ZDENA FRÝBOVÁ

Polda 1.

Kapitola 1

„Pane generální, asi vám nepovím nic novýho… asi víte, že ten váš nový automechanik na Hradbách… ten Áda Hnirš… je bejvalej policajt?“ řekl příjemně konverzačním tónem inženýr Josef Čmelák, řidič a tak trochu i bodygard Jaroslava Mrožka, generálního ředitele firmy PROTECH. Právě ho vezl domů, do jedné z nejluxusnějších vil v Praze-Ďáblicích.

„Jo, jo, o tom samozřejmě víme, že byl u policajtů,“ pokyvoval hlavou Jaroslav Mrožek, „ale přesto díky za informaci, Pepino, to víš, bdělosti není nikdy dost. Tedy…“ dodal rychle, „ne že by nám v podniku vadil fízl, u nás by čmuchal marně, ale je v zájmu každé firmy vědět toho o zaměstnancích co nejvíc… aby se pak firma nezklamala v těch, kterým dala svoji důvěru,“ řečnil Mrožek a Pepino zdvořile přitakal. „Mimochodem, ty se s tím chlápkem znáš?“

„Osobně se neznáme, ale dělal s tím mým známým u kriminálky, s kapitánem Ivanem Zemánkem,“ vysvětlil Pepino. „Jednou jsem je spolu viděl a Ivan se mi pak zmínil, že Áda Hnirš je takovej snaživec a šplhoun. Tím mi to utkvělo v paměti.“

Jaroslav Mrožek, za socialismu jeden z ředitelů Mototechny, dnes podnikatel v hodně vysokých ziskových sférách, byl spokojený, jak všechno klape. Nový automechanik byl dle kvalifikovaného vyjádření vedoucího autodílny velice šikovný, takže teď už si ho jen testovali, do jaké míry by byl použitelný též z hlediska jiných kritérií. Vše nasvědčovalo, že použitelný bude, protože dodnes byl jaksepatří rozlícený na skutečnost, že po listopadu ho vyrazili od policie, kde pracoval jako technik specialista. Naprosto v pořádku byla i skutečnost, že Pepino občas hodí řeč s kapitánem Zemánkem. Na otázku u přijímacího pohovoru, zda se kamarádí s někým od policie – předpokládali, že význam této otázky zanikne mezi podobnými: kamarádíte se s nějakými cizinci? skiny? homosexuály? poslanci? komunisty? barevnými? – Pepino bez zaváhání odpověděl, že tam, kde bydlí, v sousedním domě žije kapitán kriminálky Ivan Zemánek. Ne, neví přesně, v jakém oboru dělá. Vlastně se ani nedá říct, že by se nějak moc kamarádili, on je totiž Ivan asi o pět let starší, ale občas si pokecají, když se setkají při venčení psů. O pracovních věcech spolu nemluví. To spíš o hokeji, fotbale a tenisu… vysvětlil Pepino a všichni čtyři společníci firmy PROTECH, progresivní technika, pánové Jaroslav Mrožek, generální ředitel, a ředitelé Antonín Ciml, Václav Krátký a Petr Sladký, kteří si každého uchazeče na klíčové místo prověřovali osobně, to vzali na vědomí. A vozit pana generálního ředitele, to svým způsobem klíčové postavení bylo. Pan generální ředitel Jaroslav Mrožek dokonce zatelefonoval osobně panu generálnímu řediteli Wolfovi, firma EXTRAN, export, import, transport, jehož Pepino vozil uplynulého půldruhého roku, aby si ověřil, zda Pepino skutečně sám dal výpověď, jak uvedl, a to proto, že ředitelství nemohlo vyhovět jeho přání, aby nemusel jezdit i na několik dní mimo Prahu – jeho dívka se s ním proto neustále hádá.

Generální ředitel firmy EXTRAN, pan Lubomír Wolf, občanským průkazem Wolf Alois, se dokonce ani netajil tím, že inženýrovi Josefu Čmelákovi nabídl zvýšení platu, když zůstane všechno při starém, ale on odmítl. Buchta ho nejspíš musí mít pořád za prdelí a von je takovej posera, že ji žere, místo aby jí dal po držce, referoval pan generální ředitel Wolf, třídním původem pražský pasák kurev, který se vypracoval na vekslácký kápo a posléze na generálního ředitele, jednoho ze tří majitelů firmy EXTRAN s mocným kapitálem a obrovskými zisky.

Nu, generální ředitel firmy PROTECH Jaroslav Mrožek nepotřeboval řidiče a tak trochu bodygarda – člověk dneska nikdy neví, přepadá a vraždí se za bílého dne i na Václaváku – pro žádné dlouhé pravidelné trasy, ale převážně pro Prahu, a tak inteligentního, vzhledného a urostlého sedmadvacetiletého inženýra chemie Josefa Čmeláka přijal, neboť měl pro svoji práci ty nejlepší předpoklady: sportovec, na vojně sloužil jako parašutista, měl vynikající výsledky ve střelbě, trénoval se v bojovém umění a byl perfektní řidič. Jeho vystupování bylo bezchybné, suverénní a současně zdvořilé, takže dnes, po čtyřech měsících u firmy PROTECH, mu nikdo z bossů neměl co vytknout.

A teď se prokazuje i jeho loajalita, pomyslel si Jaroslav Mrožek. Brzy bude stát za úvahu Pepinovo přeřazení do vyšší funkce.

V oslovování Pepino nebyl žádný despekt. Představitelé firmy PROTECH, pánové ve věku padesáti až šedesáti let, svým mladým řidičům vlídně tykali, a když u nich inženýr Čmelák nastupoval, Mrožek podotkl: „Sakra, Pepíky tu už máme dva.“ A inženýr Čmelák navrhl: „Říkejte mi tedy Pepino. Odjakživa mi tak říkají doma i kamarádi, protože jsem tmavej jak Talián.“

V tuto chvíli byl Pepino otrávený zjištěním, že Mrožkovi vůbec nenaskočilo, že expolicajt, jehož přijetí minulý měsíc ředitelé pečlivě vážili, protože potřebovali dobrého automechanika pro speciální úkoly – není vůbec žádný Áda Hnirš, jak on se mu teď o něm zmiňuje, nýbrž dle osobních dokladů, které automechanik firmě předložil, je jeho jméno Karel Smíšek.

Pepino si sarkasticky pomyslel, jestli je zločinnost v tomto státě svěřena do rukou takových břídilů jako jeho starý, tak to s ní půjde velice rychle z kopce. Optimismus může vláda čerpat pouze z pomyšlení, jak čiperně štafetu hospodářské kriminality přebíráme my mladí, ušklíbl se v duchu a soustředil se na problém, jak nenápadně vrátit Mrožkovu pozornost zpátky k novému automechanikovi tak, aby mu došlo, že je na místě vyhlásit poplach pátého stupně. Jenom pozor na každé slovo, napomínal se Pepino. Prvořadé je, aby té fantastické šance, kterou mu osud přihrál – ukázat se jako výjimečně schopný a loajální – využil co nejnenuceněji… prostě aby všechno klaplo tak, jak s Ivanem naplánovali.

Osud mu dál přihrával dobré karty. Mrožek zívl a v dobrém rozpoložení se opět rozpovídal, dokonce státotvorně:

„Povídals, Pepino, že ten náš automechanik bejval u policajtů snaživec? Šplhoun? No, to pak není divu, že ho po listopadu vyrazili, že ano.“

Konečně, pomyslel si Pepino a co nejlhostejněji podotkl:

„Po listopadu hned tak ne, u policajtů byl ještě před takovými… dvěma měsíci.“

„Jak to myslíš?“ vyhrkl Mrožek, kterému to konečně zapnulo.

„Jako co – jak myslím?“ nasadil trochu nechápavosti Pepino.

„No že byl u policajtů ještě před dvěma měsíci!“ řekl netrpělivě Mrožek.

„Aha… No…“ dával si načas Pepino, „…nemůže to bejt víc jak dva měsíce, co na něčem dělal s Ivanem, a ten se mi o něm zmínil.“

Ve fordu se rozhostilo ticho, protože Mrožek lapal po dechu a srdce mu bušilo až v krku. Tyhle nerváky, to už není nic pro mě, letělo mu hlavou. Vykašlu se na všechno, dám si pohov, začnu si konečně žít… sliboval si jako vždycky, když měl čelit stresu.

Posléze se mu podařilo zeptat se skoro normálním hlasem: „Pepino, víš úplně najisto, že jsou to jen dva měsíce?“

„Jo, šéfe, to vím úplně najisto,“ odpověděl zas tak bez valného zájmu o věc Pepino. Ve skutečnosti napjatě čekal, co ze starého vyleze, až se povaří ve vlastní šťávě.

Mrožek mezitím dospěl k rozhodnutí, že Pepina požádá o spolupráci.

„Koukni, inženýre,“ nasadil bodrý tón, „policajt nepolicajt, vyhozený před listopadem, po listopadu nebo včera – v zásadě je nám to jedno. Není nám už ale jedno, když nás někdo oblbuje, rozumíš? To netrpíme ani v maličkostech, protože takový člověk je pro nás prostě nevěrohodný, je pro nás vyřízený, rozumíš?!“

„Samozřejmě,“ souhlasil s předestřenou moudrostí svého chlebodárce Pepino a teď už nepochyboval, že z něho vyleze to, v co on doufá.

Vylezlo to z něho s mnoha vzdechy a ornamenty.

„Tak mě napadá, Pepino, ty bys to určitě zvládnul… ty dovedeš s lidmi promluvit… teda správně promluvit… ty kluku zatracená… ty bys měl být spíš někde v diplomatických službách než sedět za volantem… No však u nás za tím volantem taky dlouho sedět nebudeš a vypracuješ se…“

Pepino si cynicky pomyslel, jestli se stejnou myšlenkovou pohotovostí a razancí v řešení krizových situací vyznačují i další tři spolumajitelé firmy, které znal podstatně méně než Mrožka, pak svůj nádherný plán může rychle zabalit a odkráčet s ním o dům dál.

„Tak mě napadá… nemohl by ses toho Ivana zeptat, proč a kdy vlastně od nich ten náš Karel Smíšek odešel?“ najednou Mrožkovi v tom rozčilení naskočilo jméno, pod nímž nového automechanika přijímali.

Je to dost, ulevilo se Pepinovi, že věc konečně nabrala správný kurz, a podivil se: „Jaký Karel Smíšek?“

„No přece ten automechanik, ne?“

Pepino rozvážně zavrtěl hlavou: „Tak tohle se mi celý nějak nezdá, šéfe. Pokud si správně vzpomínám… a paměť nemám zrovna špatnou, tak Ivan tenkrát mluvil o Ádovi. O Ádovi Hniršovi.“

„Ale doklady má ten syčák na Karla Smíška,“ nedařilo se už Mrožkovi zakrývat rozčilení. Hrdlo mu tiskla představa, do čeho mínili toho hajzla, ať už Hnirše nebo Smíška, aby ho ďas vzal, do čeho ho mínili zasvětit, a on je to pámbuví kdo. „Tady to vidíš, Pepino, jak nepoctiví jsou dneska lidi. Můžeš dneska někomu věřit?! No řekni sám… A co tedy myslíš, dalo by se s tím Ivanem promluvit a něco z něho vytáhnout? Jde o to, abychom se dozvěděli, jak a komu jsme vlastně nalítli, kde se stala chyba a čeho se propříště vyvarovat, rozumíš?“

Pepino si tyhle ornamenty správně dešifroval, jako že se Mrožkovi s jistým prodlením začíná rozsvěcet, že Smíšek-Hnirš může být v jeho podniku nasazený fízl, takže je na místě poplach vysokého stupně: co se policajti o jejich firmě dohadují, kolik toho už vědí a jaké mohou mít v ruce důkazy. Neboli Mrožka má správně vypreparovaného přesně tam, kde ho on a Ivan chtějí mít.

„Promluvím s ním,“ řekl uvážlivě Pepino. „Ale jak?“ zamyslel se. „Nejlepší by snad bylo tvářit se, že to zajímá jenom mě: Náhodou jsem zjistil, že Hnirš, který s tebou ještě nedávno dělal, je teď u nás jako automechanik pod jménem Smíšek a s pohádkou, že ho od policie vyrazili hned po listopadu. Co ty na to, Ivane?… A uvidíme.“

„Výborně!“ provolal a poklepal Pepinovi na rameno Mrožek. Vzápětí však konstatoval docela střízlivě: „Jenomže u policajta nikdy nevíš, kdy tě oblbuje a kdy to s tebou hraje na rovinu.“

Pepino, který už měl čtyřiadvacet hodin v kapse odpovědi na všechny otázky, jež Mrožka mučily, řekl: „Možná že s Ivanem bude docela rozumná řeč. Na práci u policie je pořád víc nakrknutej a už je rozhodnutý s tím fiknout. Ví, že mám kámoše v některých bezpečnostních agenturách, a nedávno jsme se bavili, jaký jsou kde poměry. Pěstmi nebo pistolí vymáhat dluhy mezi trhovci – o takovou práci by pochopitelně nestál. Ale zajišťovat v podnicích například bezpečnost z hlediska úniku informací nebo tak podobně, to by ho docela bavilo… Ale co chci říct: ještě před rokem bych pokládal za vyloučené, že by mi Ivan něco vykecal. Dneska je v rozpoložení, že mi možná o Hniršovi naleje čistý víno. Koneckonců – co mu zbývá, když jsem už stejně Hnirše odhalil?“ zubil se Pepino.

