktovku, která tam při boji oďlétla, zavrávorala, protože na vysokých poďpatcích se blbě chytá balanc, ohlédla se, jestli se nesmějeme (samozřejmě jsme se smáli), a vyštěkla: „A až příště půjdeš na návštěvu, tak se koukej oholit!“

Podívali jsme se po sobě. „Upřímnou soustrast, šéfe,“ řekl Rambo. „Ta je jak břitva. Kdybych zavřel voči, tak mám dojem, že si se mnou povídá moje stará. Některý žencký jsou holt všecky stejný.“

„Naštěstí to moje stará není,“ upozornil jsem ho odměřeně. „Teď se musíme ďohodnout, co s ním provedem.“

„Já bych mu dal nejdřív klepeta, aby neměl scestný myšlénky, až se probere,“ řekl Zjizvená tvář a učinil slovo skutkem. Stašek si při tom úkonu ubzdil, ale jinak zůstával v limbu. Možná taky, že už byl při vědomí, ale oddaloval chvíli, která jak věděl musí nastat a bude pro něj poněkud trpká. „Kam jste odvezli toho chlápka ode mne?“ zeptal jsem se.

„Máme pro tyhle účely takový jedno skladiště,“ řekli neurčitě.

„Tak k němu přidáme tohohle. Jenomže potřebuju, abyste vy dva nastoupili k paní inženýrce jako ochranka. Teď hněď.“

„Nou problém,“ řekl Zjizvená tvář. „Je to pěkná kočka.“

Zamračil jsem se na něj. Vlastně mi po Ivance nic nebylo, najala si mě, jako si najímáte instalatéra, jenže… prostě Ivanka je Ivanka a nějaká gorila se jí nebuďe ďotýkat!

Petr s Rambem vzali napůl mrtvého Staška za ruce a za nohy a odnesli ho do garáže. Jejich parťák telefonoval pro posilu— nejspíš si pro něj přijede uklízeči komando, které bylo už u mě. Byl čas vykonat zdvořilostní návštěvu u paní domu. Zaklepal jsem na dveře v prvním patře. „Pojď dál,“ ozvalo se zevnitř.

„Kočka leze dírou,“ řekl jsem, když jsem překročil práh.

„Tak co je? Nemůžu tady trčet celej den.“ Seděla u psacího stolku s pokroucenými nožičkami a vyřezávanými šuplátky. Buď originál, nebo aspoň dobře padělanej. Před sebou měla notebook a tlustý notes s poznámkami. A mobil a elektronický diář. Takhle jsem si vždycky představoval činorodého člověka. Doufám, že vstává v půl šesté ráno, nejdřív si dá ledovou sprchu, potom lehkou snídani nejlíp jogurt, podmáslí, oves nebo seno pak se na dvacet minut projede na koni a v půl sedmý už sveřepě týrá počítač a přemýšlí, jak přispět k znovuoživení a rozvoji české ekonomiky. Večer, po jedné recepci a dvou party, upadne ve dvě ráno do postele s pocitem dobře prožitého dne. Mezitím si stačila zalítnout do Frankfurtu a poobědvat samozřejmě jen něco lehkého, makrobiotického, bez alkoholu se dvěma význačnými průmyslníky a zahrát si tenis nebo squash s nějakým bankéřem nebo rovnou ministrem financí. Přitom je kolikrát den blbec, na tenis se nedostane, místo toho se musí s nějakým diplomatem otravovat na golfu, a co je horšího, ta celodenní nádeničina nehodí víc jak pár set tisíc. Ano, jsou večery, kdy takový velkopodnikatel usíná se strachem, že ještě pár podobně plonkových dnů a bude třít bídu.

„Nemusíš nikde trčet,“ řekl jsem Ivance. „Za chviličku můžeš odjet. Jenom bych potřeboval vědět, kam pojedeš, kudy pojedeš, s kým a kde se máš setkat.“ „Proč?“

„Protože všecko musí být jinak. Ty jsi jistě Staškovi včera dala dispozice, viď? Znal tvůj dnešní program?“

„V hrubých rysech. Jen tak mimochodem ještě mi dlužíš vysvětlení, co se vlastně stalo.“ Poskytl jsem jí vysvětlení. Měla na sobě sportovně laděný světlý kostým a punčochy tak perfektně tenoučké, že vypadaly jako holá, krásně zlatově opálená kůže. Nepochyboval jsem, že pod těmi punčochami opálená je jistě o volných víkendech nechodí klepat kosu na občanskou plovárnu. „Mimochodem, kam pojedeš na víkend?“ zeptal jsem se nakonec, když přestala naříkat, jaký jsou lidi ksindl, když jim nestačí ani patnáct stovek denně a ještě jsou schopni pokousat ruku, která je krmí šunkou, a za mrzký peníz klidně vydat svého zaměstnavatele na smrt. Jako kdyby se zatím ještě živý Stašek choval nějak mimořádně, dokonce nemorálně choval se přece tržně! Tak jak pořád čte a slyší, že se má občan chovat. Tak jak se Ivanka s Jurgenem zachovala vůči svému manželovi a tatínkově firmě, když cítila, že by vejvar mohl být hustší.

Stašek má ovšem smůlu opět podle zákonů tržní ekonomiky, což je jenom pěkněji znějící eufemismus pro zákony džungle. Měl vědět, že v boji o přežití silnější požírají slabší. A se zmijemi, které koušou do paty, se nikdo nemazlí.

„Nevím. Potřebuju si zaplavat. Asi si skákneme na Mallorku,“ odpověděla Ivanka konečně na moji otázku.

„Neměl bych letět s tebou?“ zeptal jsem se nevinně.

„Ale,“ podivila se, „nějak ses nám rychle ochočil. Já bych si radši vzala toho, co přizabil Staška.“ „Těžko. Jeho dívka je šíleně žárlivá,“ zalhal jsem.

„Jak by se dozvěděla, že je se mnou?“ zasmála se. „Ledaže bys nás prásknul. A to ty klidně, viď?“ „Trhni si. Mám pocit, že zapomínáš na některý věci. Třeba na to, že jsem od tebe zatím kromě krásnejch slibů nedostal ani vindru a už jsem musel vysolit sto tisíc ze svýho. Já jsem naštěstí utrápenec z nižších společenských vrstev, takže mám prachy doma. Kdybych je neměl, tak ses právě vezla na popravu.“

„Nezlob se,“ začervenala se. „Peníze dostaneš hned, jak se mnou sjedeš do kanceláře.“ Vymačkala na mobilu číslo.

„Paní Nosálová, připravte mi v hotovosti sto padesát tisíc. Ano, jistě. Ne, odvolejte to. Ano, to mi řeknete potom. Teď nemůžu.“

Položila telefon a neřekla ani na shledanou. Zaměstnanci jsou prostě stroje, není nutné se s nimi mazlit.

„Napíšeš mi na ty peníze stvrzenku hned?“ obrátila se na mne.

„Milé dítě,“ povzdechl jsem si, „ty jsi nejspíš zešílela. To se opravdu domníváš, že se informace, za který se taky platí životem, prozrazují proti potvrzení?“

„Pak ti nemůžu peníze vyplatit,“ řekla studeně. „Jednak je potřebuju účetně vykázat a dát„ do daní a jednak by sis je mohl docela klidně strčit do kapsy a…“

„Oukej,“ zvedl jsem se. „Kafe jsi mi nenabídla, proč taky, jsem vzhůru a makám bez ustání teprve od tří ráno bez jídla, ale to mi nevadí. Aspoň nemusím za nic děkovat. Teď odcházím a požádám ty tři borce, aby Staška pustili. Ty si s ním jistě poradíš sama. Mě už nezajímá. S těmi mládenci si nemusíš ďělat hlavu já účet zatáhnu. Objednal jsem je sám, bez tvýho vědomí. Něco jsem si naspořil. Sbohem.“ Vylítla a ztropila hysterickou scénu. Vykašlal jsem se na ni. Vytočila mě. Pro mě za mě se může třeba zamknout na hajzlu a tam trucovat. Dohonila mě u dveří. Zezadu mě objala a přitiskla se ke mně. Měla pořád stejně široká a pevná prsa jako kdysi. A jako kdysi ani dnes nenosila podprsenku. Nepotřebovala ji.

„Míso, Míšánku, prosím tě moc… Nezlob se na mě. Jsem na dně. Mám nervy nadranc. Říkám blbosti a někdy se prostě zapomenu.“ Položila mi hlavu na rameno a lehoučce mě políbila na krk. Bylo to jako dotek vánku.

„Dobře. Víš, že pro tebe mám slabost.“

„Jenom slabost…?“ zašeptala.

Skladiště nepohodlných osob se nacházelo v Karlině, v zapadlé ulici, v zašlé vilce, dneska napůl zbořeništi, obklopené zdivočelou zahradou, ze které okolní populace udělala smetiště a vrakoviště. Bylo stále ještě ráno, asociálové, kteří tady měli rejďiště, se ještě neprobudili z těžkých opileckých snů. Dva leželi na nějakém stařičkém slamníku vedle zamčených dveří. Nad nimi byl sprejem vyvedený nápis: Smrd debylům cikánům! Asi výron nějakého frustrovaného intelektuálního skina. Jeden houmlesák byl nepochybně romského původu, druhý byl jenom špinavý. Navětřili jsme ho na pět metrů. Bránili se, že barák nikomu nepatří a že je demokracie, takže se můžou válet, kde chtějí. Ustoupili až pod pohrůžkou násilí.

Odvrávorali s děsivými nadávkami vybrat z popelnic lahve a zbytky potravy.

Chodba, kterou jsme Staška nesli, měla stěny počmárané vulgárními primitivními kresbami a nápisy. Jeden z bucharů odemkl masivní kovové dveře se dvěma zámky. Uvnitř se něco zachrulo. Buchar přistoupil ke stolu a rozsvítil petrolejku. Dva potkani se dali na útěk, třetí byl zřejmě už oprsklý a klidně dál očichával Lubošovo ucho.

Viděl jsem už hodně vydudanejch frajerů, ale něco tak vyděšenýho, jako byl tenhle bývalý kuchař, příležitostný vekslák, pasák a nyní neúspěšný nájemný vrah, ještě ne. Faktem je, že být spoutaný s

přelepenou hubou v temným sklepě a mít za společnost hejno hladových potkanů, není právě povzbuzující.

„Tak co, smetáku, ještě dejcháš?“ zeptal se přívětivě jeden z těch dvou, kteří ho sem přivezli. Jmenoval se Franta. Druhého jsem odeslal posílit Ramba a Zjizvenou tvář, kteří hlídali Ivanku. Vytáhl pistoli a namířil ji na potkana, který si nás měřil krhavým zrakem. „Mám ho picnout?“ Luboš, který nevěděl, koho má na mysli, jestli potkana, nebo jeho, jen zazmítal hlavou a zoufale vypoulil oči.

„Škoda rány,“ řekl Petr. „Šíleně rád picá tyhle krysy,“ dodal na vysvětlenou.

Potkan se rozhodl, že prozatím je se srandou konec, a důstojně odcupital někam do kouta, kam světlo lampy nedosahovalo.

Staška jsme hodili na zem. Probralo ho to. Zasténal a něco zamumlal. „Co povídáš?“ kopnul do něj Franta.

Stašek se převalil a sykl: „Au!“

„Jo, hochu, a to ještě není nic proti tomu, jak tě bude všecko bolet, až skončíme,“ upozornil ho Franta a vyhrnul si rukávy.

„Tak co potřebuješ vědět?“

„Nejdřív ho potřebuju zpracovat,“ řekl jsem tiše, aby mě neslyšel. „Pak si s ním promluvím sám.“ „Olrajt. Chceš bejt u toho, nebo si počkáš venku?“ Franta si zamnul ruce.

„Venku. A můžeš mu naznačit, že ho přicházím odprásknout.“

Zasmál se. „A co ten druhej?“

„Ten ať se kouká, aby viděl, co ho čeká,“ řekl jsem nahlas. „Sem tam mu můžeš jednu vrazit, aby mu to nepřišlo líto.“

Otočil jsem se a šel pryč. Sotva jsem za sebou zavřel dveře, uslyšel jsem první šílený výkřik. Zacpal jsem si uši a utekl na zahradu. Sluníčko už začínalo připalovat. Čekal nás horký den. Posadil jsem se na nějakou bednu a opřel se o zeď. Byla příjemně chladná.

Nejsem blázen? Není blázen i ten Stašek? Do čeho jsme se zapletli? Střílíme po sobě, mlátíme se, vymýšlíme na sebe šílený pasti a to všechno jen proto, že někdo hraje o velký peníze. Za polozbořenou zdí je normální svět, kde maminky vozí kočárky, děti si hrají v parku, chlapi popíjejí v bufáči první piva, někde na sebe hledí roztouženýma očima milenci, ve fabrikách se točí soustruhy a v kancelářích tiše bzučí počítače, kurvy dospávají noční šichtu, ženy v domácnosti nakupují na dnešní oběd, důchodci přepočítávají, kolik jim v hrníčku zbývá do braní, učitelé nadšeně vykládají o Janu Husovi, dealeři drog si chystají první dávky pro nejpotřebnější klienty… A já tady nechávám tlouct nějakého chlapíka, o kterém nevím víc, než jak se jmenuje.

Jsem kolečko ve stroji, jehož účel a mechanismus neznám.

Blbost, Michale, řekl jsem nahlas. Nejsi žádný kolečko. Kdyby ti nešlo o krk, vykašlal by ses na všechno.

A nejde mi jenom o ten krk. Taky já hraju nějakou hru.

Zavřel jsem oči.

„No tak vstávej, slyšíš! Tady nemůžeš chrápat!“ Někdo se mnou třásl. Vyskočil jsem, divoce se rozhlédl kolem sebe a sevřel pěsti v boxerském postoji.

„No no,“ řekl Petr. „Jen mě nezabij. Zbláznil ses, spát tady? Mohl tě někdo vzít po hlavě. Potuluje se tu verbeže…,“ odplivl si. Za zdí se objevily obličeje těch dvou, co jsme je vyhnali. Něco vykřikovali a hrozili nám pěstmi.

„Vidíš, ještě že jsem tě vzbudil. Chceš si s ním promluvit?“

„Jak vypadá?“

„No…,“ zatvářil se neurčitě, „jak sis poručil. Mluvit může.“

Obava, že uvidím zakrvácený kus masa, se ukázala lichá. Chlapci měli praxi. Stašek těžce dýchal, obličej měl samou modřinu a podlitinu, ale krev nikde nebyla. Když mě uviděl, pootevřel ústa a pokusil se něco říct.

„Doděláš ho sám?“ zeptal se mě Franta.

„Dej mi stříkačku,“ požádal jsem ho.

Podal mi pistoli. Zeptal jsem se ho, jestli to nebude venku slyšet. Zavrtěl hlavou. „Tady jich už

zhaslo…,“ řekl zasněně. „A co ten druhej? Já osobně nemám rád svědky.“ Luboš se na mě úpěnlivě díval. Nejspíš byl z dnešních hektických zážitků tak otupělý, že ani pořádně nevnímal, co se se Staškem dělo. Ale Frantova otázka mu došla.

„Mrtvoly nesvědčej,“ řekl jsem lhostejně. „Ale hoďte ho na chodbu. Pak ho vyřídíme taky.“ Odnesli ho jako balík a zabouchli za sebou dveře. Posadil jsem se na židli bez opěradla.

„Tak, bráško, a teď ti dám na vybranou,“ řekl jsem Staškovi. „Máš ještě poslední možnost zachránit si život. Chci slyšet, kdo si tě najal, kolik ti zaplatil a jaks to měl s paní Jirákovou provést.“ „Nic… nevím…,“ zachrčel.

„No, když myslíš…“ Odjistil jsem pistoli a namířil mu ji na hlavu. Pozoroval mě, ale nezdálo se, že by měl strach.

„Stejně mě nezabiješ,“ zašeptal s jistotou.

„Proč myslíš?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Nejseš ten typ. Bojíš se,“ zašeptal.

Měl pravdu. Zabijákem se člověk musí narodit. „Nedělej si moc velký iluze. Když tě nesejmu já, sejmou tě ti dva. A jestli myslíš, že jsem měkkejš, tak na to zapomeň. Možná že jsem, ale v tomhle případě ne. Já tu ženskou kdysi moc miloval a ještě dnes mi není lhostejná. Zmizíš někde v přehradě a ani pes po tobě neštěkne. Kdo si tě koupil?“

„Chrrhch…“ Rozkašlal se a na zem vyplivnul do zvratků a krve kousíček plic. „Kchrklk. Neznám ho… já… neviděl jsem ho.“

„Kdo s ním teda jednal? Nebo jak na tebe přišel?“

„Do hospody…“ Po kouscích jsem z něj dostával celou pravdu. Před třemi dny si k němu při obědě v restauraci přisedl neznámý muž chodili jíst po jednom, aby se Ivančina ostraha příliš neoslabovala. Představil se jako Novák, samozřejmě, jak jinak, a začal se s ním bavit o práci. Stašek pochopitelně věděl, že jeho úkoly mají zůstat tajemstvím, ale muž Novák hovořil zcela konkrétně. Věděl, co Stašek dělá a kde to dělá. Divil se pouze, že to dělá za tak nízký plat.

„Kolik máš?“ zeptal jsem se.

„Dvacet tisíc…“

Hm, Ivanka nebyla z nejmoudřejších, když šetřila na své bezpečnosti. Bohatí lidé mají ošklivý zvyk domnívat se, že jejich zaměstnanci jsou ochotni položit za ně třeba i životy jen pro krásný pocit, že hrají za stejný tým jako paní kapitánka.

Muž Novák se výši jeho platu zasmál, sáhl do kapsy a hodil mu do klína svazek tisícikorun, přelepený páskou banky s vyznačenou sumou: 100 000 Kč. Stašek teď tvrdil, že peníze odmítal, neboť si uvědomoval jisté nebezpečí porušení profesionální etiky. Muž ale jeho rozpaky rozptýlil, když řekl, že to je jenom záloha. Za ty peníze nic zvláštního nechce. Jenom potřebuje, aby mu dnes dopoledne zatelefonoval, jaký má Ivanka program a kdy a kam pojede. Doporučil mu, aby ji on sám nedoprovázel nemohli by mu pak doplatit zbytek honoráře.

„Kolik to mělo dělat stříbrňáků?“ zeptal jsem se. „Třicet?“

„Jakých stříbrňáků?“ O Jidášovi zřejmě nikdy neslyšel. To jsou ty následky ateistické výchovy komunistického režimu.

„No kolik jsi měl ještě dostat?“

„Ještě sto…“

„To moc není… koho jsi chtěl poslat místo sebe?“

Dlouho mlčel, nechtělo se mu nahlas přiznat, koho kromě Ivanky odsoudil k smrti za dvě stě tisíc. Je to asi těžké, vyslovit jména, přiznat pravdu, kterou nejspíš sám před sebou tajil a snažil se na ni nemyslet.

Ale je taky docela dobře možné, že přeháním, že něco jako svědomí vůbec nezná. I když jde o bytí a nebytí lidí, se kterými pracuje, chodí na pivo, povídá si o svých snech a touhách. Co má být prostě si bude povídat s někým jiným a jim aspoň zajde na pohřeb.

„Ty dva, co…“

„Co měli dneska službu s tebou?“

„Jo.“

„Byl jsi včera večer někde na flámu?“

„Jak to víš?“ vylítlo z něj.

„Vím všecko. Tam jsi vykládal, že za tu ženskou dostaneš půl melouna a že vás v tom jede víc.“ „Která svině…“ Neopatrně se pohnul a zařval bolestí.

„Jo, brácho, když člověk dělá nějakou sviňárnu, má držet hubu. V Praze se nic neutají. Tak jak to teda je?“

„S těma prachama a tak vůbec… já jsem se vytahoval…“

„Dobře. Věřím ti. Jak vypadal ten člověk, co se ti představil jako Novák?“

„Takovej mladší blonďák.“

„Na jaký číslo jsi mu měl zavolat?“

„Nepamatuju si ho… Počkej!“ vykřikl zděšeně, když jsem vstal a šel ke dveřím, abych zavolal Frantu. „Mám ho napsaný. Je to mobil.“

V kapsičce košile měl skutečně papírek s desetimístným číslem.

„A kam sis měl přijít pro zbytek peněz?“

„Večer… do nějakýho kvartýru.“

„Hele, brácho, byl bych rád, kdybys začal mluvit plynule a vysypal všecko, co víš. Do jakýho bytu? Jaká adresa?“

„Vosáhlova…“

Vytřeštil jsem oči. Novák… Vosáhlova! Novák je přece po smrti!

„Nepleteš se?“

„Ne. Tu ulici si pamatuju docela přesně.“

Kruh se tedy uzavřel a já se vracím na stejné místo jako na začátku. A čekají mě tam přízraky z říše mrtvých.

Zdálo se, že všechno máme pod kontrolou a že si můžu dát na hodinku pohov. Navštívil jsem svoji banku a zařídil si nějaké věci. Ještě předtím jsem ale využil služeb radiotelefonu. Nechtěl jsem riskovat, že mě někdo pozná po hlase, a tak jsem dal příslušné instrukce Frantovi, který při dobré vůli měl hlas trochu podobný Staškovi.

Na druhém konci se skutečně ozvalo „Novák“. Franta mu řekl, že objekt se chce dnes v poledne podívat za Prahu, na obhlídku nějaké reality, kterou chce firma koupit. Slíbil ještě zavolat, jakým autem a hlavně kam přesně Ivanka pojede.

„Brnkněte, až to bude sichr, aby se náhodou nerozmyslela a nevzala si jiné auto. Jak to vypadá s tím jejím fešákem?“ zeptal se Novák.

„Myslíte Najma…“

„Nejmenovat! Myslím jeho.“

„Tak ten už je ze hry venku. Definitivně. Byl za mnou ten člověk, co u něj byl na návštěvě.“ „Skvělé!“ Novák poděkoval a připomněl mu, že se má i s Lubošem stavit v osm večer ve Vosáhlově ulici pro zbytek peněz.

Franta se Staškovým jménem pozeptal, jestli je na dveřích bytu nějaká jmenovka. Byl ujištěn, že ano. Novák, jak jinak.

Tak to bychom měli, řekl jsem si, když jsem se vrátil z banky. Teď ale jak to provést s

automobilem? Podle mého soudu se Ivance nezalíbí představa, že jí někdo už podruhé rozstřílí auto: ale nechtěl jsem riskovat, že nějaká náhradní šunka z vrakoviště vzbudí v pánech pistolnících podezření. Moji spolupracovníci se mnou souhlasili. Rozstřílené auto by jim nevadilo. Jejich není. Kůži ale má každý vlastní a jenom jednu.

„To chce extra mašinu. Zatáhne to ta dámička?“ zeptal se Z jizvená tvář. Ujistil jsem ho, že daleko radši, než když bude muset dávat svého bavora nebo medvěda do generálky.

Šel do vozu telefonovat a vrátil se za deset minut. „Když sebou švihneme, máme za půl hodiny fáro, jaký jsi ještě neviděl,“ prohlásil spokojeně.

Fáro stálo v jedné garáži ve Vysočanech a mělo značku Alfa Romeo 164 V6 24V. Vypadalo mohutně, agresivně a elegantně jako všechny alfy. Barvu mělo temně vínovou. „Dvě stě čtyřicet kobyl,“ řekl člověk v rudém overalu. „A jede přes dvě stě.“

„Kdyby to jezdilo tři sta, bojím se, že pistole je pořád rychlejší. O samopalu ani nemluvím,“ zamumlal jsem k Frantovi.

„Proto to chci půjčit. Je kompletně pancéřovaný. Neprůstřelný okna a tak.“

Nedůvěřivě jsem poklepal na karoserii. Znělo to věru jinak než obyčejný plech! Muž v overalu si nás prohlížel.

„Počítám, že ho nechcete pro parádu,“ prohlásil a zapálil si zbytek smradlavýho doutníku. „To počítáš správně,“ řekl Zjizvená tvář.

„No, pojištěný je… a žádnej klient v tom ještě nenatáh bačkory. Pokud na vás někdo nevezme bazuku nebo leteckej velkorážnej kulomet…“

„Takové nebezpečí zatím nehrozí,“ ujistil jsem ho.

„Abyste se neměj lil. Ten kulomet možná ne, ale jeden případ, kdy vodpráskli konkurenci bezzákluzovým kanónem, už znám,“ řekl chlapík a foukl mi do obličeje oblak dusivého kouře. „To si schválně nechtě vyprávět…“

„Až příště. Až to budeme vracet, Dando,“ přerušil ho Zjizvená tvář, když viděl, jak pokukuju po hodinách nad kukaní vrátného.

„Dobrý. Jenom doporučuju, kdyby pracovali brokovnicema, nenechávat otevřený okýnko,“ zasmál se svému vtipu. „Gumy vydržej hezkejch pár kilometrů i prostřelený. Ale ono jim dojde, že plejtvaj nábojema, až když budete pryč.“

Alfa měla, jak jsem se cestou dozvěděl, dvě nádrže, protože s tou původní sedmdesátilitrovou by se moc daleko nedojelo. Pancéřové monstrum totiž vážilo přes dvě a půl tuny. Ale uhánělo docela svižně. Doufal jsem, že mu neselže motor. Nebo cokoliv jiného.

Zjizvená tvář s Petrem nejspíš přemýšleli o tom samém.

„Nepřeháníš to maličko?“

„Ani v nejmenším. Jestli se bojíte…“ Pokrčil jsem rameny.

„No… rozbít někomu hubu a zkoušet tohle jsou dvě různý věci,“ řekl Petr. „Proč nechceš řídit ty sám?“ „Protože jsem mrtvý.“

„Můžeš si nalepit fousy,“ řekl Zjizvená tvář. „Chceš tedy radši jet v tom druhým auťáku?“ zeptal jsem se.

Zrozpačitěl, protože si uvědomil, že druhý vůz pancéřování nemá. „Vlastně máš pravdu.“ Luboše jsme přemístili ke Staškovi a odlepili mu náplast z huby. Rozkročil jsem se nad nimi a pokýval hlavou.

„Zatím nashle, hoši. Teď jedeme zahrát betla s těma debilama, co si vás najali. Budou mít smůlu. Asi tak za dvě hodiny se vrátím dát vám poslední sbohem. Ale nebojte se, bolet už to moc nebude a slibuju, že to bude rychlý. Pak vás oba převezeme… budete tam mít klid. Navěky, hoši!“ Odešel jsem. Petr, který před nimi hrál oblíbenou úlohu hodného člověka, ještě chviličku zůstal uvnitř. Asi za pět minut přiběhl za námi do auta.

„Hotovo. Můžeme jet.“ Vycouvali jsme na ulici. Na zahradě zůstal stát žigulík, kterým přivezli Luboše. V postranní kapse levých předních dvířek měl pistoli, kterou jsem ráno vyzvedl z bezpečnostní schránky v bance. Tu pistoli, kterou jsem dostal od Vachtla a kterou u mne tak hrozně moc toužili najít policajti, protože s ní podle nich byla spáchána už jedna vražda. Jestli všechno klapne, tentokrát ji najdou…

Rambo a spol. se zařídili ve vile podomácku. Domovník jim odpustil své ponížení a zřejmě v nich našel zalíbení: seděli dole v hale a hráli licitovaný mariáš. Třetí gunman hlídal.

„Máte?“ zeptal jsem se jich.

„Jo. V garáži. Už je připravená.“

V garáži jsem shledal nachystané rekvizity v naprostém pořádku. Chlapci sebou mrskli. „Senzace, pánové,“ pochválil jsem je v hale.

Rambo se málem zapýřil. „To byla maličkost. Milostivá paní si s tím vyhrála…“ Ušklíbl jsem se. „Tak fajn. Dejte mi dvacet minut fóra, potom Franta zavolá, že vyjíždíte, a řekne, v jakým autě. Paní Jiráková vyjde z baráku a jde do garáže. Vy jí udělejte zeď, aby po ní náhodou někdo nestřílel, ale aby taky každý viděl, že skutečně je to ona a že jede pryč. Potom už podle plánu.“

V sieře jsem se položil na podlahu tedy stejně, jako jsem přijel alfou a Petr mě odvezl na nedaleké hlídané parkoviště, abychom přestoupili do auta, které zatím žádný špion nemohl znát. Klíčky, které jsem měl v kapse, se vskutku hodily k maličkému Peugeotu 105. Nákupní taška,

vyjádřila se o něm Ivanka trochu pohrdavě, když jsem ji požádal, aby tam nechala připravit sekretářkou nějaký nenápadný vůz.

„Nemáme nikoho za zadkem?“ zeptal jsemse Petra asi po deseti minutách. Oběma nám nebylo do řeči. Petr mi sice půjčil svoji pistoli, protože si ze sierry vzal brokovnici, ale ani s bezzákluzovým kanónem bych netoužil stát se aktérem nějaké přestřelky. Pozorovat proti tomu nic nemám. Miluj u akční filmy. Ovšem jen jako divák. Petr měl nejspíš stejné pocity.

„Zatím ne. Asi pět minut se za námi držela honda, ale na křižovatce odbočila.“

„Mohl dát avízo a někdo ho vystřídal,“ řekl jsem.

„Tak zkus zpomalit, jestli nás někdo předjede.“

Zpomalil jsem na šedesátku a předjely nás všechny vozy, které se za námi držely v závěsu. Na nejbližší odbočce jsem to vzal doprava, protože kruhovým objezdem se na výpadovku vrátím sice do protisměru, ale když po kilometru opět odbočím, jsem zpátky na výpadovce z Prahy. Nikdo se ke mně nepřidal, nikdo nás nesledoval.

„Myslím, že jsme fakt bez závěsu,“ řekl Petr spokojeně. Odbočil jsem z výpadovky a po okresce lemované třešněmi jsem pomalu mířil ke skupince stavení. Byly to tři budovy, z toho jedna stodola. Hned za nimi začínal divoký hájek: kdysi to snad byl pěstěný remízek. Dnes se z křoví draly k nebi smrčky a borovice spolu s břízami a vytvářely něco na způsob miniaturní džungle. „Tady?“ zeptal se Petr trochu stísněně.

„Jo. Byl jsem tu čistě náhodou loni na podzim, tak jsem si pamatoval, že to tu je pěkně opuštěný.“ „Myslíš, že na to nalítnou?“

„Řekli jsme jim přece, že Ivanka má o ty objekty zájem a že si je jede prohlídnout. Určitě to tady neznaj.“

„Taky doufám,“ řekl a otočil se, aby si vzal brokovnici. Vytáhl ji z pouzdra a zkontroloval, jestli je nabitá. Do kapes si nacpal hrst nábojů.

„Doufám, že ji nebudeš potřebovat,“ řekl jsem. Po cestičce mezi stromy jsem peugeotem namířil do džungle. Větve drhly o karoserii. „Poškrábeš to,“ upozornil mě Petr.

„Je to tvoje auto?“

„To je fakt.“

Zastavil jsem v nějakém neprostupném houští. Pracně se mi na miniaturním prostoru podařilo auto otočit.

„Tak jdeme,“ řekl jsem. Auto jsem nezamykal a klíčky jsem pro jistotu nechal v zapalování. Na kraji lesíka bylo křoví tolik, že jsme si mohli vybrat, ve kterém se usalašíme. Plac před domy jsme měli jako na dlani.

„Nemáš cigaretu?“ zeptal jsem se Petra. Seděl opřený o nějaký pařez, brokovnici na kolenou. Já měl pistoli v kapse bundy a doufal jsem, že tam zůstane. Nabídl mi spartu. Chvíli jsme mlčky kouřili. „Děláš to už dlouho?“ zeptal se najednou Petr.

„Co?“

„Myslím tenhle džob.“

„Chvíli… a vlastně náhodou. Paní Jiráková je moje dávná kamarádka, tak jsem to vzal kvůli ní.“ „Baví tě to?“ Jo, kamaráde, já to nedělám pro prachy, ale z nutnosti, zněla by správná odpověď. Jenomže to by vyžadovalo moc dlouhé vysvětlování.