Na verzi, kterou Mrožkovi předestřel, se s Ivanem přesně dohodli.

Právě v tu chvíli projeli bezpečnostní bránou před Mrožkovu vilu a Pepino chtěl vyskočit z auta, aby šéfa doprovodil až do domu, ale Mrožek ho gestem zarazil: „Počkej… seď a poslouchej. Teoreticky je možný… u nás v tom bordelu je možný prakticky všechno… tedy teoreticky je možné, že pár policajtům přeskočilo a nasadili nám Hnirše do podniku. Neumím si sice představit, proč by to dělali a co by si od toho slibovali – –“

Pokud tohle by sis neuměl představit, tak by to hraničilo s idiocií, konstatoval v duchu Pepino.

„– – ale připusťme, že by tenhle nesmysl udělali. Jestli to tak je a Ivan zjistí, co za tím vězí, dostane od nás parádní prémii. A o dobrou práci, až odejde od policajtů, se mu taky můžu postarat. Ponechávám úplně na tobě, jsi bystrý hoch, co a jak mu naznačíš nebo řekneš naplno. Promluv s ním, Pepino, hned. Odměnu za mimořádný úkol ti dám zítra – z ruky do ruky. Žádná daň ze mzdy,“ spiklenecky na Pepina mrkl a ten odpověděl zdvořilým úsměvem.

Spokojený, že Mrožkovi se konečně rozhýbal mozek k pochopení plného rozsahu ohrožení, Pepino řekl: „Mám u vás prima flek a jde mi teda o prospěch firmy stejně jako vám, pane generální. Jestli není Ivan v práci, promluvím s ním ještě dneska večer. Mimochodem, jakého zaměstnavatele uvádí Smíšek pro ty čtyři roky, co vypadnul od policajtů?“ zeptal se Pepino, který Hniršovu-Smíškovu anamnézu skutečnou i vyfabulovanou znal jako své boty.

„Žádného dalšího zaměstnavatele neuvedl. Příležitostně prý jen melouchařil jako automechanik,“ děl pochmurně Mrožek.

„To jsem si mohl myslet,“ řekl Pepino tónem, při němž Mrožkovi naskočila husí kůže.

„Ještě dneska, jedno v jakoukoli noční hodinu, mi přijeď poreferovat, cos z Ivana vytáhl,“ přikázal Pepinovi.

„Jistě, pane generální,“ přikývl Pepino. „Jenom abych ho zastihl. Pak bych vám zavolal, že k vám vyjíždím… Jo… telefonování. Prosím vás, šéfe, kdybyste teď chtěl informovat vaše společníky, neříkejte jim do telefonu žádná jména, a hlavně se nezmiňujte o Ivanovi.“

„Ale hochu,“ zasmál se Mrožek. „Myslíš, že jsem prostoduchý? Po celý život jsem neřekl do telefonu nic, co by nemohl slyšet prokurátor a celý policejní sbor. Stejně tak moji společníci.“

„Výborná zásada, pane generální,“ řekl pochvalně Pepino.

„Bylo by možná vhodné, kdybys na naši absolutní diskrétnost i opatrnost Ivana nenápadně upozornil,“ řekl Mrožek. „No nic… jsem si jistý, že budeš vědět, jak nejlíp s ním promluvit.“

Pak se na prahu Mrožkovy vily rozloučili a Pepino odjel firemním fordem na Jižní Město, kde mu PROTECH kousek od domu, v němž bydlel, pronajal garáž pro ten který vůz, jímž právě Mrožka vozil.

Kapitola 2

Když generální ředitel Jaroslav Mrožek vstoupil do svého domu, hospodyně mu oznámila, že jeho žena je u sestry, má ji zavolat a přijít tam za ní na večeři.

„Zatelefonujte manželce, že mám ještě důležité jednání možná dost dlouho do noci, tak ať se na mě nijak neváže,“ řekl úsečně a podmračeně Mrožek. Hospodyni jeho výraz překvapil, obvykle býval ukázněně příjemný i tehdy, když bylo jasné, že je unavený anebo má starosti.

„Budete večeřet, pane řediteli?“ zeptala se.

Podíval se na hodinky a řekl: „Za půl hodiny.“

Vyšel do poschodí, napustil si vodu do vany, a když se v ní uvelebil v co nejpohodlnější poloze, sáhl po telefonu. Nejdřív zavolal Václava Krátkého.

„Vašku, přijeď ke mně asi tak za hodinu. Neodkladně důležitá porada, zvu taky Tondu a Petra,“ oznámil. „Míním ke mně domů.“

Cosi v jeho hlase Krátkého znepokojilo.

„Jaká situace?“ zeptal se.

„Situace tři,“ řekl Mrožek.

Situace tři znamenala ohrožení policií.

„Za hodinu jsem u tebe,“ řekl Krátký a oba zavěsili.

Stejně hladce a stručně to proběhlo s Antonínem Cimlem. Jenom Petr Sladký, čtvrtý ze společníků, se vzpouzel.

„Prosím tě, Jardo, co by asi tak nemohlo počkat do rána? Situace tři! Vono to nebude tak horký.“

„A víš, že možná bude?!“ odsekl mu vztekle Mrožek. „Možná by nebylo, kdybys měl spolehlivější lidi.“

„No tak jo. Zrovna se s manželkou vypravujeme do kina, ta teda bude mít radost… Hodím ji do Blaníka a jedu k tobě.“

Idiot, soptil Mrožek rozezleně.

Ve východních Čechách, kde před listopadem všichni čtyři působili, býval Petr Sladký zástupcem náčelníka okresní správy Veřejné bezpečnosti. Bezpečí ve smyslu beztrestnosti určitých hospodářských deliktů zajišťoval po celá léta hezké řádce lidí tak odpovědně a úspěšně, že po listopadu se mohl popadat za břicho, když se začalo hovořit o čistkách v policejních řadách. S žabařinou padesáti, stotisícových zisků se rozhodl skoncovat sám, i když správně předvídal, že v procesu samospasitelné privatizace se výše úplatků zněkolikanásobí úměrně k zmnohonásobené kriminalitě. Uměl se rozhlížet i správně orientovat v poměrech, a tak mu bylo jasné, že před sebou má docela jinou perspektivu než nějaká nuzácká spropitná policajtovi. Rozhodl se, že končí s rolí toho, kdo tuzéry přijímá, a zařadí se mezi ty, kdo je rozdávají. A tak mávnutím kouzelného proutku máme z předlistopadového člena krajského partajního výboru úspěšného polistopadového podnikatele. Nutný kapitál, aby začátky nebyly krušné, naštěstí měl.

Tihle čtyři, Jaroslav Mrožek, Antonín Ciml, Václav Krátký a Petr Sladký, byli odjakživa nejlepší kamarádi. A jejich ekonomická spolupráce byla bezchybná, výnosy skvělé.

Náčelník okresní správy Veřejné bezpečnosti byl alkoholik a karbaník, který svému zástupci Sladkému nechával volnou ruku, a co víc, dokonce ho ani nedřel o nějaké podíly z jeho akcí, o nichž nemohl nevědět. Ke spokojenosti mu stačilo, že Sladký dal dohromady prima partu karbaníků, ve které on, náčelník, pravidelně vyhrává i desetitisícové částky. Mozek měl už alkoholem vymazaný do té míry, že ho ani nenapadlo, že by ho nechávali vyhrávat cíleně, což mimochodem byla pěkná nádeničina. Sladký se jednou nechal slyšet, že prohrávat s jejich starým – na to aby měl člověk důvtip falešnýho hráče na zaoceánském parníku.

Pro své přátele i klienty byl Petr Sladký nepostradatelný svou genialitou, s jakou dokázal stopit i to nejkonkrétnější ohlášení hospodářského deliktu. Jeho blahodárná působnost zahrnovala daleko širší okruh než pouhý jeho okres. Díky tomu, že seděl v krajském partajním výboru, měl obchodní partnery i na krajské správě Veřejné bezpečnosti a v této dokonalé souhře si poradili i s takovými případy, jako byly důkazy proti Antonínu Cimlovi, řediteli cementárny, že z černých fondů různých organizací stavebních a zemědělských dostává statisícové úplatky za dodávky katastrofálně nedostatkového cementu.

Po listopadu Mrožek, Ciml a Krátký propadli panice, že touto revolucí u nás snad opravdu zvítězila láska, pravda a spravedlnost, jak národu káže Václav Havel.

Petr Sladký se jim vychechtal: „Další ideologický blábol! Jako když žvanil Kléma, že konečně je moc v rukou lidu. Jenom klid, pánové, a oči dokořán, abysme nepropásli správnou chvíli, kdy se zapojit.“

„Blbě se nechechtej! On ti smích dojde, až ti nový panstvo začne počítat, co máš ze socialismu na triku,“ rozčilovali se Ciml a Krátký, rozklepaní pomyšlením na svoji hvězdnou kariéru v rozvinuté socialistické společnosti. Oba kdysi seděli na ÚV KSČ. Odtud pak byli katapultováni do pozic ekonomicky výhodnějších ve Východočeském kraji: Ciml se stal ředitelem cementárny, Krátký ředitelem Masokombinátu, takže jejich spolupráce se dál úspěšně rozvíjela. Spolu s Mrožkem, ředitelem Mototechny, a Sladkým u policie zakrátko vytvořili skvěle sehraný, dokonale neprůstřelný pracovní tým.

„Prosím vás! Vaše starosti na moji hlavu!“ s despektem prohlásil Sladký. „Co by nám asi tak kdo počítal? Tihle noví revolucionáři udělají přesně to, co udělali ty před nima: začnou hrabat, hrabat, hrabat. A rvát se o koryta. To je, pánové, tak zaneprázdní, že nebudou mít čas ani zájem jít nám nějak důsledně po krku. Tuhle pravou ruku dám za to, že všechno skončí zřízením nějakejch přiblblejch komisí, který se jako docela vážně budou zabejvat zločinností ÚV, ÚRO, StB a tak podobně do zblbnutí jenom kecy, kecy, kecy. A víte, na co vsadím ruku levou?“ znova se bujaře zachechtal. „Tuhle levou ruku dám za to, že v těch komisích žvanilů bude každej druhej profláknutej… sám se socialistickým máslem na hlavě.“

„Já to tak úplně růžově nevidím,“ povzdechl si tehdy Jaroslav Mrožek, z nich čtyř nejvzdělanější a navíc s největším teoretickým přehledem o různých možnostech dalšího vývoje našeho státu, protože po celé roky jezdil často služebně do západních zemí. Znal tedy dobře různé variace demokracie a tržního hospodářství s jejich klady a zápory i s jejich možnostmi. „My všichni čtyři, jak tu teď sedíme, se docela klidně můžeme ocitnout v panelácích a každý s vkladní knížkou na šedesát tisíc korun,“ prudkým gestem umlčel Sladkého, který už otevíral ústa k zlostné námitce. „Stačí, aby se pro naše poměry správně definoval pojem špinavé peníze a vytvořil se nějaký jednoduchý systém, jak je vyřadit ze hry. Je maličkost přizvat si k řešení tohoto problému zahraniční experty.“

„Neblbni, Jardo,“ zmocnil se Sladký přece jen slova. „Můžeš mi říct, jak by třeba celé štáby zahraničních expertů našly tucty mých vkladních knížek pod různými jmény po celý republice?“

Mrožek jen potřásl hlavou nad tou prostotou: „Ano, to ti můžu říct, a docela přesně. Rovnou z hlavy ti vysypu takové docela jednoduché schéma: každý občan si musí zaregistrovat svoje vkladní knížky, jinak mu propadnou. Současně se mu vyznačí v občance, že už je registroval, aby to nemohl udělat v pěti okresech. Kdo má úspory vyšší než řekněme… no, ať dám laťku hodně benevolentní… než řekněme milion korun, budou mu obstaveny, dokud neprokáže, že je nabyl legálně, neboli do jaké míry odpovídají jeho předchozím výdělkům. Větší bankovky by se razítkovaly, to by zas platilo na ty, kdo je nemají v záložně, ale pod matrací… Jsem si jistý, pánové, že například my všichni, jak tu teď sedíme, my všichni čtyři bychom se velice rozmýšleli, jestli si zaregistrovat něco nad daný limit, protože bohužel ani platy nás, nomenklaturních kádrů, ale dokonce ani platy ministrů, poslanců a členů předsednictva ÚV – nebyly nikterak horentní, aby se z nich dalo uspořit pár milionů. Co bylo horentní, to byly naše příjmy vyplývající z našeho – když už jsme v té hodině pravdy – z našeho zneužívání vysokého postavení prominentů, neboli špinavé peníze, a to nám teď bude spočítáno. Tak je to, pánové.“

„Já to vůbec nevidím takhle černě,“ vskočil mu zase Sladký do řeči, zatímco Ciml a Krátký mlčeli ochromeni děsem, že by se v prognózách mýlil Petr, a nikoli Jarda.

„Není důležitý, co ty vidíš černě, rudě nebo zeleně,“ nervózně odebral Sladkému slovo Mrožek a pokračoval: „Na základě podobného jednoduchého schématu nám může vláda zabavit náš majetek, z našich vil zřídit útulky třeba pro nemohoucí starce nebo invalidní děti, a většina národa jí bude tleskat: ta drtivá většina, která se za socialismu nezmohla na nic víc než na byt v paneláku, plechárnu škodovku a chatu nebo chalupu vybudovanou vlastníma rukama… Ano, pánové, tohle je obraz osmdesáti procent rodin téhle země… masy lidí, kteří budou novému panstvu pořádat ovace za to, jak s námi zatočili… a všichni dohromady, lid i vláda, si ještě budou připadat náramně ušlechtile – že nás nevěšeli,“ skončil vyčerpaně Mrožek.

„Je to dojemný, krásně se to poslouchá, jak se u nás konečně nastolila láska, pravda a spravedlnost,“ ušklíbl se Petr Sladký, „jenomže dovopravdy… dovopravdy to bude, milý Jardo, docela jinak.“ Mezi přítomnými byl ten nejméně vzdělaný – ostatní tři měli vysokou školu – ale vyvažovala to jeho jakási živočišná intuice, na kterou se vždy mohl bezpečně spolehnout. Jeho názor na vysoce postavené politiky byl stejný před listopadem i po něm. Těmi i oněmi pohrdal a byl si absolutně jistý, že o nic jiného než o hromadění majetku a o zneužívání moci – o nic jiného jim nejde.

„Já to prostě vidím jinak než Jarda,“ dál si vedl Petr Sladký svoji. „Davy a jejich potlesk můžeme rovnou vynechat, protože davy už svoji roli dohrály, ty už nikoho nezajímají – kromě těch pár tejdnů vždycky před volbama – prostě klíčema už davy dořinčely, tak ať už teď zase rychle zalezou do svejch děr a držej hubu, aby přes ni nedostaly… jak si to pěkně nacvičily za socialismu. Tolik postoj nových papalášů,“ ušklíbl se. „A na to vemte jed, že žádnej majetek ani úspory se prověřovat nebudou, protože nový panstvo už jen slintá, aby se vrhlo na kořist… aby si uchramstlo tak tučnou kořist, o jaký se za socialismu nesnilo ani nejvyšším potentátům… Fakt mi věřte, že noví potentáti nemají čas ani zájem vymejšlet zákony, kterejma by nás skřípli, protože mají plný ruce práce se zákonama, podle kterejch zprivatizujou celý národní hospodářství tak, že jejich klanům spadne do klína… Vážně neblbněte! Pro ně jsme my bejvalý významný se svým majetečkem úplná prkotina proti tomu, na co mají spadeno… na co se sápou oni,“ s hlubokým přesvědčením tvrdil Petr Sladký.

„Zbývá nám doufat, že se nemýlí Petr se svým optimismem, ale že se mýlím já ve svém pesimismu,“ povzdechl si Mrožek.

Za pár měsíců už bylo kvartetu Mrožek, Ciml, Krátký a Sladký veseleji, protože už bylo jasné, že Mrožkův katastrofický scénář se realizovat nebude. A byl to Mrožek, kdo přišel s tím, že oni čtyři se musí okamžitě zapojit do podnikání, a navrhl, aby spojili své schopnosti i finance. Z nich čtyř měl Mrožek největší organizační talent a nejširší přehled. Mylná prognóza polistopadového vývoje byla jen jedním z jeho doslova výjimečných špatných odhadů. Moudře však už radil podnikatelskou činnost nasměrovat do Prahy a také se tam přestěhovat. Byl si vědom, že ve Východočeském kraji je jejich čtveřice trnem v oku mnoha lidem a bude lepší zmizet jim z očí než se jim předvádět ve zbrusu nových módních rolích kapitalistů. A zatímco Ciml, Krátký a Sladký navrhovali neukvapovat se a ještě nějaký čas obezřetně sedět na penězích, Mrožek je přesvědčoval a přesvědčil, že dnes víc než kdy jindy čas jsou peníze. Bez zaváhání je třeba okamžitě vskočit do proudu a plavat, protože mocná konkurence z řad nám podobných už se formuje, a kdo zaváhá, zpláče nad výdělkem.

V plné vzájemné důvěře se dobrali částky třiceti milionů korun, které mohou vložit do vínku svého společného podnikání. V malé privatizaci za ně pořídili dva hotely s restauracemi, velkoprodejnu a tři autoservisy. U autoservisů okamžitě otevřeli též bazary s ojetými západními vozy a časem i půjčovny aut.

Pořídili toho tedy za své peníze dost, a to díky tomu, že v aukcích nakupovali to nejlepší co nejlevněji, protože teď zas díky talentu Sladkého správně vnikli do skvěle fungujícího systému, který se dá shrnout do titulku umění odrovnat v dražbách konkurenci. K jejich cti je třeba říci, že šli cestou úplatků, a nikoli fyzického násilí pomocí najatých ostrých hochů jako mnozí jiní páni podnikatelé. Pokud jde o policii – shora cílevědomě ochromovanou – byly všechny tyhle metody, ať už založené na korupci anebo násilí, zcela bezpečné. Skutečné nebezpečí představovaly jenom konkurenční gangy. Dalo se však s nimi vyjednávat, žádoucí objekty aukcí si rozdělovaly a tam, kde měly zájem ony, normální smrtelník si neškrtl. Největším úspěchem byly takzvané holandské dražby, kdy se pro nezájem šlo s cenou objektu hluboko pod původní vyhlášenou cenu. Zorganizovat nezájem bylo hračkou.

Přes všechny tyto úspěchy Mrožek, Krátký, Ciml a Sladký stejně jako představitelé dalších gangů zuřili na skutečnost, že nepatří mezi politické prominenty a jim blízké, jimž se podniky nedozírných hodnot rozdávají podle geniálně vymyšleného systému za takzvanou účetní hodnotu neboli za pár šupů, a ti je pak obratem prodávají dál za mnohonásobnou hodnotu tržní, takže se dokonce ani nepotřebují starat o fungování a prosperitu toho, co si urvali.

„Tyhle panchartský potentáti,“ lkal Sladkému na rameni kamarád Břetislav Růžek, dříve předseda okresního výboru KSČ, dnes představitel čilého gangu, jehož členům šlo v tvrdých aukčních bitvách doslova o krky, „tyhle kurvy se nepotřebujou s nikým rvát ani handrkovat, ani dělit, ale stamilionový hodnoty jim padají do klína jak mana z nebes pouhým čachrováním od psacích stolů, kde dřepěj v honosnejch funkcích a občas v televizi promluvěj o výdobytcích našeho tržního hospodářství. Pro kšeftík, který vynese pár desítek, milionů, takovej hajzlckej potentát nepotřebuje ani zvednout prdel ze židle. Zatímco já, milý Petře,“ zoufal si Břetislav Růžek, „mám zrovna teď na krku zpacifikování neřádskejch policajtů, co strkají frňáky do přestřelky mezi mejma a konkurenčníma gorilama.“

„Máš úplně pravdu, Břéťo,“ přitakal Sladký, kterého přivádělo k šílenství totéž. „Ale jinak – my jdeme ve dražbách cestou klidnější… na krev my nervy nemáme.“

„Jenomže pak za stejný prachy pořídíš polovinu co já,“ upozornil Břéťa a Sladký přiznal, že je tomu tak.

Mrožek zařídil v bankách úvěry na modernizaci získaných objektů a byl to také on, kdo pro sebe a tři své společníky, kteří ho jednomyslně odhlasovali jako generálního ředitele založené firmy PROTECH, obstaral v Praze rodinné vily, kam se přestěhovali z Východočeského kraje. Jejich podniky začaly rychle prosperovat, ale byly tu i ty dluhy, a tak pánové dospěli k rozhodnutí, že bude třeba přitlačit na pilu. Na daňové úniky se ukázal být expertem Ciml, Sladký se zas zkontaktoval s partou, která jim za velice příznivé ceny dodávala kradená auta. Jejich úprava, tedy nová barva, nová čísla karoserie a motoru, probíhala v autoservisu firmy PROTECH – U Splávku na okraji Prahy. Tady také bylo řídící centrum těchto akcí včetně obstarávání nových papírů pro kradené vozy. Pracovali tu přirozeně jen předůkladně prověření machři.

V průběhu času se firma PROTECH pružně chopila i obchodů ještě nesrovnatelně výnosnějších, jako například distribuce nezdaněných cigaret a alkoholu, která jim přinášela obrovské částky.

Ten večer, kdy se Mrožek dozvěděl od Pepina, že automechanikem Karlem Smíškem si nejspíš nasadili veš do kožichu, soptil na Petra Sladkého celkem právem. Pro delikátní provoz U Splávku potřebovali naléhavě dva další machry. Chlapíky, kteří by odváděli dokonalou řemeslnou práci a současně byli stoprocentně seriózní k firmě, diskrétní a mlčenliví – prostě hodni svých vysokých výdělků. Kritériu dobré řemeslnosti Karel Smíšek, zatím pracující v nezávadném provoze Na Hradbách, plně vyhovoval. Sporným bodem byla jeho minulost u policajtů. Mrožek radil k maximální opatrnosti, jenomže Sladký tvrdil, že si Smíška mezi kamarády u policajtů důkladně proklepnul s jednoznačně kladným výsledkem: Smíšek je na prachy, ale není žádný podrazák, s policií se po listopadu rozešel ve zlém, pohněván, že byl propuštěný, protože se nenáviděl se svým novým bezprostředním nadřízeným a ten na něj ušil jakousi boudu. Smíšek ve své hamižnosti naletěl a vzápětí byl vyražen za přijetí úplatku.

To vše znělo dobře a bylo tedy už jen otázkou několika dnů, kdy se Smíškovi naznačí, že by mohl vydělávat podstatně víc.

Teď tu generální ředitel Mrožek seděl ve své vile s třemi řediteli firmy, Cimlem, Krátkým a nasupeným Sladkým:

„Já to fakt nechápu, co si ta debilní kriminálka honí triko za tu almužnu, co tam berou! Volové!… Mám perfektní informátory. Ze dvou na sobě nezávislých zdrojů se mi potvrdilo, že Karla Smíška vyrazili hned po listopadu – důvody už jsem vám říkal – a loni mu policajti šlapali na paty kvůli pašování elektroniky z Německa, ale vybruslil z toho, nic mu nakonec nedokázali.“

„Co říkáš, to bohužel nasvědčuje tomu, že kriminálka ví, že máme svoje informační zdroje… že si lidi kádrujeme, a tak si pro nějakého svého člověka vypůjčili Smíškovo jméno i minulost, které nás utvrdí v tom, že je to pro nás ten správný hoch,“ konstatoval nevesele Mrožek, kterému to – jak si povšiml Pepino – nezapalovalo sice raketově, ale když si mohl věci v klidu promyslet, jeho úsudek byl přesný a jen výjimečně šlápl vedle. „Nejdůležitější teď pro nás je zjistit, proč si kriminálka to triko kvůli nám tak honí: kolik toho o nás vědí, co se jenom dohadují a po čem u nás jedou. Doufejme, že na tyhle otázky nám Pepino zjistí aspoň částečnou odpověď.“

Ciml a Krátký zaraženě mlčeli, Sladký skepticky zavrtěl hlavou: „Moc bych se tou nadějí neopájel. Hoši z kriminálky nebejvají na trhu k mání.“

Mrožek se nervózně podíval na hodinky: „Kruci, už je deset a Pepino nevolá. Buďto ještě Zemánka nesehnal, anebo se mu nedaří zmáknout ho v náš prospěch. Obávám se, Petře, že dojde na tvoje slova.“

„Navrhuju, abysme čekali do půlnoci, a pak Pepinovi zavoláme. Opatrně – pro případ, že by Zemánek náhodou u něho seděl,“ řekl Krátký a ostatní souhlasně zamručeli.