„Docela jo. Je to vzrůšo,“ odpověděl jsem mechanicky. „A tebe?“

Zamyslel se. „Měl jsem o tom trošku jiný představy. Víš, člověk vidí v bijáku a v televizi všelijaký filmy a pak…,“ mávl rukou. „Většinou je to otrava. Prostě bezpečnostní agentura. Teď jsem dělal v jedny firmě vrátnýho.“

„A co bys chtěl dělat?“

„Já jsem vyučený metér. V tiskárně. To bejvala fajnová práce. Jenomže dneska se všechno sází a láme rovnou na počítačích a metéry nikdo nepotřebuje. Tak jsem se na to předloni vykašlal. Na tohle asi hodím bodlo taky. Mlátit lidi mě fakt nebaví. Kvůli tomu karate nedělám. Já nejsem Franta.“

„Čím se chceš živit?“

„S kamarádem si založíme dílnu. On je truhlář a mě to taky baví. Na chalupě jsem našim sám udělal

i nábytek a všechno, co je ze dřeva… Dřevo je báječný materiál,“ zasnil se. „A voní.“

„Myslíš, že budete mít dost kšeftů?“

„Člověče… rozhlídni se kolem sebe. Všude se otvírá j nový krámy, hospody, snacky… každej to chce mít nóbl. A nóbl je jedině dřevo. Za půl roku zkrachujou a další majitel to chce mít zase nóbl. Tady je práce!“ mávl rukou.

„Jsi ženatý?“

Začervenal se. „Ještě ne. Ale až toho… Martina nechce, abych dělal tuhle práci. Bojí se o mě… a nenávidí násilí.“

„Čím je?“

„Knihovnice.“

Přál jsem mu, aby jim sen o truhlářské dílně vyšel. Metéry zlikvidovaly počítače a knihovnice jsou to poslední, o co má začínající kapitalistická společnost zájem. Knihovnictví je hobby a podle toho je placené. Podíval jsem se na nebe. Bylo vysoké a bolestivě modré. Přímo nad námi plachtil s nehybně roztaženými křídly nějaký dravec: asi poštolka nebo orlosup. Najednou křídla složil a jako kámen se řítil k zemi. Život jedné myšky doběhl konce.

„Bacha!“ zašeptal Petr. Posadil se zpříma a pozvedl brokovnici. Po cestě se k nám blížilo auto. Bílý VW golf dvojkové řady.

„Myslíš, že to jsou oni?“

Pokrčil jsem rameny. Kdo by to mohl být jiný? Četníci? Není důvod. Milenci? Ti by jako my jeli do lesa anebo by aspoň u lesa zastavili a šli by se s dekou muckat do houští. Golf pomalu objel budovy, a když se jeho posádka přesvědčila, že jsou první a sami, zaparkoval bokem k silnici. Pochopitelně přes čelní sklo se blbě střílí.

„Počkáme?“

Udiveně jsem se na Petra podíval. Byl bledý, na čele měl pot a trhaně oddechoval. Na ruce, kterými svíral pažbu a hlaveň brokovnice, mu křečí zbělaly klouby.

„čo myslíš, že tu budem dělat?“ zašeptal jsem vztekle. Chce si snad dneska vynahradit všechnu nudu, kterou u bezpečnostní agentury zažil? „Pálit na ně ze zálohy? Ty bouchačky máme jen proto, abysme se mohli bránit, kdyby nás objevili. Ale když se nebudeš hejbat a zůstaneš sedět jako myška, nikdo nás neobjeví.“

Z dálky jsem zaslechl kvílení týraného motoru ve vysokých otáčkách. Podívali jsme se s Petrem po sobě. Tohle že je třílitrový šestiválec?! Pistolníci v golfu zaslechli auto také. Řidič přestal obdivovat krásy okolní krajiny a pohodlně se zapřel do sedadla s rukama na volantu, připravený okamžitě vystartovat.

„Šmarjá… co tu dělaj?“ zašeptal najednou Petr. S natřásáním ve výmolech se ďábelskou rychlostí blížil žigulík, který jsme nechali stát na zahradě u skladiště nepohodlných osob. Zastavil kousek od golfa. Dvířka se rozlétla a z vozu vyskočili Stašek s Lubošem, který v ruce držel moji pistoli od Vachtla.

Už se nedozvíme, co zamýšleli. Já jsem přesvědčený, že chtěli varovat gangstery, že jsme na ně připravili past. Gunmani ovšem nevěděli, co jsou tihle dva sandálové s pistolí v ruce zač. Považovali je zřejmě za policii nebo ochranku. Prostě za ozbrojené vetřelce.

Byli to skutečně profíci. Stačily jim dva výstřely.

Stašek rozhodil ruce, zastavil se v běhu jako zaražen neviditelnou překážkou a zřítil se k zemi. Luboš na první pohled zakopl, zamotal se, ztratil balanc, a jak byl rozběhnutý, vzal pochopa na hubu. Golf se ve stejném okamžiku rozjel, těsně před žigulíkem zastavil, pistolníci do prázdné kabiny auta vystříleli zásobníky a potom se s protočením pneumatik opět rozjeli a vřítili se na silnici ku Praze. Nejspíš jeli hlásit, že nastal nějaký renonc. Místo ženské přijeli dva chlapi, ale nevadí, postříleli je stejně jako zajíce.

Silnice, jak již řečeno, byla úzká. Velice úzká. Rozumný řidič by po ní jel opatrně. Zvlášť když asi po dvacetimetrovém rovném úseku následovala mírná pravotočivá zatáčka, do které nebylo vidět, protože výhled zakrývaly stromy a všudypřítomné křoví. Rozumný řidič by si řekl jet něco v protisměru, asi se nevyhneme.

Pistolnický šofér nebyl rozumný. Kromě toho měl všechny důvody být co nejdál od místa, kde

zanechali dvě ještě teplé mrtvoly. Takže když se golf skoro po dvou kolech vřítil do zatáčky, od Prahy přijížděla důstojnou rychlostí naše alfa. Muselo se stát, co se stalo. Došlo ke srážce. Zaječení brzd, hrozná rána, tříštění skla, řinčení kovu. Vyskočili jsme a natahovali krky, abychom přes křoví viděli.

Golf byl z plechu, sice kvalitního, ale přece jen tenkého, kdežto karoserie alfy byla pancéřová. Když se srazí tank s osobním autem, nemůže to dopadnout dobře. Pro to auto. Rozběhli jsme se k místu havárie.

Do bolestného řevu jednoho z gangsterů se ozvaly výstřely. Po nich další. A zrovna když jsme se blížili k zatáčce, objevil se štíhlý chlapík v černém tričku a černé bundě. Džíny měl také černé. I brýle proti slunci. A vlasy. A pleť. Ne snad že by to byl přímo černoch nebo Rom, ale z české kotliny rozhodně původem nebyl. Držel se za stehno, nejspíš se při nárazu auta bacil. Kulhavě poskakoval obdivuhodnou rychlostí přímo k nám.

„Stůj!“ vykřikl Petr. Namířil brokovnici chlapíkovi nad hlavu a vypálil. Letět nad námi hejno divokých husí, nadělal by v něm masakr jako na Bílé hoře. Nečekal jsem takovou střelbu, a jak jsem byl z toho všeho poněkud na větvi, zapracoval ve mně reflex a padl jsem tváří k zemi, abych se kryl. Říkám to jenom jako zavedený eufemismus, když ležíte na silnici, nemůžete se krýt před ničím a před nikým, naopak jste absolutně bezmocní a vystaveni jakémukoliv útoku. Takže kdyby mě ten exot chtěl odprásknout, neměl lepší cíl.

Neodprásknul mě. Asi i v něm zapracovaly reflexy: nechtěl zřejmě nikoho bezdůvodně zabíjet, chtěl se jenom dostat k žigulíku, stojícímu pár metrů odsud s nastartovaným motorem. Člověk na zemi chránící si rukama hlavu mu v tom bránit nemohl. Chlapík s brokovnicí tu možnost měl. Ozvaly se dva slaboučké výstřely.

Skoro jsem je neslyšel: uši jsem měl úplně zalehlé. Ale ozvaly se. A na zem vedle mě se zhroutil Petr. Brokovnice třeskla o asfalt. Vyděšeně jsem zvedl hlavu. Petr měl doširoka otevřené oči, z koutku úst mu vytékala krev.

„Martino…,“ zašeptal. Hlava se mu zvrátila na stranu. Oči strnule hleděly někam do dálky, až tam, kam my ostatní nedohlédneme.

„Zabil ho!“ vykřikl jsem a vyskočil na nohy. Od havarovaných vozů se nesly nějaké hlasy. Nevnímal jsem je. Nevěřícně jsem hleděl na mrtvého Petra. „Slyšíte? Zabil ho!“

Najednou jsem si uvědomil, že křik mi nepomůže. Vrah byl pořád ještě na dosah ruky. Zběsile poskakoval, k autu mu chyběly už jen snad dva kroky. Horečně jsem se pokoušel vytáhnout z kapsy bundy svoji pistoli. Muška se za něco zachytila, vyrval jsem zbraň i s vnitřkem kapsy a namířil ji na zabijáka. Vklouzl do žigula v okamžiku, kdy jsem zmáčkl spoušť. Zpětným nárazem mi ruka vylítla nahoru, kulka šla samozřejmě někam pánubohu do oken. Než jsem stačil znovu zamířit, vůz se prudce rozjel. Druhá střela trefila kufr, protože jsem docela bezpečně zaslechl cinknutí kovu o kov, ale řidič několikrát zatočil volantem, vůz se na plácku před budovami roztančil, pak se smykem otočil a vyrazil na silnici.

Zahodil jsem pistoli. Klekl jsem si k Petrovi a dotkl se prstem jeho krční tepny. Byla teplá, ale bez života.

„Dostal to?“ ozvalo se vedle mě tiše. Stál tam Rambo, ruce jako lopaty svěšené.

„Jo. Ani nevím jak… Prostě najednou… Je mrtvěj, rozumíš? A ta svině zdrhla!“

„Mrtvěj,“ opakoval Rambo. „Za třináct klacků měsíčně… Mrtvěj. Tak díky, kámo. Na vez jsi nás do hezkýho kšeftu.“

Golf byl na hadry. Tedy skoro. Předek měl zrušený, haubna se při nárazu uvolnila, vylítla nahoru a zakryla řidiči výhled. Z chladiče crčela voda. Řidič, který jel nepřipoutaný, to odskákal. Kinetická energie nárazu ho vymrštila dopředu, tenhle starší model samozřejmě ještě neměl airbag, takže si částečně rozdrtil hrudník a především se hlavou zapasoval do předního skla. Všechno by snad přežil, ale protože vykrvácel jako prase na porážce, nebylo mu už pomoci.

Druhý pistolník sedící vedle něj připoutaný byl. Jenomže při srážce byl golf poněkud katapultován a druhou ránu vzal o strom. Právě na straně, kde seděl druhý pistolník. Udeřil se do hlavy tak strašně, že teď už jenom chroptěl. Třetí muž, uprchlý vrah Petra, měl neuvěřitelné štěstí. Nejspíš zadní dveře nebyly dovřené a při prvním nárazu vypadl z auta. Chlapík neztratil rozvahu a ještě na

zemi začal střílet po alfě a potom utekl. Alfa měla lehce poškozený nárazník. Kulky vyryly v laku dvě nepříliš znatelné ďubky. Na zadním sedadle ležela na bok zhroucená figurína, oblečená do džínů a barevného trička, jaké na sobě dopoledne měla Ivanka. Měla paruku podobnou jejím vlasům a byla nalíčená.

„Kde máš káru?“ zeptal se mě Zjizvená tvář. Netvářil se o nic přátelštěji než Rambo.

„Vlesejku.“

„Tak sebou hoď a zmiz vodsaď. My to s policajtama vyřídíme sami.“

„Řeknete jim, co se…“

„Nestarej se. Nech to na šéfovi. Moc rozmazávat to nebudem, to ti je snad jasný. Tebe a tu dámu vynecháme. A toho paňáka si oďvez.“ Vytáhli jsme figurínu z auta. Něco mě napadlo. Šel jsem ke golfu, přemohl odpor a sáhl řidiči ďo kapsy. Nějaké doklady mít musí!

„Hele, za šacování mrtvol na bojišti se střílí na fleku! „ zařval na mě Rambo.

„Vlez mi na hrb!“ odsekl jsem. „Mě to odrovnalo taky. Uvědom si laskavě, že zrovna tak jsem tam místo Petra mohl ležet já.“

„To by mě nebolelo,“ řekl Zjizvená tvář tvrďě.

Nebavil jsem se nimi. Kdyby toho hajzla nenechali utéct, nemuselo se to stát. Nejspíš si to uvědomovali, a proto si hledali nějakou výmluvu.

Pistolnický šofér měl mezinárodní řidičský průkaz, vydaný ve Španělsku na jméno Pedro Gonzales. Soudím, že to je něco jako náš Josef Novák. Španělský pas na stejné jméno. A několik kreďitních karet. Jeďnu Eurocards, dvě americké a jednu na banku té jihoamerické země, kde bývalý Ivančin milenec Rulík dělá velvyslance. Druhý bandita u sebe neměl nic. Jenom pistoli, dva rezervní zásobníky a tlustý svazek bankovek. Ale nakonec jsem v kapsičce košile přece jen něco objevil. Hotelovou kartu s číslem pokoje. Nenápadně jsem ji schoval.

„Hele, já bejt tebou, tak bych výpad. Máš nejvyšší čas,“ upozornil mě Rambo.

Vzal jsem pannu pod paži a beze slova jsem se vydal k lesíku. Tam jsem figurínu svlékl, džíny, triko a paruku hodil do tašky v kufru, kde už byl rezervní olej, houba na mytí, nějaké hadry a podobné potřeby pro motoristy. Figurínu jsem odtáhl hlouběji do lesíka, otřel ji kapesníkem a naházel na ni nějaké chrastí. I kdyby ji čuchací psi našli, nebude jim k ničemu. Vyhodit třebas i nahou pannu z papundeklu není trestné.

Za zády mi zůstaly čtyři mrtvoly a jeden umírající, trochu příliš krvavá žeň za hodinu, uvážíme—li, že ještě zbývá hodně času do doby, kdy svatá Markéta hodí srp do žita. Ale smrťák sklízí bez ohledu na roční dobu. Je to dělný žnec, pracovitý a využije každé příležitosti. Jestli se mi nepodaří vyrazit někomu karty z ruky, může si ještě dnes anebo v příštích dnech udělat na kose pár dalších zářezů. Jel jsem do Prahy oklikou stejnou cestou, kterou uprchl Petrův vrah. Podle mapy jsem se ale měl asi po deseti kilometrech dostat na dálnici a v Praze pak budu za půl hodiny. Pokud nepotkám prostřílenýho žigulíka s černě oblečeným snědým řidičem… ale toho jsem se neobával. Ten má nohu na plynu a kouká být co nejdál od místa činu. A je asi pořádně zpocený, protože tady nezná terén, nemá za zadkem domácí zázemí s kompletním servisem a přišel o dva komplice. Možná jich ani víc nepřijelo: takže je na všechno sám. Pár mrtvol může vykázat, bohužel (a pro mě bohudík) je to jen plevel. Za ně dostane maximálně nakopáno do zadku, a ne honorář. Akce se jistě plánovala jako blesková a tichá a zatím toho zítra budou plné noviny a NOVA masakr přinese jako hlavní událost dne v Televizních novinách.

Vytáhl jsem tu hotelovou průkazku, co jsem ďobnul.

Hotel Inter—Hill. Pokoj číslo 312. Host se měl jmenovat Juan Marques. Mohl se jmenovat i jinak patřil k lidem, u nichž na jméně moc nezáleží.

Možná bych měl zavolat Imrovi a říct mu, aby ten hotel hlídal. Jestli je Marques dost oprsklý, staví se tam. Nevěřím totiž, že ti tři snědí hoši bydleli každý jinde. A že se tam potřebuje zastavit, je nabíledni: jak jsem se sám přesvědčil, na akci si vzali jen zbraně a ten, který řídil, jistě falešné doklady pro případ, že by je zastavili policajti. Pasy, šekové knížky a hlavně peníze v hotovosti mají někde uložené.

Na obzoru se vynořily v mlžném oparu smogu a výfukových plynů zahalené hradby Jižního Města. Dědictví bolševiků. Králíkárny. Fabrika na bydlení. Nic takového se už prý nebude opakovat.

Nebude věřím tomu. Jenom nevím, kde budou lidi bydlet. Ale to není starost těch, co rozhodují o našich osudech. Oni mají kde bydlet. A bydlí kvalitně. Ostatní se musí postarat jako oni. Na první křižovatce byla zácpa. Zapálil jsem si, s potěšením konstatoval, že se mi už neklepou ruce, a na mobilu jsem vyťukal Imrovo číslo.

„Cos tam vyváděl?“ vyštěkl na mě, když jsem se ohlásil. „My nejsme žádný zdivočelý kovbojové, my jsme…“

„Drž hubu!“ zařval jsem vztekle. „Po tobě nikdo nestřílel, tebe ještě dneska nechtěl žádnej drbán podříznout, tak si dej pohov. Za Petra nemůžu. Kdyby to našil do toho hajzla rovnou a nestřílel pro výstrahu do vzduchu, tak se ten malér nemusel stát. Chápu, že je to tragédie, ale…“

„Jaká tragédie? Stejně jsem ho chtěl vyrazit,“ odsekl Imro. „Takovejch nádeníků mám na každým prstě deset. Byl pojištěnej na čtvrt milionu, shrábne to jeho fotr nebo kdo a je vymalováno. Ale víš, co to bude stát, abych to vyžehlil s fízlama?“

„Nechápu, co potřebuješ žehlit. Kluci jeli vyzkoušet auťák, srazili se s nějakejma gaunerama, který si tam jeli vyřídit účty nebo co… ty přece nemusíš vůbec vědět, co se tam dělo. Drbáni začali střílet, Petr jednoho pronásledoval a koupil to. Šmytec.“

„Hezky se to poslouchá, dokud se v tom nezačne někdo vrtat,“ poznamenal Imro chmurně. „V čem vrtat?“

„Po tom ti nic není. Kde vlastně seš?“

„V Praze.“

„Co budeš dělat?“

„Pokud vím, máme klientku. Nebo jsi na to zapomněl?“

„Ty máš klientku.“

„Tak já nevím… jsem tvůj zaměstnanec, nebo ne?“

„Ne,“ řekl rychle. „Dělal jsi pro mě jenom výzkum na smlouvu. O tyhle činnosti mezi náma nepadlo slovo. To děláš pro ni. Po svý lajně. My zase po svý lajně zajišťujeme její osobní ochranu.“ „To mi spad šutr ze srdce,“ řekl jsem. „Slyšels tu ránu?“

„Jakou? Proč?“

„Myslel jsem už totiž, že ses tak vyděsil, že na nějakou klientku úplně zapomeneš.“

„Nejsem blázen, chlapče. Kdo by zaplatil účty? Mimochodem potřeboval bych popis toho chlapíka, co útek.“

„Moment, Imro. Jestli jsem ti před okamžikem dobře rozuměl, jsem vlastně vaším klientem já, jo?“ Zasmál se. „Když se na to cejtíš…“

„O to se nestarej. Takže laskavě sraz kufry, koukej to s poldama hodně rychle sfouknout, vysvětli jim, že Stašek byl šéf Ivančiny ochranky, ale že nemáš tušení, co tam dělal. Doporuč jim, aby si dobře proklepli Luboše, a pošli je, když budou vyžadovat další informace, za Ivankou. A hlavně se postarej, aby měla kolem sebe neustále minimálně dva až tři opravdu spolehlivý maníky.“ V telefonu bylo ticho. „Seš tam?“ potřepal jsem mobilem.

„Jo. Jenom jsem přemejšlel, jestli ti mám jít nakopat zadek nebo…“

„Radši to nebo. Chceš snad dostat zaplaceno, ne?“

„To je fakt. Tak teda čau, šéf íčku! A hodně štěstí.“

Neznámý pistolník měl náskok asi čtvrt hodiny, nanejvýš dvacet minut. Jenomže neznal cestu a stály proti němu všechny nástrahy české a pražské komunikační sítě. Když sebou mrsknu, mohl bych tam být před ním. A když si pro změnu zase já nasadím černé brýle, nepozná mě. Padl jsem na hubu tak rychle, že si v tom šoku absolutně nemohl zapamatovat mou tvář.

Před hotelem, uvedeném do provozu teprve před krátkým časem, vlály na stožárech vlajky všech možných států a barev. Vmáčkl jsem se na parkoviště mezi jednoho pětimetrového medvěda a ještě o pár centimetrů delšího kaďoura s belgickou poznávací značkou.

Vrátný měl cylindr a lampasy a bylo mu v zeleném fráčku nejspíš horko. Dokonce děsný, pravil, když jsem se ho na to zeptal. „Kde máte topol?“ povídám, abych mu dal najevo, že nejsem žádnej puchejř a dokážu prohodit přátelský, neformální slovo i s těžce pracujícím člověkem.

„Jakej topol?“

„No, ta básnička… na topole podle skal zelenej mužík zaplesal. Nebo zatleskal…?“

„Ona vás ta sranda přejde, až dostanete účet,“ řekl kysele. Nevím, co tím myslel, snad se domníval, že jsem tak slabomyslný, abych si v tom podniku něco objednal nebo se nedej bože rovnou ubytoval.

V recepci pracovalo několik zaměstnanců. Vybral jsem si mladou dámu s přívětivým úsměvem. „Dobrý den. Měl bych na vás takový přání, slečno…“

Vymyslel jsem si, že jsem byl u toho, když měl pan Marques nehodu vlastně jsem si to nevymyslel, byla to pravda a že je v nemocnici a potřeboval by, aby za ním zašel jeho přítel. Je to taky Španěl a bydlí tady v hotelu. Jenom jméno jsem si nezapamatoval: mluvil něco o nějakém Gonzálovi a potom tam pletl ještě jiné jméno. Jenže byl v šoku, takže…, rozhodil jsem rukama a zatvářil se lítostivě.

„Pan Marques…,“ vyťukala na počítači jeho jméno. „Ano, bydlí tady. S panem Alvarezem.“ „Jo. To je to jméno, jak říkal. Je v.pokoji?“

Podívala se na stěnu za sebou, kde byly maličké kóje s čísly pokojů a klíči. „Ne. Je mimo hotel. Počkáte na něj?“

Netrpělivě jsem se koukl na hodinky. „Heleďte, já děsně spěchám. Stejně mu mám jenom vyřídit, že leží na Bulovce, zřejmě na chirurgii. Má zlomenou nohu a nějaký pohmožděniny. Nic vážnýho, ale ten šok, že jo… že se tam má za ním stavit. Vyřídíte to?“

„Jistě, pane. A děkujeme vám.“

„Za málo.“

Posadil jsem se do auta, ze kterého byl slušný výhled na hotelový vchod. Za deset minut u něj zabrzdilo světle krémové vento s taxikářskými pruhy. Zelený mužík s úklonou otevřel zadní dveře, Alvarez vyskočil, skoro ho odstrčil a hnal do hotelu. Žigulíka tedy nechal někde na okraji Prahy: měl bych se ho zeptat kde, aby si ho chlapci mohli vyzvednout dřív, než to za ně udělá někdo jiný. Pak jsem nad tím mávl rukou. Je to moje kára? Není to moje kára. Já si ji ukrást nenechal. A jestli ji nemají pojištěnou a pokusí se ji Ivance naúčtovat, pošlu je do háje. Je sice pravda, že to byl můj nápad, nechat žigula stát na zahradě jejich skladiště a říct Petrovi, aby těm dvěma gaunerům dal ve sklepě klíčky od pout s odůvodněním, že je chci po návratu zastřelit, a na tom se on nechce podílet. Počítal jsem, že když si Stašek nepamatuje číslo na záhadného Nováka, pokusí se jeho pistolníky alespoň varovat. Stalo se. Že všechno dopadlo jinak, to opravdu není moje vina. A Petr to už nikomu neprozradí: je po smrti. Zjizvenou tvář jsem do svého machiavellistického plánu naštěstí nezasvětil. Správně jsem usoudil, že pro tak rafinovanou taktiku nemá buňky. Je prostě gorila, použitelná výhradně k hrubé práci.

Alvarez se zatím neobjevoval. Asi v rychlosti balil. Vytáhl jsem telefon a vyťukal Ivančino číslo. „Kde jsi?“ zeptala se zvýšeným hlasem. Ne že by přímo ječela. Jenom odsekávala slova, jak to ženské dokážou, když chtějí naznačit, že zbývá poslední kapka, aby jim došla trpělivost a předvedly hezký hysterický výstup.

„Klid,“ řekl jsem. „Věci se maličko zkomplikovaly. Naštěstí ne pro tebe.“

„Jak zkomplikovaly?“

„Krvavě,“ řekl jsem krátce. „Ale jak ti říkám, tebe se to netýká. Tak seď hezky doma, hraj si na počítači nějakou pěknou hru, třeba byznys, to je tvoje hobby, a vydrž tak hodinku. Vrátím se. Hlavně nikam nechoď, protože já pořád ještě nemám potuchy, jak se doopravdy věci mají.“ „Asi tě…“

„Neříkej to. Pamatuj na svý dobrý vychování. Jsou u tebe nějaký strážci?“

„Tamti dva.“

„Tak je to v kusu. Pá.“ Honem jsem přerušil spojení. Z hotelu, násleďován nosičem v livreji, obtíženým dvěma taškami, vyrazil Alvarez. Vrátný hvízdl na píšťalku a ke vchodu předjel hotelový taxík. Alvarez se buď v Praze skutečně absolutně nevyznal, nebo neměl ponětí o zásadách ilegální práce v Čechách. Poměrů znalý gauner by se poradil s odborníky a pak se ztratil buď někam do privátu, nebo by si vybral nějaký nenápadný zapadák. Alvarez byl ovšem nejspíš draze placený odborník, zvyklý na komfort. O ten by samozřejmě v obou případech přišel. Výběr prostě nechal na dročkáři: a ten ho po menší vyhlídkové jízdě dovezl do hotelu Renaissance. Nesledoval jsem ho až k recepci, stačilo mi, když jsem viděl, jak z náměstí Republiky zahýbají kolem celnice, a bylo mi

jasné, že jinam jet nemůžou. Zkontroloval jsem si, že skutečně u hotelu zastavili a Alvarez vystoupil. Bude už na Imrovi, aby zjistil, ve kterém pokoji údajně španělský caballero bydlí, a poslal dva muže, kteří ho nespustí z očí.

Je to stejně krásný pocit, když je člověk pánem, může rozkazovat a účty platí někdo jiný! „To je tedy skutečně fantastické, jak si to maluješ! Ty budeš dělat velkýho šéfa a já mám platit, ano?“ Ivanka stála uprostřed pokoje, byla rudá vzteky a dupala. Seděl jsem v křesle, nohy nedbale přehozené přes opěradlo, v koutku pusy jsem přežvykoval párátko a v ruce držel vysokou masivní sklenici s hltánkem jamesona a hromadou sodovky. Prý abych zůstal střízlivý, říkala Ivanka. Já si spíš myslel, když mi takhle maličký doušek skvostné irské whisky odměřila, že je prostě nepřejícná jako vždycky. Co nepřejícná. Lakomá! Teď mi to potvrďila.

„Hele, brouku…,“ začal jsem, ale měl jsem se kousnout ďo jazyka, protože už vím, že podobná důvěrná oslovení ji dokážou vytočit k nepříčetnosti.

„Ještě jednou mi řekneš brouku a shodím tě ze schodů! A seďni si pořádně a vyndej si to párátko, když se mnou mluvíš! Co si o sobě myslíš? Kdo jsi?“

„Člověk, za kterým jsi přilezla, protože ti teče do bot,“ řekl jsem a vytáhl párátko. Viděl jsem to v nějakým starým bijáku s Humphreym Bogartem, myslím, že se to jmenovalo Maltézský sokol, a děsně se mi to líbilo. Ivance ne. Jí se skoro nic nelíbilo. Hlavně ne to, co jsem jí právě řekl. „Já že za tebou přilezla?“ zasyčela. „Dokonce ke mně domů. Není to tak dlouho. A předtím jsi dolejzala taky. Prosilas málem na kolenou. Dostala jsi mě do neslýchaných průšvihů, mám kliku, že jsem ještě celej a hlavně naživu… a ty máš odvahu na mě řvát. Když mě nepotřebuješ, stačí říct a můžu jít. Už jsem ti jednou řek, že zatím jsem od tebe neviděl ani vindru…“

„Vindru ne, to je fakt. Jenom třicet tisíc dolarů. To je, myslím, nejvyšší palmáre nebo jak se tomu u čmuchalů říká, jaký v tyhle zemi soukromej fízl za pár dnů práce dostal.“

„Ještě přidej tu noc,“ prohodil jsem nedbale. „Ty… týý…“ Trochu jsem se skrčil a poodtáhl nohy, ^ abych ji mohl v případě nebezpečí odrazit, protože zaťala nehty jako divoká kočka a na tváři jí naskákaly rudé fleky.

„Ty deviante…,“ napověděl jsem jí. „Ty chudáku!“ plivla po mně s opovržením. Zamyslel jsem se. Já jsem chudák, protože se mi kdysi nabídla v domnění, že si tak koupí mé mlčení a hlavně kompromitující nahrávku a ušetří tak několik desítek tisíc dolarů? Proč jsem chudák? Protože jsem té nabídky využil a vyspal se s ní? Já, který ji miloval k zešílení a toužil po ní víc než feťák po kousku perníku? Anebo jsem chudák proto, že jsem na ten večer nezapomněl a dovolil si jí ho dokonce připomenout? Přít se s ženami, ke všemu pak s běsnícími ženami, vskutku nebývá smysluplné, jak by se dnes řeklo.

„Tak tedy dobře. Omlouvám se ti. Za všechno,“ dodal jsem významně a vstal. „Chápu, že se s nějakým chudákem nebudeš zahazovat. Máš k dispozici tvrdý chlapíky, dokonce už druhou várku. Tihle tě třeba neprodají. Cenu si s nimi dohodni laskavě sama abys neměla pocit, že někdo rozhazuje úplně zbytečně tvoje peníze. Možná ti bude stačit jenom jeden strážce… V každým případě ti přeju hodně štěstí.“

Otočil jsem se a zamířil ke dveřím. Nechtělo se mi z toho pokoje se zimní zahradou, přecházející v prostornou terasu. Byly zde hluboké lenošky, ve kterých se dá krásně vysedávat se skleničkou v ruce a krásnou ženou po boku, byla tady obrovská projekční obrazovka sony, aspoň metr krát metr, a v rohu aparatura, o které si po zbytek života můžu nechat jenom zdát: highend souprava s takovou spoustou CD, že by stačily dídžejovi k provozování živnosti na pár let. Po zdech visely obrazy, které mi sice moc neříkaly, ale asi byly drahé. A všude nábytek, který docela určitě nevznikl v nějaké padělatelské dílně specializované na „klasiku“ tyhle kousky nejspíš Ludvíky a Napoleona pamatovaly.

Byl to moc hezký pokoj a krásně a bezstarostně by se v něm dalo žít a milovat. Kdybych měl peníze. Kdybych byl bohatý a patřil do toho úzkého kruhu vyvolených, ze kterého si ženy jako Ivanka vybírají své životní partnery.

„A nech mi poslat parte… tobě na funus přijdu,“ prohodil jsem ve dveřích tiše a smutně. „Počkej! Cos říkal?“

Zastavil jsem se. „Já něco říkal? Možná že trpím samomluvou. Nevšímej si toho. Lidem, co žijou

sami, se to stává.“

„Cos říkal o tom zbytku… a o funusu?“

„Jen jsem žertoval. Mně se parte posílat nemusí. Já nejsem důležitý. A mám kámoše černýho havrana, tak se dovím, kdy to budeš mít. On má v krematoriu konexe, víš?“

Najednou už nebyla tak sebejistá. „Ale… ten člověk, Imro se představil, volal, že jsou mrtví… všichni, i Stašek.“

„Jo, to jo,“ přikývl jsem. „Mrtví, to jsou. Dá se říct, že se vyvraždili navzájem. Stašek to koupil mezi oči, jeho kumpán snad rovnou do srdce, jeden pistolník si skoro uřízl hlavu a druhej skončil podobně… Vykrváceli jako prasata na šlachtě.“

Chytila se za krk. „Mlč!“ vykřikla.