Kapitola 3

Inženýr Josef Čmelák alias Pepino nepotřeboval kapitána Ivana Zemánka ani shánět, ani zpracovávat, protože zprávy, na které jeho šéfové hystericky čekali, měl od včerejšího večera v kapse, přesněji řečeno v hlavě. Veškerou svoji činnost dnešního večera tedy zredukoval na hodinové posezení s Ivanem, kdy probrali, co přesně tuto noc Pepino Mrožkovi poví a jakým to učiní způsobem při přísných bezpečnostních opatřeních.

Potom se Pepino vrátil do své garsoniéry a povaloval se s detektivkou v ruce na gauči, budíka nařízeného na dvacet tři třicet pro případ, že by usnul. Do té doby měl být Mrožek napínán na skřipec. A nejen Mrožek. Ivan ani Pepino nepochybovali, že Mrožek okamžitě zalarmoval do pohotovosti i tři ředitele – společníky firmy.

Ivan a Pepino si to sice neřekli, ale oba si uvědomovali, že ten druhý je vlastně jediný ze všech kamarádů, se kterým jsem ochotný jít do takovéhle akce. Je na něho spolehnutí, nikdy by mě nepodrazil, je inteligentní, nedopustí se žádné blbosti, věděli o sobě navzájem. To všechno navzdory tomu, že v nejpravějším slova smyslu zas tak velcí kamarádi nebyli. Jenom zcela výjimečně se navštívili, nikdy si nikam společně nevyrazili – k tomu oba měli kamarády docela jiné. Ale přesto se setkávali takřka denně celých sedm let, od té doby, co se čerstvě ženatý Ivan s manželkou Ilonou a Pepino s rodiči přistěhovali do sousedních družstevních domů na pražském Jižním Městě. Pepino a Ivan se sblížili díky Doře a Klarkovi. Klark byl nádherný erdel Pepinových rodičů, boxerku Doru si Ilona přinesla do manželství jako jediné, zato však velkolepé věno, jak ráda tvrdila. Pepino i Ivan měli za povinnost poslední večerní venčení, a protože Dora a Klark si projevovali mimořádnou náklonnost, rychle se to zaběhlo tak, že oba hoši – nebo pánové?, Ivanovi tehdy bylo pětadvacet, Pepinovi dvacet, Dora a Klark byla půlroční štěňata – svoje okruhy s nimi dělali společně. Nenudili se spolu, bavili se většinou o sportu, který je oba náruživě zajímal, postupem času si i leccos svěřovali. Když byl Ivan ve službě, Ilona zejména v zimě bývala ráda, že se s Dorou může za tmy připojit k Pepinovi a Klarkovi. Mimo vejšlapy se psy se tito tři mladí lidé takřka nevídali, protože jejich zájmy byly různé. Ivan a Ilona brzy měli povinnosti rodičovské, Pepino zas měl kamarády z okruhu svých kolegů na vysoké škole a spoustu času mu zabíraly dívky. Ty, které se v jeho přízni propracovaly tak daleko, že s ním mohly venčit Klarka, byly představeny Ivanovi a Iloně, jež se s vervou ujala role poradce: tuhle si, Pepino, okamžitě vezmi… od týhle rychle pryč, to není nic pro život… Nyní po sedmi letech Ilona už vzdala představu, že Pepina šťastně ožení, a utahovala si z něho, že je notorický děvkař, pomlčka zapšklý starý mládenec. Pravda byla někde uprostřed: Pepino vždycky chodil jenom s jedinou dívkou, ale asi tak za půl roku ji prohodil za jinou jedinou dívku.

Pepinovy počestné rodiče, matka dámská krejčová, otec technik v Tesle, už poněkud znervózňovalo, že sotva přivykli jedné příjemné dívce, začali se ráno setkávat v koupelně s jinou sympatickou dívkou, a tak když se vedle jejich třípokojového bytu těsně před listopadem uvolnila garsoniéra, místopředsedovi družstva dali úplatek třicet tisíc a ten zařídil, aby ji synovi mohli koupit – tehdy ještě za pár šupů. Na klidných rodinných vztazích se pozměnilo jenom to, že dívky teď nocovaly výhradně u Pepina, zatímco Klark podle momentálního hnutí mysli buď u Pepina, s nímž byla sranda, anebo u jeho rodičů, kde zas byla teplá domácí jídla.

Když v devadesátém Pepino dokončil vysokou školu, půldruhého roku se flákal a nudil za psacím stolem jakéhosi podniku. Vinu na tom nenesla jenom jeho pracovní náplň, ale především skutečnost, že chtěl studovat na institutu tělesné výchovy, kam se nedostal, a techniku vzal jako nouzové řešení v souladu s přesvědčením rodičů, že kluk něco vystudovat musí.

Příšernou nudu za psacím stolem podniku v likvidaci vyměnil za místo řidiče u firmy EXTRAN, o které Ivanovi tvrdil, že to je škola života, která by měla být povinná pro každého občana tohoto státu ve věku od dvaceti do šedesáti let, aby se mu dostalo názorného poučení, na jakých základech stojí naše tržní hospodářství a kdo je to v praxi ta neviditelná ruka trhu, jež všechno geniálně srovná.

Jistou dobu Pepina taky lákala práce u policie a často to probíral s Ivanem, jenomže Ivanova polistopadová euforie rychle opadla a byl stále otrávenější navzdory tomu, že ze socialismu neměl žádné máslo na hlavě, takže se mohl těšit nadějí na vzestup spíš než se obávat vyhození. V rozporu s touto logikou jednou Pepinovi řekl, že ho od kriminálky kupodivu nevyrazili přesto, že z éry socialismu nemá nic na triku.

Časem se Ivan Pepinovi zmiňoval, že s prací u kriminálky fikne. Štvou ho ty permanentní reorganizace a nekompetentní zásahy amatérského vedení i amorálnost mocných, kteří nedopustí, aby si policajti podali kohokoli z jejich řad.

„Přece si všimni, Pepino: občas se i najde novinář, který nějaký to nehorázný svinstvo někoho z nejvyšších kruhů rozvíří, chvíli se o tom žvaní třeba i v televizi, pěkně do ztracena… a nestane se vůbec nic. Dokonce se nestane nic ani pachatelům, kteří do nejvyšších politických kruhů nepatří, ale svým pochybným podnikáním se pohybují v takových finančních sférách, že s politickými prominenty tvoří jednu rodinu. Celý tenhle jednolitý klan je neprůstřelný, nenechá padnout jediného svého člena. Když na některého z nich opoziční novináři vyšťourají skandální informace, ostatní prominenti se okolo ohroženého semknou a horlivě ho obhajují. A když si na kohokoli z tohoto klanu troufne policajt nebo prokurátor, který míní konat svoji povinnost padni komu padni, a nestačí mu pokyn či klepnutí přes prsty, pak ho prostě suspendují nebo rovnou vyrazej.“

„To má svoji železnou logiku,“ řekl Pepino. „Kdyby vám jediného ze svých řad dali napospas… kdyby jediného hodili přes palubu… on začne mluvit. O ostatních. Vzápětí to bude řetězová reakce. Pochop, Ivane, že oni jinou možnost nemají, než úpěnlivě držet při sobě.“

„Pochopil jsem to. Proto taky od kriminálky odejdu.“

„Nefandi si, poldo. Neuděláš to,“ tvrdil Pepino.

„Proč myslíš?“ naježil se Ivan.

„Vím to. Seš polda tělem i duší. Všechno ostatní by tě otravovalo,“ byl si jistý Pepino.

„Nesmysl. Nějaká práce, co by mě zajímala, se časem najde,“ namítl Ivan, ale dost nejistě, protože takovou práci si dost dobře neuměl představit.

Ivan Zemánek měl maturitu na průmyslovce, na vojně dělal řidiče u kontrarozvědky, přičichl tam k policejní práci a zjistil, že by ho bavila. Dal se tedy znáborovat k Veřejné bezpečnosti, odkud ho jako výjimečně schopného a inteligentního poslali na vysokou školu SNB, která se u veřejnosti těšila pověsti, že na ní absolvují výhradně idioti. Nelze popřít, že tu studovali lidé vybíraní podle nejrůznějších kritérií, která se skutečnými schopnostmi často neměla nic společného, ale do této kategorie Ivan určitě nepatřil. Jako sedmadvacetiletý získal titul JUDr. Byl tedy právník a v hodnosti nadporučíka ho posadili na pražský obvod, kde se zabýval hospodářskou kriminalitou. V roce 1992 byl povýšen na kapitána a převelen na pražské ředitelství policie do odboru hospodářské kriminality. Vedl tu jedno z více oddělení, což v praxi znamenalo, že byl v čele dvanáctičlenného týmu.

Že by se Ivan mohl podílet na jeho nádherném plánu, to Pepina napadlo, když počátkem roku 1994 civěl v dobře vytopeném volvu zaparkovaném na dvoře autoservisu a prodejny ojetých vozů Na Hradbách, kam přivezl Mrožka, který se osobně chtěl přesvědčit, jak pokračuje rekonstrukce jednoho z objektů tohoto areálu.

V té době pracoval Pepino u firmy PROTECH už čtyři měsíce a dalo se říct, že ke spokojenosti mu vůbec nic nechybí: klidná, dobře placená práce, slušné jednání šéfů, přesněji řečeno šéfa, protože pracoval takřka výhradně podle pokynů generálního ředitele. Byl však rozmrzelý, že stále ještě neuzrává doba, kdy by se mohl vytasit se svým nádherným plánem, jehož realizace by přinesla zadostiučinění jeho pocitům vůči EXTRANu, firmě, u níž pracoval předtím.

Mezi Pepinovy přednosti patřily též výborná paměť a postřeh. V zaparkovaném volvu, zatímco čekal na Mrožka, četl noviny, ale současně mu neušlo nic, co se dělo kolem. Nedělo se celkem nic, protože do této části dvora neměli zákazníci servisu přístup, takže občas tu jen prošel někdo ze zaměstnanců. Pepino zpozorněl v okamžiku, kdy napříč dvorem z jedné dílny do druhé přecházel tmavovlasý, podsaditý a podmračený asi čtyřicátník v overalu s firemním emblémem.

Áda Hnirš! okamžitě naskočilo Pepinovi a ještě dřív, než muž zaletěl k jeho autu pohledem, Pepino si před tvář rozprostřel noviny.

Byl to instinktivní pohyb, k němuž v tu chvíli neměl žádný racionální důvod. Až za pár minut si s údivem uvědomil: co tady Hnirš dělá? Dokonce v roli zaměstnance? Proč odešel od kriminálky?… Vůbec neodešel od kriminálky. Šmíruje tu. A má proč. Že firma PROTECH kšeftuje s kradenými auty, to už si Pepino jen tak pro sebe vypátral.

S Adolfem Hniršem se Pepino kratičce setkal před dvěma měsíci. Odcházel tehdy odpoledne z domova a u dveří do vedlejšího domu mačkal jeden ze zvonků jakýsi chlap.

„Zvonky jim nefungují!“ zavolal na něho Pepino.

„A kruci!“ zaklel chlapík. „Kde je tu prosím vás telefonní budka?“

„To máte úplně jedno,“ zazubil se Pepino, „protože všechny v okolí jsou rozmlácený, ale hlavně nám v celým bloku už od rána nefungují telefony… Můžu vás ale pustit naším barákem, je tu průchod, když mi řeknete, ke komu jdete.“

„To budete hodnej. K Zemánkovi,“ řekl chlapík a přešel těch pár kroků k Pepinovi.

Teprve teď zblízka si Pepino všiml jeho hustého srostlého obočí a přehnaně vysunuté brady. Podezíravě zaváhal: „No, já vlastně nevím, jestli je doma. Kdo vůbec jste?“

„Klid. Policajt,“ řekl chlap a ukázal Pepinovi legitimaci.

„Tak to je oukej,“ přikývl Pepino a odemkl dveře, které za ním před okamžikem zaklaply. „Vyjeďte si do čtvrtého poschodí, tam je průchod do vedlejšího baráku. Ivan bydlí ve druhým patře, pokud to nevíte.“

Když se Ivan s Pepinem zase setkali při venčení psů, Ivan si pobaveně vzpomněl: „Tos byl ty, kdo perlustroval našeho Hnirše? Popsal mi tě jako příkladně ostražitého občana.“

„Jo, to jsem byl já,“ potvrdil Pepino.

„Díky za bdělost na moji ochranu,“ přátelsky ho poplácal Ivan po zádech.

„On totiž ten váš Hnirš na policajta vůbec nevypadá,“ mínil Pepino. „Potkat tě s ním, tak spíš tipuju, žes mu zrovna nasadil želízka.“

Ivan spokojeně přikývl: „To je výhoda Ádova exteriéru. Dá se při naší práci bezvadně využít.“

Pak už mluvili o něčem jiném. Stačilo to však k tomu, aby se Pepino pár hodin poté, co v servisu Na Hradbách uviděl Hnirše, Ivana zeptal:

„Áda Hnirš už u vás nedělá?“

„Ani nevím. Byl přeložený do jiný party,“ odpověděl Ivan až příliš lhostejně.