„Proč? Nelíbí se ti to? Chápu. Mně se to taky nelíbilo. A úplně nejmíň se mi líbilo, že mi v náručí umřel takový mladý kluk, co měl před svatbou a život před sebou. Ale to tě nemusí zajímat. Byl to naprosto bezvýznamný, chudý, obyčejný človíček. Takových po ulicích chodí miliony. Z mercedesu si jich ani nevšimneš.“

„Mlč…!“ zašeptala. Byla bledá, ale byla to jiná zsinalost než předtím, když nemohla vydýchat moji „drzost“.

„Máš pravdu. Proč bych ti měl takovýhle technický bezvýznamnosti sdělovat. Tebe může zajímat jediná věc Imro ti sice řekl, že tamti jsou po smrti, ale už ti neprozradil, že jeden stačil vzít dráhu. Je živej. Velice živej… jak jsem ho měl možnost sledovat. Už se stačil přemístit do jiný skrýše a vsadím se, že je rozhodnutý si svůj honorář za tvoji vraždu zasloužit. Doufám, že se Imrovi podaří najít ho a zneškodnit dřív, než se k tobě dostane. Bude to ale mít těžký, protože neví, jak vypadá, pod jakým jménem vystupuje a kde bydlí. A teď mě omluv padám. Jsem chudý člověk a musím si vydělat aspoň na dnešní večeři, když už jsem nestihl oběd. Toho peugeota jsem ti nechal tady na ulici před barákem. Jinak ti přeju hezkéj víkend na Mallorce nebo kam to letíš. Užij si ho. A hlavně to přežij.“

Zabouchl jsem za sebou, abych nemusel poslouchat, co za mnou křičí. Dole v hale jsem zamrkal na Frantu s Rambem, kteří drželi službu. Nepochybně naši hádku vyslechli. No co, taky mají právo na trošku zábavy.

Na večeři jsem šel, ačkoliv jsem si na ni vlastně nevydělal. Jenže hlad je hrozná věc. A taky jsem se potřeboval posílit na to, co jsem se chystal udělat. Mohla to být poslední večeře v mém životě, takže jsem vlezl do prvního restaurantu, který na jídelním lístku ve vitríně u vchodu inzeroval biftek. Po jídle, sklence červeného a závěrečném espresu jsem se cítil tak, že bych si to rozdal s celým světem. Tolik po mně samozřejmě nikdo nežádal. Vlastně po mně nikdo nic nežádal uvážíme—li, že Ivanka projevila přání nabít mě do kanónu a vystřelit nebo něco podobného a za urážky majestátu mě zavrhla. Možná toho pak litovala, ale já když se jednou naštvu, není se mnou řeč. Mohl bych tedy jít spát. Kdyby… kdyby se mě někdo nepokoušel nad ránem zabít a kdyby někdo nezastřelil hloupýho romantickýho kluka, který byl na nejlepší cestě s tou pitomou pseudoromantikou skončit a věnovat se něčemu pořádnýmu. Nemám rád nevyřízené účty.

A jsem mstivý! Kromě toho není vyloučeno, že onen někdo bude nadále žít v domnění, že patřím do Ivančiny smečky, a podlehne pokušení poslat mě do věčných lovišť znovu. Nedělám si o svém životě iluze. Jenomže je to můj život a já ho chci dožít, až nadejde můj přirozený čas, a ne až někdo řekne: Doneste mi Najmanovu hlavu na stříbrným tácu!

Takhle jsem si pro sebe povídal cestou k Láďovi. Měl jsem pro něj milé překvapení: ty peníze, co jsem mu slíbil a ještě neměl čas předat. Koukal na ně jako medvídek mýval. „Ty vole, já myslel, žes zase kecal… Já ti chtěl píchnout, protože seš kámoš a nechtěl bych…“ Nevěřícně si prohlížel padesát tisíc, které jsem rozložil po stole. Padesát tisíc, které jsem si vydělal u pana továrníka Rubeše. Srdce mě při tom bolelo a ruka se mi třásla, ale nebylo vyhnutí. Kďyž jďe o život, mají se sliby plnit.

„To je jenom půlka,“ upozornil jsem ho. „Za ten telefon.“

„Pomohlo to?“ shraboval peníze a nervózně se ohlížel po dveřích, které vedly do kuchyňky, odkud se ozývalo vzteklé harašení nádobí. Láďova matrace byla doma.

„Jen napůl. Proto taky jen tenhle foršus. Dva šli kukat, zbytek je bůhvíkďe a nevíme, jak se

jmenujou, a tak vůbec.“

„Aspoň něco.“

„No… víš, mrtvoly jsou dobrý pro tebe, ale mně jsou málo platný. Nemluvě], jestli chápeš.“ „Chápu,“ přikývl několikrát tak rychle, až se mu roztřásly tváře.

„Tak to je fajn.“ Vstal jsem. Kafe jsme už dopili, zdvořilosti jsem učinil zadost, nastal čas práce. „Potřebuju, abys šel asi tak na hodinku dvě se mnou.“

Ohryzek mu poskočil a oči zatékaly. „S tebou… šel… kam? Majku, já už fakt nechci žádný průsery. Já nemám fízly rád a voni mě taky ne. Jesli nás při něčem líznou a zjistěj, že v tom jedu s tebou, daj mi to vyžrat. Varovali mě…“ Vzpomněl jsem si, že má hlásit každý styk se mnou. Ne snad pohlavní, pouze společenskokriminální.

„To je v olrajtu,“ ujistil jsem ho. „Chci po tobě maličkost: budeš hlídat před jedním barákem, a kdybych se nevrátil za nějakou dobu nebo jsi viděl, že mě vynášej zabalenýho do koberce nebo mě vedou dva chlapi mezi sebou do auťáku, okamžitě tímhle zavoláš ty svý poldy a navíc ještě stoosmapadesátku a oznámíš, že zase rejdím. Prostě mě práskneš. A řekneš, že připravuju vyloupení Komerční banky nebo atentát na prezidenta… to je jedno, prostě něco, co je děsně vybudí, a pošlou to svý komando sebrat mě.“

„Ty se chceš dát sebrat?!“

„Já dávám přednost četníkům před drbanama. Nic jsem neproved, tak mě pustěj. Tamti jsou schopní mě pustit z petřínský rozhledny ale bez padáku.“

Vláčet se veřejnou hromadnou dopravou na Černý Most pro corsu se mi nechtělo. Ostatně tam, kam jsme mířili, jsme ostrou chůzí neměli víc než dvacet minut. Aspoň jsme se mohli koukat po holkách. Nosily už šortky a takové krásné půlky, které se před vámi vlní ve velice short kraťasech, to je pohled k nezaplacení. Člověk hned vidí, že je život krásný a má smysl ho žít. Nemusíme hned všechno mít: i pokoukání dělá tělu a duši dobře.

„Na jaře jsem vždycky celej říčnej,“ vzdychal Láďa. „Že já blbec…“ Myslel asi na svoji matraci. „Brání ti někdo? Co oči nevidí, to srdce nebolí.“

„Jo, tuhle jsem si to říkal taky a nějak se toho domákla. Tos měl vidět to dílo, co dělala.“ Nechal jsem ho přemítat o nelehkém údělu zaháčkovaného muže na jaře a přemýšlel o údělu svém. Vyjde to? Kdo je ten tajemný muž, co si říká jako mrtvý detektiv a přijímá návštěvy v jeho bytě? Ve Vosáhlově ulici byla kousek od domu, který jsem se chystal navštívit, malá proluka s dětským hřišťátkem, pískovištěm a dvěma prolézačkami. A pěti lavičkami. „Tady si sedni,“ dal jsem Láďovi do ruky mobilní telefon Nokia, „a jak jsem ti říkal: kdyby něco, okamžitě volej poldy. Víš, jak se s tím zachází?“

„Ne.“

„Ach jo.“ Poučil jsem ho a na zkoušku navázal spojení se třemi účastníky veřejné telefonní sítě. Řekl jsem jim: „Ahoj, funguje to,“ a ponechal je ve zmatku.

„Tak mi drž palce. Jdu na to…“

„A ke komu vlastně jďeš?“

„Hochu, to bych taky rád věděl.“

Po několika krocích jsem se vrátil, rozhlédl se, jestli nás nikdo nepozoruje, a nenápadně jsem Láďovi strčil pistoli.

„Víš co, vem si ji. Jestli to vyjďe, potřebovat ji nebudu. A kdyby to šlo moc kách, stejně mi nebude nic platná.“

Na Novákových dveřích byl stále stejný štítek: Novák. Jako kdyby se odsud nikdy neodstěhoval tam, kde se neplatí nájem. Zazvonil jsem a několikrát zhluboka vydechl, abych donutil zběsile tepající srdce k neuspěchanému, vyrovnanému rytmu. V kukátku se objevilo oko a potom se dveře otevřely.

„Ale to je k nám návštěva!“ řekl s širokým úsměvem Dan Vronský. Pokud se tak jmenuje. Pokud se nejmenuje Egon nevímjak. Nebo Novák. Nebo bůhví… „Tak pojď dál, chlapče. Už na tebe čekáme.“

„Necintej si pentli,“ pravil jsem místo pozdravu a šel dál.

„Tes!“ řekl Vronský mým zádům. „Moc způsobů jsi nepobral.“

„To mám z toho, jak jste mě mlátili do hlavy.“

Zasmál se, předběhl mě a otevřel dveře do pokoje, který jsem už znal. „Pan Najman osobně!“ ohlásil.

Odstrčil jsem ho a překročil práh. Udělal jsem jeden krok a zůstal stát jako solný sloup. Na gauči, šálek s kávou v ruce, nohu přes nohu, seděl doktor Mareš a studeně se usmíval.

„Vítáme vás, pane Najmane. Dlouho jsme se neviděli, takže si opravdu budeme mít o čem povídat. Dáte si čaj, kávu, nebo snad chcete alkohol?“

Stál jsem totálně neschopen pohybu a slova. Ta svině, ta svině! bylo jediné, co mi vířilo hlavou. Proč jsem jenom nechával pistoli u Ládi? Než by se Vronský vzpamatoval, nasázel bych do Mareše půl zásobníku. A bylo by mi fakticky úplně jedno, co by se se mnou stalo pak.

Vronský jako by četl mé myšlenky, přejel mi zezadu po těle, jestli jsem čistý. Byl jsem tak zpitomělý, že jsem ho nechal. Stál jsem s pokleslou čelistí a vejral na tu spokojeně se tvářící ventru. Vypadala velice naobědvané. Taky bych vypadal nadobyčej naobědvané, kdybych někoho vopískoval o dvanáct melounů.

„Vemte místo, pane Najmane,“ pokynul mi Mareš, když se dostatečně pokochal pohledem na mé překvapení. Posadil jsem se.

„Nějakej zaraženej,“ utrousil Vronský, stojící stále za mnou.

„Dej mu něco k pití a nech nás o samotě.“

Dostal jsem minerálku, nalil mi ji do pohárku z umělé hmoty, jaké bývají v nápojových automatech. Možná se bál, že dostat sklenici, mohl bych ji použít jako smrtícího nástroje.

„Dlouho jsme se neviděli…,“ opakoval Mareš zálibně.

„To jsem už slyšel. Jestli jsem vám chyběl, mohl jste se stavit. A přinést mi nějaký prachy.“ Rozesmál se. „Peníze… pořád vás to bolí?“

„Ty hajzle,“ zasyčel jsem, „jestli si myslíš, že na to někdy zapomenu, tak seš blázen.“

„Fuj. Přece si nebudeme vyhrožovat. A tykat… tykat taky ne. Já si s každým netykám. Vaši přítomnost snáším jen proto, že některé záležitosti se musejí projednat mezi čtyřma očima… jinak bych jako obvykle použil prostředníků.“

Zřejmě čekal, že se podivím a zeptám se, jakých prostředníků. Nejspíš si myslel, že mám v hlavě řezanku a nenapadne mě žádná souvislost, když je tady s Danem Vronským alias Egonem. Hlavně ale nevěděl, že jsem u Vachtla našel v bloku jeho číslo. Mlčel jsem, abych mu neudělal radost, a čekal, co z něj vypadne dál.

„Bylo toho hodně, co jste musel vrátit… může vám však být útěchou, že oněch prostředků bylo použito k chvályhodným cílům. Ale něco ještě zbylo… a možná, říkám možná, to bude záviset na tom, jestli se ve vás nemýlím, možná že část z toho bych vám byl ochoten vrátit.“

„Vrátit? Vy?!“ Nevěřil jsem svým uším. „Co za to chcete? Nejsem idiot, abych věřil, že mi to věnujete jen tak, jako že se ve vás ozvalo svědomí.“

Znovu se rozesmál. Už mě ten jeho lehce přezíravý, pobavený a arogantní smích dráždil. „Přestaňte se chechtat, štvete mě! Nebo se seberu a vypadnu!“

„Vypadnete… možná. Ale až vám to dovolím. Vše bude odviset od toho, jestli se domluvíme. Pokud ne, pak bych pochopitelně velice nerad, abyste si velmi nebezpečnou informaci odnesl s sebou. To jistě chápete.“

Takže je to tak, jak jsem si myslel.

„Ty pazdráte,“ řekl jsem pomalu, aby mi opravdu rozuměl, „pokud se domníváš, že jsem úplně vylízanej a nepojistil jsem se, tak máš švába na mozku.“

„Skutečně jste se pojistil?“ zeptal se ironicky.

„Jo!“

„A skutečně věříte, že by vám to bylo něco platné?“

„Jo. Bylo! Mně je jasný, pro koho děláš, protože vím, co je ten fízl, co mi otevřel, zač. Ale jestli si myslíš, že můžete všecko, tak se mejlíš. Normální policajti, hlavně od kriminálky, vás mají rádi jak voštinu v prdeli. A dali by ti to i s tím tajrdlíkem vyžrat. To ti je doufám jasný! Tak rychle zapomeň na to, že mě tady potichu odděláte a nic se nestane. A koukej vysypat, o co ti jde. Jestli se tady zdržím moc dlouho, přijdou si pro mě.“

Zamyslel se. Ne snad že bych ho vyděsil, Mareš se cítil moc a moc pevně v kramflecích, ale určitě byl natolik realistou, aby chápal, že komplikace bych nadělat mohl. Lidé, které zřejmě zastupoval anebo aspoň jejich zájmy —, toužili po všem s výjimkou nepříjemností s kriminálkou a sdělovacími prostředky. Odstranění jednoho bývalého kriminálního živla s pochybnou pověstí by se sice dalo zatušovat jako desítky jiných, ještě horších skandálů: noviny by na věc po čase zapomněly, a kdyby na fízlárně nějaký polda nepochopil, odkud fouká, a chtěl tohle lejno příliš rozšlapávat, prostě by si počkali, až by zatkl prvního chlápka, specializujícího se na znásilňování desetiletých holčiček, obvinili by ho ze zneužití úřední pravomoci a vyhodili od policie. Jenže mezitím by to lejno pěkně zasmradilo hromadu lidí, museli by třeba v televizi vysvětlovat, že jsem bývalý vyděrač a skoro vrah a že zabití takového člověka vlastně není vražda, ale služba společnosti. Prostě co má zůstat pod pokličkou, to se neodkrývá.

„Možná jsme si špatně rozuměli, pane Najmane,“ řekl Mareš. „Jestli se domníváte, že vás zde chceme zamordovat, pak asi čtete moc krváků…“

„Krváky dnes nikdo nečte, noviny jsou lepší,“ přerušil jsem ho. „A co si myslím, to si myslím. Vy mě za myšlení neplatíte, tak si budu dál myslet, co chci. A to si pište, že si o vás nemyslím nic hezkýho.“

„Proč bychom vás tady likvidovali? Kdybych i takovou představu připustil, jistě uznáte, že k tomu existují ideálnější podmínky nežli nějaký byt. Toužit po vašem bezživotí, nesedíme tady spolu a nevedeme tuto diskusi.“

„Omyl! Kdybych neměl kliku, tak už těch několik vašich pokusů vyšlo a neseděli bysme tady. Ještě štěstí, že si vybíráte na špinavou práci debily… Já mít vaše prostředky…“ Mávl jsem rukou. „Ale stejně díky za Luboše. Měl jsem s ním nějaký starosti. Díky vám je už navěky klid.“

„Jaký Luboš?“ dělal hloupého.

„Zapomeňte na to. Pokecali jsme si, co bysme, kdybysme… mimochodem, ti hoši si dnes pro zbytek odměny nepřijdou. Ale to určitě víte. Těch sto litrů, co jste Staškovi vysolil, můžete odepsat.“ Něco mě napadlo a pro změnu jsem se zasmál já. „Nakonec se ty prachy dostaly ke mně a já jsem je použil proti vám. Takže jste si zaplatil něco, po čem jste docela určitě netoužil!“ Mávl rukou a vrátil mi žihadlo i s kapkou jedu. „Co to dneska je sto tisíc, když máte k dispozici miliony, pane Najmane… A jestli těch sto tisíc přispělo k tomu, že jsme se tady sešli, pak skutečně nebyly špatně investované. Já s vámi totiž opravdu chtěl hovořit… proto jsem na vás tady čekal.“ Tohle bylo jediné, co jsem nechápal. „Jak jste věděl, že sem přijdu?“

„Já vím víc, než tušíte. Na tom ostatně nezáleží. Jste tady a to je hlavní. Už jste se, doufám, vydejchal, takže můžeme přejít k věci.“

Nástěnné hodiny odbily půl deváté. Podíval se na své hodinky, jestli je skutečně tolik, kolik bije, nalil si z konvice nový šálek kávy, maličko upil, postavil ho na stolek a upřeně se na mě zadíval. „Dostanete milion korun, když zabijete paní Jirákovou.„

Nejspíš jsem vypadal jako leklý kapřík, jak jsem tak zůstal nehybně sedět s hubou dokořán, protože Mareš vstal, obešel stolek stojící mezi námi a strčil do mě. „Co vám je? Zdá se vám to snad málo?!“ „Nešahej na mě, ty grázle!“ zaječel jsem. Do pokoje nahlédl Vronský.

„Děje se něco? Mám mu srovnat léta?“ zeptal se.

„V pořádku. Pan Najman pouze resuscituje. Asi následek menšího šoku. On je v podstatě taková květinka něžná. Nejkrásnější růže prý rostou na hnoji,“ zasmál se Mareš a vrátil se. „Tak jakpak, pane Najmane? Dohodneme se?“

„Vy jste se asi zbláznil! Jak vám vůbec mohla přijít do hlavy taková šílenost, že bych někoho zavraždil? A ke všemu Ivanku…! Vy jste magor! Copak fakticky věříte, že každej je takovej grázl jako vy a ti vaši kamarádi?“

Mareš se zamračil. „Važte laskavě slova, která vypouštíte z úst!“ vyštěkl. Koukali jsme na sebe. Milion… ne, ten chlap je blázen a záměrně mě uráží.

„Milý pane,“ Mareš sepjal dlaně, jako kdyby se chtěl modlit, „milý pane Najmane, štětíte se zcela zbytečně. Možná jsem vám měl náš návrh předestřít zaobaleněji, ale po pečlivé úvaze jsem si řekl, že někdy bývá lepší hovořit na rovinu. Zabít, zlikvidovat, odstranit… všechno jsou jen slova, za nimiž se skrývá tentýž obsah. Vy nejste žádná citlivka, máte ledacos za sebou a minule jste

prokázal, že se nezastavíte před ničím. Proč byste měl dělat drahoty právě teď? Kvůli honoráři? Prosím já se licitaci nebráním. Každý člověk má jistou cenu, a jestliže mě přesvědčíte, že jste dražší, nežli jsem se domníval, pak se jistě dohodneme. Znám způsob, jak vám v tomto směru vyjít vstříc… a pomůžu vám získat nazpět jistou částku, o kterou jste přišel.“

„Vy byste mi chtěl vrátit, co jste mi ukrad?“

„No tak fuj! Nezapomeňte, že hovoříte s právníkem. Ukradl… jaképak ukradl? Peníze jste mi odevzdal sám a dobrovolně.“

„To určitě! Netrpím sklerózou, abych se nepamatoval, jak dobrovolně jsem vám ty prachy dal.“ „Budiž. Přiznávám, že aktu převodu oné částky předcházela jistá domluva… ale já hovořím o jiných penězích.“

„O jiných? Jaký jiný prachy máte na mysli?“

„Ke všemu se dostaneme, budeme—li postupovat metodicky. Nejprve to hlavní…“

„Na to klidně zapomeňte. Zabít Ivanku…,“ potřásl jsem hlavou. „Vy prostě šílíte!“

„Protože k ní máte nějaké osobní vazby? Hm, a já se domníval, že vás propustila… dokonce bych se odvážil říct: vyhnala ze svých služeb.“

„Jak to víte?“ vylítlo ze mě.

„Já vím všechno.“

„Víte, pane doktore,“ řekl jsem po chvilce ticha, „problém je v tom, že vy jste zřejmě už natolik deformovaný, že nechápete jisté věci. Všechno převádíte na prachy, v každým člověku vidíte potenciálního zločince… neusmívejte se, já vím, co si myslíte. Ano, byl jsem ve vězení, udělal jsem věci, který nebyly zrovna přesně podle zákona… ale to vy taky. A miliony dalších lidí. V téhle zemi zákony dodržují už dlouhá léta a v dnešní době obzvlášť jenom blbci, různý idealistický exoti a sociálové, který jsou chudý jen proto, že se bojí krást. Jenomže udělat tunel na parchanta, který si nasušil škváru podvodama, a někoho zabít na objednávku to je, milý pane doktore, poněkud rozdíl. Pokud to svým právnickým myšlením ráčíte chápat. A zabít někoho, ke komu mám přes všechny hádky velmi silný emotivní vztah… obávám se, že se v lidech opravdu nevyznáte. Úplně každý člověk vám opravdu ani za peníze cokoliv neudělá! Vy lidmi zřejmě dost pohrdáte a na to dojeli už jiní. Bude mi opravdovým svátkem, až narazíte hodně tvrdě i vy.“

„Skončil jste své expozé?“ zeptal se Mareš pohrdavě. „Vy jste se měl, člověče, lip učit, byl by z vás úžasný kantor. Mentorování a kázání vám jde jedna radost.“

„Kdybych neměl smůlu, pane doktore, tak mám ten akademický titul taky. A ne z nějaký četnický nalejvárny jako vy. Tak se nevytahujte,“ řekl jsem se zaťatými zuby.

„Vy tedy máte k paní inženýrce Jirákové silný emotivní vztah? To je vskutku zajímavé. Já myslel, že jste byl citově vázán spíše k paní Hrubé.“

„A co má být?“

„Nic. Samozřejmě že nic. Pokud vám nevadí, že paní inženýrka… ale ne. Raději vám to neřeknu.“ „Že se neměly rády? Nebojte se, to vím. Vím dokonce proč respektive kvůli komu. A je mi to jedno. Linda je…,“ mávl jsem rukou.

„Ano. Je mrtvá. Zemřela, protože byla paní Jirákové nebezpečná.“

Vytřeštil jsem na něho oči. „Rozmyslete si, co říkáte…,“ zašeptal jsem. „Jestli to je nějaká flígna, tak… Zabiju vás!“

„Flígna? Myslíte jako uskok nebo lest? Proč? Mluvil jste s advokátem paní Hrubé po její smrti?“ „Ne. Tedy jenom mi řekl, že Linda… že je po smrti. Že spáchala sebevraždu.“

„Nic jiného vám neřekl?“

„Ne. Nebylo co. A vůbec nechce se mi o tom mluvit.“

„Chápu vás, ale možná byste se některé věci dozvědět měl. Paní Hrubá sebevraždu nespáchala.“ Vytřeštil jsem na něho oči. Pozor, bráško, říkal jsem si, tady se hraje něco moc špinavýho. Jestli mi Mareš chce prozradit to, co je absolutně tajné, tak to jistě nedělá proto, aby mi učinil laskavost. V každém případě udělám nejlíp, když se budu tvářit jako nevědomý pitomeček.

„Jak… jak nespáchala sebevraždu? Co se jí tedy stalo? A co s tím má mít společnýho Ivanka?“ „Paní Hrubou zavraždili. Otrávili ji.“

„Ne!“

Jak ji mohli otrávit, když mi ta šlapka Píchová tvrdila, že ji uškrtili? Někdo tu lže. Uvidíme, kdo to je.

„Ale ano. Podplatili dozorkyni, aby jí dala do jídla jed.“

To zní jako ve starém románu. Kdybych žil v době tří mušketýrů a Linda byla v Bastile, snad bych tomu uvěřil. Ale dnes? Jed? Bachařka? „Ale proč? Jaký by to mělo smysl?“ „Ona vám snad nedala ty dokumenty?“ „Jaký dokumenty? Heleďte, vymáčkněte se, anebo těch keců nechtě, pane doktore!“

Mareš si mě chvíli zkoumavě prohlížel. Potom se shýbl pro aktovku, otevřel ji a podal mi nějaký papír. Dopis od Lindy. Byl adresovaný mně a psalo se v něm, že Ivančina firma stála v pozadí štvanice proti společnosti Vabank, Ivanka že nechala zavraždit jejího manžela i jeho společníka a dosáhla jejího zatčení. Důvodem mělo být to, že Vabank byl pouze něco jako „kůň“ Ivančina podniku, který jejich prostřednictvím realizoval své špinavé obchodní operace v krizových oblastech. Ivanka se pokusila o kouřovou clonu a snažila se do hry zatáhnout i pana ministra. Ten se ukázal být čestným člověkem, Ivančinu hru prohlédl, a protože se obával, že by mohl být politicky vydírán, raději vzdal kariéru, odešel z funkce a vzal místo velvyslance v daleké cizině. Linda mě v dopise prosila, abych si dal na Ivanku pozor je připravená zlikvidovat každého, kdo by ji mohl ohrozit, a kdyby se dozvěděla, že vím to, co stojí v tomto dopise, nechala by mě odstranit. Dopis byl psán tiskacím písmem. Pouze podpis vypadal jako Lindin. „Tohle vidím poprvé… nezlobte se, ale já… já tomu nemůžu věřit!“ Také jsem nevěřil. Zvlášť když jsem věděl všechno to, co jsem věděl. Ale Marešovi jsem pochopitelně neprozradil, že jsem četl jiný Lindin dopis, psaný skutečně její rukou, a hlavně že mám jisté dokumenty, které roli pana velvyslance, dříve ministra, staví do poněkud jiného světla.

„Ne, nemůžu tomu věřit…,“ opakoval jsem po pravdě.

„Dopis vám bohužel nebyl doručen,“ řekl Mareš.

„To tedy opravdu nebyl.“

„Zmocnila se ho Jiráková,“ pokračoval Mareš. „V tom okamžiku byl nad paní Hrubou vynesen rozsudek smrti. Pan velvyslanec měl naštěstí dobrou ochranku a podařilo se mu včas odcestovat na své nové působiště, kde Jiráková nemá své vražedné sítě rozprostřeny.“ Tohle znělo ještě hůř než ve špatném románu. „Citová vazba…,“ řekl Mareš zamyšleně. „Škoda že ji máte právě k ženě, která je zcela bezcitná. Vaše neštěstí je, že příliš uvažujete v takových termínech, jako je morálka, čest, city, věrnost… milý pane, to jsou atributy pro multimilionáře v několikáté generaci. Vy žijete v době, která pojem morálky nezná. Pokud ji někdo má, je to pro něj jen na škodu. Je to závaží, které vás táhne ke dnu. Přežívají a mají se dobře jen ti nejdravější. Po nás potopa, říkají si. A proč ne? Stát se chová právě tak, politici…“ Mávl rukou. „Koukněte se na ně v televizi, budete si myslet, že žijete někde v rovníkové Africe.“ Mareš mluvil úsečně a z hlasu mu zněla neskrývaná zloba a nenávist. „Tady se loupí, vraždí, lže, malverzuje, za babku rozprodává majetek, který těm, co ho prodávají, nikdy nepatřil, v parlamentu se přebíhá zpod jednoho praporce k druhému a opačně, podle toho, kdo zaplatí víc, politici se diví jen tomu, že se lidé diví, když se nechávají korumpovat, protože jim to připadá jako samozřejmost, něco jako zvykové právo… proč by jinak dělali velkou politiku, kdyby za to nemohli hrabat plnými hrstmi… A zrovna vy se chcete ohánět nějakým středověkým pojetím cti? Urvěte, co se urvat dá, a na všechno ostatní se vykašlete!“ Třesoucí se rukou si poprvé za celou dobu zapálil cigaretu. Asi byl samonasírací typ a teď se vytočil k nepři četnosti.

„Nejspíš máte pravdu,“ řekl jsem zkroušeně, jako by mi právě otevřel oči. „Jen jsem netušil, že…“ Zavrtěl jsem hlavou a skryl obličej v dlaních. Mareš účastně mlčel. „Je to fakt pravda?“

„Bohužel. Neodvážil bych se vám lhát v tak vážné věci.“

„Věřím vám.“

Musel na nás být pohled pro bohy. Někdo měl tuhle scénku nafilmovat anebo aspoň vyfotografovat, aby zůstala zvěčněná pro budoucnost. Jednou bych snímek ukazoval vnoučatům, pokud budu někdy nějaká mít, a říkal bych: „To byl chlap, ten mi otevřel oči! Ten založil naše bohatství, vnoučátka…“ „Povídal jste dva miliony…,“ zamumlal jsem skrz dlaně a juknul na něj jedním okem. Zatvářil se mírně pobouřeně.

„Asi jste špatně slyšel. Ale chápu, jste rozrušen. Říkal jsem milion a půl.“

„Dobře, tak tedy dva miliony.“

Vzdychl. „Dostanete, co vám patří, a dostane se vám toho v hojné míře. Ale ten zbytek a něco navrch vám zaplatí ten, kdo vám ty peníze dluží.“

„Vy.“

„Ne! Tedy já část. Ale je zde ještě jeden veliký dlužník. Loni jste prodal jistý dům, viďte?“ Odtrhl jsem ruce od obličeje a vytřeštil na něj oči.

„Jak to víte?“

„Povídal jsem vám už, že vím všechno.“ Pravda, zapomněl jsem, že když byl ve spojení Ivankaministr—Vachtl—Vořech, nemohl nevědět o transakci s domem u Křižovnického náměstí. „Pan poslanec si nemůže stěžovat,“ řekl jsem. „Já ten dům neprodával, naopak, stal jsem se obětí spiknutí.“

„Jistě. Ta dáma vám práskla do bot i s penězi.“

„Pane doktore,“ řekl jsem po chvilce, když se mi uklidnil tep. Tohle přece nemůže vědět od Vořecha! „Tak se mi zdá, že si opravdu máme o čem popovídat. Mluvte, jsem celé ucho.“ „Chtěl byste vědět, kde se paní Janurová právě nachází?“

„Udělalo by mi to dozajista radost.“

„Je na Mallorce.“

„Aha. Říkala, že má ráda teplo a moře.“

„Má tam moc hezké apartmá. Zůstalo jí pár milionů myslím, že asi sedm.“

„Omyl. Celých dvacet.“

„Omyl. Nechala si pouze třetinu poďle dohody.“

„Jaký dohody?! S kým?“ zařval jsem a vyskočil.

„Sedněte si. Nemusíte se rozčilovat. Myslím, že jste na dobré cestě získat nazpět vše, oč jste byl ošizen. I s úroky.“

„Řekněte mi, která svině…“ Najednou jsem se zarazil. Svitlo mi. Vyslovil jsem ta jména a Mareš se studeně usmál.

„Vidíte, že naše setkání není bez užitku. Pro obě strany doufám!“

„Jak to z nich ale dostanu? Jak jim to dokážu?“

„Paní Janurová vám to jistě potvrdí když s ní promluvíte a domluvíte jí. Je to už starší dáma a chce prožít zbytek života v klidu. Ostatní pak už bude zcela vaše záležitost: jak jsem vás měl možnost poznat, jste člověk velmi nápaditý a nezastavíte se před ničím. Myslím, že pan Luban i doktor Lów nebyli snadnými oříšky, slupku rozhodně měli tvrdou a přesto jste je dokázal rozlousknout. Navíc budete mít k dispozici kvalifikované lidi.“

„O tom bych si s várna chtěl promluvit: ten šmudla Alvarez, co bydlí v Renaissanci, pracuje pro vás?“

Mareš poprvé vypadal udiveně. Potěšilo mě to. Jestli se domnívá, že jsem nějaký kašpárek, kterýho opije rohlíkem, tak aspoň vidí, že se mýlí a že jsem od akce Luban nezpitoměl.