„Jo?… Takže to ani nevíš, že Áda Hnirš je dneska Karel Smíšek a maká u mých chlebodárců,“ konstatoval Pepino ironicky.

„Vím jen tolik, že zejtra musím v práci nahlásit, cos mi sdělil.“

„Jakože Hnirš je vám u nás k ničemu, protože já jsem ho poznal a informoval jsem svýho šéfa, že je k nám nastrčenej fízl? Jenomže já zatím nikoho neinformoval. Čekám, až co mi povíš ty.“

„Co já bych ti asi tak mohl říct jinýho, než abys držel hubu. Jenomže i kdybys mi to slíbil, spoléhat na to nesmím. Cos mi řekl, musím nahlásit tak jako tak,“ byl otrávený Ivan.

„Stejně mi to nejde na rozum,“ vrtěl hlavou Pepino. „Víš přece, poldo, kde dělám. To tě nenapadlo, že když k nám nasadíte Hnirše, můžu se tam s ním setkat a vzpomenu si, jak jsem ho pouštěl za tebou do baráku?“

„Povídám ti přece, že už u mne nedělá. A že je nasazený k vám, to jsem se dozvěděl teprve minulý týden na koordinační poradě.“

„No a co kdybys u vás nevykládal, že jsem Hnirše odhalil?“ nadhodil Pepino.

„A co kdybych tak ještě navíc vyklopil vašemu starýmu, proč jsme k vám Hnirše nasadili?… Děkuju, nechci. Míním ten honorář, co by mi za to tvůj šéf zaplatil.“

„Já tě určitě přemlouvat nebudu, protože bych nerad měl na triku nějakej tvůj průser,“ ujistil Pepino Ivana podle pravdy. „Nemyslím průser u policajtů, ale průser se svědomím. Ale vzpomněl jsem si, jak jsi tuhle říkal, že máš chuť udělat něco úplně zběsilýho… nějaký třeba úplně potrhlý protest, abys trochu uvolnil ten nesnesitelnej vnitřní přetlak – –?“

„Jo. To mám chuť udělat třikrát do měsíce. Kdykoli mě někdo shora nakopne,“ souhlasil Ivan.

Za ty roky, co byl u kriminálky, těch kopanců už tam schytal pěknou řádku: když mu opakovaně zabraňovali vykonávat práci tak, jak bylo jeho povinností i v souladu s jeho svědomím a ctí. Polistopadové kopance byly bolestivější než předlistopadové, protože ty socialistické byly samozřejmou a nešokující součástí tehdejší reality. Těmi současnými byl vždy znovu a znovu zaskakován a zraňován, protože nebyl schopen se vyrovnat se skutečností, že nadále nežijeme v právním státě, nadále je hluboký rozpor mezi propagovanou fasádou a realitou… a o nezávislé policii a justici si může dál nechávat leda zdát.

„Takový bláznivý protest by bylo… třeba přejít jednou nohou na opačnou stranu,“ řekl Pepino. „Popřemejšlej si o tom, jestli lidi, co máš kdesi nad sebou, si tvoji loajalitu zaslouží nebo nezaslouží. O jejich vlastní prodejnosti jsi mi toho už navykládal dost.“

„Člověk je proboha snad slušnej sám kvůli sobě, ne?!“ uštěkl Ivan. „A poměřuje se s lidma slušnejma, a ne s kdejakým hajzlem!“

„Dávám ti to jenom k úvaze,“ řekl nevyveden z míry Pepino, „protože mi připadá, že jsi právě zralý na nějaký příkrý zvrat ve svém životě. A taky si myslím, že tou kapkou, kterou pohár tvého ovládání a tolerance přetekl, je Ilona.“

„Náhodou se nemýlíš,“ připustil Ivan zlostně. „Byla to pořád Ilona, kdo kompenzoval moje průšvihy. Mohl jsem být sebevíc urvanej a nasranej, ale přišel jsem domů a – pohoda a veselo. Teď když se Ilona složila… prostě nějak mi to všechno přerůstá přes hlavu. Možná bych ze všeho nejvíc potřeboval na pár týdnů vysadit… vypadnout na pustej ostrov.“

Ačkoliv Ivan rád tvrdíval, že jeho už u nás nic nemůže ohromit, otřásl jím způsob, jímž Ilonu vyhodili z práce. Byla vedoucí dvou podlaží v obchodním domě, kde majitel systematicky propouštěl ženy, které častěji stonaly anebo zůstávaly doma s nemocným dítětem. Ilona se těšila přízni vedení po dva roky, kdy dřela, aby zreorganizovala a zaběhla svůj úsek. Přesčasy se neplatily, vedení zaměstnancům vysvětlilo, že zatím jsme na tom špatně, ale jakmile se rozjedeme, všechno jim bude vynahrazeno – jejich úsilí i obětavost.

Počátkem nepříjemně sychravé zimy se Ilona přeřadila od zaměstnanců vzorných mezi zaměstnance zavrženíhodné, protože týden ležela s chřipkou a dvakrát musela zůstat doma s nachlazenou Evičkou. Její matka byla v tu dobu v Kanadě u druhé dcery, takže vnučku opatrovat nemohla – a Ilona dostala výpověď, navíc tak neomaleným způsobem, že se ani nepokusila udržet si místo vysvětlením, že absence se už opakovat nebudou, protože babička se za deset dní vrátí.

Přestože Ilona se svou kvalifikací a praxí nemusela mít potíže s hledáním jiného místa, brutalita jednání ji podlomila. Znova u ní propukla chřipka a zkomplikovala se vleklým zápalem plic a depresí. Lékař ji nakonec dal do nemocnice, Evičku a boxerku Doru si vzala naštěstí už navrátivší se babička – a Ivan se vracíval do pustého bytu. Pocit viny, že po celé roky tyl z manželčiny radostné povahy a teď, když ona je na dně, nedokáže jí být pro svoje vlastní problémy ani pořádnou oporou… tento pocit viny ještě prohluboval jeho touhu po explozi, která by nějak převrátila jeho dosavadní život a uvolnila ten nesnesitelný vnitřní přetlak, jímž se cítil jak v krunýři.

Přestože teď už zas je měl Ivan všechny doma a Ilona se rychle zotavovala, kopanec uštědřený jí Karlem Pyskatým, dříve ředitelem a obávaným soudruhem, dnes majitelem obchodního domu s hračkami a sportovními potřebami, byl asi v duši až dosud bezúhonného kapitána Ivana Zemánka tou poslední kapkou, která přehoupla jazýček vah ve prospěch misky, na níž ležel Pepinův návrh.

Dlouho šli beze slova, než Ivan prolomil mlčení: „Není to zrovna lehký – jedním přikývnutím se převekslovat na kurvu.“

Pepino se s pochopením usmál: „Měl jsi snad dojem, že já jsem šel k týhle práci s nadšením?“

Narážel na podobnou noc před necelými dvěma roky, kdy tu taky takhle dost nevesele bloumali, protože Pepino si řešil vnitřní konflikt: vzít či nevzít pod svou úroveň práci osobního řidiče ředitelů firmy EXTRAN, nabízející mu překvapivě vysoký plat, který nemohl znamenat nic jiného, než že potřebují lidi pro kdovíjaké levoty, přinejmenším lidi k levotám slepé a hluché. Pepino se nakonec rozhodl místo vzít. Kdyby se ukázalo riziko příliš vysoké anebo konflikty se svědomím neúnosné, tak s tím prostě fikne.

„Tak jo, jdu do toho,“ řekl podivně dutým hlasem Ivan a nebylo to rozhodnutí této chvíle, ale toho, co v něm už dlouze dozrávalo. „Na rozdíl od toho tvého předchozího EXTRANu nepatří PROTECH k firmám, jejichž majitelé jsou chráněni shora neboli tabu pro policii.“

„Jo, to už jsi mi kdysi říkal,“ přikývl Pepino.

„Teď to říkám sám sobě asi jako útěchu, že budu spolupracovat s grázly ne úplně nejprominentnějšími, ale až druhé garnitury,“ ušklíbl se Ivan. „Jenom si ale nemysli, že potřebuju prachy. Tuhle omluvu sám před sebou bohužel nemám. Protože i kdyby Ilona třeba i dlouhodobě nedělala, na to základní by nám můj plat stačil.“

„Hele, poldo, kdyby sis to měl nějak blbě prožívat, tak by to nesplnilo účel. Ty potřebuješ udělat gesto… přemet… kterým se pozitivně odreaguješ, a ne něco, co by tě ještě víc užíralo: že tos neměl… Víš co? Zapomeňme na to.“

Ivana, který k němu byl vždycky tak fajn, určitě nechtěl vmanévrovat do průšvihu. Průšvihem nemínil, že by něco prasklo u policie, to při totální převaze zločinu takřka vylučoval. Průšvihem myslel Ivanův průšvih s vlastní duší, s duší až dosud čistýho a férovýho poldy.

„Už jsem se rozhodl,“ řekl suše Ivan. „Je to můj protest i pomsta.“

„Je mi jasný, proti čemu protest. A pomsta? Taky obecně, anebo za něco úplně konkrétního?… Jestli mi to teda chceš říct.“

„Proč ne? Pomsta za pár rozpracovaných případů, který jsem nesměl dotáhnout do konce.“

„Například?“ zajímalo Pepina.

„Například jedna z rumových afér. Měl jsem ji s klukama už skoro ve finální fázi. Stačilo zaklapnout past. V tu chvíli nás od toho odstavili a předali to na jistý kraj, aby to tam zvadlo do ztracena.“

„Je to handicap, když člověk si bere pracovní věci moc osobně,“ uvažoval nahlas Pepino.

„Mám právo brát si je osobně. Nebrat si je osobně, tak do nich budu vkládat jenom to, co je moje povinnost, a ne se štvát jak blbec. Nasazuješ noci a víkendy, což ti samozřejmě nikdo nezaplatí, dítě tě skoro nezná, protože z domu vypadneš, když ještě spí, vracíš se, když už zase spí, vyčítáš si, že zneužíváš manželčiny trpělivosti a tolerance a doslova obětavosti, s jakou táhne doma všechno sama… Ale máš před očima velký úspěch, partu grázlů, která na hezkých pár let zahučí v base. A v tu chvíli jde jediným povelem celá ta tvoje nádeničina do prdele, protože ta parta grázlů má desítky milionů korun k uplácení na správných místech. Jiná varianta je, že gauneři si seženou kompromitující materiály na někoho nahoře, komu stačí zvednout telefon a přikázat nebo požádat, aby případ X šel u nás k ledu. Takže díky korupci a vydírání grázlové dál navštěvují svoje kluby miliardářů, kde hostí vysoké politiky, a na policajty a novináře, kteří se jim nepodbízejí, hledí všichni společně a svorně jako na štěnice, co jim sice mírně znepříjemňují život, ale není tak těžké se jich zbavit.“

„Narodili jsme se prostě s blbou povahou. Většině lidí je úplně fuk, co se děje, dokud sami mají střechu nad hlavou a co do huby,“ konstatoval zhnusen Pepino.

„A když se jim náhodou daří dokonce skvěle, tak ať se Hradčany věnujou třeba katolický církvi, která z nich udělá akciovku,“ dodal Ivan a vzápětí obrátil list: „Pokud jde o ten tvůj vydařený PROTECH… vím toho o něm náhodou dost, ale zdaleka ne všechno. Není to totiž případ mého oddělení, ale nedávno se v jistém bodě s jedním mým případem zdánlivě překrýval, takže jsme si s kolegou vyměnili informace. Dokonce mě napadlo, že bych tě měl varovat, aby ses tam do něčeho nenamočil, ale pak jsem si řekl, že máš svůj rozum a dovedeš ho používat… Takže PROTECH…“

Dalších deset minut mluvil Ivan rychle, skoro o překot, jak kdyby se bál, aby si to ještě nerozmyslel.

Když skončil, Pepino dlouze hvízdl: „Takže nejen kradené vozy, ale taky nezdaňované cigarety a alkohol. Ne že by mě to překvapilo. Já to věděl, že moji milí bossové mají na víc než jen na takový prkotiny jako prodej kradených aut… Co tedy z toho všeho mám zítra vybalit na Mrožka?“

Ivan mu to po krátkém zauvažování vyložil naprosto přesně a důtklivě dodal: „Nesmí vyjít najevo, žes promluvil dřív se mnou než s ním. Musí mít jistotu, že za každých okolností jednáš jenom podle jeho instrukcí. A abys promluvil se mnou, o to tě musí Mrožek naléhavě žádat. Rozumíš?“

„Jasný. Nejsem snad blbej, abych mu to sám nabízel,“ řekl Pepino. „A je taky docela možný, že mi poděkuje za informaci, že Smíšek je fízl jménem Hnirš, strčí mi odměnu za bdělost a další informace si poříděj po vlastních osvědčených kanálech, které určitě mají.“

„Byli by blbí, kdyby je v jejich situaci neměli,“ přikývl Ivan. „Ale nebude to žádná sláva, když nedostali echo, že kolem nich šmíruje kriminálka. A jinak… kdyby o mě neměli zájem, leda by se mi ulevilo,“ řekl příkře, vzteklý sám na sebe. „Jenomže oni bohužel zájem mít budou. Každá firma, která v něčem podobným jede, neustále se snaží rozšiřovat svoje kontakty s policajty. Mimochodem, Mrožkovi s mým pozdravem vyřiď, aby to jejich socialisticko-kapitalistický kápo, míním exnáčelníka Sladkýho, poučili, že když někde někoho prověřuje, má k tomu kromě jeho nacionálií ukázat taky jeho fotku. Pak se mu nestane, aby spadnul do jednoduchý léčky, kterou mu kriminálka nastraží. A že za takovouhle hrubou chybu by každý náš i začínající operativec šel k dopravákům na křižovatku.“

„Jo, tak tohle mu opravdu rád vyřídím,“ chechtal se Pepino. „To bude slibný základ pro tvoji plodnou spolupráci se Sladkým.“

„Žádná spolupráce se Sladkým nebude,“ řekl rozhodně Ivan. „Jestli dojde na kontakt, tak jsem ochotný setkat se jenom s jediným člověkem, a to je Mrožek. Mimo jiné i proto, že ho už dost dobře znáš, máš ho skoro stále na očích, víš, co se od něho dá čekat.“

Další hodinu ještě probírali nejvhodnější postup a vážili různé varianty.

„Zejtra večer ti povím, jak Mrožek reagoval,“ řekl Pepino Ivanovi, když ukončili dnes tak dlouhý vejšlap se psy.

„Přijď třeba navečer k nám, Ilona jde s Evičkou ke kamarádce, povídala, že se vrátí až po sedmý,“ řekl Ivan.

Druhý den tedy Pepino Mrožka náležitě vyplašil informací, že Smíšek je policajt Hnirš, a když se v pozdní odpoledne vrátil domů, sotva se osprchoval, prošel spojovací chodbou do sousedního domu a zazvonil u Zemánků. Kdyby náhodou Ilona byla doma, pozve Ivana k sobě, aby mu pomohl opravit video. Elektronika byl Ivanův koníček.

Ivan byl doma sám, a když od něho Pepino za hodinu odcházel, byl se scénářem tak spokojený, že setkání s Mrožkem se už nemohl dočkat. Najednou to bylo napínavé dobrodružství, bezvadná hra. Navečeřel se a nakonec usnul a budík ho probudil půl hodiny před půlnocí. Skočil pod vlažnou sprchu a zatelefonoval Mrožkovi:

„Tak bych mohl přijít, pane generální. Není moc pozdě?“

„Jenom přijeď, čekáme tě,“ řekl s úlevou Mrožek. A musel se hodně ovládat, aby se nezeptal: Jak jsi pořídil?

Když Pepino zazvonil u branky pod uzavřeným televizním okruhem, ozval se bzučák, a než ušel těch několik kroků k vstupu do domu, Mrožek už otevíral dveře. Pepino se však zastavil na třetím schodě z deseti, které vedly ke vstupním dveřím, a tlumeně řekl:

„Dobrý večer. Šéfe, pojďte, prosím vás, na chvíli sem.“

Když překvapený Mrožek pochopil, že Pepino se dál nepohne, vyjeveně k němu přistoupil.

„Dozvěděl jsem se to nejzásadnější, co potřebujete vědět,“ řekl mu tiše Pepino. „Ale smím vám to říct jenom mezi čtyřma očima a v mým autě.“

„Rozumím,“ řekl Mrožek a potlačil rozmrzelost. Rád by ošemetnou záležitost probral s Pepinem v přítomnosti svých společníků, ale chápal, že kapitán Zemánek, pokud se uvolí ke spolupráci, učiní všechno pro svoji maximální bezpečnost. Zacouval tedy zpátky do domu a z haly zavolal: „Čekejte, vrátím se za chvíli, jsme před barákem v autě.“

„Zbláznil ses? Co je to za volovinu?“ okamžitě se vynořil z pokoje Sladký a jemu v patách Ciml s Krátkým.

„Pepino se mnou smí promluvit jenom mezi čtyřma očima ve svém autě. Nedá se nic dělat. Čekejte!“ přikázal autoritativně Mrožek, a ještě než za sebou zapráskl domovní dveře, stiskl tlačítko, kterým otevřel vrata, aby Pepino mohl zajet do zahrady.

„Budu stručný,“ přešel rovnou k věci Pepino, když se pohodlně usadili v autě. „Kámoš sice přímo na vaší firmě nedělá, ale leccos o akci proti vám ví. Takže… Pokud jste si Smíška prověřovali, došlo k chybě, že jste neukázali jeho fotografii. Tím vám mohl být vpašován do podniku operativec Adolf Hnirš pod personáliema vyhozenýho policajta Karla Smíška.“

„Nemýlil ses tedy,“ zasípal Mrožek a límeček košile mu začal být najednou těsný. „Tak dál.“

„Není to jediný fízl, kterého máte takříkajíc v baráku. Ten druhý je ve vaší restauraci a vinárně Leknín. Pingl Cyril Šmerda,“ pokračoval Pepino ve své zničující zprávě a Mrožek lapal po dechu. Taky měl proč. Šmerdu už si ocejchovali jako perspektivní kádr a mínili ho použít v cigaretách a alkoholu. A Mrožkovi teď burácelo hlavou: Panenanebi, kolik už mu toho Dlabač vyžvanil? Nebo ho už dokonce nasadil?!

Oficiálně byl Dlabač vedoucím Leknínu, restaurace a vinárny s barem, které ve skutečnosti vedl jeho zástupce a Dlabač fungoval jako odbytář cigaret a alkoholu distribuovaných s obrovským ziskem vyplývajícím z daňových úniků. Protože se tento obchod pěkně rozrůstal a Dlabač už sám nestačil jednat se všemi prodejci, kteří měli o spolupráci zájem, potřeboval někoho šikovného k ruce. Poslední měsíc vše nasvědčovalo, že tím správným vyvoleným by mohl být pingl Cyril Šmerda… A teď tu na Mrožka jak blesk z čistého nebe udeří informace, že Šmerda je rovněž štěnice, kterou si nasadili do kožichu.

„Hnirš… operativec… budiž,“ řekl těžce Mrožek. „Ale Šmerda? Vždyť je to prý takový špindíra, že v Leknínu ho Dlabač k obsluze hostů ani nepustí. A kromě toho… ty knajpy, ve kterých Šmerda dělal a kde si ho ředitel Sladký prověřoval, když ho k nám Dlabač přitáhl, to je taky nějaká hlína?“

„To ne. Je opravdu pingl. Ale měl už hezkých pár průšvihů, jednou dokonce asi rok seděl,“ řekl Pepino a Mrožek přitakal:

„No právě. Tohle o něm víme. Takže – –?“

„Má další průšvih, tentokrát to vypadalo na takové tři roky, ale policajti mu dali šanci, když si pro ně něco odslouží,“ referoval skutečná fakta Pepino. „V jednom podniku pohostinství už pro ně úspěšně zamakal, teď ho nasměrovali, aby se vecpal k nám.“

Mrožkovi se útroby svíraly představami, co toto všechno znamená. Jsou Sladkého kontakty už odstaveny od správného toku informací a my za ně vyhazujeme prachy oknem? A jsme tedy smrtelně ohroženi, protože netušíme, že to kolem nás houstne? Jiná příšerná možnost: připravuje se proti nám takový úder, že Sladkému se to jeho informátoři neopovažují vykecat, protože jsou podělaní, aby se nevezli s námi?

Pepino zaslechl, jak Mrožkovi slabounce zajektaly zuby. V tu chvíli se otevřely vstupní dveře domu a k Pepinovu autu přistoupil Sladký. Pepino ho zaznamenal okamžitě, Mrožek až když zaťukal na okénko: „Všechno je v pořádku, Jardo?“

„Přesně naopak,“ chytil Mrožek dech a zařval: „Jdi dovnitř a čekejte!“

Když se vyplašený Sladký obrátil k odchodu, Mrožek stáhl okénko a zavelel: „Petře, pojď sem ještě!“ A pak mu sníženým hlasem řekl: „Jeď okamžitě za Dlabačem a zjisti, jestli už promluvil se Šmerdou. Šmerda musí být okamžitě odstavený.“

„Copak Šmerda je – – je – –“ rozčileně blekotal Sladký. „Šmerda je taky – –?“

„Jo, Šmerda je taky. Šmerda je tiskovej mluvčí ministerstva vnitra, což jsi přehlédl, protože z televizní obrazovky žvaní jen dvakrát týdně,“ vzchopil se k cynismu Mrožek a teď už úplně vyjevený Sladký hledal vysvětlení v Pepinově tváři.

Pepino se na něho lehce usmál: „Obávám se, že jsem šéfa trochu rozčilil.“

„Nechcete jít radši dovnitř a všechno si v klidu probereme?“ navrhl přátelsky Sladký a bylo to určeno především Pepinovi.

„Omlouvám se, ale nesmím,“ řekl zdvořile Pepino.

„Petře, jeď za tím Dlabačem,“ zavelel Mrožek.

Sladký se podíval na hodinky: „Mohl by být ještě v Leknínu.“

„Jsou to všichni, Pepino? Hnirš-Smíšek a Cyril Šmerda?“ zeptal se Mrožek, když se Sladký vzdálil.

„S jistotou vám to, pane generální, nepovím, ale o nikom jiném mi Ivan neřekl. A zdůrazňoval, že zdaleka neví všechno, co se kolem vás děje, protože PROTECH není jeho případ, ale jen se s jedním jeho případem nějak zkřížil,“ dál podle pravdy referoval Pepino.

Takže my už jsme na kriminálce PŘÍPAD, v duchu zoufale zasténal Mrožek a položil klíčovou otázku: „A prozradil ti, proč si na nás policajti zasedli?“

„Ano, to mi řekl. Kriminálka je přesvědčena, že v širokém měřítku nakupujete od několika gangů kradené vozy, které upravujete a pořizujete k nim falešné papíry a pak je prodáváte, dokonce je lifrujete i za hranice, samozřejmě na Východ. Dále vás podezírají z rozsáhlých daňových úniků při distribuci alkoholu a cigaret.“

Mrožek věděl, že teď to s ním praští. Co je to za pitomost?! chtěl zařvat, ale hlas se mu zlomil do zaskučení, takže Pepino jen stěží dešifroval obsah jeho pobouření.

„Šéfe, prodávám, jak jsem koupil,“ řekl chlácholivě.

„Jasně, hochu. Rozčiluje mě jenom, kdo tohle proti nám vykonstruoval. No nic, povídej dal,“ vybídl ho.

„Můžu vám ještě říct, jak vzniklo první podezření, že váš PROTECH jede v kradených autech.“

„Mluv!“

„Nedávno si nějaký chlápek koupil ve vašem bazaru zánovního opla. Je to takový fanda na auta a šťoura, a tak si ho prolezl nejspíš… no snad s lupou… Znáte přece tyhle pedanty?“

„Ach jo,“ srdceryvně si povzdechl Mrožek a napadlo ho, že zbytek by si snad měl nejlíp vyslechnout na koronárce, napojen na monitor.

Tušil správně.