„Vy o něm víte?“ ujelo mu.

„Je to amatér. Dost trapný amatér. Ti jeho dva společníci už to mají naštěstí za sebou… s takovýma idiotama bych opravdu nerad spolupracoval. Nechci se dostat do kriminálu.“

„Jsou to profesionálové, ale ocitli se jaksi v poněkud pro ně nezvyklém prostředí.“

„Jestli tím míníte, že jsou zvyklí na pouťové střelnice nebo na nějaké jihoamerické poměry, pak se nedivím, že jsou z mísy.“

„Bude na vás, abyste je řídil kvalifikovaně.“

„Ono jich je víc?“

„Zůstali dva. To by mělo stačit.“

„To rozhodně. Takže…“ „Dohoda jistá?“ zeptal se Mareš.

„Chci za prvé zálohu a za druhé dost informací, abych podle nich poznal, jestli je celý plán na vodě nebo se dá realizovat.“

„Dobře. Věděl jsem, že jste rozumný a racionálně uvažující člověk.“

Znovu sáhl pro aktovku a vylovil pět balíčků tisícovek, každý z nich s páskou 100 000 Kč. „Moment,“ zarazil jsem ho, když mi chtěl peníze předat, „potřebuju si nejdřív brnknout. Nebojte,

žádnej tunel, můžete poslouchat. Aspoň uvidíte, že jsem to s tou svou pojistkou myslel vážně.“ Láďa se ozval okamžitě.

„Vydrž, ještě to chvíli potrvá. Pro jistotu mi ale každou čtvrt hodinu zavolej na číslo…“ Nadiktoval jsem mu číslo nalepené na telefonu.

„Vy mi pořád ještě nevěříte?“ zeptal se Mareš ublíženě.

„Já? Vám, pane doktore? Nikdy!“

Dopřávali jsme si s Láďou malou pozdní večeři v tichém snacku, kde byly ceny tak horentní, že jim zřejmě stačilo, když za celý boží den přišli dva tři hosté, a byli za vodou. Možná vůbec po žádných zákaznících netoužili, protože snack fungoval především jako jedna ze stovek podobných cídíren špinavých peněz.

Láďa zavolal domů, že má práci. Jeho stíhačka mu samozřejmě nevěřila a ječela, že jenom chlastá a kurví se. S tím se musí něco provést. Není možné, aby něco krachlo jen proto, že Láďova kravka je hysterka.

„Nemůžeš ji vykopnout?“ zeptal jsem se.

„To se ti lehce řekne…,“ povzdychl si. „Nejhorší na ženskejch je to, že se nedá žít s nima ani bez nich.“

To jsem už někde slyšel. Konvenční pravdy člověk slyší na každém kroku. Zeptal jsem se Ládi, jestli by ta jeho nejela někam sama na dovolenou. „Stačilo by na tejden, protože dýl akce trvat nesmí.“

„Kam? Na Šumavu?“

„Víš co, řekni jí hned ráno, že jsi vyhrál v nějaký soutěži cestu do Paříže. Viděl jsem dneska v jedny cestovce ve Vodičkově, že mají poslední volný místa. Paříž a zámky na Loiře. Pět kolíků bez stravy.“

„Pět litrů… a nějaký mařeny k tomu…“ Netvářil se moc nadšeně.

„Nechci, abys to platil. Jenom se zeptej a já se postarám o účet. V každým případě tě potřebuju volnýho. Tohle je full job. Musíš fungovat čtyřiadvacet hodin denně.“

„Kolik za to?“

„Dvě stě kolíků by ti stačilo? S těma padesáti by to dělalo čtvrt melouna. S tím vyžiješ dva roky. Nebo si koupíš slušný ojetý auto. Máš dost známejch, tak nepochybuju, že za dvě stě tisíc by ti schrastili skoro novýho kradenýho golf a.“

„Za dvě stě dostanu dva roky starou audinu osmdesátku.“

„Tak vidíš.“

„Jenže… co za ty prachy po mně chceš? Zatím všecko, na co jsme spolu šáhli, šlo ke dnu jako Titanic.“

„Koukej, jednou se musíme chytit. Jestli tohle nevyjde…“ Tak se už nemusíš starat, protože mrtvoláci žádný problémy nemají.

„Tak co, když to nevyjde?“

„Tak ti ty prachy vysolím bez ohledu na výsledek.“

„Víš co? Dej mi je předem.“

„Seš vyděrač!“ řekl jsem jakoby obdivně, i když jsem něco podobného čekal. Láďa se zatvářil pyšně.

„Já už si nedám trusit na hlavu. Ses kámoš, proto do toho s tebou jdu, ale mám svý zásady.“ „Oukej, dám ti těch dvě stě, ale jak říkám chci tě mít k dispozici nafurt.“

„Jasně.“

Sáhl jsem do igelitky, ve které jsem nesl toho půl melouna, a podal jsem mu pod stolem dva přepásané štůsky tisícovek. Láďa se na ně podíval a zesinal.

„Ty magore, ty s sebou taháš…,“ zašeptal a rozhlédl se kolem sebe. Jak jsem říkal, byli jsme ve snacku úplně sami, když nepočítám personál, skládající se z barmana a servírky, kteří spolu koukali na televizi.

„Jo. Půl melouna. Proto jsem potřeboval, abys šel se mnou a doprovodil mě pak ještě domů. Vůbec bych byl nejradši, kdybys u mě přespal.“

Horečně si cpal peníze do vnitřních kapes bundičky. Ruce se mu maličko třásly. Všiml si mého

pobaveného pohleďu.

„Se neďiv,“ řekl omluvně. „Já sice na polívku do Armády spásy chodit nemusím, ale tolikhle prachů najednou jsem už dávno neviděl.“

Vlastně měl pravdu: je něco jinýho vydělávat třeba dvacet třicet tisíc měsíčné a něco jinýho je dostat celý takový roční příjem naráz. Dvacet tisíc za měsíc utratíte, ani nevíte jak. Vlastně za blbosti a jídlo a režii domácnosti a tak. Nic pořádnýho si za ně nepořídíte. Kdežto za čtvrt milionu keš se dá opravdu už něco nakoupit. Šetřit se dneska z platu nedá. Jedině z toho, co vyděláte bokem. Takže jsem se nedivil, že se Láďovi klepaly pazoury. Kul jsem železo, dokud bylo žhavý. „Vezmeme si drožku. A ráno tý svý slepici řekneš, ať se sbalí, a pošleme ji do Parízu.“

„Já nevím…,“ zavrtěl se. Měl strach.

„Hele, jestli budeš mít kliku a dáš jí nějaký prachy navíc, aby se dobře nalíčila, klovne ji tam nějakej zazobanej rentiér a máš klid.“

Ta myšlenka se mu zalíbila. Musel jí mít plný zuby. Je to hrozný, když někdy v noci člověk nalitej jak sova pálená sbalí ťofku, protože mu za krkem sedí nadržený libido, a jí se to zalíbí, takže ji nemůže dostat z kvartýru, kterej si ona mezitím přivlastnila i s ním. To už se pak může rovnou oženit. Anebo ji otrávit jedem na krysy a pak se dobře pověsit.

„Tohle, co jsem ti dal, je minimální jistota,“ řekl jsem cestou ven. „Jestli všechno klapne, jak bych rád, aby klaplo, postarám se o tebe. Nebudeš si stěžovat.“

„Já vždycky věděl, že seš vopravdovej kámoš,“ řekl Láďa dojatě a hnal se k taxíku.

Jsem. Musím být. Protože jestli má všechno opravdu klapnout, nesmí se nikdo nic dozvědět. A za mlčení, jak známo, je nutné dobře zaplatit.

Nejsem zbytečně zvědavý, říkal jsem si ráno, když mě vzbudil den, dávající o sobě vědět troubením aut a řevem ptáků, ale přece jenom by mě pár věcí zajímalo.

Láďa ještě hnípal na kalimatce, kterou jsem mu rozložil na podlaze, a zřejmě si nechával zdát o tom, že je bohatý. Soudím podle toho, jak se blaženě tvářil. Je to klikař, jemu stačí pár set tisíc, aby byl blahem bez sebe. Já potřebuju podstatně víc. A taky víc než jenom tučný konto v bance. Hlavně bych ale v tyhle chvíli potřeboval informace. Že mi Mareš lhal a mazal med kolem huby, je nad slunce jasnější. Neví, že já ledacos vím. Hlavně neví, že mám velvyslancův služební záznam z registru svazků a že je proto pravdivý moták, který mi přinesla stará píchanda Píchová. Tím pádem je dopis, který mi Mareš četl a ukázal, bohapustý falzifikát. Otázka proto zní: proč ho kvůli mně vyrobili?

Otázka druhá: pro koho Mareš pracuje? Pro Jůrgena, anebo pro pana exministra?

Třetí otázka, na niž lze získat odpověď prostřednictvím druhé: proč chtějí sprovodit ze světa Ivanku?

Čtvrtá otázka: kdo je Marešovým fízlem v Ivančině nejbližším okolí? Není to sám Imro? Jak se Mareš dozvěděl o našem podfuku s restituovaným domem? Odkuď věděl o staré herečce Janurové? Jak může vědět, že mě Imro. Janurová a samozřejmě Ferko podfoukli?

A hlavně zatím v podstatě nepadla zmínka o Vořechovi a nahrávce, kterou s Kacízkem pořídil detektiv Novák. Ví o ní Mareš? Kolik by za ni mohl dát?

Vstal jsem a lehce kopl do Ládi. Zachrul se, a aniž by otevřel oči, zamumlal:

„Nech mě, dneska nebudu… sem šíleně utahanej. Nech to na zejtra.“

„Chlapče,“ pravil jsem zvýšeným hlasem, protože mi bylo jasný, že sexuální služby neodmítá mně, ale v polospánku se domnívá, že je doma a jeho matračka ho tahá za péro. „Probuď se a zabíjej!“ „Koho?“ otevřel oči a ďivoce se kolem sebe rozhlédl.

„Ještě nikoho. Tak se jenom jmenuje jeden film.“

„Ty koukáš teď ráno na viďeo?“ Ne, nebyl ještě zcela při smyslech, ale ono mu to moc

nezapalovalo ani při plném vědomí. Potřeboval by v hlavě vyměnit procesory a dát výkonnější paměť. Jenomže on byl starej moďel, do kterýho se náhradní díly zřejmě už nevyráběj.

„Hoď na bijáky loď,“ řekl jsem, „a skoč pro rohlíky a něco k jíďlu. Já mám v ledničce jenom mrazíka. Vysprchovat se můžeš potom.“ Podal jsem mu stovku.

„Vysprchovat? Dyť je ráno, ne?“ Spal ve slipech, náhradní samozřejmě neměl, a rovnou si teď natahoval džíny. S jeho osobní hygienou se bude muset něco provést, jinak tady budu mít za chvíli

svrab, vši, neštovice, choleru a možná i dýmějový mor.

„A vem taky noviny. Aspoň troje. Blesk, Mladou frontu a Rudý právo.“

„Ty čteš Rudý právo?“ vyděsil se. „Dyť mi lidi rozbijou hubu, kďyž ho budu chtít koupit. Jako že jsem nějakej bolševik.“

„Hele, na lidi se vybodni a pamatuj si, že noviny jsou dneska drahý a já za ně vyhazuju prachy proto, abych si koupil nejlepší informace, a ne abych se utvrzoval ve víře. To nechávám těm debilům, co čtou…“ Mávl jsem rukou. Ještě o politice abych se s ním hádal!

„Víš co, moh bys zatím zavolat Majďě.“ Tak se jmenovala jeho buchta.

Dobrý nápaď! Někďy je nutné vzít osuď kamaráďů do vlastních rukou.

Byla doma.

Zavolal jsem jí dvakrát.

Poprvé jsem si ďal kapesník přes mikrofon a stiskl jsem si nos, abych změnil hlas.

„Ty kurvo,“ pravil jsem, „kďe máš toho svýho hajzla? Vyřiď mu, že jestli nevysolí těch ďvě stě hadrů, co prohrál, tak je z něj výšlapem a tebe prodáme Arabákům. Pudeš dělat do tureckýho bordelu v Německu, dokuď nám to nesplatíte. Za půl hoďiny jsme u vás pro ty prachy tak ďomluv tomu svýmu parchantovi, ať si je připraví. Jinak buďeme zlí.“

Potom jsem asi za ďeset minut zavolal poď jménem Nováček, představil se jako Láďův kámoš. Že má kamaráda, který se takhle jmenuje, jsem věděl: seděl s námi na Borech. Oznámil jsem jí, že Láďa lítá v šíleným průseru, že se nesmí ukázat doma, protože po něm jdou jak policajti, tak především nějací mafiáni, takže se skryl do ilegality. A řekl jsem jí, aby byla připravená na návštěvu těch, co dychtí po jeho krvi. Snad ji nezabijí ale nebudou jí věřit, že neví, kde Láďa je, a asi to z ní budou chtít dostat poněkud drsnějšími způsoby. Nejlepší by bylo, pokud chce zůstat v Láďově bytě, kdyby si najala ochranku nějaké soukromé bezpečnostní agentury: můžu jí dvě tři dohodit, nejsou drahé, jenom dva tisíce denně.

Ječela, až jsem musel odtáhnout sluchátko od ucha, abych neohluchl, a potom mi oznámila slovy nehledanými, že ten (cenzurováno) jí může políbit (cenzurováno) a že jestli jí ještě jednou přijde na oči, tak mu uřízne (cenzurováno) a nacpe mu ho do úst. A že se okamžitě balí, klíče hází do kanálu a milému Láďovi doporučuje, aby se ji už nepokoušel hledat, protože ho má plný zuby.

Tak tohle bychom měli z krku. Já jí dám výlet do Paříže a po zámcích na Loiře! Vzdychat nad krásami feudalismu za mé peníze!

„Vzkazuje ti, že ses impotent s malým pérem a že si máš trhnout,“ uvítal jsem Láďu hned u dveří. Ruce mu bezmocně klesly. Upustil noviny i tašku s rohlíky.

„Ne,“ zašeptal.

„Jo. Přej si máš pustit nějakej hejbák, abys viděl, jaký má vybavení pořádnej chlap. Cos koupil?“ „Počkej… Majku, hele, nekecáš?“

„Jestli chceš, tak jí brnkni sám.“

Vrhl se k telefonu. Vzal jsem si zatím rohlík s trojúhelníčkem a šunkovým salámem a rozevřel první noviny.

V MF Dnes se první stránka věnovala politickým skandálům. Vysoce postavený politik protěžoval svého kamaráda při privatizaci velkého podniku a stát tak přišel asi o čtvrt miliardy. Nuďa. Láďa zatím vztekle vytáčel své číslo.

„Nebere to, ďěvka jedna!“ práskl nakonec sluchátkem.

„Hele, tohle jsou tvý rodinný trable, kvůli nim mi nemusíš rozmlátit telefon,“ upozornil jsem ho klidně. Samozřejmě že to nebrala: touhle dobou už určitě prchala kanálama s taškou, ve který měla své nejnutnější věci.

„Chápeš to? Dělal jsem, co jsem jí na očích viděl, a…“

„Asi si narazila nějakýho mimořádně dobře vybavenýho a pořádně bujnýho hřebce a řekla si, že není nad jistotu desetinásobku.“

Rozběsnil se tak, že si chtěl začít rozepínat poklopec, aby mi předvedl, čím ho příroda obdařila. „Zadrž!“ zvedl jsem varovně ruku. „Jak ti říkám, tvoje roďinný maléry mi jsou lhostejný a rozměry tvýho penisu mě už nezajímaj vůbec. To si zajďi do Globusu nebo kde se gayové dneska grupujou, a udělej tam štriptejz. V kažďým přípaďě buď ráď, že ji máš z krku a že tě to nic nestálo.“ Hlavně

mě to nic nestálo, kromě ďvou telefonů.

Pustil se ďo sníďaně a pořáď si něco huhlal. Musím mu něco dohodit, třeba Džudy.

„Hele,“ ukázal jsem mu první stránku známého bulvárního deníku. V barvách na ní byly na třech fotografiích vyvedeny mrtvoly Luboše, Staška, Petra a Gonzála, nebo jak se ten drbán z druhýho konce světa jmenoval. Pátá mrtvola nebyla k ďispozici, jak jsem se ďočetl, protože ji přepravili do nejbližšího špitálu na ARO, kde po nějaké injekci vypustila svou hříšnou duši.

VÁLKA GANGŮ?! křičel do světa titulek.

„To je síla,“ otřásl se při pohledu na ten masakr Láďa.

„Kdybys byl u toho a dělal ještě u černejch havranů, měls slušnej kšeft… nebo aspoň provizi. Jenom se bojím, že tohle bude chudinskej pohřeb na státní útraty. Aspoň ve dvou případech.“ „Jakto víš?“

„Já vím všecko.“

V novinách psali, že dva mrtví byli cizí státní příslušníci, jejichž skutečná totožnost se zatím zjišťuje. Dvě další oběti přestřelky na samotě u Prahy jsou pracovníci soukromých bezpečnostních agentur. Poslední mrtvý byl L.V„ vyšetřovaný pro důvodné podezření z padělání zahraniční měny, pašování drog a vraždy. Byla u něj nalezena zbraň, která byla před časem použita ke spáchání závažného trestného činu. Chyběl už jen dodatek: toho není žádná škoda. Kruci, už bych fakt rád věděl, koho tou bouchačkou oddělali. A hlavně kdo to byl. A jak se dostala k Vachtlovi. Je toho hodně, co bych rád věděl.

Novináři na tom byli obdobně. Co všichni ti lidé na místě krvavé tragédie dělali, je totiž záhadou, a tudíž teprve předmětem vyšetřování. Podle dobře informovaného policejního zdroje, který si nepřeje být jmenován, se zřejmě jednalo o vyřizování účtů mezi soupeřícími gangy. Policie sleduje dvě stopy. Podle první oba pracovníci bezpečnostních agentur byli gangy najati jako ochranka. Podle druhé teorie naopak sledovali činnost banditů a stali se oběťmi pomsty. Kdo koho ve skutečnosti odprásknul a jak se stalo, že pán, jehož identita se zjišťuje, měl skoro uříznutou hlavu, se v novinách nepsalo. V Blesku pouze konstatovali, že ačkoliv některé okolnosti nasvědčují tomu, že se jedná o válku gangů, jiné zase svědčí spíše o tom, že oběti nebyli žádní profesionálové, ale spíše zabijáciamatéři. Co tím mysleli, nevím, ale zalíbilo se mi to natolik, že jsem si noviny schoval.

Ruďas i Fronta přinesly podrobnější zprávu o masakru na vnitřních stranách, vyhrazených denní žni kriminálních živlů. Také jejich reportéři tápali a psali v podstatě totéž co bulvár. Nejspíš i oni byli informováni stejným zdrojem, jenž si nepřál být jmenován, protože má dozajista zakázáno prodávat důvěrné služební informace. Já to zakázaný nemám docela bych rád věděl, kolik by různý noviny vyplázly, kdybych jim vycinkal, co vím.

Uvidíme…

„Núú,“ odhodil jsem denní tisk, „jak povzbuzující, začít boží den četbou novin. Mimochodem, zbylo ti něco z toho kila?“

Vrátil mi dvacet korun. Buď okrad on mě, anebo vzali na hůl v obchodě jeho. Anebo je opravdu tak draho, jak píše štvavý opoziční tisk.

„Teď se dej do pořádku, ohol se, abys vypadal jako džentlas, dojedem si k tobě do kvartýru pro tvoje věci, aby ses mohl převléknout a nesmrděl jak stádo gymnastek. Potom se stavíme v bance uložit prašule a pak…“

„Copak?“

„Pak, milý příteli, já vykonám jednu zdvořilostní návštěvu, která rozhodne o našem příštím.“ „Příštím? Jakým příštím?“

„Osudu, hochu. Osudu.“

„ Mareš mi včera slíbil, že se postará, aby se se mnou Alvarez sešel. Spojil jsem se s ním telefonicky. Samozřejmě že i on měl nevystopovatelný mobil kdo v tyhle zemi nepoužívá mobilní telefon, je normální šnorer a potvrdil, že ve dvanáct na mě čeká v hotelu. Mám se ptát po panu Santezovi.

„Zve mě na oběd?“

„Ne,“ odsekl Mareš. „U nich se obědvá poněkud později. A máte přijít sám. Bez výzbroje!“

„Klid a zhluboka dejchat, vyřiďte mu, že budu vyzbrojen jen svým břitkým intelektem.“ Zavěsil bez komentáře.

Do Blesku jsem zavolal, když se Láďa po mých domluvách šel vysprchovat. Stavěli jsme se u něj: matrace Majda skutečně vzala dráhu, ve spěchu ani nestačila pobrat všechny Láďovy věci, ale našla si čas, aby mu napsala břitký vzkaz: „Ty mizero, jestli mě do něčeho zatáhneš, tak si to vodskáčeš.“ Koukal na to a nebyl z toho moudrý.

„Myslí jako, jestli začneš dělat žárlivý scény a budeš chtít dát jejímu novýmu amantovi přes držku,“ poučil jsem ho.

Zatímco se Láďa sprchoval, promluvil jsem telefonicky s nějakým redaktorem. Představil se mi jako Pavel Vlach. Slíbil jsem mu, že se možná ještě dneska ozvu a prozradím mu nějaké podrobnosti o masakru. Chci za to sto tisíc.

Neomdlel, jak bych čekal, jenom řekl, že jsem se asi zbláznil, a zavěsil. Nejspíš spoléhají na to, že jejich důvěrníci u policie jsou daleko lacinější. Jenomže mají smůlu: poldové v tomhle případě nevědí a nebudou i nadále vědět nic. Odpoledne zavolám znovu, pustím jim maličko podrobností a slíbím, že když to nekoupí, prodám to konkurenčnímu listu.

Alvarez byl v Renaissanci skutečně pod jménem Santez. Bydlel v pokoji 445. Telefon zvedl osobně. Hovořil anglicky se silným španělským přízvukem. Ví o mně a mohu jet nahoru.

Vrcholná konference zúčastněných stran proběhla jako klasické představení staré gangsterky. Po zaklepání na dveře se ozvala otázka, kdo je. Představil jsem se a byl vyzván, abych vstoupil. Vešel jsem. Pokoj vypadal prázdně. Až když jsem zavřel dveře, uviděl jsem černovlasého muže s černými brýlemi, stojícího u zdi. Alvarez alias Santez to rozhodně nebyl, ledaže by byl dobře padělanej. Mířil na mě pistolí. Povzdechl jsem si a zvedl ruce, abych ho nenutil zbytečně vydávat artikulované zvuky. Prošacoval mě a pak něco vykřikl. Soudím, že španělsky.

Santez vyšel z koupelny. Utěšilo mě, že černý brejle neměl.

Posadili jsme se do křesílek. Pistolník se opřel o parapet okna a založil ruce. Na tváři měl asi tři jizvy. Jeho předci byli nejspíš Indiáni smíšení s bílými dobyvateli. V nose měl maličký zlatý kroužek. Chyběl mu už jen papoušek na rameni a mohl jít na pouť prodávat štěstíčka. Byl prostě boží. Jenom blbec mohl vzít takovýho exota do Prahy a věřit, že bude nenápadný.

„Well,“ pravil Santez, „co od nás chcete?“

„Nejdřív bych rád věděl, jak vám mám říkat. Jestli jste seňor Alvarez nebo Santez.“

Zamračil se. Asi netušil, že ho nevidím poprvé. Už nekulhal, takže to zranění při bouračce nebylo příliš vážné. Zahnal jsem obraz umírajícího Petra a silou vůle jsem se přiměl k úsměvu.

„Můžete mi říkat seňor Santez. Zatím…“

„Oukej. To máme tedy vyřízené. A teď k vaší otázce: Já od vás nechci nic. Pouze jsem byl informován, že jste utrpěli těžké ztráty a máte problémy se splněním svého úkolu. Byl jsem požádán, abych vám pomohl.“

Míšenec u okna, rozumějící zjevně přinejmenším částečně anglicky, sebou trhl a ruka mu zajela k pasu, kde měl zastrčenou bouchačku.

Santez na něho něco vyštěkl. Mestic opět znehybněl a založil si ruce. Vypadal jako kamenná socha. Prostě Indián.

„Proč myslíte, že máme problémy?“ zeptal se Santez.

Vytáhl jsem noviny a ukázal mu první stránku. Mohl se pokochat pohledem na svého kolegu s rozřezaným ksichtem a krvavou trhlinou tam, kde lidé mívají krk. Vytřeštil na to oči.

„Píše se tam o vás,“ řekl jsem. „Ne o vás osobně… to bych tady neseděl, protože byste už seděli na policii a dostávali elektrické šoky. Nesmí se to říkat, ale naše policie má velice nelidské metody.“ „Já slyšel, že vaše policie je pitomá a laciná,“ řekl nejistě.

„Který stupid vám to říkal?“

Pokrčil neurčitě rameny. Nemusel nikoho jmenovat. Muž, který ho lakoval, se jistě jmenoval Mareš nebo Vronský.

„Možná že se dá za jistých okolností koupit,“ řekl jsem. „Ale pitomá rozhodně není a její výslechové metody třetího stupně… To víte, tradice je tradice. Polovina policistů má ještě výcvik z bývalého Sovětského svazu u KGB a navíc jsme u nás cvičili arabský a vaše teroristy. A ti se s

nikým nemazlí. Ne, naše policie je všelijaká, ale neschopná… já bych se jim do rukou dostat nechtěl. A vám, pánové, vám to hrozí!“ poklepal jsem ukazováčkem na Blesk.

„Nechápu…. nerozumím tomu. Neumím česky,“ řekl Alvarez zmateně a zbytečně.

„Píší tady, že se jednalo o konflikt amatérských zločinců,“ vychutnal jsem to slovo. Amatéři! „Z důvěrných zdrojů jsem se dozvěděl podrobnosti. Zanechali jste po sobě tolik stop, že kdyby je jeden člověk včas neodstranil, už by vás policie měla. Nebudu vaši dosavadní práci komentovat. Já vás naštěstí neplatím. Jenom bych rád dřív, nežli se k něčemu zavážu, od vás slyšel odpověď na jednu otázku: vy jste už někdy akci tohoto druhu prováděli, anebo jste se doma živili loupežemi na ulici?“ Myslel jsem, že mě zabijou. Kdyby to šlo pohledem, rozhodně bych už ležel bradou vzhůru. Mestic se po mně vrhl, Santez ho chytil, aby zabránil nejhoršímu, při jejich zápolení spadly mesticovi černé brýle a ukázalo se, že má jen jedno oko. Sice hodně divoké a jiskrné, ale jen jedno. Místo druhého měl krhavou jizvu. Zřejmě to byl chudý zabiják, když ani neměl na umělý oko.

Po ostré slovní výměně se mestic vrátil se založenýma rukama na své místo u okna a Santez se udýchaně posadil do křesla.

„Seňore,“ řekl důstojně, „urazil jste nás. Jsme profesionálové. Já sám jsem zabil jedenáct lidí.“ „Čtrnáct,“ opravil jsem ho. „Tedy pokud jste ty tři ze včerejška nezapočítal. Smůla je, že ti první dva byli vaši spolupracovníci. Přijeli vás varovat. Vy jste je zabili. Oukej. Pokud si své konto vylepšujete tímhle způsobem, pak možná máte hodně zářezů na pistoli, ale nás tím neohromíte.“ „To byli…“

„Jo, byli. Už nejsou.“

„Před čím varovat?“

Zamyslel jsem se. „Víte, nejsem si jist, jestli má smysl vyprávět vám něco, čím riskuju svůj vlastní život. Vy už jste odepsaní, ale já… Já byl najat, abych napravil, co jste pokazili.“

Vstal jsem. „Jestli máte dost rozumu, za dvě hodiny vám letí letadlo do Říma. Ještě byste ho mohli stihnout, ale v tom případě mi máte vrátit peníze, které jste dostali.“

Mestic se mě pokusil zabít znovu. Pochopil jsem ale, že to je jenom hra, výron jižního

temperamentu, který nemusím brát vážně, protože kdyby mi opravdu chtěl ublížit, už by to učinil a Santez by mu v tom nezabránil.

„Seňore, nemám rád, když někdo začne něco říkat a pak přestane.“ Santez vytáhl tenoučké černé cigáro a zapálil si. Iluze byla dokonalá. Chybělo mu jen sombrero a kytara nebo kastaněty. „Před čím nás chtěli varovat. Neodejdete odsud, dokud nám to neprozradíte.“

„Zadarmo?“ zasmál jsem se.

„Ano. Zadarmo!“

„Vy jste blázen. Já na rozdíl od vás jsem skutečný profesionál. Nebudu se chlubit tím, kolik lidí jsem zabil, protože já sám si na špinavou práci lidi najímám. Tři čekají dole v hale. Když se nebudu vracet, přijdou k vám na návštěvu i s hotelovými detektivy. V takovém případě odejdete v jejich doprovodu rovnou do vězení. Není vyloučené, že se cestou pokusíte uprchnout a oni budou muset použít zbraní. Střílejí výtečně. Možná ale přijdou sami…. a možná mi předtím ublížíte. Možná moc. V takovém případě odejdete také, ale oknem. Viděl jsem už pár lidí, kteří museli odejít oknem z pátého patra. Věřte, nebyl na ně hezký pohled! Pokud dopadnou na nohy, mají je zaražené až po kolena do trupu, všechny vnitřní orgány, srdce, játra, ledviny, slezina se jim při dopadu utrhnou… A jak řvou hrůzou, když letí dolů! Ne, to není hezká smrt. Tak tedy: informace, kterou po mně požadujete, se týká bezprostředně vašich životů proto se vás ptám: na kolik si ceníte svůj život?“ Santez se otočil na mestice a spustil jako kulomet. Řvali na sebe jak báby na pavlači. Nevědět, že to jsou parťáci, domníval bych se, že se schyluje k poslednímu dějství omerty. Ve skutečnosti to byla pouze přátelská výměna názorů končící shodou.

„Kolik chcete?“ zeptal se Santez.

„Pět tisíc.“

Povzdechl si a vylovil tlustou prkenici. Vysázel z ní přede mne pět smetanu. Zavrtěl jsem hlavou. „Nerozumíme si. Když říkám pět tisíc, myslím tím dolary, a ne koruny.“

Zrudl a vychrlil na mě proud nesrozumitelných slov. Vsadil bych se, že nešlo o projevy radostného souhlasu a pochopení. Spíš bych řekl, že mi sprostě, ale opravdu hodně sprostě nadával. Se

zalíbením jsem ten zvukomalebný vodopád poslouchal. Když něčemu nerozumím, nemůže mě to urazit.

„Skončil jste?“ zeptal jsem se, když se zarazil, aby nabral dech.

„Vypadněte,“ řekl. „Dokážeme se o sebe postarat sami.“

„Jak myslíte.“ Vstal jsem a podíval se na hodinky. „Jak jsem vám říkal, ve dvě startuje letadlo do Říma. Možná že do Itálie nesmíte, v tom případě vám doporučuju linku do Stockholmu o hodinu později. Shánět letenky na nějaký pozdější spoj nemá smysl. Ve čtyři budete po smrti. Pokud ovšem mezitím nedošlo ke změně plánu a nebudete odstraněni o něco dřív. Na shledanou.“

„Stop,“ řekl najednou mestic. Myslel jsem, že mě bude chtít mučit, anebo se inspiroval mým líčením a nechá mě odejít oknem, ale stalo se něco jiného. Také on sáhl do kapsy a vytáhl peněženku, ozdobenou zlatým kováním. Fakt bych rád věděl, proč si nenechá zasadit umělý oko… možná ale, že tenhle stra—. šidelný výzor je součástí jeho image a vynáší mu prachy.

Vytáhl deset stodolarovek, pak se rozmyslel a ještě pět přidal.