„A něco se mu nezdálo na čísle motoru. Ukázal to kámošovi, taky takový cvok na auťáky, a kromě toho policajt. U dopraváků. Dali si s tím práci a podařilo se jim ze spodní vrstvy kovu vyvolat ta původní čísla, která ukázala, že jde o kradený vůz. Takže se kolem vaší firmy začalo slídit, a protože leccos nasvědčovalo, že jde o dobře zorganizované akce s vozy kradenými ve velkém, nasadili k vám Hnirše, aby opatřil další důkazy. Ten opel, jediné auto, samozřejmě jako důkaz nic neznamená. Hnirš je vyučený automechanik, technik kriminálky, machr.“

Mrožek teď zas pro změnu cítil lehký třes po celém těle. Protože dospěl k závěru, že hůř mu už být nemůže a na té koronární jednotce dneska skončí tak jako tak, vzchopil se k otázce: „A jaké fantazmagorii děkujeme za podezření, že jedeme v daňovém úniku u cigaret a alkoholu?“

V cigaretách a alkoholu jeli podle jednoduchého, široce osvědčeného schématu: od českého výrobce zahraničních cigaret nebo alkoholu se nakoupí zboží tak, jako že je určeno pro export, takže se nezaplatí daň, dříve z obratu, nyní z přidané hodnoty. Vývoz je však pouze fingovaný, celní deklarace padělané nebo ve spolupráci s celníky získané podvodně. Tím lze toto zboží při vysokém zisku distribuovat prodejcům za ceny výrazně nižší, takže jde na dračku. Společníci firmy PROTECH tak během jediného roku připravili stát na daních o sto osmdesát milionů korun. Což zas není tak mnoho, uvážíme-li, že ve Východočeském kraji došlo k daňovému úniku jenom u alkoholu zhruba ve výši tři sta třicet milionů korun. Otravné pouze bylo, že hrstka novinářů-kryptokomunistů destabilizujících naši společnost už příliš řvala, a tak vládním činitelům konečně došel dech v tvrzeních, že jde pouze o okrajový, zcela zanedbatelný průvodní jev naší úspěšné privatizace a otevření se světu – analogie s argumentací socialistických vládců byla mile komická – a výjimečně se rozhoupali k opatřením, která byť mdlá, polovičatá a nastolovaná s maximálními průtahy, přece jen šla podnikatelům této parkety na nervy: mírně jim komplikovala život, protože museli vymýšlet modifikace svých tak pěkně již zaběhnutých postupů. Představitelé firmy PROTECH momentálně pracovali na protiopatřeních k vládnímu rozhodnutí o kolkování cigaret. Času k tomu měli dost, protože o tomto rozhodnutí samozřejmě věděli se značným předstihem, takže bude ještě nějaký čas trvat, než vyčerpají svoje včas vytvořené obrovské zásoby cigaret, které ještě kolkování nepodléhaly.

„Cigarety a alkohol?“ opáčil Pepino. „Tady se, pane generální, propojily hned dvě smůly. Naštval se jeden z konkurenčních gangů a vykecali o vás fízlům všechno, co věděli. Ta druhá smůla je, že pan ředitel Sladký má jednoho informátora, který naopak z něho tahá rozumy pro policajty.“

Mrožka potěšilo, že když to s ním neprásklo teď, nemusí si už vůbec dělat starosti, že jeho počínající snad angina pectoris by mohla být vážná. Naopak. Dnešní den prokazuje, že jeho koronární systém vydrží prakticky cokoliv. Pravda ovšem byla, že vypjatým situacím už nedokázal zdaleka čelit s chladností, jakou se vždycky vyznačoval. Stres snášel stále hůř. Od chvíle, kdy mu Pepino nasadil do hlavy Hnirše-Smíška, si opakovaně sliboval, že se dál na všechno vykašle a bude si žít královsky z toho, co už má. Současně však věděl, že jeho předsevzetí mají váhu předsevzetí narkomana, že skoncuje s drogami. Rozmnožování hmotných statků bylo pro něho heroinem.

Přestal Pepina přesvědčovat, že jejich firma je průzračně čistá a kriminálce přeskočilo, a naléhavě řekl: „Pepino, musím s Ivanem okamžitě mluvit. Sjednej mi s ním rychle schůzku.“

„Já jsem s tím počítal, že určitě mu budete chtít položit ještě nějaké otázky, a přesvědčil jsem ho, aby se s vámi setkal. Nakonec souhlasil, ale jen za určitých podmínek.“

„Jsou předem splněny,“ řekl Mrožek. „Vyjmenuj mi je.“

„Nemluvil by s nikým dalším ze společníků, výhradně s vámi.“

„Proč ne… i když bezpečnost má na starosti ředitel Sladký.“

„Jenomže toho já skoro neznám. Zatímco o vás jsem mu mohl říct, že pokládám za vyloučené, že byste proti němu naplánoval nějaký podraz nebo ho vydíral o další spolupráci proti jeho vůli a podobně.“

„Díky, Pepino. Jsem rád, že mi tak věříš,“ řekl Mrožek a v duchu si povzdechl: ještě kdybych já tak mohl stoprocentně věřit vám dvěma. „Pokračuj!“ vybídl ho.

„Pro kontakt s vámi si přeje, abyste mu obstaral tuhle věcičku,“ vyjmul Pepino z kapsy bundy krabičku velikosti balíčku cigaret. „Jakmile kontakt skončí, zas vám ji vrátí. Je totiž hezky drahá. Pár tisíc marek. Tenhle kousek má Ivan vypůjčený jen na pár dní od kamaráda, který dělá v soukromé bezpečnostní agentuře.“

„Cena nehraje roli. Dojde-li na kontakt, Ivan tenhle aparátek od nás dostane jako pozornost od naší firmy za první setkání bez ohledu na to, jestli se bude kontakt opakovat. Ale co to prokristaboha je?“

„Jistota, pane generální, že právě teď si nenahráváte náš rozhovor. Jistota, že mi někdo nenainstaloval do auta štěnici.“

„Úžasné!“ provolal Mrožek fascinovaně. „Tohle existuje?“ A současně mu blesklo hlavou: jak to, že o tom neví Sladký? Jak to, že už to nemáme?! Kolikrát už jen jsme si dělali starosti, aby si nás někdo při háklivém jednání nenahrával!… Je třeba podívat se tváří v tvář skutečnosti, že Petr prostě už není na úrovni, nedokáže držet krok s dobou. Možná dokonce ani jeden z nás, protože všichni čtyři už máme padesátku za zády, připustil si. A jestli je tomu tak, pak bychom mezi těmi dnešními mladými vlčáky, kteří se zmocňují hospodářství, dlouho neobstáli. Rychle by nás jako konkurenci smetli… Ano, co naše firma zřejmě potřebuje především, to jsou mladí bystří lidé, jako třeba tenhle Pepino a možná i kapitán Zemánek, které si budeme muset přibírat přímo do vedení – ať se nám to líbí nebo nelíbí. Samozřejmě že nelíbí, protože až dosud jsme byli zvyklí spoléhat jen sami na sebe, sami u všeho stát osobně, sami o všem rozhodovat, a to se bude muset změnit… letělo Mrožkovi hlavou.

„Zas jeden malý zázrak techniky,“ vzal krabičku do ruky. „Jak se to jmenuje?“

„Takových zařízení už existuje spousta druhů a názvy jsou veskrze technické: counter surveillance receiver… acoustic noise generator… eavesdropper nullifier a podobně. Jedna z nejrenomovanějších amerických firem, která tyhle věcičky vyvíjí a vyrábí, má zkratku LUDI. A tak Ivan všem těm jejich hračičkám říká Luďa. Jinak je prý poměrně vžitý pojem antištěnice… Tadyhle vám Ivan oxeroxoval prospekt firmy LUDI, kde je popis různých typů, k čemu je který vhodný, co který dovede, a jsou tam i ceny,“ posvítil Pepino Mrožkovi baterkou na brožuru.

„Díky. Moc díky, Pepino. Myslím, že od téhle firmy se nám toho bude hodit víc. Kde se to dá nejblíž nakoupit? Aha, už to vidím. V Mnichově. Připrav se, že zítra tam jedeme. Už kvůli setkání s Ivanem to spěchá. Mimochodem, co vlastně dovede konkrétně tenhle Luďa?“ dotkl se kapsy bundy, kam ho Pepino zase strčil.

„Tenhle Luďa nepřetržitě monitoruje ve svém okolí všechny aktivity jakéhokoli odposlechového charakteru, a kdyby nějakou detekoval, oznámí mi to tichou vibrací v mé kapse, o níž byste neměl tušení. Ale co víc, Luďa by současně tenhle odposlech nuloval, takže ten, kdo by si nás chtěl odposlouchávat nebo nahrávat, mikrofon by měl němý, pásku prázdnou. Toto je totiž už velmi chytrý Luďa. Obyčejní Luďové vám jenom odposlech či nahrávání detekují a oznámí, ale neruší je. A pak jsou taky Luďové, s nimiž projdete místnost a oni vám ukáží, kde máte nainstalované štěnice.“

„Opravdu úžasné!“ byl nadšen Mrožek. „Ten prospekt musíme prostudovat a uvážit, co všechno by se nám hodilo.“

„Já jsem to zatím prošel jen tak zběžně, ale připadá mi, že ohromná věc je ten akustický šumový generátor pro místnost, kde se odehrávají důvěrná jednání. Aniž by vás to vyrušovalo, neodfiltrovatelným šumem pokrývá celou konverzaci a likviduje tak účinnost jakéhokoli odposlouchávacího zařízení.“

„Tak to se koupí bezpodmínečně,“ okamžitě se rozhodl Mrožek. „Je to vlastně ve větším provedení Luďa, kterého máš v kapse?“

„Obsáhne mnohem větší prostor a dovede toho víc. Zlikviduje například i dálkový odposlech takzvaným směrovým mikrofonem,“ vysvětlil Pepino.

Mrožek už nedokázal potlačit svoji rozmrzelost vůči Sladkému: „Jak je sakra možné, že náš ředitel přes bezpečnost o tom nic neví?“ rozčilil se. „Tys o těch věcech věděl, ještě než ti Ivan dal tenhle prospekt?“

„Věděl, pane generální, ale nezapomínejte, že já jsem absolvent techniky a Ivan je na elektroniku fanda. Sleduje všechny novinky a bavíme se o nich. Takže abyste řediteli Sladkému nekřivdil: jsou to věci relativně nové, zatím ne široce známé. A nákladné. Naše kriminálka si o nich může nechat tak leda zdát.“

„Pochopitelně. Hlavně že má vnitro dost prachů na nejnovější modely bavoráků pro svoje papaláše,“ podotkl Mrožek k vnitru nesmiřitelný ve svém ukřivdění, že pro ně není PROTECH prominentně nedotknutelný.

„Ivan vám taky, pane generální, navrhuje, že až se setkáte, měli byste mít v kapse Luďu oba. Stačí sice přítomnost jednoho a znemožní v autě nahrávání všem, ale kdyby ho měl jen Ivan, můžete si myslet, že ho vypnul a nahrává si vás… Prostě jde o to, abyste oba mohli mluvit úplně volně bez zábran a vzájemného podezření.“

„To je velice férový návrh,“ řekl Mrožek. „Velice férový. Přesně tak to uděláme.“

„Víte, šéfe, já si myslím, že když už to došlo tak daleko, že kriminálka po nás jede,“ ztotožnil se Pepino s firmou, „pak máme na vybranou jen ze dvou možností: buď Ivanovi slepě věřit, anebo se o něj vůbec neucházet. Já sám mu věřím stoprocentně, natolik už jsem ho poznal. Ale zmýlit se člověk může v každém, třeba i ve vlastním bratrovi. Proto bych vás nikdy nepřesvědčoval, abyste mu věřili. Až se s ním setkáte, řiďte se jenom svým vlastním instinktem.“

„Je to obrovská odpovědnost,“ povzdechl si Mrožek. „Obrovská odpovědnost za celou naši firmu a leží jenom na mých bedrech… Ještě něco máš pro mě?“ zeptal se.

Pepino se krátce zamyslel: „Myslím, pane generální, že jsem vám pověděl tak zhruba všechno.“

„Dobrá. Zatím díky, Pepino, a tvoje zítřejší odměna bude přiměřená tomu, cos právě ve prospěch naší firmy učinil. A pokud jde o tvoji perspektivu – s volantem se brzy rozloučíš. Budeš mít u nás postavení, jaké odpovídá tvému vzdělání a tvým schopnostem. Dá-li ovšem bůh a pomůže nám, abychom se ve zdraví vymotali z těchhle momentálních potíží,“ děl zbožně Mrožek.

„Pomoz si sám a bůh ti pomůže, říkají Angláni,“ zazubil se na něho svým bezchybným bělostným chrupem Pepino. „A já věřím, šéfe, že my si pomůžeme.“

Kapitola 4

Za tři dny řekl Pepino Mrožkovi: „Tak jsem Ivanovi předal od vás Luďu a navrhuje setkání dnes v noci. Mám vás vzít do svého auta, které je méně nápadné než vaše, a v jedenáct hodin v noci projedeme jistou ulicí, kde on se k nám připojí, předjede nás a my pojedem za ním. Někde zaparkuje a my si přisedneme do jeho auta.“

„Mluvit budeme, doufám, v zaparkovaném autě?“ byla Mrožkova jediná otázka. „Za jízdy by to bylo trochu znervózňující.“

„Samozřejmě, pane generální. Posedíme v zaparkovaném voze,“ ujistil ho Pepino.

Na schůzku s kapitánem Zemánkem jel Mrožek vyzbrojen tisíci radami, pokyny a výstrahami Krátkého, Cimla, a hlavně Sladkého, kteří se zmítali v pocitech nejistoty, jestli jde o podraz kriminálky, nebo Pepina, nebo Ivana, anebo o podraz kriminálky a Pepina a Ivana.