„Já chtít vědět. On jít,“ ukázal na Santeze. „Já nechtít umřít tady. Tady zlí lidi, zlý město.“ Asi potkal nějaký skinheady nebo ho natáhl taxikář. „Nerad policajty.“

Podíval jsem se na Alvareze alias Santeze. Pokrčil rameny a šel se zase zavřít do koupelny. „Ty mluvit,“ řekl jednooký mestic, učinil nějaký pohyb pravou rukou a v hrsti najednou držel kudlu s vyskakovacím ostřím. Podíval se na mne, pak se natáhl a vzal si z misky na stolku pomeranč. Začal ho loupat.

„Včera jste udělali velkou chybu,“ řekl jsem. „Policie je vám na stopě. Lidi, kteří vás najali, dostali strach. Vymysleli proto plán. Budete zabiti. Zabijou vás policajti, protože až půjdete do akce, budou o vás vědět a zastřelí vás. Budete mrtví, a proto nic neprozradíte. Nikdo se nedozví, kdo vás najal a hlavně proč, jaký jste měli ve skutečnosti úkol.“

„To všechno?“ zeptal se mestic a položil ruku na hromádku oběživa.

„Za jeden a půl tisíce dolarů je to všechno.“ „Dva,“ řekl a přidal pět set baků. „Drahý příteli, vy si doopravdy myslíte, že máte co dělat se Zulukaframa. Já ti prozradím všechny detaily, ty je potom řekneš Santezovi, on ti vrátí tisícovku a vy se dozvíte tajemství za pět tisíc za pouhé dva tisíce. A já odejdu se šťastným úsměvem idiota,“ dodal jsem česky. Tůdle!

Nakonec jsme se dohodli na čtyřech tisícovkách. Hoši zřejmě byli opravdu dobře placeni a dostali prachy keš.

„Pánové,“ pravil jsem, když jsem peníze zasejfoval ve své kapse, „nalijeme si čistého vína. Byli jste najati, abyste zlikvidovali jistou dámu. Je to tak?“ Podívali se po sobě.

„Snad mě za vámi někdo poslal. Tak asi chápete, že vím, oč tu běží.“

Souhlasili a konstatovali, že skutečně byli vysláni, aby odstranili jistou dámu.

„V pořádku. Bavme se o dámě. Máte její fotografii?“

„Vy nevíte, jak vypadá?“

„Já to vím moc dobře. Dostal jsem dvě stě padesát tisíc dolarů za to, když ji zlikviduju.“ „Kolik?“

„Dvě stě padesát tisíc amerických dolarů,“ řekl jsem a ani jsem se nezapýřil.

„Ty svině!“ začal mě Santez škrtit, zatímco mesticovi málem vypadlo i druhé oko. Odstrčil jsem zdivočelého Jihoameričana a zasípal jsem, ať se laskavě uklidní.

„To je náš kšeft! A dali nám jen polovinu!“ „Jistě. Jenže za prvé jste to už perfektně zkazili a za druhý jsem dostal dvojnásobek za to, že pomůžu zlikvidovat i vás.“

„Bráško, to bylo horší než trojitý salto mortale

___na laně bez záchranný sítě,“ líčil jsem později

Láďovi. „Napohled to vypadalo slibně, ale v jednom momentu jsem si myslel, že to byl nejhorší nápad mýho života. To když ten jednovokej šel otevřít okno. Nebejt toho, že naproti v baráku něj akej chlap zřejmě zkoušel videokameru a já těm sandálům nakukal, že to je jeden z fízlů, co už po nich jdou, mohl jsi mi jít objednat věnec.“

Jeli jsme na Vinohrady do nenápadného hotýlku v zastrčené ulici. Vypadal spíš jako činžák a obývali ho převážně Američané a Italové. Oba pistolníci se mačkali na zadním sedadle. Corsička je příjemný a překvapivě prostorný auťáček, ale pro čtyři dospělé chlapy se zavazadly přece jenom

stavěná není.

Mafiózové mi cestou prozradili pár detailů, osvětlujících, jak se ocitli v Praze. Byli najati před týdnem v Barceloně, kde trávili zasloužený odpočinek po nějakém výživném kšeftíku. Člověk, který se na ně ve Španělsku obrátil, měl doporučení od klienta úzce spojeného s německou kolonií v té zemi. Nejsou si ale jisti, zda onen muž byl Němec: hovořil s nimi španělsky s anglickým přízvukem. Tvrdil, že je Rus žijící delší dobu v Americe. Věřili mu?

„Může říct, že je Marťan, hlavně když platí,“ vysvětlil mi svoji filozofii Santez.

Objednávka zněla: zlikvidovat jistou ženu v Praze. Dostali fotografii, jméno a adresu. A tučnou zálohu. V Praze se měli ubytovat v hotelu Inter—Hill. Pokoje mají objednané. Večer po příletu se s nimi telefonicky spojí člověk, který je bude mít v Praze na starosti.

Bylo dohodnuto, že Ivančinu vraždu provedou tak, aby se nedal zjistit motiv. První varianta: dostat se k ní, znásilnit ji a podříznout. Vypadalo by to jako vražda z vilnosti. Tohle se jim zamlouvalo nejvíc. Druhá varianta počítala s několika mordy naráz, s takovými menšími Lipany, kdy by Ivanka byla prostě jednou z náhodných obětí. Protože ale po celý týden nebyla příležitost k realizaci ani jedné varianty, člověk, který je telefonicky dirigoval, řekl, že čas kvapí, náklady narůstají, zákazník je netrpělivý. Podařilo se mu koupit lidi z ochranky té ženy. Komando dostane avízo, až pojede někam mimo město, počkají si na ni a všechny, i s řidičem a bodyguardy, postřílejí a pak auto vyhodí do povětří. Policii se podstrčí falešná stopa jeden z těch osobních strážců měl kdysi pletky s lidmi z narkomafie. Šlo o jejich pomstu. Ivanka si to odskákala čistě náhodou.

„Jo, jenže teď je všechno jinak. Věci dostaly spád a vy jste nepohodlní svědci.“

Jednooký se zeptal, v kolik že má letět to letadlo do Říma.

„Milý hochu,“ podíval jsem se na hodinky. „Čistě mezi námi, i na to už je pozdě. Všechno bylo jinak kdybyste odletěli, na letišti by na vás čekala policie s mezinárodním zatykačem za ten váš poslední džob. To bylo součástí plánu. Já ho ale změnil, protože se domnívám, že ještě budete užiteční. Ale něco za něco vy mi dáte ten mobilní telefon, přes který jste ve spojení s lidmi, co vás v Praze řídí, a já vám za něj půjčím jiný. Oukej?“

Řekli, že jim to je jedno, že se jenom už v ničem nevyznaj. U nich doma všechno klape. Zákazník řekne: potřebuju, aby byl pan Y. X. urychleně sprovozen z tohoto světa. Tak se buď zastřelí za jízdy v autě nebo se mu dá do vozu bomba nebo podplacený sluha strčí do jeho postele hladovýho chřestýše či nějakou tarantuli nebo… prostě jde to rychle a snadno. Ale v Čechách? Zjistili, že pokusit se někoho odprásknout z motorky nebo nedejpánbů z auta na ulici je naprostá blbost, protože ve zdejším systému jednosměrek, rozkopaných ulic, neprodyšných zácp a podobně se nedá uprchnout. Chřestýše nikde neprodávají. Jedovatí pavouci jsou absolutně úzký profil. Odpálit bombu by bylo nejjednodušší, a dokonce by tak dokonale zrealizovali druhou variantu plánu zabít Ivanku spolu s jinými, říká se tomu kouřová clona —, jenomže sponzor měl výhrady. Prý by při tom zařvalo trochu moc nevinných lidí. Jednooký se poklepal po čele. To má v téhle zemi život naprosto anonymních občánků takovou cenu, že se na ně musí poctivý profík ohlížet? U nich se dá bomba do obchoďáku a nic se nestane. Kolikrát přitom ani nejde o to, sejmout konkrétního člověka. Jedná se třeba jenom o konkurenci. Svede se to jednoduše na teroristy. Šmytec. Teroristé jsou všeobecně známí šílenci, kteří mordují jako na běžícím pásu své bližní jen proto, že se narodili s jinou barvou kůže, jménem, vyznáním, že se narodili chudí nebo bohatí, že se vůbec narodili a existují. Na teroristy se dá všechno shodit. V Čechách nejsou teroristi?

Vrtěli nad tou podivnou zemí hlavou a ujišťovali mě, ať si z toho nic nedělám a nestydím se. Všechno doženeme.

Vyměnili jsme si telefony, já si udělal uzel na kapesníku, abych příslušným osobám oznámil, že je přečíslováno nerad bych, aby omylem volali těmhle dvěma magorům. Nedomluvili by se. Že pan neznámý, pravděpodobně Mareš, což by bylo ideální, nebo nějaký jeho pohůnek bude volat mně, je v pohodě. Santez mi řekl, že se domlouvají anglicky. Musím od nich pochytit španělský přízvuk a budu dělat, že jsem ten druhý, ten mestic jménem Rodrigez, že Santez šel právě na WC. Ubytovali se v posledním volném pokoji. Doporučil jsem jim, aby se moc nepotulovali po ulicích, že je budu potřebovat velice brzy a rád bych, aby byli střízliví. V pokoji měli televizor s programy ze satelitu. Můžou čumět na MTV, Sky Movies nebo na Galavision. Ten vysílá španělsky.

Pozval bych jim nějaký callgirls, ale obával jsem se, že by jim ráno, pokud by se vůbec probudili, nezůstalo na hotel ani na živobytí. A já za ně platit nemíním. I když je otázka, jestli tenhle účet bude kdy vyrovnán… Ale to není moje starost. Takový hoteliér taky musí nést podnikatelské riziko a počítat s tím, že některý host občas nezaplatí.

Ne že by nechtěl ale prostě už nemůže.

Láďovi jsem dal pět set dolarů. Sice zatím nedělal nic jiného než mně stafáž a šoféra, ale jak člověka nemotivujete, ztrácí zájem.

„Čumím,“ pokýval uznale. „Nenašels náhodou štěchovickej poklad? Jestli to takhle pude dál, tak sme za tejden za vodou.“

„Jestli to takhle půjde dál, tak jednou při tom saltu mortale šlápnu vedle a nepřej si vidět, jak dopadnem oba, až padnem na hubu.“ Třikrát si symbolicky odplivl a pravil, ať nestraším. Pán v redakci bulvárního deníku, co se jmenoval Pavel Vlach, se mě ironicky zeptal, jestli si pořád ještě představuju, že mi dají sto tisíc. Sehnali mi ho k telefonu asi po deseti minutách čekání. „Nemusí to možná být přímo tolik. Mohl bych vám za polovinu prozradit polovinu… za desetinu té částky říct, kdo tam nebyl… heleďte se, já vám dám jednu zásadní informaci gratis. Dva z těch mrtvých byli cizinci: a mají v Praze ještě tři komplice. Přijeli sem na objednávku udělat pořádek mezi neposlušnými členy narkomafie. Luboš Voříšek a Stašek se totiž chtěli osamostatnit. Tihle dva hoši z Chile, kteří přijeli se španělskými pasy, je sejmuli. Jenomže se do toho vložili bossové z konkurenčního gangu. Využili tohohle konfliktu a nechali postřílet pro jistotu všechny. Ti tři zbývající mafiáni, co zůstali v Praze, teď jdou po konkurenci. Šéf českýho gangu se jmenuje doktor Vachtl. Víc vám neřeknu.“

„To je řeč jako rozprávka,“ řekl Vlach. „Nechcete se někde sejít? Odkud vůbec tohle všechno víte?“ „Sejít se rozhodně nechci a tohle všechno vím od kámoše, kterej tam byl. Nestřílel, dělá jim jenom fáru. Jo a jede v tom taky jedna docela solidní firma. Je tam takový krytí, i od policie a z politiky, že o tom radši pomlčím. Vám, pokud o tom chcete psát, doporučuju totéž. Ale abyste mi věřil: jeden z těch mrtvých se jmenoval Juan Marques a bydlel v pokoji 312 v hotelu Inter—Hill. Jestli tohle všechno, co jsem vám vyprávěl, zítra nebude v novinách, prodám celou story vaší konkurenci: a přidám jim i další podrobnosti. A pak zavolám vašemu šéfredaktorovi a řeknu mu, že jste to mohli mít vy, ale že má v redakci jednoho neschopnýho pitomce jménem Vlach. Takže pá, brouku. Jo, a jmenuju se Imrich. Zejtra si koupím vaše noviny.“

Zamnul jsem si ruce a rozesmál se. Láďa na mě zhnuseně koukal jak bobr na kanál.

„Co je? Koho si to bonznul?“

„Takový filcky. Neboj, nic se jim nestane. Poldové na ně nic nemaj. A nevědí, kde jsou. Ale bude z toho bezvadnej bengál, víš? Je to, jako když chceš vlízt někam, kde mají hlídací psy. Hodíš jim přes plot kočku, oni se z ní můžou zbláznit, poženou se za ní, nic nebudou vidět, nic nebudou slyšet… a ty si můžeš dělat, co chceš.“

„Jo, ale co když ten bengál vzbudí nějakýho chlapa s bouchačkou a ten…“ Sevřel ukazováček, jako kdyby mačkal pomyslnou spoušť. „Prásk! A kde seš i se všema fintama?“

„To je, bohužel, krutá pravda. Ale kdo se bojí, sere v síni. A my hrajeme opravdu o velikej pakl.“ „O kolik?“

„O pár milionů. Anebo…“

„Nebo co?“

„Nebo o kejhák. A teď jedeme na večeři a hlavně se pořádně vyspíme. Zejtra nás čeká pernej den.“ Bulvární deník nezklamal. Projevil se jako vždy dobře informovaný list. S potěšením jsem si pročítal článek na první stránce hned úplně nahoře. Titulek hlásal MEZINÁRODNÍ MAFIE VRAŽDÍ V PRAZE. Jeho autorem jsem byl vlastně já, protože pan Vlach pouze velmi fantasticky rozvinul mé informace. Jediným jeho osobním vkladem bylo zjištění, že druhý cizák Gonzales zemřel při převozu do nemocnice a že se oba mrtví, ležící nyní v márnici, dokázali z hotelu vystěhovat po své smrti. Ve stejné době se z Inter—Hillu odhlásil nějaký pan Alvarez. Z toho reportér Blesku usoudil, že mají společníky. Což jsem mu ostatně prozradil, neboť právě toto bylo smyslem celého článku. Na španělském velvyslanectví o žádném Marquesovi, Gonzalesovi ani Alvarezovi nevěděli. Není proto vyloučeno, že pánové jak už bývá v těchto kruzích zvykem —

měli falešné pasy. V této souvislosti padlo jméno jisté latinskoamerické země, se kterou jsme v poslední době navázali úzké hospodářské styky. Záhadou zatím také zůstává důvod tragické přestřelky: z obvykle dobře informovaných zdrojů ale pronikly zprávy, že jde o vyřizování účtů mezi narkomafií a našimi dealery. Policie zatím tápe v temnotách: list jí proto doporučil, aby položila otázky tajemnému bossovi, vystupujícímu v pražském podsvětí pod jménem doktor Vachtl. Jestli z toho Mareše neklepne pepka, tak ať jsem papež.

Mrtvice ho neskolila, ale když se ráno rozezvučel mafiánský mobilní telefon, měl hlas dost vzteklý. Mluvil anglicky a chtěl Alvareze.

„Nebýt,“ zahuhňal jsem. „On byt ulice.“

„S kým mluvím?“ chtěl vědět Mareš.

„Rodrigezo. Alvarez nebýt Alvarez. On teď jiná identita.“

„Jak se jmenuje a kdy bude?“

„Neříct. Zakázáno říct. Kdo vy? Tady nebýt dobrá země. Vy zaplatit, jinak vás zabít.“

„Proč jste se, k čertu, odstěhovali z hotelu?“

„Volat dobrý člověk. Říct: vy jít honem honem. Pryč. Vás nějaký pigs prodat. Policajti přijít a zabít nás. Tak my pryč.“

„Kde bydlíte?“

„Já vás fuck. Nic neříct. Alvarez nechtít s nikým mluvit. My Vás najít a pak zabít. Vy zabil naši lidi. My chtít za to very, very money, my chtít nový passports, jinak šmik šmik. So long.“

Tak po tomhle se Marešovi musely panenky začít opravdu protáčet. Láďu jsem nechal v autě i s mobilem a rozkazem, aby na něj nesahal, ani kdyby vyzváněl jak zvony o Velikonocích. Počítám, že dřív nebo později se ozve člověk, v jehož žoldu Mareš pracuje k tomu jsem taky všechno směroval. Zatím jsem byl zvědav, jakou paseku nadělala štika, kterou jsem v novinách vypustil do kapří líhně.

Mareš na mě čekal. Káno jsem se mu ozval a řekl mu, že s ním potřebuju mluvit, a on zaječel, že jestli někdo s někým potřebuje mluvit, tak on se mnou, že po mně touží od včerejška a dneska obzvlášť a že je vyloučená bezpečná a fungující spolupráce s člověkem, na kterého nemá telefonní spojení. Pravil jsem, že z mého hlediska je spolupráce s ním bezpečná jen za předpokladu, že na mě to spojení nemá a neví, kde bydlím. Jenom se tiše uchechtl, protože moc dobře moji adresu znal. Luboš šel přece najisto a Ahmed taky. Nechal jsem ho při tom, nevysvětloval mu, že jsem se ráno přestěhoval k Láďovi, o jehož spolupráci se mnou nemá nikdo tušáka.

Mareš mi přikázal, abych se dostavil. Ale sof ort! Do Novákova bytu.

Potom volal Alvareze. Bavil jsem se ještě cestou.

Vypadal opravdu vytočenej, když mi otevřel. Dan tam tentokrát nebyl. Asi měl službu jakožto Egon. Mít několik zaměstnání a jmen je jistě honička.

„Kde jste se včera flákal?“ vyštěkl Mareš.

„Moment. Můžu dostat kafe? Ještě jsem dneska neměl hltánek teplý bryndy v žaludku. Od rána jsem v jednom…“

„Zajděte si pak do hospody. Já se vás ptám, kde jste včera byl!“

„A s kým?“

„Proč s kým?“

„Ty můj kvítku medový, to se nikdo nedoví. Pamatujete ten slaďák s Waldou a Pilarkou?“ Myslel jsem, že ho budou omejvat.

„Najmane,“ zasyčel, když to vydejchal, „vy si se mnou nehrajte! Stačí jeden telefon a vylezete z kriminálu až v důchodu… pokud vás nevyvezou nohama napřed.“

„Fakt? Ježiši, koukněte, jak se klepu hrůzou! Zkuste to schválně! Ale pamatujte si, pojedete v tom se mnou a s várna ještě pár vašich kamarádíčků a žádný konexe vás tentokrát nezachráněj.“ Koukali jsme na sebe a bylo to jako patová situace v šachu. Nakonec mávl rukou. „Dobře. Přestaneme si vyhrožovat. Ptám se vás naposled: Kde jste včera byl? Dohodli jsme se, že zajdete za…“

„Jo, na něčem jsme se fakt dohodli. Já jel do Inter——Hillu a tam na mě čuměli jak na blázna. Ten Alvarez, nebo jak si říká, byl v tahu.“

„Samozřejmě!“ zaječel Mareš a hodil přede mne noviny. „Četl jste to?“

„Ne. Já noviny nečtu. Stejně tam jsou jenom vraždy nebo politický skandály… vás to možná může bavit, protože se tam píše o vašich kámoších, ale mě to nudí. Mám svých starostí dost.“

„Přečtěte si to! Už mě ty vaše kecy serou!“

Abych mu udělal radost, předstíral jsem, že čtu, a přitom jsem uvažoval o tom, jak pan doktor ztrácí glanc. Dřív by vulgární slovo nevypustil z úst. Ale když se věci nedaří podle plánu, lidi ztrácej nervy.

Dočetl jsem a hvízdl. „Kurva, to je průser! Kdo jim to vykecal? To si nedokážete svý lidi uhlídat? Heleďte, doktore, já vás rád nikdy neměl, ale dohodli jsme se na kšeftu. Fajn. Bral jsem to ale po tomhle…,“ teď zase já hodil ty noviny jemu, „po tomhle tam dávám zpátečku. Neznám vás, nikdy jsem vás neviděl, ty pistolníky jsem naštěstí vůbec nepotkal, takže mám v tomhle směru svědomí fakt čistý. Sbohem. Prchám. Prachy jsem od vás nějaký dostal, pořídím si za ně delší dovolenou. Nezvoňte, nebudu doma.“

Dostihl mě až na chodbě u dveří a táhl mě za rukáv zpátky. Musel jsem ho seknout přes ruku, aby mě pustil.

„Prosím vás, nikam nechoďte.“ „Proč? Končím s várna. Jestli chcete, dám vám to písemně.“ „Nežvaňte nesmysly! Musíte najít ty chlapy. Jestli se utrhnou ze řetězu, může se stát cokoliv… a hlavně dostali fůru peněz,“ vylétlo z Mareše.

„Musel byste je vrátit ze svýho, kdyby vzali dráhu a neodvedli práci?“

Neodpověděl, ale podle toho, jak se zatvářil, bylo jasné, že jsem trefil hřebík na hlavičku. Proč ale najímal taky mě na tutéž práci, jsem moc nechápal. Snad proto, že ti dva exoti se tady ukázali být ztraceni jak Jeníček s Mařenkou v temném lese.

Vrátil jsem se tedy. Beztak jsem odcházel jenom proto, abych se mohl vrátit ovšem do lepší vyjednávači pozice.

„Tak co chcete?“

„Snad jsme se jasně dohodli! Zálohu máte…“

„Jenom zálohu. Zlomek z toho, o co jste mě připravil.“

Studeně se pousmál koutkem úst.

„Hrál jste a prohrál. Mohl jste dopadnout hůř. Byla to daň za mé mlčení.“

Zatnul jsem zuby. Jen se nenechat vytočit. Mareš je dobrý psycholog a tuhle hru umí hrát jako nikdo jiný.

„Fajn. Máte pravdu. Za mlčení se platí. Já taky budu mlčet. Ale vy… anebo někdo jiný vysolíte prachy na dřevo. Souhlasíte?“

„Vy mi chcete něco prodat? Nějakou svoji lumpárnu?“

„Já vám toho můžu prodat hromadu. Třeba ty dva klauny, co jste si najali a co se vám ztratili. Sice o nich zatím nevím, ale co není, může být. Buď je prodám vám, nebo někomu jinýmu. O tom se ještě dohodneme.“

„Vy, mladý muži, o sobě máte buď přehnané mínění, anebo vám chybí základní instinkt.“ „Jaký základní instinkt?“

„Pud sebezáchovy.“

Zamyslel jsem se. Částečně měl pravdu. Jenže pouze částečně. Jak vždycky totiž říkám, když se ocitnete na tenkém ledě, musíte bruslit co nejrychleji, abyste se neprobořili. Pravda ovšem je, že člověk, který má silně vyvinutý pud sebezáchovy, na tenký led prostě neleze. „Mno,“ udělal jsem tedy, „víte co? Nestarejte se o mý základní instinkty a já vám povím, co chci prodat.“

Položil jsem před něj videokazetu, jejíž originál spočíval v mé bankovní bezpečnostní schránce. Nedávno jsem si z ní pořídil kopii, protože se zdálo, že nastal nejvyšší čas tuhle časovanou bombu odjistit.

Mareš se na kazetu koukal: co prý to má být? Chci mu pouštět Toma a Jerryho? Nebo nějaké prasárny? Ježiši, ten měl kliku, že tenkrát, kdy mě přišel zmáčknout a vyždímat ze mě moje miliony, jsem už měl nahrávací zařízení rozebrané a odstraněné! Jenomže člověk je chytrej vždycky pozdě. Říká se tomu schodová chytrost. To když odcházíte po schodech z porady, kde vás strašně seřvali, napadají vás ty nejlepší bonmoty, odpovědi, vysvětlení… ale už je pozdě.

„Prasárna to je. Vy ji oceníte. Máte tu video?“

Pustil jsem kazetu, na které si detektiv Novák s novinářem Kacízkem domlouvali mou likvidaci a bavili se o předchozí vraždě Lindina milence Viktora Lorence. Mareš se díval mlčky, dokud nepadlo jméno poslance Vořecha. To sebou prvně trhl. Pochopitelně. Tamto byl dialog z říše mrtvých, Vořech ale žil.

„Proč mi to ukazujete?“ zeptal se nakonec.

„Chtěl jste vědět, co mám na prodej. Tohle mám na prodej.“

„Nevidím důvod, proč bych vám za to měl něco dávat!“

„To je fakt. Dostalo se mi to do ruky teprve předevčírem. Snad to na státním zastupitelství a u policajtů nebudou brát jako zatajování důkazů, když jim to předám teprve dneska. Vysvětlím jim, že jsem si potřeboval ověřit, o co šlo. Šlo o dvě vraždy, vlastně už tři, protože Kacízek je taky po smrti, viďte?“

„To byl ten novinář? Prý spáchal sebevraždu. Nedivím se, když jsem ho četl nebo poslouchal… zřejmě šlo o nervově labilního jedince, skoro psychopata.“

„Jo, a přitom vyskočil půl metru do vejšky, aby si navlík na krk mašli a zhoupnul se na háku místo lustru. Tyhle akrobatický výkony podávaj fakt jen psychopati. Normální sebevrah si aspoň stoupne na štokrle.“

Mareš se díval na strop nad sebou. Vypadalo to, že přemýšlí. „Vy, pane Najmane, jste poněkud smolař. Příliš často se vám stává, že se připletete k něčemu, po čem vám nic není. A ke všemu jste ještě moc zvědavý.“

„Teď byste měl hvízdnout na prsty a přivolat nějaký ranaře, aby mě z tý zvědavosti navždy vyléčili,“ řekl jsem. „Jenomže věc má háček.“

„Jistě,“ přikývl Mareš. „I já poznám, že to, co jste mi pustil, je pouze kopie. Originál máte nepochybně pečlivě schovaný v nějakém trezoru.“

„Jistě. Jako vždy vás vaše intuice nezklamala.“

„Pravděpodobně se domníváte, že byste dokázal odolat domluvám a originál nevydal…“ „Rád bych viděl, jak byste to provedli. Beze mne se k tomu trezoru nikdo nedostane… a jak mě v bance vedete s pistolí v zádech… No, mám dost velkou fantazii, ale tohle je i na mě moc.“ „Zbytečně svoji fantazii dráždíte. Nejsme blázni. Dobře víme, že u vás je naštěstí všechno ke koupi.“

Nechal jsem ho při tom. Některým lidem je zbytečný vymlouvat, co si vezmou do hlavy. Nejlíp nechat je, aby k poznání přišli sami. Samozřejmě že je to něco stojí ale zkušenost je taky informace a v dnešním světě jsou informace drahé zboží.

„Prima,“ zatvářil jsem se spokojeně. „O ceně se zatím nebudeme bavit, protože s nabídkou nekončím. Mám dost nabitý katalog. Ale než se k tomu dostaneme, chtěl bych vědět jedno: kdo zabil Nováka a proč?“

„Opakuju vám, že jste zbytečně zvědavý.“

„Jo, to jsem. Lidi jsou zvědaví, kdo jim šel po krku i když to nakonec odskákal někdo jinej.“ „Zdá se, že jste nedával pozor. Vám snad po krku nikdo nešel. Jinak bychom tady neseděli.“ „Hm. Jasný. Kdo má na svědomí Kacízka, mi taky neprozradíte, že? Ostatně můžu si domyslet, že jde o toho samýho člověka.“

„Je po smrti, takže vás tento problém nemusí trápit.“

„Křupan? Doktore, já se neptám na slepý meč, ale na ruku, která ho vedla.“

„A já vám opakuju, že je vám po tom hovno!“ zařval Mareš. Zase ty nervy. Měl bych mu poradit, aby si zašel k doktorovi pro nějaké prášky. Nejlíp hysteps. Dejte hysterce hysteps… „Řekněte, kolik chcete, a vraťte nám tu kazetu! A nezkoušejte žádný triky s kopiemi, jinak s vámi zatočíme!“ „Moment, povídal jsem přece, že ještě nekončím.“

Mám to risknout? Nechystám se k předčasnýmu tahu? Neměl bych nejdřív zjistit, co znamená Marešův plurál? Ono stálé „my“, „nám“… Ne, když salto mortale, tak s celou parádou.

„Přečtěte si tohle. Možná vás to taky bude zajímat… vás i ty… ty ostatní.“

I tohle byla kopie. Jedna ze dvou kopií Rulíkových záznamů z vnitráckých registrů svazků. Jeho i ostatní jména jsem začernil tak důkladně, že by je neosvětlila ani nějaká spektrální analýza.

„Co to má být?“ zeptal se nedůvěřivě Mareš.

„Zeptejte se Vachtla nebo jak se jmenuje když nepoznáte, o co se jedná, vy sám.“

„O co se jedná, pozná dneska malý dítě. Ptám se, čí je to svazek?“

„To vám řeknu, až se dohodneme na ceně.“

„Vy máte fotokopii i s jmény?“

„Já mám, milý pane doktore, originál. I se jmény. A jsou to moc pikantní jména.“ Naklonil jsem se k němu a zašeptal mu několik jmen lidí, kteří v dokumentu figurovali. Mareš vytřeštil oči. „Vy jste šílenec!“ zachraptěl. „Víte, co by se mohlo stát, kdyby to dostal do ruky někdo…“ „To by byl, milý pane doktore, přímo průser jak mraky! A ujišťuju vás, že jestli se nedohodneme anebo se mi něco neočekávanýho přihodí, tak to dostanou noviny a další lidé.“

Zase jsem se k němu naklonil přece jenom tu odposlech mohl mít a jistě měl a šeptem mu vyjmenoval všechny, komu by byly dokumenty v případě mé náhlé indispozice adresovány. „To pro případ, že by někdo byl v pokušení ten materiál zašít a použít jen pro vlastní potřebu, víte? Já nemám rád vydírání,“ zamrkal jsem na Mareše.

„Čí je to svazek?“ zašeptal Mareš ochraptěle. Byl bílý jako křída. To, co viděl na kazetě, jím neotřáslo: jak by taky, když se pouze díval či spíše poslouchal něco, co dávno znal a v čem nejspíš měl prsty. Ale tohle bylo trochu jiný kafe.

„Všechno se dozvíte. Budete možná příjemně překvapen. Jenže nejdřív k tý ceně. Za každého, kdo v souvislosti s oběma materiály přišel o život, chci jeden milion. Já osobně vím o šesti lidech. Novák, Kacízek, Lorenc, dva majitelé firmy Vabank a Linda Hrubá. Takže šest milionů českých korun, pane doktore, a je to všechno vaše.“

„Už jsi někdy někoho zabil, Láďo?“ Seděli jsme na lodičce uprostřed Vltavy, kousek od Střeleckého ostrova. Pohupovali jsme se na vlnách po parníku Vyšehrad. Vzdaloval se směrem k Tróji a nechával za sebou ozvěnu dixielandové kapely, nesoucí se nad vodou. Na jeho palubě tančili a smáli se lidé. Možná nějaký podnikový výlet. Jsou prý firmy, které tyhle americké manýry zavádějí. Zaměstnanci jezdí společně na výlety, chodí na společné podnikové večírky, společně do kina a společně si začínají lézt na nervy, protože kolektivně tráví i víkendy. Když se o to pokoušely za komunistů brigády socpráce, měli z toho všichni srandu. Možná kdyby někdo mazaně řekl, že to jsou vlastně americký zvyky, tak by z toho všichni šíleli nadšením.

Já mám maličkou firmu, tak jsem jediného svého zaměstnance pozval na lodičku. Je pro dva tak akorát a má tu výhodu, že vás na ní nikdo neposlouchá, když si chcete povídat o něčem důvěrnějším třeba o mordování.

„Ty vole,“ vyděsil se Láďa, ke kterýmu ještě neproniklo, že na něj právě aplikuju americké pracovní metody a že by mi měl říkat pouze křestním jménem, případně šéfe, a ne vole. „Todle neřikej ani ve srandě. Už jsem ti přece párkrát povídal, že všecko kliďánko pijánko, ale na mokrou práci nejsem.“

„Já taky ne,“ povzdechl jsem si. „Jak to teda provedem?“

„A co?“

Řekl jsem mu ve zkratce o svém pohovoru s panem doktorem Marešem. Moc moudrý z toho nebyl, protože podrobnosti jsem vynechal, jen jsem naznačil, že chci Marešovi něco prodat a že by za to měl vysolit solidní balík a že se cuká.

„Vyhrožuje, že na nás pošle ty zabijáky, co jsme dneska převáželi.“

„Von ví, kde bydlej?“ vyděsil se Láďa.

„To je právě to, co mě utěšuje. Neví a šíleně je shání. Jenomže z nich má taky strach. Přej by se mohli utrhnout ze řetězu… jak to myslel, nevím, ale kďyž si myslel, že jim ráno volá, tak jsem mu za ně řek, že si to s ním vyříďíme. Jenomže on zase ví, že oni ho neznají a nevědí, jak se jmenuje a jak vypadá. Kontaktovali se výhradně po telefonu. Jo, je to maličko zamotaný. Já teď čekám, kdy se zase ozve.“

Láďa na mě vejral jak vyďra na kalnou voďu. „A co s tím mám jako já… proč ses ptal, jestli jsem už někdy někoho típnul?“

„Inu proto, že možná taková nutnost vyvstane.“

„Jako že budeš chtít, abych někoho slíznul?“

Přikývl jsem. Proti nám mířila jachta se zapnutým pomocným motorem. U kormiďla seděla opálená holka v plavkách, který skoro ani nemusela mít, protože neskrývaly, jen značkovaly místa, co na ní jsou nejkrásnější. Měla s sebou dva frajery. Jeden kouřil ďýmku. Asi mořský vlk. Vypadali přesně jako lidi, kteří ještě nikdy v životě nemuseli nic dělat, jen se projíždějí na jachtě nebo ve sporťáku. Jachta se jmenovala Inka. Jak se jmenovala ta buchta, nevím. Musel jsem fofrem zabrat vesly, aby nás neposlali ke dnu. Jachta držela lajnu a lodičky ji nezajímaly.

„Já bych to řekl jinak, Láďo. Není vyloučeno, že právě nás bude chtít někdo vyanihílovat…“ „Vy… co?“

„Vyluxovat. Vyrušit.“

„Jo sejmout. Jasný.“ Láďa si odplivl do vody. „Na mě mluv česky, jo?“ Znovu si odplivl a se zájmem se díval, jak se ke slině sjelo pár rybiček.

„Ty by braly jak vzteklý,“ zašeptal zasněně. „Víš, že já mám raci vokouna než pstruha? Hezky na voleji, obalenýho v mouce, po mlynářsku, i s ploutvičkama a vocáskem… vono to tak pěkně křupe…!“ Zamlaskal. Poněkud nervózně jsem konstatoval, že ho představa smrtelného nebezpečí příliš nevzrušila.

„Taky to může hezky křupnout, až se ti trefěj do palice devítkou.“

Zavrtěl hlavou. „Majku, přece sme se dohodli, že nechci žádný průsery. Já ti píchnu, ale sem pod dohledem. Už tohle bych měl hlásit.“

„A odevzdat jim ty prachy, co jsem ti dal?“

„No právě proto držím hubu, ne? Ale jestli potřebuješ pistolníka, musíš si nějakýho najít. Já na to nejsem. Já už se některejch věcí bojím. Dneska je všecko čím dál vostřejší.“

Láďa si svoji roli v tomto spektáklu představoval poněkud naivně: zřejmě doufal, že skončí u hlídání telefonu. Mobil, jako kdyby tušil, že na něj myslím, se rozpípal. Podívali jsme se s Láďou po sobě.

„Někdo volá,“ řekl.

„Neke… a já myslel, že ti škrundá v břiše.“

„To škrundá, ale někdo volá. Mám to vzít?“

Zavrtěl jsem hlavou a natáhl ruku. Láďa sáhl ďo bundy a podal mi telefon. Dva milenci, kteří se objímali na lodičce o kousek dál, ustali v líbání a udiveně na mě koukali. Kluk holce něco řekl, oba se rozesmáli. Nejspíš mě měli za idiota z třídy podnikatelskomanažerského subrodu.

„Yes,“ ohlásil jsem se krátce.

„Alvarez?“ zeptal se hlas na druhém konci. Tohle nebyl Mareš. A přece jsem měl pocit, jako kdybych ten arogantní mužný témbr, třebaže teď trochu zkreslený telefonem, už někdy slyšel. „Alvarez nebýt,“ řekl jsem, rozhodnut dál hrát tupého Rodrigeze.

„Zavolej mi ho k telefonu,“ řekl muž tónem, jenž nepřipouštěl odpor. Hovořil anglicky bez jakéhokoliv přízvuku, ale byla to spíš americká angličtina.

„Kdo volat?“

„Neptej se! Okamžitě chci mluvit s Alvarezem.“

„Alvarez přestal. Alvarez nechtít mluvit. Vy nám zaplatit za naše compaňos. Jinak my vás zabít.“ Muž chvíli mlčel, už jsem se obával, že přerušil spojení, ale po několika vteřinách se ozval znovu. „O.K. Zaplatím za vaše kamarády. Řekni to Alvarezovi. Ale doděláte práci, na kterou jsem vás najal. A potom uděláte ještě jednu práci.“

„Zase žena? My neraďi zabíjet ženy.“

„Neboj se. Je to muž. Možná vás vyhleďá. Jmenuje se Newman.“ Vyslovil mé jméno anglicky. „Měl vás už dnes kontaktovat v hotelu. Setkali jste se s ním?“

Polkl jsem. Podíval jsem se na Láďu. Lehl si na záď lodičky a nastavil tvář slunci. Tvářil se spokojeně jako napapané mimino. Blahoslavení chudí duchem… netrpí stresy a frustrace je pro ně jen jedno z mnoha cizích slov.

„Yes. My mluvit s ním. New… Nojman…“

„Pig!“ štěkl muž. „Co vám říkal?“

„To nebýt pig. To být very good man. My ďostat od něj peníze. On taky chtít někoho zabít.“ „Koho?“

Rozesmál jsem se. „Ty idiot. To my neříct. Já smím jen říct, že to být muž.“ Najednou mi něco blesklo hlavou. „Dva lidi chtít zabít. Dva muže. Jeden nebýt Čech. Oukej. Až my od Nojman dostat všechny peníze, myje zabít.“

„Musím s Alvarezem mluvit! Zítra se ozvu a setkáme se. Nebo vás nechám najít a prozradím policii, že jste zavraždili několik lidí. A policie vás vydá do Ameriky. Půjdete na elektrické křeslo. Sbohem. Čekejte, až se ozvu.“

Přerušil spojení. Seděl jsem dál se sluchátkem u ucha a po čele mi tekl pot. Asi z toho sluníčka. Nebo ze strachu.

Láďa se zvedl a podíval se na mě.

„Vedro, co? To já žeru. Kdo to byl?“

Sklopil jsem hlavu a sevřel ji do dlaní. Tiše jsem strachy zavyl.

„Co ti je? Já ti povidal, ať s sebou vemem nějaký lahváče.“

Odchrchlal jsem si a stísněným hlasem jsem se zeptal: „Láďo, ale teď doopravdy a smrtelně vážně: ty bys fakt nikdy nikoho nezabil?“

Nejhorší je, kďyž nevíte, kde jste a kdo proti vám stojí. Když víte jen to, že jste pod dohledem. „Všiml sis toho kadetta? Jede za náma už z nábřeží.“ Láďa se otočil, aby se ujistil, že se nám bílý Opel Kadett neztratil. Respektive že nás neztratil z očí. „Seď, nevrť se a nečum na něj,“ povídám. „Já o něm vím.“

„Myslíš, že nás klihuje?“

„Ne.“

„Tak proč za náma furt jede?“

„To je snad jasný, že nás klihuje! Proč by za náma pořád jel?“

„Dyť to řikám, že za náma furt jede, že nás asi klihuje. Já se jenom ptám, proč za náma jede?“ „Drž hubu!“ Kruci, ztrácím nervy a glanc jako Mareš. „Promiň. Jak můžu vědět, proč nás… Prostě za náma jede. Já ani nevím, kďo to je.“

„Tak zastav.“

„Proč? Potřebuješ na malou? Měl ses vyčurat na lodičce.“

„Zastav.“ Jel jsem z nábřeží Ječnou nahoru, přes Vinohrady do Strašnic. Chtěl jsem se podívat, jestli je Ivanka doma a jestli není sama a chtěl jsem, aby ten, kdo nás sledoval, o tom věděl. Byli jsme na Korunní u vodárny. Ulice byla v tom už téměř letním poďvečeru vylidněná. Prudce jsem šlápl na brzdu. Kadett za námi se mi málem podíval ďo kufru. Láďa vyskočil z corsičky a šel k opiu. Seděli v něm dva řízci, které jsem neznal.

„Vy nás sleďujete?“ zeptal se Láďa řiďiče.

„Nejseš vaďnej, vole? Řekni tomu svýmu kámošovi, ať se naučí kočírovat, než ho někďo naboří.“ „Von kučírovat neumí a já sem eště horší fára. Nejlíp buďe, když pojedeš před náma, víš? Bude to pro tebe zdravější.“

Druhý maník vystoupil z oplíka a narovnal se. Byl to docela slušně urostlý klacek. Takový Rambo nebo Zjizvená tvář v trochu mladším vydání.

„Nějaký problémy, kámo?“ zeptal se Ládi vyzývavé. Byl nejvyšší čas tuhle zábavu skončit. Nastartoval jsem a pootevřel dvířka. „Vykašli se na ně, jedeme!“ zavolal jsem.

„Slyšels, co ti šéf povídal?“ zeptal se ten klacek.

Sevřel pravou ruku v pěst a několikrát s ní udeřil do druhé dlaně. Dva postarší manželé, blížící se k nám po chodníku, zvolnili a potom přešli na druhou stranu ulice. „Moment,“ řekl Láďa. „Já nemám ráď, kďyž mi někďo ďejchá na krk. Beztak jim voběma smrdí z držky.“

„Cos to povídal?“ Řidič se nechal vytočit. O to Láďovi nejspíš šlo. Věďěl, co ďělá, obávám se, že v tom měl z doby svého působení ve službách ruských gangů jisté zkušenosti.

Šofér kadetta chtěl vystoupit a přidat se ke klackovi. Ale v okamžiku, kdy otevřel ďvířka a vystrčil ven kolena a hlavu, Láďa pruďce dvířka zase přibouchl. Šofér tak dostal příležitost přesvědčit se, že automobilové sklo je skutečně kvalitně tvrzené a rozhodně tvrdší nežli jeho obličej. Sesul se na volant s bolestným výkřikem a tváří zalitou krví. Klacek vyrazil ve stejné chvíli, kdy jsem já vyskočil z corsičky. Zbytečně. Láďa si na klacka počkal, a kďyž se k němu přiřítil, nečekaně se sklonil a hlavou mu vrazil ďo břicha. Klacek vyheknul a pokusil se sklopit jako zavírací kuďla v

tom samém okamžiku Láďa znovu uďeřil hlavou. Do jeho hlavy. Tohle jsem znal. Tohle byla metoda boje, která se učí v kriminále. Klacek asi nikdy neseděl. Až teď. Ale na dlažbě vedle auta, naříkal a stejně jako řidič měl obličej samou krev. Láďa se rozhlédl, jestli někdo nekouká nebo se náhodou nechce vmísit do sporu, a pak klacka, který se převalil na bok, s gustem nakopl mezi nohy. „Tak to máme,“ řekl spokojeně, když jsem corsu hnal nejvyšší nepovolenou rychlostí pryč od místa sporu. „Teď je vzduch čistej.“ Nechtěl jsem mu kazit radost, tak jsem mlčel a nevynadal mu. Byl bych radši, kdyby ti dva komičtí ranaři jeli za námi a nahlásili, kde jsme. Taky jsem měl v úmyslu později změnit taktiku a začít sledovat já je, abych věděl, kďo je poslal. Teď jsem to musel provést jinak.

Před Ivančiným domem byl klid. Po zahradě pobíhal zlý pes a na ulici parkovala Rambova sierra. Imrovi hlídači byli ve službě. Její mobil také.

Mobil ale měla po ruce, ať byla kdekoliv.

„Míša,“ ohlásil jsem se. „Tak jak je, děvče?“

„Děje se snad něco?“ zeptala se.

„Pořád se něco ďěje. Co Mallorka poletíš na víkend?“

„Ne. Na Mallorce je zatím nuda. V pátek večer přece letíme ďo Granď Canaria.“

„No… doufejme. Já totiž už vím, kdo tě chce zabít.“

Trvalo to pěknou chvíli, nežli vydechla: „Kdo…?“

„To včas poznáš. Tak se na to připrav. Jo, a jinak ti lidé už vědí, že jsi mě vyhodila. Tak pa.“ Láďa se na mě nevěřícně koukal.

„Kďo to byl?“

„Jeďna ďáma. Za její oďstranění je vypsanejch pár milionů.“

„Proto ses ptal, jestli jsem už někoho sejmul?“ vyděsil se.

„Kušte, tetičko,“ řekl jsem. „Tohle po tobě nikdo nechce.“

„Ty bys to udělal?“

„Po mně to chtějí. Z čeho myslíš, že jsem ti vypláznul ty prachy? Že jsem vyhrál v bingu?“ Láďa se pokusil vystoupit. Stáhl jsem ho zpátky. „Seď a ďělej jen to, co ti řeknu. Zatím mám všecko poď kontrolou.“

„To řikal Tonďa Cafourek taky.“

„Jakej Tonďa Cafourek?“

„Takovej jeďen optimista. Šel udělat banku, protože si ho na to dva frajeři najali. Když jim ďal prachy a chtěl svůj poďíl, hoďili ho z Nuseláku. Rozmáz se hneďka veďle pumpy a ještě jeďnomu páskoví mozkem zasvinil čerstvě navoskovanou kastli bavora. Ten řval!“

„Kďo?“

„Tonďa. Kďyž letěl ďolů. Ten pásek pak taky… víš, co ďneska stojí uměj várna?“ Mávl jsem naď ním rukou. Ne, fakticky nemá cenu se s ním bavit. Nastartoval jsem a popojel za roh. Znovu jsem vyťukal na mobilu Marešovo číslo. „Doktore, vaši liďi používaj bílýho kaďetta?“

„Proč?“

„Protože mě málem nabořili a dostali trochu přes hubu. Jestli mám pro vás pracovat, tak si nepřeju, aby se kolem mě ochomejtali sanďálové, co neďokážou ani řídit.“

„Já o ničem nevím.“

„Mně je jedno, jestli víte nebo ne. Já si jel prohlídnout objekt a oni mě sleďovali. Opakuju vám nepřeju si, aby mi někďo při práci šlapal na paty. Je to příliš citlivá věc.“

„Jste u objektu?“

„Ano. Objekt je zřejmě ďoma, protože přeď barákem parkuje auťák jeho ochranky. Nechcete po mně ďoufám, abych tam vlez a… jeďině, že byste mi půjčil bazuku.“

„Mlčte! Telefony se ďají oďposlouchávat, to nevíte?“

„Jo, to jo. Mimochoďem, už jste se ďohoďli? Koupíte ty materiály?“

„Zítra vám řeknu. Dohoďli jsme se snaď jasně.“

„Buďu se těšit. Vy jste v nějakých přátelských vztazích s Imrovou agenturou?“

„Ne!“ Ani se nezeptal s jakou agenturou jakého Imra? Prostě není. Ví tedy, o čem je řeč. „To je škoda. Ty tady totiž hlídaj. No, nedá se nic dělat ono by taky v tom případě bylo

jednodušší najmout je, a ne mě, že jo.“

„Někdy projevujete záblesky inteligence.“

„Nesuďte mě tak přísně. Slibuju vám, že budu dělat, co je v mejch slabejch silách, abych vás překvapil.“

Usmál jsem se na Láďu. Chtěl bych mu vyjevit to sladký tajemství, komu že to vlastně rozbil hubu, ale Mareš se k těm dvěma klaunům neznal. Nikdo se nezná k poraženým. Takový je osud. Komu žalovati?

Korunní jsme se vyhnuli a vzal jsem to po Vinohradské kolem Flory, potom Slavíkovou a v Polské se mi podařilo zaparkovat. „Je to na druhý straně,“ upozornil mě Láďa. Už jsem si všiml, že pokud má k dispozici automobil, je na krok línej jak vandrácká hůl.

„Musíme za sebou zamést stopy.“

„Jo, jako že jdem na pivec?“ zaradoval se.

„Zamést stopy znamená, že zapadnem do metra, a ne do hospody.“ Jednu jsme ale cestou museli minout, na chodníku měli otevřenou maličkou předzahrádku a Láďa jen polykal sliny. Ale já ho hnal přeď sebou bez zastavení. Když řídím, tak nepiju a kďyž nemůžu já, tak personál nesmí tuplem!

Oba gauneři se v hotýlku zabyďleli. Přímo usalaši—li. Našli jsme je na terásce poď slunečníkem. Seděly s nimi dvě děvy, samozřejmě plavovlasé jako Truďy, já osobně zálibu černochů a jižanů v blondýnách nechápu, protože podle mých zkušeností jsou studený jako Demánovská jaskyňa v zimě. Zřejmě tady hraje roli kontrast a fakt, že v jejich roďných krajích jsou všichni černovlasí. Roďrigez nás uviďěl první. Strčil do Santeze a něco mu řekl. Santez se zvedl a šel k nám. „Nemám teď čas.“

„Tvoje věc,“ pokrčil jsem rameny. „Já ti to přeju. Užij si těch holek. A jestli mají AIDS, nemusí tě to trápit.“

„Říkaly, že nemaj AIDS,“ zamračil se. „A já mám prezervativ.“

„Povídám, může ti to být jedno. Za ten den nebo dva tě neohrozí. A potom…“ Mávl jsem rukou. „Co potom? Ty jsi říkal, že nás hleďá policie.“

„Taky. Hlavně tě ale hledá ten člověk, co jste mu zastřelili jeho muže a co zabil dva tvoje parťáky. Ví už, že jste se přestěhovali. Teď pročesává hotely. Za ďen dva tě najde.“

Ušklíbl se. „Ať to zkusí.“

„Nemyl se, Migueli,“ řekl jsem tiše. Rodrigez se na nás od stolku napjatě díval. „Nemyl se. Oni tě nechtějí zabít. Pošlou na tebe policii.“

„To je oukej. Já tam u toho střílení nebyl. Vy mně nic nemůžete udělat. Už jsem se ptal.“ Šťastně se zasmál. „Tohle je prima země. Ani zavřít mě nemůžou.“ Zavrtěl hlavou. „Tady je moc fajn život. Zůstanu asi tady. Moc se mi tu líbí. Práce tady buďe ďost.“ K jejich stolku přišel mláďenec ověšený zlatými řetězy. Objal obě své ovečky a se smíchem začal cosi vyprávět Rodrigezovi.

„To ti vyprávěl on?“

„Je šikovný, bude pro nás mít práci.“

„Drahý Migueli, jestli tě Imro najde, už žádnou práci neuděláš. V Americe je na tebe a na Rodrigeze vydaný mezinárodní zatykač. Hrozí vám oběma trest smrti. A kdyby nikomu jinýmu, Američanům tě naše policie vydá. Můžeš mít stovky falešných pasů… Otisky prstů se zfalšovat nedají.“ O hodně sněďých lidech se nedá říct, že zbledli. Oni prostě spíš zešednou. Santez zešedl. Rozhlédl se kolem a zašeptal: „Co to povídáš? Jaká Amerika?“

„Podrobnosti neznám. Ani mě nezajímají. Ale vím, že Amíci se s lidma jako ty nemazlí. A víš, že oni teď po těch nových zákonech jsou k lidem jako ty nemilosrdní. Třikrát a dost! Elektrické křeslo nebo smrtící injekce…! No ale když myslíš, že ti nic nehrozí a máš taďy kamarády, nebudu tě už obtěžovat. Mimochodem, Imrovi lidi tě zahlédli tady v té čtvrti. Takže je možný, že tě najdou ještě dnes v noci. Je taky možný, že ten tvůj nový přítel a jeho holky pro Imra pracují a už tě hlídají.“ „Kdo je ten Imr?“

„Imro. Soukromý detektiv. Lovec lidí. Dělá i pro Interpol. Hodně pro něj jako tipařky pracují prostitutky.“

„Co mám dělat?“

„Já bych si promluvil s Imrem. Dá se koupit. A když mu dost zaplatíš, pomůže ti.“ Zaskřípal zuby. Nikdo se svých peněz rád nezbavuje. A on se cítil nejenom okraden, ale i podveden. „Jestli chceš, pokusím se ti schůzku s tím Imrem domluvit.“

Ruka mu vylétla jako blesk. Chytil mě pod krkem. Pár hostů se po nás ohlédlo, mladičký číšník odložil plato s pivy na volný stolek a spěchal k nám, aby zabránil předpokládané rvačce. „Jestli je to past, zabiju nejdřív tebe! Pamatuj si to!“

„Pánové!“ Číšník se zatvářil jako šerif krotící v saloonu rozvášněné karbaníky těsně předtím, než tasí kolt. „Pánové, račte se uklidnit.“

„Zmiz, než ti spadne pěna,“ poradil jsem mu. Santez mě už pustil, takže jsem mohl mluvit. Pingl se zatvářil ublíženě jako člověk, jehož dobrých rad nikdo nedbá, a odkvačil k pivům.

„Půjdeš tam se mnou,“ řekl Santez.

„Samozřejmě. I já mám zájem, aby všechno proběhlo v klidu. Taky potřebuju, abys mi pomohl dodělat tu zakázku. Sám na to nestačím. A dokud nám bude hrozit Imro, nehneme se z místa.“ „Kdy se s ním sejdeme?“

„Nevím. Musím se s ním kontaktovat pomocí prostředníků. Zatím ti můžu doporučit jediné schovejte se s Rodrigezem v hotelu a nevycházejte. A hlavně pozor na holky!“

„O.K. Nepustíme je z pokoje ani na krok.“

U Ládi doma bylo jako v sauně. Šel jsem si dát nejdřív sprchu a potom, zatímco Láďa mě střídal v koupelně, jsem se posadil k oknu, abych byl aspoň na luftu, a věnoval se činnosti, které se říká spřádání sítí.

Nejdřív jsem zavolal Imrovi. „Ty žiješ?“ optal se úplně stejně jako odpoledne Ivanka.

„Zatím. Ty, jak s úlevou slyším, zatím taky.“

„Jak to zatím?“ zeptal se znepokojeně.

„Četl jsem dnešní noviny. Měl jsem pocit, že tam o tobě píšou… a taky jsem něco zaslechl cvrlikat vrabce.“

„Jo, to v novinách jsem viděl taky. Moji hoši se tam poptávali, odkud to maj, a přej jim to vytroubil nějakej anonym. Nevíš o tom něco?“

„Já? Jak tě to napadlo?“

„Máš už takovou pověst. Ferko o tobě jednou říkal moc nepěkný věci. Ale hlavně žes to nebyl ty, kdo se s těma pisálkama vykecával. Ten, co tuhle sviňárnu proved, si to strašně moc vodskáče.“ „Brouku, bojím se, že nejsi tak úplně v obraze. Ty asi nevíš, že po tobě právě jdou dva pistolníci. Prý to jsou neslýchané mstiví hoši. Prý až tě najdou, tak si z tebe udělaj hamburgry po mexicku. Já nevím, co to je, ale určitě nic příjemnýho.“

„Ty víš… tys s nima mluvil?“

„Jo. Překládal jsem jim ten článek. Ty kluci umouněný česky neuměj a někdo jim musí helfnout.“ „Mám dojem, že seš ještě větší zkurvysyn, než Ferko říkal.“

„Kámo, já si jenom vybírám úroky z dluhů. Počkej ten rachot, až budu chtít ty dluhy. A keš.“ „O čem to žvaníš?“

„Dozvíš se.“

„Hele, ale já nevím, proč si vyskakujou? Bylo to ce^ lý hluboký nedorozumění.“

„Vysvětli jim to.“ „Dyť je neznám a nevím, kde je najdu!“

„Kolik dáš, když to zařídím?“

„Kolik chceš?“

„Žádný peníze. Chci maličkost přenecháte mi tu Uámu.“ „Dala ti kopačky,“ zasmál se. „Myslíš, že po tobě ještě touží? Ty hrdino?! Nebo myslíš, že tě s sebou vezme na vejlet?“ Ano, Imrovi pistolníci vyslechli naši hádku. Kupodivu mi to nevadilo.

„Nechci jí dělat ochranku. Naopak.“

I v telefonu jsem slyšel, jak zalapal po dechu. „Tak to ty…,“ začal, ale asi se kousl do jazyku, protože zmlkl. I tak mi ta tři slůvka stačila.

„Jo. Kdo jsi myslel?“

„Dobrý. Dohodneme se.“

„To jsem celej blaženej. Takže teď mě bedlivě poslouchej…“

Instruoval jsem ho, jak nejpodrobněji jsem dokázal. Žádný plán nikdy není dokonalý, protože nepředvídatelné okolnosti prostě nelze předvídat. Jedině se můžu snažit je eliminovat na minimum. A modlit se, aby všechno klaplo.

„Umíš se modlit?“ zeptal jsem se Ládi, který seděl po sprše jen ve slipech, dloubal se mezi prsty na nohou a nezúčastněně se ovíval složenými novinami.

„Jo. Já jako děcko chodil dva roky do náboženství. U babičky. Na Moravě.“

„Tak se pomodli.“

Vážně se na mě podíval. „Majku, kdyby to bylo něco platný, myslíš, že bych v životě měl všecky ty maléry? Brácho, já už zjistil, že když si nepomůžeš sám, ten nahoře se na tebe vykašle. Mám pocit, že protekce je i v nebi jestli nějaký existuje.“

Nechal jsem ho při tom. Já na rozdíl od něj totiž sice už dávno ztratil Víru i Lásku, ale jedno mě udržuje při životě pořád: Naděje.

A s tou nadějí jsem zavolal Santeze, abych ho jednak požádal o jistou speciální věcičku a jednak mu za to oznámil, že Damoklův meč se utrhl a právě padá na jeho hlavu.

Hospoda, do které jsme jeli, se dneska už nejmenovala hospoda jako v dobách, kdy jsem do ní chodíval na pivo, ale Café—Restaurant. Dál stála v tiché ulici nedaleko parku, protože hospoda se nedá přestěhovat jako klavír. A dál se do ní scházelo po třech schůdcích: tím podobnost končila. Dnes to byl luxusní lokál, patřící šikmookým. Objednat se bylo nutno den předem. Café— Restaurant tudíž zeť prázdnotou prázdnější než vakuová láhev. Jednou jsem tam byl, a pokud to personál jen nemarkýroval, nerozuměl česky ani slovo.

Imro seděl u rohového stolku, zády ke zdi, vedle něj Rambo se Zjizvenou tváří. Před sebou měli každý lahvičku plzeňského. Kromě nich nebyla v podniku přesně podle očekávání ani noha. I orientálec vydávající se za číšníka se někam zašil. Přišel jsem sám, Láďa zůstal hlídat v autě. „Prošacuj ho,“ poručil Imro. Rambo mi přejel kolem pasu a prohmátl sako.

„Čistej.“

„Ještě vyhrň nohavice,“ poručil Imro. Rambo se Zjizvenou tváří si vyměnili pohledy, které se daly přeložit: Tomu ale šíbá!

„V pořádku. Sedni si.“

„Dostanu tady něco k pití?“

„Tu chvíli to vydržíš.“ Imro se napil, aby mi ukázal, kdo je tady pánem, a pak mi foukl kouř z cigarety do obličeje. Nehnul jsem brvou. On ho ten humor za chvíli přejde.

„Tak to vybal.“

„Můžeme se dohodnout velice jednoduše vy mi necháte Jirákovou a pomůžete těm dvěma dostat se odsud. Potřebujou nový pasy.“

„Co za to?“

„Nic. Nechají vás na pokoji.“

Rambo se Zjizvenou tváří si vyměnili pohledy a rozesmáli se. „To je teda kšeft jako noha! A já furt, že nemůžu spát. Vono to bylo strachem, že ty dva uzenáči po nás jdou.“

„Jestli jsi přišel fakt jenom s tímhle,“ řekl Imro nevrle, „tak ses nemusel obtěžovat. Ale je dobře, žes přišel. Nemám čas honit tě po Praze. Já si to v novinách ověřoval a jsem si jistej, že jsi všechno shodil ty.

Nikdo jinej některý věci nemoh znát kromě těch lidí, co byli při tom.“

„Blbost,“ řekl jsem statečně a srdce mi spadlo do kalhot. Plán přestával klapat podle plánu se totiž, jak pořád říkám, nikdy nic nedaří.

„Nevyskakuj si, moc ti to nepomůže. Fízlové mě otravovali celej den, než jsem se z toho dostal… a přišlo mě to dost draho. Přitom víš moc dobře, že v tomhle jsme lítali naprosto nevinně. Byl to tvůj plán, tvůj nápad…“

„Pročs mě teda nepoložil?“

Zamyšleně pokýval hlavou. Dopil zbytek piva a utřel si ubrouskem rty. „Nejsem podrazák jako ty. Nebonzuju.“

„To bych se divil. Já bych spíš řek, že ti někdo nabídnul dobrej byznys, čenž, něco za něco. Vysvětlil ti, že mě nemáš do ničeho tahat. Je to tak?“

„Řekněme, že na tom něco může bejt.“

„Kdo?“

Zavrtěl hlavou. „Najmane, Najmane. Ty jsi buď blázen, anebo si hraješ na těžkou páru. Myslím, že. maník, o kterým je řeč, by byl moc nerad, kdyby se dozvěděl, žes chtěl, abych ho proláknul.“ „Víš, co by mě zajímalo? Proč ten kšeft nezmákneš sám?“

„Blbe. My jí děláme ochranku.“

Jasně. Můžou z toho mít maximálně profesionální ostudu. Na ni se zapomene. Hlavně že zůstanou mimo podezření. O Najmanovi se řekne, že byl Ivančin zhrzený milenec a že šlo o vraždu ze žárlivosti. Kdo dokáže opak? V této hře se totiž nepředpokládá, že bych mohl vypovídat. Mrtví nevypovídají.

„Tu ochranku jí děláte díky mně.“

„Předtím ji dělali hoši z firmy, která se prostě jmenovala jinak. Dali se koupit. Pak ses namontoval do celý záležitosti ty.“

„Proto jsi mě poslal do Hradiště? Abych byl ze scény?“

„Koukni, já ani nevím, proč se tady s tebou bavím. Já na rozdíl od tebe nejsem zvědavej. Beru kšefty, řeknu si, kolik za ně mám dostat, a když se shodném, zbytečně se nevyptávám.“

„Počítám, že když jsem blbnul v Hradišti, tak něco nevyšlo. Nevyšlo to ani napodruhý, protože Luboš měl smůlu. Tys mi píchnul, děsným fofrem jsi mi píchnul a hnedka jsi kejvnul na všecko, co jsem chtěl. Vlastně ses určitě gratis dozvěděl něco, za co bys musel zaplatit. Sbíráš přece informace, ne?“

„Poslouchám tě a žasnu.“

„Když udělám, za co mi zaplatili, a tobě se podaří zjistit, kdo je ten sponzor, tak ho máš v hrsti. Vražda je trestná v každý zemi… a ten pán bude platit jak mourovatej za mlčení.“

„Nestačím žasnout, jak jsi chytrej.“ Očima dal znamení Rambovi.

„Nechtě toho,“ řekl jsem. „Zapomínáš na jedno: pořád ještě nevíš, o koho jde. A pořád se ještě nestalo to, za co bys mohl toho chlapa zmáčknout a vymačkat ho jako citron. Beze mě jsi v řiti. Jen tak mimochodem kdy to můžu spustit?“

„Dneska v noci.“ Podal mi svazek klíčů. „V jednu hodinu tam už nebude ani noha. Z mejch lidí tam zůstane jen jeden. Takovej novej debílek. Najal jsem ho speciálně na tuhle akci. Bude spát. Domovník taky. Probudilí by se nejdřív zejtra odpoledne… tak bude nutný, abys je zlikvidoval taky. Máš doufám něco jako bouchačku s tlumičem?“ „Ne.“ Na víc jsem se nezmohl. „No to je neslýchaný! Von ani stříkačku nemá a chce…“ Podal mi cosi podlouhlého, zabaleného v novinách. „Bude akorát. Pět ran vydrží. Víc snad potřebovat nebudeš. Půjde tam někdo s tebou?“ „Ne. Nemám rád svědky.“

„Správně,“ řekl spokojeně. Aspoň bude míň práce, až vylezu z baráku. Nebo později. „Počítám, že se načas ztratíš z Prahy,“ pokračoval Imro.

„Ztratím, ale nejdřív se vyrovnáme. A to tak, že ještě předtím. Pak by mohlo bejt pozdě. Nebudu mít možná nějaký čas příležitost navštívit tě.“

„Byl jsem od začátku proti tomu, abys v tom jel,“ řekl vztekle. „Ale teď mi už nic jinýho nezbejvá. Kolik?“

„Půl napůl.“

„Jsi zloděj.“

„To mi říkáš ty? Kdo mě vomet s tím barákem?“

Imro ztuhl. Kdyby to šlo, rozbil by mi o hlavu tu láhev, kterou sevřel v dlani, div ji nerozmáčkl. „Cos to řek? Jak to…“

„Prostě to vím. Ale o tom si popovídáme později. Teď chci slyšet rozhodný slovo. Fifty fifty.“ „Dobře,“ vymáčkl ze sebe. Musel to hrát a byl v tom případě výtečnej herec. Jak říkám, Míša Najman neměl na tomhle světě po Ivančině smrti dál co pohledávat. Mohl mi slíbit cokoliv jenomže by to bylo moc nápadný. Tak dělal, že kňučí bolestí nad představou, že přijde o své krvavě vydělané penízky. Natáhl jsem pravici.

„Ruku na to.“

„Jo. Čestný slovo.“ Potřásl mi slavnostně rukou. „Ale já za to taky něco chci.“

„Povídej. Tvoje přání je mi od teď rozkazem.“

„Ti dva můžou něco vědět.“

„Samozřejmě. Vědí, kdo je objednavatel.“

„Oni ti to řekli?“

„Ještě ne. Teprve dneska večer se to dozvím. Jak vidíš, beze mě se neobejdeš.“

„Kdy se s nima sejdeš?“

„Teď.“

Všichni tři se na sebe uďiveně podívali. Usmál jsem se. „Za pár minut by měli přijít…“ Zamyslel jsem se. „Ty, Imro, já nevím, ale… Nejsem si jistej, jestli jim nebude vadit, že proti nim budeme čtyři. Kdybysme se s nima tady sešli sami dva…“

„Jestli jim moji lidi překážej a jsou z nich tak podělaný, sedneme si s nima my dva spolu támhle do kouta. Ale to ti povídám: ať jsou hezky hodný a pamatujou si, že v nejhorším případě je tady zmasíme a dodáme policajtům úhledně zabalený. Tak jim to hezky vysvětli, aby nenadsazovali cenu. Je to i tvůj zájem. Co jim budu muset vypláznout, to si strhnu z tvejch peněz.“

„Máš je s sebou?“

„Nejsem blázen. Až se ďohodneme, někdo z kluků sjede pro prachy. Ale to dohodneme potom. Jdi pro ně a žádný triky!“

Koho chtějí bohové zničit, toho raní slepotou. Za jiných okolností by Imro snad byl opatrnější, ale tady, doma, na vlastním hřišti, se cítil pevný v kramflecích. Ostatně po boku mu seděly dvě jeho gorily a byli to hoši ostří jako břitva. Zažil jsem je v akci několikrát a vím, o čem mluvím. Santez s Rodrigezem stáli ve výklenku vedlejšího domu. Minul bych je, na ulici už byla tma a světel pomalu. Ale Láďa, hlídající ve voze, který jsme si půjčili o dvě ulice dál, mi je ukázal. „Jsou uvnitř,“ řekl jsem Santezovi. „Tři u rohového stolu naproti dveřím. Jsou ozbrojeni. Dva z nich jsou tajní policisté. Slíbili mi deset tisíc dolarů, když vás přivedu. Vám řeknou, že pro vás mají nové pasy a že vás teď oďvezou na letiště za Prahu, odkud vás malé letadlo vezme do Švédska. Místo toho vás odvezou do vězení a předají Američanům. Dva agenti FBI už jsou na cestě do Prahy.“

Santez se obrátil k Rodrigezovi a drmolivě mu něco vysvětloval. Nejspíš mu překládal má slova. „O.K„“ řekl potom. „Nikdo jiný tam není?“

„Ne.“

„Půjdeš s námi?“

„Ne. Počkám na vás v autě. Ale říkám vám, jsou ozbrojeni.“

Zasmál se a ukázal, co skrýval pod bundou. Byl to kratičký, masivně vypadající izraelský automat UZI, něco jako náš škorpion.

„My taky,“ dodal.

„Máš pro mě tamtu věc?“

Podal mi balíček s maličkou vysílačkou, podobnou dálkovému ovladači elektrických autíček. „Umíš s tím zacházet?“

„Ne.“

Krátce mi vysvětlil, co a jak. Bylo to vskutku prosté. Mohl jsem celou záležitost nechat napotom, jenomže se mohlo stát, že žádné potom nebude. Posadil jsem se do auta.

„Tak co?“ Láďovi v hlase zavibrovalo napětí.

„Nastartuj a čekej. Dal mi tu…“ Nedopověděl jsem. Z restaurace se ozvaly tři dlouhé dávky a mezi nimi asi dva osamělé výstřely. Těsně před námi se roztříštilo okno. Ze dveří vyběhl Santez. Sám. Skočil do auta, jehož zadní dvířka jsem nechal otevřená, a přibouchl je.

„Go!“ zařval. Láďa odstartoval jako pilot formule 1.

„Kde je Rodrigez?“ vykřikl jsem.

„Zůstal tam. Jeden začal střílet.“ Aha. To byly ty ďva osamělé výstřely. Jedna kulka trefila okenní tabulku, druhá Roďrigeze.

„Je mrtvý?“

„Jo. Pojistil jsem se.“

Ne. Nebyl to sentimentální chlapeček. Kdyby jeho parťák náhodou přežil, zachránili ho a on třeba i

nechtěně pod prášky nebo v narkóze něco vyžvanil, Santezovi by chytla koudel pod zadkem. Tak mu k té jedné kulce ještě pár přidal. Pro sichr.

„Do hotelu nemůžeš. Máš ještě jiný pas, pod kterým jsi tady nebyl přihlášený?“

„Tenďruhý.“

„Alvarez?“

„Ten.“

„Ano? Tak je to v pořáďku.“ Už mlčel. Jeli jsme na Žižkov, Láďa tam měl kamaráda, který pronajímal byt.

„A nevystrkuj nos, nevoď si sem žádný kurvy. Konzervy tady máš, pití a chleba taky. Nikomu neotvírej! Já se ti ohlásím sám, telefonem.“ Vrátili jsme se k místu činu. Bylo už půl jedenácté v noci. Zastavil jsem pár ulic od restaurace a poslal samotného Láďu na výzvědy.

Vrátil se za dvacet minut. „To byly jatka! Lidí je tam celá ulice, mrtvoláci ještě ležej uvnitř, policajti to tam fotěj, je tam už i NOVA… Tes!“ S lítostí si asi vzpomněl na svůj starý pohřebácký kšeft. „Jsou tuhý?“

„Pche! Rozstřílený na hadry! Sebrali pingla a majitele, ale ty přej nic neviděli, neslyšeli, česky neuměj, na nic se nepamatujou, hráli vzadu v kuchyni domino, a když se začalo střílet, zalezli pod stůl.“

„To sis vymyslel.“

„Lidi to říkali.“

„Vždyť přece ty šikmooký neuměj česky.“

„To nevadí. Tím spíš nic neřeknou. Kam teď? Pojedem domů?“

„Nikolivěk, milý příteli. Toto vše byla pouhá ouvertura čili předehra. Teprve nyní začíná ta pravá práce.“

Ferkův telefon jsem měl, žel pouze do firmy. Ve firmě se neozýval. Proč taky tak pozdě v noci. A kde bydlí, případně v jakém hráčském, kokainovém, opiovém či erotickém doupěti tráví noci, o tom jsem neměl povědomí. Zato jsem věděl, kde bydlí Lájoš. A Lájoš, Ferkův rodný strýc, by něco málo o soukromí svého úspěšného synovce měl vědět.

„Jen jestli už nechrní,“ zapochyboval Láďa. Stavili jsme se ve Vysočanech v obchodě s

nepřetržitým provozem a nakoupili si proviant.

„Kdyby chrněl, probudíme ho.“

„Kdybys mě probudil po prvním verši, tak bych byl děsně nevrlej. Se mnou by moc velká řeč nebyla.“

„Lájoš je silný chlap, něco vydrží. Řekneme mu, že Ferkovi hrozí nebezpečí. Hned se pochlapí.“ A nebudeme vůbec, ale ani trošinku lhát. Kdyby Ferko věděl, co se nad ním vznáší za malér, dekoval by se někam hodně daleko. Třeba do Antarktidy nebo do Tibetu. Lájoš doma nebyl, byl v hospodě. „Šéfko! Boha! Kdě sa tuna berete!“ Jásal hlasem tak bujarým, že jsem ho odhadoval nejmíň na sedm piv a pět rumů. Když jsem zkouknul jeho účtenku, viděl jsem, že jsem se seknul jenom o jednoho panáka. Měl jich šest. Byl tak rozjetej, že mi chtěl objednat ruma.

A mával při tom svým lístkem, ať mu to výčepní napíše.

„Lájoši, vole stará, prober se. Není čas na chlast. Je hroznej malér.“

„Nehovořte! Čo stě zasa kadě porobili?“

„Já nic. Ale…,“ všiml jsem si, že nás u stolu poslouchají. Chytil jsem Lájoše za rameno a odvlekl ho kousek stranou.

„Šéfko, ale cože to robitě? Veď sadnime si. Kamaráti nyč něpovieďa.“

„Sháním Ferka.“

„Ohó!“ zasmál se pyšně. „Tečie vám do topánok, čo? Ferko je dobrý, hej, věru dobrý. Vietě, čo si kupil? Jaguára!“

„Je ženatý?“

„Ferko? Prečo? Ferko nie je somár ako ja! A prečo sa pýtatě? Mate preňho volakú babu?! S jaguárom má bab…“ Mávl rukou.

„Jestli mi hned neřekneš, kde ho najdu, tak toho jaguára možná zdědíš ty. A povezeš se v něm Ferkovi na funus.“

Vytřeštil oči. Otočil se ke stolu s kamarády a zašeptal: „Prečo? Funus? Veď nie je chorý!“ „Bude. Umře na otravu olovem.“

„Olovom?“ Potřásl hlavou, aby se zbavil opice, která mu seděla za ušima a držela ho za pačesy. „Hej, počul som v rádiu, že olovené trubky nie sú zdravé…“

„Nejsou. Ale pochybuju, že ty nebo Ferko pijete vodu z vodovodu. A potrubí do něj nikdo nezasadí. Ale kulky. Ze samopalu, víš?“

„Vy ho chcete zabiť?“ Poodstoupil a v očích se mu nebezpečně zablesklo. „Ty zasrán, ak sa nazdávaš, že ja bysom mohol…“

„Drž hubu! Myslíš si, že bych šel za tebou zeptat se, kde ho najdu, kdybych ho já chtěl zabít? Chci ho varovat.“

„Ale prečo? Veď Ferko je…“ I v opici mu náhle došlo, že jeho synovec je gauner velikosti himalájského štítu. Zarazil se, otočil se celým tělem, protože pro svoji tloušťku se nemohl otáčet trupem jako my ostatní, ale musel nejdřív jako kráčející elevátor učinit příslušné přešlapy, podíval se na nedopité pivo, zaváhal, pak se vrhl ke stolu, na jeden hlt do sebe zbytek půllitru nalil a zařval: „Idzeme!“ Hnal se ke dveřím.

„Kam letíš? Ještě nemáš placeno!“ vykřikl výčepní, ale Lájoš jen mávl rukou. Měj se, někdy příště…

„Domou,“ poručil a nacpal své objemné tělo do corsičky. Láďa se musel skrčit na zaďním sedadle, protože jsme měli třídvéřák a dozadu by se Lájoš vůbec nevešel. I takhle nadával, proč si nepořídím normální auto místo tyhle hračky pro děti. Před svou chalupou s kletbami vystoupil tím způsobem, že prostě vypadl bokem na zem. „Kurva zjebaná tvoja mať!“ zařval. „Lenem somár može mať cosi také! Čo ak by som bol skutočně tučný! Prikurtovali bystě ma na střechu?“

„Na tebe bych si pořídil přívěs. Dal bych tam klec a ty bys moh podle nálady buď řvát, nebo řehtat.“

„Reval bysom,“ odsekl a bral se otevřít vrata. Vrata byla odemčená a se skřípotem se otevřela. Ve světle měsíce na nás studeně hleděla skla reflektorů šestsettřináctky.

„Ty, Lájoš,“ řekl jsem už opravdu netrpělivě, „až přestaneš vyvádět, tak se prober, jestli potřebuješ, napumpuju ti vodu na hlavu, ale pro boha svatýho, řekni mi okamžitě, kde najdu Ferka!“ „Nenajděte. Ak ja sam něnajděm, nik ho nenajde.“

Dokymácel se k tatře a trhnutím ji otevřel. „Počkej!“ zařval jsem. „Co blbneš? Pojedeš s náma!“ „Chodím lenem svojim autom,“ zaduněl důstojným basem a nastartoval.

„Ty vole, von chce řídit?“ vyděsil se Láďa. „Dyť se naboří!“

„Je to tvoje auto?“

„To není, to je fakt. Ale kďyž se naboří, nebuďe nám k ničemu.“

„Snaď pojede pomalu a přežije to.“ Že by jel pomálu, se říct nedalo. Rozjíždět se pořád ještě nenaučil a ze dvora se dostal trhavými poskoky. Připomínalo to dovádivou laň, jenom celkový dojem byl méně ladný. V domě se rozsvítilo jedno okno. Lájoška se vyklonila se šátkem na hlavě a cosi rozčileně volala. Lájoš ji neslyšel. Lájoš by neslyšel ani troubení posledního soudu, jak byl soustředěn na vedení šestsettřináctky po ulici rovně a pokud možno plynule. Jel asi čtyřicítkou, motor naříkavě kvílel ve vysokých obrátkách, protože řidiči buď stále ještě nikdo nevysvětlil, že automobil má víc než první rychlostní stupeň, anebo se prostě bál, že řazení, vyžadující koordinaci několika činností naráz, prostě nezvládne.

„Seberou ho,“ prorokoval Láďa chmurně. „Jestli kolem pojedou četníci, seberou ho. Je zhulákanej jak sova pálená.“

„Ty jsi někdy viděl sovu pálenou?“

„Ne. Proč?“

„Já ji viděl. Dvakrát. Jednou byla vycpaná, takže vožralá bejt nemohla, to dá rozum, a podruhy na čundru v lese. A vypadala střízlivá jak panna. Zajímalo by mě, kde sovy pálený přišly k takhle mizerný pověsti.“

Láďa neodpověděl. Nejspíš začínal litovat, že se dal do holportu s magorama. Lájoš, kterého jsem sledoval v bezpečném odstupu, se na rovné a prázdné ulici rozhodl, že přece jenom přeřadí. Automobil sebou zaškubal ještě divočeji než předtím a zabočil vlevo. Že refýž s výstražným

majáčkem a sloupkem s jízdním řádem stála právě tam, co stála, byla vina těch, kdo ji tam umístili. Měli předvídat, že jednou kolem pojede Lájoš. Nejdřív si to odskákal majáček, potom jízdní řád. Žádní cestující ani tramvaj se v dohledu nevyskytovali, takže velká škoda nevznikla. Jen vůz při smyku Lájoš samozřejmě dupnul na brzdu celou hmotností svého stodesetikilového těla začal lítat sem a tam, aby nakonec zůstal stát naštorc opřený o sloupek. Vyskočili jsme z auta. Lájoš seděl bezvládně opřený o volant.

„Snad se nezabil,“ vyděsil se Láďa. „Taková slupka to zas nebyla.“

„Možná je v bezvědomí.“

„Ktorý kokot tam dal ten stlp?!“ zamumlal Lájoš. „Urobit uprostřed cesty chodník so stlpmi… poviem četníkom, něch takého sviňara zavru!“

Vyvlekli jsme metrákového Lájoše z vozu jako šneka z ulity a oďtáhli k oplíku. Sklopil jsem zaďní sedadla a naložili jsme Lájoše ďo kufru. „A teď fofrem pryč!“

„K čemu nám buďe?“ zeptal se Láďa, kďyž se zezadu ozvalo bohatýrské chrápání.

„Počkej, musím zajet někam stranou.“ Po deseti minutách jsme zabočili do klidné ulice a zastavili. Vozím s sebou dvě plastikové láhve s voďou: člověk nikdy neví, že jo. Vytáhli jsme Lájoše na vzduch a já mu nalil na hlavu první flašku. Probral se až při druhé. „Boha, som ale smedný,“ vyhrkl.

Trvalo to, ale domluvili jsme se. Ferko byl skutečně v podniku, kam je přístup obyčejným smrtelníkům podobně jako na Olymp zakázán. Novodobí bohové sídlili kousek od Flóry. Jen nenápadná zlatá tabulka upozorňovala, že se jeďná o soukromý klub. V mohutných ďveřích z kvalitního ďřeva žádná špehýrka nebyla: ochranka měla prostor před klubem poď kontrolou pomocí skryté kamery. Zastavili jsme stranou, kam nedohlédla ani kamera se širokoúhlým objektivem. Mezi vozy zaparkovanými z nouze porůznu na chodníku jsem zahlédl i jaguára. Jenom jednoho. Strčil jsem do Ládi a pohledem jsem mu ho ukázal. Přikývl. Lájoš vystoupil a šel ke ďveřím. Zmáčkl zvonek a něco mrmlal ďo mluvítka. Za okamžik se ďveře pootevřely a on zmizel uvnitř. Za ďeset minut se objevil znovu a zavolal na mě, že mám jít. Takhle to řekl: „Mátě isť.“ „Kam?“ zeptal jsem se. „Do řiti?“

„Ně. Tuna.“

„Aha.“ Pistoli jsem jako obyčejně vrazil opět Láďovi, aby ji aspoň hlídal. „Za dvacet minut, rozumíš?“

Láďa si povzdechl. „Doufám, že si to nevodskáču taky.“

„Musíš být opatrný.“ Dobře že jsem si pistoli nevzal, protože chlapík v černé košili s krátkými rukávy mě hned ve dveřích prošácnul. Pak přikývl, že jako je to v pořádku, a já mu poděkoval za laskavost. Muž v červených kalhotách a černobíle pruhované vestě mi pokynul, abych ho následoval. Lájoš, který znal zdejší obyčeje, si dřepnul do křesílka vedle vchodových dveří a okamžitě usnul. Strážný se na něj díval jako na něco, co vylezlo zpod kamene, butler ho ignoroval úplně.

Ferko mě očekával u baru. Všechny místnosti byly velice střízlivě a draze zařízené, jen bar se tvářil jako staré gotické sklepení. Ferko na sobě měl bílý smokink a s sebou dlouhovlasé stvoření těsně nad hranicí plnoletosti. Možná byla mladší, ale pochyboval jsem, že by se odvážil vzít si sem podměrečnou mřenku. Tady hrál gentlemana a gentlemani pohlavně zneužívají mladistvé holčiny pouze v přísném soukromí.

„Copak se děje, šéfíčku?“ zeptal se svým ironickým způsobem. „Člověk si jen po šichtě zaskočí osvěžit se do klubu a hned má na krku znova práci.“ Ukázal na volnou sesli vedle sebe. Podíval jsem se na mladici vedle něj. Ignorovala mě stejně jako butler Lájoše. Vypadala, že se nebaví s nikým pod dvanáct milionů ročně. „Chtěla ses domluvit s Rajmanovými na tý party, ne?“ řekl jí Ferko. Poslušně přikývla a odkráčela.

„Co vám mohu nabídnout?“ Barman už stál v napjatém a uctivém očekávání.

„Džus. Hodně ledu a napůl se sodovkou.“ Přikývl tak nadšeně, jako kdybych mu splnil nejtajnější přání. Když jsem dostal pití a barman se stáhl na druhý konec pultu, Ferko se na mě tázavě podíval. „Tak co je? Jsem utahanej. Říkal jsem ti, že jsem sotva dorazil. A hlavně nemám rád, když mě lidi otravujou v soukromí!“

„Jestli tomuhle říkáš otravování, tak jsem zvědav, co budeš říkat, až to ten hoch spustí.“ Podíval jsem se na hodinky. „Může ti přijít na stopu tak nejpozději k ránu, až se budeš vracet z klubu.“ „O čem to, proboha, žvaníš? Jakej hoch? Jede po mně snad něj akej buzík?“ Zasmál se a barman se na nás podíval v domnění, že máme přání. Ferko zavrtěl hlavou, že jeho služeb není třeba. „Je to zabiják odněkud z Jižní Ameriky. Šéfoval ten gang, co z něj Imrovi lidi zabili dva maníky. Čteš snad Blesk, ne?“

Sáhl jsem do kapsy, abych mu ukázal výtisk bulváru, ale Ferko ho štítivě odsunul. „Už jsem ten blábol čet. Imro zjistí, odkud pronikly informace. A pak…,“ vtáhl horní ret a sykl. „Pak bude někdo moc a moc litovat, že si pouštěl pusu na špacír.“

„Imro už ví, kdo to udělal. Máš mu brnknout.“

Udiveně se na mě podíval, ale přitáhl si telefon ležící na barpultu a vyťukal číslo. Tady pánové nenechávali ležet mobilní telefony na stolech před sebou. Tady byli mezi svými a nepotřebovali se vytahovat.

„To jsi ty, Imro?“ zeptal se Ferko, když se na druhém konci někdo ozval. „Tak mi ho zavolej!“ poručil, když zjistil, že u aparátu není Imro. Chviličku poslouchal, oči stále vyvalenější. „Ne!“ vyštěkl nakonec a rychle přerušil spojení. Znovu začal vyťukávat číslo v domnění, že se spletl.

„Nemusíš se namáhat,“ řekl jsem lhostejně a napil se džusu. „Ozve se zase ten chlap. Je to polda.“ „Jak to? Proč… Co je s Imrem?“

„Nemůže mluvit.“

Prudce na mě pohlédl. „Oni ho sebrali?“ zeptal se tiše. „Za co? Řekni, kdo v tom jede, ať můžu…,“ otočil se. Sledoval jsem jeho pohled. Mezi hosty jsem zahlédl mnohou tvář známou z novin a televize. Mezi nimi i jednoho vysoce postaveného pána z vnitra.

„Ten ti nepomůže,“ řekl jsem. „Ono se totiž nedá říct, že by Imra sebrali. Policajti ho spíš posbírali. Byl rozstřílenej na hadry. To víš, celá dávka ze samopalu… ta nadělá paseku.“

„Imra?! Kde? A co dělali jeho…“

„Myslíš ty dva jeho poskoky, co ti taky dělávali gorily? Ti dopadli stejně. Touhle dobou už asi budou v márnici. Zejtra se na ně můžeš jít podívat. Ale radím ti, dej si na kuráž aspoň tři panáky. Já je sice neviděl, ale co jsem slyšel, to mi stačilo.“

Dal si toho panáka hned. A dvojitýho. „Kdo ho sejmul?“ zeptal se, když srovnal klepáka. „Říkal jsem ti to přece. Ten killer z Ameriky. Vyřizuje si účty. Teďka jde po tobě.“

„Ale proč?!“ téměř zavyl. „Co já s tím mám společnýho?“

„Hodně. Jsi taky namočený do zakázky, kvůli který sem ti hoši přijeli. Nemyslím, že bys věděl moc, ale něco víš. Jenže to mě nezajímá. Mě zajímá, že jsi mě s Imrem a s tou babou Janurovou podved tenkrát s tím barákem.“

„To je lež! Kdo ti to nakecal?“

„Imro. Chtěl se se mnou dohodnout. Spojit. Proti tobě, víš? Ale nejdřív mi to prozradil jistý Mareš. Doktor Mareš. Neříká ti to nic?“ Kousl se do rtu a zamumlal cosi o sviních. Zřejmě mu to jméno skutečně cosi říkalo a podle této výstižné charakteristiky už měl s panem doktorem co do činění. „Tak hele dohodneme se.“ Podíval jsem se na hodinky. Půlhodina už téměř uplynula. „Mám u tebe čtrnáct melounů. Chci je. A hned! Nebo…“

Ferko se na mě vytřeštěně podíval a pak se rozesmál. Upřímně se rozesmál, až skytal. Barman jako dobře vychovaný muž odvrátil zrak a dělal, že čistí sklenice. „Ty ses fakt zbláznil! Šéfíčku, tys byl vždycky kokot, ale že takovejhle…“ Zavrtěl hlavou a utřel si oči. „Co se stane, když ti je nedám jakože ti je nedám. Co uděláš?“

Zvenčí zaduněla detonace. Musela to být pořádná slupka, když byla slyšet i zde v podzemí, za několikerými dveřmi a stěnami. Sklenky ve vitríně u baru se rozcinkaly. Hosté vyskočili, ozvaly se výkřiky, nějaká žena začala hystericky ječet, lidé pobíhali sem a tam. Dovnitř vběhl butler v pruhované vestě a za ním nějaký muž v černém smokinku. „Klid, prosím!“ vykřikl. „Žádné nebezpečí nehrozí!“

„Co se stalo?!“

„Výbuch. Na ulici. Nějaká exploze. Ale všechno máme pod kontrolou. Už jede policie.“

„To byl tvůj jagas,“ zašeptal jsem. „Měls kliku. Představ si, že by bouchnul, až bys v něm seděl.“ Ferko zesinal. Na čele se mu objevily krůpěje potu.

„Nechám tě sebrat!“ zasyčel.

„Za co? Seděl jsem tady s tebou, žádnou zbraň ani nějaký dálkový odpalovací zařízení tady nemám… Hele, přestaň dělat scény, nebo bude průser,“ řekl jsem znepokojeně, když položil hlavu na pult a málem se rozbrečel. Asi mu ten jaguár přirostl k srdci. Nedivím se mu. Jaguár je moc krásný a ušlechtilý auto. Bylo mi ho už předem líto, když jsem Láďu instruoval, jak má nenápadně pod kastli šoupnout ten balíček od Santeze. Byla v něm samozřejmě bomba, kterou odpálil tím ovladačem na autíčka. Touhle dobou už parkoval s corsou o řádný kus dál, v ulici, na které jsme se domluvili, zatímco Lájoš vyjednával můj vstup do klubu.

„Zabiju tě,“ zamumlal Ferko hluše, když zvedl hlavu.

„Chceš říct, že mě necháš zabít. To je omyl. Dokážu se chránit. A tvoje gorily jsou povětšinou vyřízený, bez šéfa, pokakaný hrůzou za ušima. Navíc bych na tvém místě uvažoval spíš o vlastní závěti, protože tohle bylo jen varování. Ti zabijáci čekají jenom na můj příkaz. Neznáš je a nevíš, před kým se chránit. Oni mají tvoje fotografie, znají tvou adresu, vědí, kde máš kancelář… vědí o tobě prostě všechno.“

„Nechám tě sebrat. Tohle ti neprojde.“

Povzdechl jsem si. Připadal mi jako malé děcko. „Připadáš mi jako malý děcko. Znáš Mareše, od Imra jsi věděl, že tady jde o akci, ve který jsou zapojený a spojený mocnější lidi než ty. Tu práci mám teď na povel já. Když mě necháš sebrat a ta zakázka se nepodaří, jsi mrtvý muž nadvakrát. Buď tě zabijou ti mí killeři, nebo tě sejmou za trest tamti. Vyber si. Já myslím, že nejsi chudý člověk. Život za čtrnáct milionů to pro tebe není zase tak špatný kšeft! Zvlášť když uvážíme, že těch čtrnáct melounů jsem ti vydělal já. Nechci víc, než co mi patří.“

Přistoupil k nám muž ve smokinku a odkašlal si. Ferko se na něj podíval. „Co je?“ zeptal se ochraptěle.

„Obávám se, pane, že váš vůz byl zničen. Chce s vámi hovořit policie… budete si potom přát zavolat taxíka?“

Nakonec jsem ho odvezl svým autem. Lájoše nechal spát v křesle u dveří. Poprosil jsem ho jenom, aby mu neubližoval, protože mě sem zavedl v obavě o synovcův život což, jak sám vidí, bylo opodstatněné. „Jestli myslíš, že mám v trezoru tolik peněz, ,tak jsi blázen,“ utrousil. Jinak moc hovorný nebyl. Z jaguára zůstala jen hromada kovu, kůže a skla. Odskákaly si to i dva další vozy zaparkované vedle. Medvěd a Mitsubishi Sigma. Snad je měli jejich majitelé pojištěné. Pokud ne, poznali aspoň na vlastní kůži pravdivost reklamy České pojišťovny.

„Nějak to provedem. Kde je dobrá vůle, řešení se najde vždycky.“ Nic neříkal. Asi už promýšlel opatření, která ještě během noci proti mně podnikne. Abych jeho mstivé myšlenky aspoň trochu rozptýlil, zavolal jsem mobilem Santezovi, kterého jsem zřejmě probudil, a nadiktoval jsem tomu nic nechápajícímu dobrému muži adresu, kam jedeme. Aby byl v pohotovosti. Nevím, jestli mi Ferko rozuměl, nejspíš ano. V každém případě pochopil, oč jde. „Pokud si myslíš, že tam můžete proti mně něco podniknout, tak na to zapomeň,“ utrousil. Jen jsem se zasmál.

V trezoru měl pět milionů. Mohl si to dovolit, protože budova, ve které měl kancelář, byla střežená černými šerify. Složil jsem štůsky bankovek do igelitky a zeptal se ho, jestli nemá nějakou cizí měnu. Beru cokoliv s výjimkou dolarovek tištěných na barevné kopírce. Kroutil se, bil se v prsa a zaklínal se jak haličský žid, jak jeho předkové při výslechu kvůli krádeži slepic, naříkal, že ho úplně ožebračím, ale nakonec z tajné přihrádky přece jenom něco přes padesát tisíc marek vylovil. „No, když budu hodně mírnej, tak mi pořád chybí osm melounů,“ řekl jsem otráveně. „Tohle je ubohej kšeft.“

„Šest,“ řekl Ferko.

„Jak to? Dals mi pět milionů v korunách a nějakejch devět set tisíc v markách.“

„Ten jagas stál dva miliony.“

„Ale novej. Ty, milý Ferko, ty nejsi z lidí, co si kupujou nový auta, když se daj koupit za čtvrtinu ceny nebo rovnou ukrást svejma profíkama.“

„Z toho je vidět, jakej seš debil. Už jsem ti párkrát vysvětloval, že teďka dělám solidního

velkopodnikatele. Fáro si můžu pořídit na leasing a splátky odečítat z daní. Tos ještě nikdy neslyšel? Slušný lidi jinak auta nekupujou.“

„Nebudem se hádat. Ten auťák jsem ti nezlikvidoval já. Mně dlužíš osm melounů. Počkej tady. Hlídej ho, Láďo, já si od vedle brnknu.“ Mareš byl na drátě. Vysvětlil jsem mu, že nastaly jisté komplikace, protože killer, já osobně mu říkám Bábinskej, se skutečně utrhl z řetězu. Postřílel Imrovo osobní komando a teď dychtí po jeho krvi. Imro zase vidí rudě a touží Bábinskýho rozemlít do buřtů. „Je to blbý, doktore. Já ten kšeft dokončím klidně ještě dneska v noci. Všechno mám připravený. Ale potřebuju, aby někdo měl na starosti Ferka. Nechci ho mít za zadkem.“

„Kde je ten… ten Babinský?“

„Starý lotr mexický? Netuším, vím jen, že před hodinou vyhodil Ferkovi do povětří jaguára. Kdyby v něm pan velkopodnikatel seděl, mohlo být po problémech. Teď potřebuju, aby ho někďo hlídal. Aspoň do zítřka. Já bych rád tu práci udělal v klidu.“

„On vám dluží peníze, viďte?“

„Jistě. Už o tom mezi námi byla řeč. Díky vám to vlastně vím.“

„A chcete, aby zůstal naživu a mohl vám je vrátit. Ale taky, a ještě víc, chcete, abyste zůstal naživu i vy… nevím, jak jsou právě zamíchané karty, ale asi vám teče ďo bot.“

„Pane doktore, vy mi čtete myšlenky.“

„To není tak obtížné. Chápete ovšem, že toto je dost nechutná záležitost a…“

„A nepomůžete mi proto zadarmo. Jednak z toho důvodu, že je ve vašem zájmu, abych zůstal naživu a dokončil zakázku a hlavně vám mohl prodat ty báječné kompromitující materiály. Budete fakt příjemně překvapen!“

„Dva miliony.“

„Dva melouny? Vy jste ale vyděrač! Já vám vlastně skoro celý svůj honorář zaplatím ze svého. No, budiž. Beru. Musím. Stačí? Musíte se ale postarat o to, aby Ferko hned ráno vyzvedl peníze.“ „Souhlasím. Kde teď jste?“

„V jeho kanceláři.“

„Dobře. Vím, kde to je. Pošlu tam lidi. A vy to nezvorejte, Najman! Nebo…“

Nechal ve vzduchu viset výhrůžku, chvějící se jako napjatá škrtící struna.

Čas se nezastavil. Hvězdy se posunuly na své dráze a hodiny na pražských kostelích odbily druhou. „Kafe by bodlo,“ zamumlal Láďa. Na člověka, který prožil řádně zhýralý život, mi připadal trochu jak vybitá baterka. V tuhle hodinu podsvětí teprve začíná žít! A on by se už nejradši viděl v kanafasu. Hnal jsem vůz směrem Strašnice. Podle několika telefonů, které jsem měl, byl tuhle noc vzhůru kdekdo. Kdekdo s výjimkou strážného z bezpečnostní agentury, domovníka a hlídacího psa v Ivančině vile. Dům byl temný a tichý.

„Myslíš, že tam fakt nikdo nečíhá? Může to bejt všecko past.“ Láďa se zřejmě rozhodl, že nebude dnes v noci věřit nikomu a ničemu. Kromě toho měl přece jenom mírně pocuchané nervy z toho výbuchu. „Sem měl největší vítr z toho, aby náhodou někdo nešel kolem nebo aby třeba v tom bouráku vedle nechrápal fára, víš? Vodpálit to, no prosím, stejně si na takovej auťák nakrad…“ Mávl rukou. „Ale aby si to někdo vodskákal osobně, to bych teda nedokázal.“ „Chceš jít se mnou?“ „Ani omylem.“

„Za co tě vlastně platím?“ zavrtěl jsem hlavou.

„To musíš vědět ty. Ale jenom dneska večer jsem si vydělal tak na deset let kriminálu. Za to, cos mi dal, je toho ažaž.“

„Máš pravdu.“ Podal jsem mu pět svazků bankovek. „Tady je dalšího půl milionu. A když se dožijeme rána, dostaneš ještě jednou tolik a něco jako prémii navíc. Hodí ti to půldruhýho milionu. Když si je dáš do banky na dvanáctiprocentní úrok, máš patnáct kolíků měsíčně. Skromný člověk s takovou rentou vydrží bez práce až do smrti.“ O igelitce, ve které bylo podstatně víc a kterou jsem si dal do kufru, jsem se nezmiňoval. Mou zásadou je neuvádět bližního v pokušení.

Vytáhl jsem zásobník, vyhodil náboje, zkontroloval je a znovu nabil. Láďa seděl, půl milionu na klíně, a díval se před sebe. Rty měl stisknuté. Co si myslel, raďši nechtít věďět.

„Tak jďu na to. Kdyby něco, hvízdni. Nebo zatrub.“ Z kufru jsem si vzal brašnu s viďeokamerou. Odemkl jsem si branku. Okamžik jsem čekal, jestli se náhodou pes neprohrál a nevyřítí se na mě.

Ale asi spal spánkem spravedlivých a zdálo se mu o šunkové kosti. U domovních dveří, skryt už plotem přeď zraky přípaďných zvěďavců, jsem znovu použil mobilní telefon. „Jsem taďy a jďu na to,“ ohlásil jsem. Strážce spal v obývací hale, pohoďlně rozvalený v křesle. U nohou mu ležel rozcapený ďobrman a hlasitě přerývaně chrčel. Ne že by ďoďělával. I psi chrápou. Na domovníka jsem se nešel kouknout. Potichu, s rozsvícenou tužkovou baterkou, jsem vystoupil do patra. Ivanku jsem našel v ložnici. Spala stočená ďo klubíčka, napůl zakrytá prostěraďlem, protože noc byla teplá. V měsíčním světle svítila na bílém povlečení postele snědá stehna.

Povzďechl jsem si. To, co jsem musel uďělat, mě vůbec, ale opravďu vůbec netěšilo, ale nic jiného mi už nezbývalo. Zveďl jsem k očím kameru, naštěstí byl úplněk a světla bylo pro optiku s vysokou citlivostí dost, ostatně jde jenom o důkaz, a druhou rukou jsem namířil pistoli na její hlavu. Představil jsem si, jak vypadá patnáct milionů, a zmáčkl jsem spoušť.

„A pryč!“ Skočil jsem do auta a opatrně, pomaličku, abych nikoho zbytečným kvílením motoru a ječením pneumatik neprobudil, jsem se rozjel.

„Hotovo?“ zeptal se Láďa stísněně.

„Šlo to jak po másle. Všecko bylo přichystaný, stačilo jen párkrát zmáčknout spoušť.“

Otřásl se a poodtáhl se ode mne. Moc to nešlo, corsa není rolls royce. Na nejbližší křižovatce jsem zastavil na červenou a zavolal Mareše.

„Zdravím, doktore. Můžete začít počítat prachy.“

„Vyšlo to?“

„Jo. Pro sichr jsem to natočil na video, takže se klient může přesvědčit, že je všechno přesně podle jeho přání.“

„Možná se bude chtít přesvědčit osobně.“

„Bezva. Adresu snad zná. Nevím ale, jak si poradí se všemi těmi alarmy. Já je měl vypnutý, ale s Imrem jsem se dohodnul, že je při odchodu zase zapojím, abych zmátl stopy. Stříkačku jsem dal do ruky stráž —nýmu. Dostal nějaký vopičí kapky a probudí se až zejtra dopoledne. Do tý doby se do baráku nedostane ani myš.“

„To jste ovšem nemusel dělat.“

„No pardon, doktore, pardon! Řekl jste mi snad, co nemám dělat? Vy jste mi pouze řekl, co mám udělat. A svoji kůži si já míním chránit podle vlastního uvážení. To doufám chápete.“

„Dobře. Kde a jak se sejdeme?“ zeptal se Mareš.

„Počkám na vás v jednom bytě na Žižkově, patří kámošovi, kterej… no to je jedno, prostě má o bydlení postaráno jinde.“

„Chápu. Máte na kamarády štěstí.“

Jen počkej, ty parchante arogantní! Ty svatoušku! „Moje starost. Mám s sebou i ty materiály. Ale pamatujte žádný podrazy a z ruky do ruky.“

„Žádné podrazy. Hlavně vy to mějte na paměti. Budete tam sám, jasné?“ řekl Mareš výhružně. „Nebojte se. Zvládnul jsem to taky sám, i bez těch vašich mafiánů. Takovýhle profíky si příště posílejte pro brambory.“

Nadiktoval jsem Marešovi adresu a dalším telefonem jsem znovu probudil Santeze. Chvíli mu trvalo, než pochopil, co má udělat, ale slíbil, že přesně dodrží mé instrukce. Po pravdě řečeno, nemyslel jsem si, že je až tak pitomý, jak jsem Marešovi tvrdil: měl prostě smůlu. Soudím, že v některých ohledech se na něj člověk mohl spolehnout. Imro by to mohl potvrdit kdyby mohl… Před domem na Žižkově jsem dal do pistole nový zásobník.

„Za rohem je hospoda, kde mají otevřeno celou noc,“ řekl jsem Láďovi. „Zapadni tam, nevožer se a čekej.“ Vzal jsem si kameru a tašku s penězi. Zamkl jsem auto a šel. Srdce mi bušilo, žaludek vibroval a prdelku jsem měl sevřenou jak kombinačky.

Oďemkl jsem a rozsvítil. Byt byl prázďný. Prošel jsem obě místnosti a poďíval se ďo špajzu. V pořáďku. Pistoli jsem položil na pavlači ďo truhlíku na květiny přeď WC. Jestli mě Mareš chce zabít, stejně bych ji nestačil vytáhnout, ani kďybych ji měl za pasem. A jestli má jiné úmysly a jak jsem ho poznal, je to člověk, který by si sám ruce vražďou nepošpinil, taková věc je v rozporu s jeho ďeformovanou filozofií trestající spraveďlnosti —, snaď se mi můj plán poďaří. Jestli ne… kažďý musí jeďnou umřít.

Deset minut po mém příchoďu se ozvalo klepání na ďveře. „Je otevřeno,“ řekl jsem. Dveře se pomaličku, potichoučku pootevřely a v nich se objevila ruka s pistolí. Pak ďovnitř nakoukla tvář asi třicetiletého muže s knírem. Pohleďem rychle přelétl pokoj, několika skoky byl u mě a přiložil mi pistoli ke spánku.

„Jďi přeďe mnou. Jestli jsi nenachystal nějakou bouďu, nemáš se čeho bát.“ Prošli jsme celý miniaturní byt, a kďyž se přesvěďčil, že v něm jsme skutečně sami, poručil mi, abych se postavil ke zďi, opřel se o ni rukama, poodstoupil dva kroky a roztáhl nohy. Prošácnul mě a pak mi dovolil posadit se.

„Dobrý, šéfe!“ zavolal. Do pokoje vešel Mareš s kufříkem.

„Počkej na mě venku,“ poručil. Pistolník ještě jednou ostřížím zrakem přelétl místnost i mne a zavřel za sebou.

„Tak se pochlubte,“ řekl Mareš.

Podal jsem mu kameru. „Nevím, jestli to tady na ten křáp…,“ ukázal jsem na starší barevný televizor pochybného původu, „…jestli to na něj jde připojit. Stejně nemám kábl. Musíte si to pustit v kameře. Je to nastavený.“ Vzal kameru a dal oko k hledáčku. Zmáčkl Play. Co viděl? Viděl i s timekódem, ukazujícím datum a čas: 02:17 Ivanku ležící na posteli. Viděl rozostřenou hlaveň pistole, která sebou dvakrát s tichým blafnutím, asi jako když vytahujete špunt z lahve, trhla. A viděl, jak se Ivančino tělo napjalo, škublo sebou, hlava poodlétla stranou a na skráni se objevily dvě rudé skvrny.

„Spokojený?“ zeptal jsem se. Zamyšleně se na mě podíval.

„Co je? Nezdá se vám něco?“ zeptal jsem se.

„Ne. V pořádku. Uvažuju jenom, jak je možné, že se na světě rodí takové kreatury jako vy. Zavraždit ženu, kterou jste…“ Zavrtěl hlavou.

„Tak bacha! Bacha! Ta mrcha mě vlastně přivedla do krimu. Když mi bylo nejhůř, vykopla mě. Vysmála se mi. Dostala, co si zasloužila, a kdyby to šlo, udělal bych to znova!“

„No dobrá.“ Vyndal z kamery kazetu. „Beru si ji jako doklad. A teď k tomu ostatnímu. Kde máte dokumenty?“

„Kde máte prachy?“ Otevřel kufřík. Byly v něm srovnány pětitisícovky.

„Kolik toho je?“ zašeptal jsem ohromeně.

„Tři miliony.“

„Ale… dohodli jsme se na něčem jiným!“

„Zatím jsem nedostal nic, za co bych měl zaplatit víc.

Podal jsem mu kazetu s nahrávkou rozhovoru detektiva Nováka a Kacízka o mém a Lorencově zavraždění. „To je originál.“ Potom jsem z kapsy vytáhl přeložený svazek listin. „Tady je originál z registru svazků StB.“ Nedal jsem papír z ruky, jenom jsem mu ukázal první stránku: tu, na které bylo uvedeno Rulíkovo jméno. Mareš hvízdl jako slavík loupežník.

„Tak tohle je teda bomba!“ řekl tiše.

„A to ještě nevíte, jaký další jména tam jsou. Jeho informátoři… to někdo dostat do ruky, to by byl tanec!“

„Dobře. Tohle fakt kupuju.“

„Je vám jasný, že to souvisí s tou nahrávkou? A je vám jasný, že tímhle materiálem se dá vysvětlit několik záhadných úmrtí?“

Podíval se na mě, jako kdybych mu právě oznámil, že se Země otáčí kolem své osy.

„Nepovídejte…“

„Dobře. Navalte prachy a můžete si to odnést.“

„Dostanete je ráno,“ řekl Mareš. „Od toho… jak mu říkáte…“

„Od Ferka? Od něj dostanu svý peníze. Já chci prachy za ty mrtvý. Tak, jak jsme se dohodli. Jinak jinak to radši spláchnu do hajzlu.“

„To abyste si pospíšil. Máte čas přibližně do dopoledne— pak vás začnou hledat.“

„Neslouží vám paměť. Neslyšel jste, že jsem dal pistoli do ruky tý omámený gorile? Otisky na zbrani budou jenom jediný jeho. A poldové si budou lámat hlavu. V každým případě máte pravdu načas z tyhle země zmizím. Proto potřebuju peníze.“

Povzdechl si. „Vy byste měl jet do Orientu a dát se tam na kšeft. Proti vám jsou ti šejdíři hadr. Jdu si do auta pro peníze. Za pět minut jsem zpátky.“ Několik vteřin po jeho odchodu jsem potichu pootevřel dveře vedoucí na pavlač. Zaslechl jsem jenom Marešovy vzdalující se kroky. Rychle jsem vymačkal číslo na mobilu a řekl pár vět. Potom jsem se posadil na židli za stůl a čekal. Trvalo to déle než slíbených pět minut. Trvalo to celkem sedm minut. Připadaly mi jako věčnost. Že jsem se potil a cítil žaludek až v krku, je ten nejbanálnější popis toho, jak mi bylo.

Otevřely se dveře. Do místnosti vstoupil muž, kterého jsem už viděl. Dokonce i nahého. Viděl jsem ho za volantem krásného auťáku a viděl jsem ho v posteli s Ivankou.

Jiirgen!

V ruce držel pistoli s podobným, jen o něco delším a masivnějším tlumičem, nežli jsem měl já. „Tak to jsi ty, cos to udělal,“ řekl anglicky se studeným úsměvem. „Moc ti děkuju. Je mi jí líto, byla to hezká holka.“

„Já vím,“ řekl jsem stísněně. Teď rozhodovaly vteřiny. „A byla dobrá v posteli.“

Vyvalil oči. „Tys ji…“

„Jo. Ve stejné době jako ty. Říkala, že jsem lepší.“

Začal brunátnět. „Děvka,“ zasyčel. „Dostala, co si zasloužila!“

„Nekecej,“ povídám. „Nedělej, že ti šlo o nějakou nevěru. Potřeboval ses jí zbavit, aby ses dostal k vašemu kontu.“

„Víš toho opravdu hodně,“ pokračoval. „Ale to nevadí. Přišel jsem ti zaplatit. Mám rád kvalitní práci a nejlíp si člověk poslouží sám.“ Začal zvedat se studeným, strnulým úsměvem ruku se zbraní. „Miguel!“ zaječel jsem.

„Yes, to je on!“ ozvalo se v okamžiku, kdy se dveře za Júrgenem rozlétly. Vystřelili současně. Jurgen byl rychlý, hodně rychlý. Proti profíkovi ale neměl šanci. Koupil dvě mezi oči a jeho výstřel šel někam do zárubně dveří. Odehrálo se to ve zlomku vteřiny a výstřely z obou pistolí opatřených tlumiči jsem téměř nezaslechl. Miguel stál rozkročen nad Júrgenovou mrtvolou. „To je ten člověk, co nás najal. Poznal jsem ho po hlase.“

„Ano, najal vás a chtěl vás prodat a zlikvidovat.“

„Co s ním? Necháme ho tady?“

„Ne. Ale nejdřív se vyrovnáme.“ Vytáhl jsem z tašky Ferkovy marky a odpočítal dvacet tisíc. „To by ti mělo na cestu odsud stačit. Teď už po tobě nikdo nepůjde. Zítra můžeš odletět prvním letaďlem kamkoliv. Ale teď mi ještě musíš pomoct.“

Odtáhli jsme Júrgena do pokoje. „Kde máš samopal?“

„Na WC.“

„Tak si ho vem. Ale pamatuj střílej jenom v sebeobraně. Myslím ale, že to nebude nutné.“ Opatrně jsem vykoukl z ďomu. Mercedes se švýcarskou poznávací značkou stál vedle vchodu. Nikdo v něm neseděl. Kousek níž parkoval Renault Laguna. Nejasně se v něm rýsovaly siluety dvou postav. „To jsou oni,“ zašeptal jsem. „Jdeme.“

Několika kroky jsme po špičkách přiběhli k renaultu. Já namířil pistoli na Mareše, Miguel držel automatem v šachu jeho pistolníka. „Doktore,“ řekl jsem tiše, „jestli máte bouchačku, tak ji vemte za hlaveň a vyhoďte z okýnka. A ten váš mamlas taky.“

Poslechli. Nejďřív jsem zbraň sebral já, potom Miguel. „Tohle ti neprojde, Najmane,“ zasyčel Mareš. Moc sebejistě to neznělo.

„Drž hubu. Teďka vylezte. Dojďěte ďo kvartýru a odneste Jurgena dolů do jeho auta.“

„On je…“

„A cos myslel, ty kreténe? Že si tam vykládá pasiáns? Tak padám, padám, smraďi!“ Naložili mrtvého Němce ďo kufru mercedesu a Mareš se posadil za volant. Pistolníka jsme si vzali ďo laguny s sebou. Chtěl jsem si s ním trochu pokecat o jeho šéfovi a tak vůbec, jak jďe život a jak mu ďupou králíci, ale na všechno odpovídal stejně stereotypně. „Vyliž mi…“

„To je hrozný, jakej vy fízlové máte omezenej slovník.“

„Hele, tohle si vodpusť, já nejsem fízl,“ chytnul se konečně.

„To je tvoje jediná klika, protože za takhle zbabranou akci by tě ďegraďovali.“

„Vyliž mi…“ Tak jsem toho nechal. Merceďes i s mrtvým Jurgenem jsme zaparkovali o několik ulic

dál. Mareš se svým pistolníkem ho vytáhli z kufru, tuhnout naštěstí ještě nezačal, a na můj příkaz ho vkusně naaranžovali za volant. Sice by mě docela těšilo nechat ho v zavazadlovém prostoru, protože auťák by jistě do svítání někdo ukradl, ale z jistých důvodů jsem potřeboval, aby se Jůrgenova mrtvola našla co nejdřív. Přesvědčil jsem se, že u sebe má svůj pas a řidičák na stejné jméno. Byl to on. Bez nejmenších pochybností. V autě byl jenom zamčený atašékufřík, podobný tomu, ve kterém mi Mareš donesl prachy. Vzal jsem si ho. Snad v něm není nálož. Jeden výbuch za noc mi stačil.

„Tak a teď si zajedeni popovídat. Ve třech. Toho svýho střelce pošlete vyspat. Má toho za dnešek dost. A hlavně mu řekněte, že nejlepší, co může udělat, bude na všechno zapomenout.“ Mareš se na pistolníka podíval. Ten přikývl, otočil se a odkráčel. Cestou jsme se stavěli v hospodě pro Láďu. Oči se mu klížily a měl trochu těžký jazyk, ale jinak se zdál být v čajku. „Jedem domů?“ zažíval. „Ještě chvíli vydrž. Ale už to bude brzy. Jenom si trochu popovídáme tady s panem doktorem, provedeme konečný vyúčtování a pak…“

„Co pak?“

„Pak si dáš dlouhej, nekonečnej voraz!“

„Chcete mě zabít? Poslužte si, ale pamatujte, lil že nenajdete místo, kde byste se skryl.“ „Vaši lidé mají tak dlouhé prsty?“ Směšná otázka: Lindin manžel a jeho společník z firmy Vabank toho byli důkazem nejpřesvědčivějším.

Seděli jsme v Novákově bytě. Zdá se, že si tam Mareš udělal kancelář. Anebo to původně a stále jeho kancelář byla a mně a Novákově milence se jenom něco zdálo. Po dnešní noci jsem byl náchylný věřit už čemukoliv. „Nebojte se. Nemíním vám ubližovat. Potřebuju jenom, abyste udělal dvě věci. Tou první jsou…“

„Peníze. Nemusíte mi to dlouze vysvětlovat. Pro peníze vy…“

Teď jsem ho zase přerušil já. „Kázání o morálce si nechtě na školení. Třeba v mateřský školce. Tam by vám snad uvěřili. Já vás už nějaký čas znám. Máte pravdu chci peníze. Cenu jsem vám řekl milion za každého mrtvého. Dlužíte mi tudíž za celou akci ještě tři miliony.“ Kysele přikývl a pravil, abych se podíval do kufříku, který jsem vzal z Jůrgenova auta. Museli jsme použít násilí, protože nikdo z nás neznal číselný kód. Po vypáčení se na nás usmívaly balíčky dolarů.

„Kolik toho je?“ zeptal jsem se a s neklidem jsem pozoroval, jak Miguelovi svítí oči. Láďa jen mrkal.

„Sto tisíc dolarů. Přibližně, plus minus, ty tři miliony,“ řekl Mareš lhostejně.

„Dobře.“ Zavřel jsem zase kufřík a postavil ho k tomu druhému, do kterého jsem přendal peníze od Ferka. Už jsem u sebe měl asi jedenáct milionů a začínal jsem si připadat jako pokladník Státní banky. „A teď to druhé. Kdo zabil Lindu Hrubou!“

„Jak to mám vědět?“

„Migueli, za každou ránu, kterou mu přišiješ, dostaneš tisíc dolarů.“ Vydělal si čtyři litry dřív, než jsem stačil polknout. Když jsme Mareše polili voďou a mohl zase mluvit, zamumlal, že

spoluvězenkyně. „Na čí příkaz? Migueli, za kažďou…“

„Ne!“ zavyl Mareš a dal si ruce před obličej. Byl nemilosrdný, ale rány nesnášel. Myslím rány, které dostával sám.

„Tak kdo to byl?“

„Ten… ten člověk, co o něm máte ten svazek…“

„Rulík?“

Přikývl. „Bál se.“

„A co Vořech?“

„To je jen… to je prostě podnikatel. Jel v obchodech, ale s tímhle neměl nic společného.“ „Rulík ale nemohl sám domluvit a přikázat Lindinu vraždu. Někdo to musel zařídit. Někdo, kdo tam měl konexe, kdo věděl, na koho se obrátit…“

„Ferko.“

Dávalo to smysl. Nepochyboval jsem, že Mareš o všem věděl, ale opět mi nesedělo, že by si v něčem podobném smočil prsty. Jen tahal za drátky. Ferko měl jako bývalý mukl v těchto kruzích známé. On a Imro mohli vraždu domluvit. Jenže pořád mi chyběl jeden článek řetězu: aspoň někdo

z bachařů musel být do vraždy přinejmenším v hrubých rysech zasvěcen a krýt vražedkyni, zařídit, aby se dostala do jedné cely s Lindou… a pak jí dát propustku, aby se jí mohli zbavit.

„Kdo to dirigoval?“

Zavrtěl hlavou. Podíval jsem se na Miguela a sáhl do kufříku pro další dolary ve stejném okamžiku, kdy Marešovi skoro uletěla hlava. Ta jediná rána stačila. „Vachtl.“

Najednou jsem zatoužil na všechno zapomenout, usnout, probudit se a nepamatovat se na nic, mít jasnou, čistou a prázdnou hlavu. Nemít paměť, představivost, nemít nic. Věřit všemu, co mi kdo nakuká. Žít spokojeně a klidně a tiše, jako když tráva roste. „Jste blázen,“ ozval se najednou Mareš. „Copak nechápete, co všechno bylo ve hře? Tohle byly vyšší zájmy! Ta ženská a ten její manžel se do toho zapletli…“

„A Ivanka se do toho taky zapletla?“

„Jistě!“ odsekl. „Paní Jiráková měla na svědomí velice špinavé obchody.“

„Jůrgen ještě špinavější.“

„Mohli jsme ho mít v hrsti. Posloužil by nám.“

Chvíli jsem si ho prohlížel. „Pane Mareši, viděl jsem už hodně sviní, ale i ta nejlacinější kurva z Perlovky je proti vám nevinný květ ulice.“ Vstal jsem. „Fajn. Dělám to nerad, ale musím se s várna dohodnout. Ferka hlídají vaši lidi. Z tohohle samopalu…,“ vzal jsem od Miguela jeho UZI a vyhodil z něj zásobník, aby náhodou Mareš nedostal bláznivé myšlenky, „byli dneska postříleni čtyři lidi. Stalo se to kolem desáté večer v Café—Restaurantu. Vsadím se, že Ferko na tu dobu nemá alibi. A když, tak velice pochybený. Vám bude stačit, když si vašimi metodami popovídáte s případnými svědky, který uvede. Ale do klubu přijel až po masakru. Když k němu ještě teď propašujete tuhle bouchačku, můžete to na něj všechno shodit. Motiv bude jednoduchý Imro ho vydíral kvůli jeho levejm kšeftům s laciným africkým zlatem. Jurgenovu vraždu mu můžete přišít taky. Uděláte z toho loupežnej mord. Anebo to vůbec nemusíte spojovat. Prostě ho někdo vodprásk.“

Podíval jsem se na Láďu s Miguelem. „Půjdeme. Sbohem, pane doktore. Doufám, že se už v životě neuvidíme. O ty prachy od Ferka přijdu, ale jestli za to půjde na doživotí do kriminálu, tak to přežiju. A jinak chápete, že je ve vašem vlastním zájmu, abyste o mně držel hubu.“

„Ale…“ Natáhl ruku.

„Copak byste rád?“

„Ten dokument. Ten materiál z registru svazků…“

Zasmál jsem se. „Viděl jste ho. To vám musí stačit. Já si ho nechávám jako pojistku. Nevěřím vám, víte? A tý smečce vašich kamarádů a pánů už vůbec ne! Sbohem! A nehledejte mě.“

V autě jsem vyplatil Láďu. „Koukej se ztratit z Prahy. A hlavně se vyhejbej hernám, děvkám, hospodám a…“

„No jo, no jo,“ řekl rychle a cpal svazky bankovek do té igelitky, co jsem v ní původně nesl Ferkovy miliony.

Podal jsem mu ruku. „Čau. A naprav se, chlape.“

Zasmál se a najednou mě objal. „Díky, Majku. A kdybych ty prachy rozházel… to víš, já jsem smolař, tak se na mě nezlob.“

Odešel a po chviličce se mi ztratil z očí.

Miguel seděl v autě strnulý a němý jako indiánský totem. „Kam chceš odvézt? Na letiště?“ „Yes.“

Na ruzyňském parkovišti jsem zastavil. Už svítalo. Podíval jsem se na Miguela. Podal jsem mu ruku.

„Ještě jednou děkuju, Migueli, a šťastnou cestu.“

Při vystupování mi něco říkal, snad se taky loučil, neslyšel jsem ho, protože z ranveje se právě s řevem tryskových motorů zvedal obrovský boeing.

Vracel jsem se do města. Pustil jsem si rádio. Na VOX informovali, že včera v noci došlo v jedné čínské restauraci k několikanásobné brutální vraždě. Motiv ani pachatelé nejsou známi. Policie intenzivně pátrá. Nu, odpoledne snad už budou ve zprávách říkat víc. Uvidíme. Ve Strašnicích jsem zastavil před domem. Otevřel jsem si klíči, které jsem už jednou použil, a vyběhl po schodech

nahoru. Zaklepal jsem na dveře. „Můžu dál?“ zeptal jsem se. „Pojď,“ ozvalo se zevnitř.

Ivanka stála uprostřed pokoje, na sobě měla lehké vzdušné šaty, kterými ve slunečních paprscích prosvítal obrys jejích nohou. „To ti to trvalo!“ řekla. „Cos celou tu dobu dělal?“

Přistoupil jsem k ní. Najednou jsem měl v krku knedlík, nemohl jsem ani mluvit. Pouze jsem k ní vztáhl ruce a objal ji. Po chvíli se ode mne odtrhla. „Škrábeš,“ řekla. „A potřeboval by ses vykoupat. Poněkud páchneš.“

Podíval jsem se na hodinky. „V kolik nám to letí?“ , „Za dvě hodiny.“

„Tak to se stihnu ještě i nasnídat. Ale…“

„Jaký ale?“

„Půjdeš se vykoupat se mnou.“

Zamyslela se. „V tom případě ti nestihnu udělat snídani.“

„Já to vydržím. Najím se v letadle.“ Tak jsme se šli vykoupat.

Letadlo se naklonilo na levý bok. Pod námi se zhoupla azurová hladina moře a objevil se zasněžený vrcholek Pico de Teide, poznávací znamení Tenerife. A potom zeleň a nazlátlý písek pláží. Za deset minut přistaneme. Řekl jsem Ivance už prakticky všechno, co jsem považoval za vhodné říct. Taky nemusí vědět o všem, no ne?

„Takže Jůrgena nakonec zastřelil člověk, kterého najal na moji vraždu,“ otřásla se. „Měla bych ho litovat, ale jak můžu litovat člověka, který mě chtěl dát kvůli penězům zabít?“

„Můžeš mi už prozradit, o kolik peněz šlo?“

„Jde,“ řekla. „Ke kontu jsme měli přístup buď oba současně, anebo ten, kdo přežije toho druhého. Je tam…,“ rozhlédla se. Business class v letadle bylo poloprázdné, přesto se mi naklonila až k uchu. „Je tam padesát milionů dolarů. A ty všechny jsou moje. Naše,“ opravila se.

Mlčel jsem. Nebylo co říkat. Pak se mi ale zase do mozku vrátila otázka, kterou jsem si až doteď neodvažoval položit. „Poslyš, Ivanko, nebála ses v noci, když jsem tě šel jako zastřelit?“ Kousla se do rtů. „Měla jsem takový strach, že jsem se hrůzou skoro počurala. Ale pak jsem si řekla, že kdybys mě opravdu chtěl zabít, k čemu taková komedie? Mimochodem, číms to na mě střílel? Nemohla jsem to vůbec smýt.“

„Parafínové kulky s rudým barvivem. Jednou mi těmi atrapami nabili pistoli, abych si myslel, že jsem ozbrojený a…,“ zasmál jsem se. „Byl to takový bumerang. Nakonec spadli do pasti, kterou původně nastražili na mě.“

Poslechli jsme výzvy a připoutali se. Letadlo dvakrát poskočilo a pak dosedlo. Přivítal nás horký vzduch vonící mořem.

„Já to tady neznám. Který hotel vybereš?“

Udiveně se na mě podívala. „Hotel? Míso, zvykej si na jiný svět. Já mám v Puerto de la Cruz vlastní vilu, víš? Můžeš v ní zůstat, než vyřídím záležitosti s kontem, a potom… Potom si vybereme místo, kde budeme žít.“Stál jsem na terase vily, před sebou jsem měl nehybnou hladinu moře, palmy a nekonečné, dlouhé a krásné ďny. Cítil jsem se jako v ráji. Kďesi daleko po nás zůstala potopa, hromada mrtvých a hora špíny, ale co na tom? V oslňujícím slunci na pozadí moďré oblohy a tyrkysového moře to není a nikdy nebude vidět. Snad jen ve vzpomínkách ale proč vzpomínat, když žijeme jen jednou?

Když já… když my dva s Ivankou žijeme!

KONEC