Obé auta, favorit Pepinův a favorit Ivanův, se setkala v Podolí a odtud Ivan navigoval Pepina do Braníka, kde zastavil ve vilové čtvrti na malém poloprázdném parkovišti. Pepino pár metrů od něho.

Všichni tři vystoupili z aut a tak se poprvé setkali kapitán Ivan Zemánek a generální ředitel firmy PROTECH, Jaroslav Mrožek. Tlumeně se pozdravili, stiskli si ruce a Ivan gestem vybídl Pepina a Mrožka, aby nasedli do jeho vozu.

„Doufám, že tu na nás nenarazí nějaká tlupa grázlů,“ řekl trochu nervózně Mrožek.

„Pepino i já máme s sebou zbraň. A oba s ní dovedeme docela slušně zacházet,“ řekl Ivan.

„No chválabohu,“ ulevilo se Mrožkovi, který se v téhle ulici, za dne nepochybně idylické, necítil vůbec dobře.

Jinak byl první dojem oboustranně dobrý. Mrožkovi se zamlouval štíhlý, světlovlasý mladý muž s pevným stiskem ruky a přímým pohledem. Jeho tón byl sice trochu odměřený, ale kultivovaný. Když si Mrožek vzpomněl na ta podivná individua, Sladkého informátory, které párkrát viděl, bylo mu okamžitě jasné, že v tomto vzpřímeném urostlém muži inteligentní tváře se nabízí šance, jakou osud neopakuje. Tenhle hoch, letělo Mrožkovi hlavou, by pro nás byl obrovské terno… ale taky by to mohla být naše totální zkáza, dokázal by nás beze zbytku odrovnat. Má na oboje. Bylo to pomyšlení zneklidňující.

Ivan si zas při pohledu na dobře vyhlížejícího sedmapadesátiletého muže uměřeného chování řekl: Zaplať pámbu, že mi není už od prvního okamžiku odporný.

V zamčeném autě seděli tak, že Mrožek byl pohodlně opřen na zadních sedadlech, zatímco Ivan s Pepinem seděli vpředu, zády na dvířkách, tváří k Mrožkovi.

Ivan promluvil klidným tónem přímo k věci.

„Obáváte se přirozeně, že na vás můžu připravovat podraz, že hraju na obě strany, případně jenom na naši stranu. Není to tak, ale nemůžu vám to dokázat, takže vás o tom ani nebudu přesvědčovat. Jenom vám vysvětlím svůj motiv ke spolupráci s vámi. Policie se ocitla v pozici, kdy ji vedou amatéři, navíc manipulovaní a korumpovaní politiky a zločinci. Proto od policie odejdu a nemám zábrany vám pomoct, stejně jako by vám pomáhal třeba advokát.“

„I když radši byste mě, pane kapitáne, postavil před soud. Taková role by vám seděla líp – přiznejme si to,“ pokusil se Mrožek zavtipkovat.

Ivan se rozhodl pro odpověď v rovině vážné: „Máte pravdu… pokud bychom žili v právním státě, kde se měří všem stejně. Jenomže my v takových poměrech nežijeme. Náplní mojí práce je prověřování, zda došlo k trestné činnosti a kdo ji spáchal. A jestliže už mi bylo opakovaně zabráněno, abych trestnou činnost určitých osob prokázal, neboli některé pachatele si smím podat, ale jiné nesmím… pak se to příčí mému smyslu pro spravedlnost. A moji ctižádost postavit před soud pachatele, na kterého smím, to dost paralyzuje.“

„Pepino mi tvrdil, že si je jistý, že nás nepodrazíte. Měl jsem o tom přirozeně pochybnosti. Teď po vašem vysvětlení vám věřím,“ řekl tiše Mrožek. „Možná jsem idiot… možná jste dobrý herec a bavíte se, jak jsem vám naletěl. Ale spíš si myslím, že jednáte rovně a že to pro vás není zrovna lehké – přejít na druhou stranu bariéry… V tom případě vám přeju, abyste se s tím dokázal srovnat a nenáviděl jste se za to co nejmíň.“

Prokristapána… já ho beru, řekl si s úžasem Ivan.

„Jsem člověk racionální, se svým posunem se vyrovnám,“ promluvil zas tak klidně Ivan. „O iluze a vyznávání ctností mě nastolené poměry připravily beze zbytku… Co tedy konkrétně ode mne potřebujete?“ rázem přehodil na suše věcný tón.

„Dozvědět se, jaká podezření máte vůči naší firmě,“ řekl opatrně Mrožek.

„Ale ne, pane generální,“ usmál se Ivan. „Jaká máme podezření, to už vám řekl Pepino. Teď chcete vědět, jak jsme daleko, máme-li už nějaké důkazy proti vám a co s vámi plánujeme dál… že ano?“

„A povíte mi to, pane kapitáne?“ zeptal se prostě Mrožek.

„Zklamu vás. Já to nevím… Podívejte, pane generální, vedu operativní skupinu, která se takovými případy zabývá, ale váš případ nemáme. Všechno, co jsem o vás řekl Pepinovi, to jsem se nedávno dozvěděl náhodou nebo spíš omylem. Kolega, který řídí skupinu, co se vámi zabývá, se totiž domníval, že je jistá souvislost mezi vámi a případem, na kterém děláme my. Tak jsme si to celé rozebrali, předali si zásadní informace potřebné pro vyhodnocení – a nakonec se ukázalo, že tu žádná souvislost není. Tím jsme se o sebe navzájem zase přestali zajímat. Nevím tedy, jak daleko oni s vámi už pokročili a jaké s vámi mají záměry.“

„Rozumím,“ přikývl Mrožek. „A mohl byste se teď, pane kapitáne, toho kolegy zeptat – –?“

Ivan se krátce tiše zasmál: „Laici si představují, že kriminalisti různých skupin se nad kafem baví o svých případech. Nic takového prosím neexistuje. Začít se bez pádného důvodu vyptávat na detaily případu, který mi nepatří, to by vzbudilo přinejmenším údiv… Zkrátka a dobře: potřebuju záminku, když chci ze zmíněného kolegy něco vytáhnout. Potřebuju styčný bod mezi některým svým případem a jejich případem, tedy vaší firmou. A tady se neobejdu bez vaší pomoci. Už jsem si totiž promyslel, jak na to.“

„Překvapuje mě, že je to tak složité,“ řekl zmateně Mrožek. „My samozřejmě máme taky jisté zdroje informací a většinou se dozvíme ze dne na den, co potřebujeme.“

Ivanovy křídově bílé zuby zasvítily skoro tmou v úsměvu: „Informace z takových zdrojů, pane řediteli, mají nulovou hodnotu, potřebujete-li vědět něco důležitějšího než jenom… kdo je majitelem auta AE 205070… anebo kdy byl Karel Smíšek vyhozený od policie. Pokud vám vaši informátoři podávají informace nad tuto úroveň, pak jsou to buď jejich dohady, nebo pusté výmysly s cílem tahat z vás peníze. Pro vás podstatné informace, například proč a jak vás má kriminálka v práci, vám může podat jenom člověk, který na vašem případě dělá anebo je u něho blízko jako třeba já… anebo pak samozřejmě člověk, který sedí na vnitru tak vysoko, že má počítačový vstup ke všem informacím týkajícím se hospodářské kriminality… Můžete mi věřit, že pro každého jiného policajta je nesmírně těžké nebo spíš nedostupné vám zjistit, co proti vám kriminálka osnuje a jak daleko pokročila.“

„Dobrý bože,“ hlesl Mrožek a bylo v tom všechno. Přejel si dlaní čelo a spánky a zmátořil se k otázce: „Vy jste se, pane kapitáne, zmínil, že nějaký plán jste si už vytvořil, ale předpokládá naši spolupráci. Jak jste to myslel?“

„Ve svých podnicích máte nepochybně řádku ozbrojených lidí, že ano?“

„To máme,“ připustil Mrožek ohromený, kam se hovor ubírá. „Ale není jich moc, možná dvacet celkem. Přesně by to věděl náš ředitel Sladký… A všechno legálně, papíry na zbraně v pořádku,“ zdůraznil.

„Výborně,“ přikývl Ivan. „A co kdybyste se rozhodli, že tyhle lidi přezbrojíte?“

„Kam míříte, pane kapitáne?“

„Mám případ s nezákonným prodejem zbraní. Potřebuju, aby se váš Sladký dvakrát třikrát objevil s mužem jménem inženýr Václav Pilný. Má prodejnu zbraní v Mřížkové ulici. Bývalý důstojník, zbrojíř u motostřelecké divize. O zbraních ví všechno, co se vědět dá, a k smrti rád se o nich vybavuje. Ať si Sladký osobně dojde do jeho obchodu a pozve ho na další den na oběd nebo na večeři s tím, že od něho chce konzultaci a přezbrojení svých lidí. A já budu mít důvod jít za kolegou a oznámit mu, že jeho Sladký se stýká s mým Pilným. Nevím, jak dalece jste sledováni, ale je možné, že on už bude mít o setkáních Sladký-Pilný hlášku a vyhledá on mne. Ať tak či onak, při vyhodnocování nové situace nebude problém z kolegy vytáhnout, jak jsou s vámi daleko a jaké jsou jejich další záměry s vaší firmou.“

„Potřebujete nás tedy dostat do podezření, že se míníme zapojit do čehosi nelegálního okolo zbraní,“ konstatoval bystře Mrožek.

„Přesně tak. Je to způsob, jak můžu od kolegy průběžně získávat informace nezbytné pro vaše činnosti. Ale upozorňuju vás, že ani tak se nemusím dozvědět úplně všechno, co je pro vás důležité. Jsou body, které zkušený operativec neprozradí ani spolupracovníkům, ani nadřízenému. Třeba postup, o němž ví, že by mu ho shora neschválili, a podobně.“

Ivanovo vysvětlení, že není a nebude vševědoucí, učinilo na Mrožka velký dojem: žádný vejtaha, ale seriózní člověk. A vůbec celý kontakt se vyvíjel tak slibně, že sebral odvahu k otázce: „Vy tedy, pane kapitáne, myslíte, že bychom mohli v jistém… riskantním podnikání pokračovat?“

„Měl bych vás varovat, abyste si jednou provždy dali pohov. Jenomže se vám přiznám, že pokud jde o daňové úniky – tam vám můžu dát v pokojném souladu se svým svědomím požehnání. Je mi totiž úplně jedno, jestli tenhle stát přijde ročně o dvacet anebo čtyřicet miliard na daňových únicích, protože jedno vím docela jistě: kdyby o tyhle peníze nepřišel, stejně by se nepoužily pro školství, zdravotnictví, vylepšení situace starých lidí, na ekologii, na technické vybavení policie… ale vynaložily by se na zrestaurování objektů, které se v restitucích vracejí německé šlechtě a katolické církvi s inkviziční minulostí. Na druhé straně by bylo v rozporu s mým svědomím pomáhat vám tam, kde jde o rozprodej kradených aut. Tam jsou okrádáni nejen grázlové a pojišťovna – té to přeju za její dření klientů ještě víc než těm grázlům – ale i normální slušní lidé. Informaci, jak se to má ve skutečnosti se Smíškem-Hniršem, tedy oblast auta, pokládejte z mé strany za ojedinělou výjimku,“ vysvětlil Ivan.

„Jste až nepříjemně přímý, ale to já beru,“ řekl s uznáním Mrožek, stále víc se utvrzující v jistotě, že tohoto hocha musí získat doslova za jakoukoli cenu. „A nejsem člověk nepřístupný sociálním argumentům. Náš prodej ojetých vozů dobře prosperuje a nepotřebujeme si nahánět zisk prodejem vozů pochybné minulosti. Vydám příkaz, aby se důkladně prověřovala všechna auta, která bereme do prodeje,“ řekl důstojně Mrožek a jasně tak naznačil, že prodej kradených aut je pouhou nedbalostí zaměstnanců dosud vedením blahovolně tolerovanou. Věděl však, že nebude snadné společníky přesvědčit, aby se firma tohoto výnosného kšeftu vzdala. Zlomit je může pouze fakt, že na téhle parketě nám Ivan nepomůže, a když už tu jednou na nás podezření padlo, nezbývá nám než z téhle parkety co nejrychleji pryč.

Ivan vzal jeho slib přikývnutím na vědomí. A zeptal se: „Myslíte, pane generální řediteli, že Sladký ten kontakt s Pilným zvládne?“

„Na žádné složité diplomatické jednání Petr není,“ přiznal Mrožek, „ale tohle zvládne hravě. Musím ho jenom přesvědčit stejně jako oba další společníky firmy, že je to akce v náš prospěch. Zatím jsou vůči vám tak trochu podezíraví, jestli vám skutečně můžeme věřit.“

„Byli byste lehkomyslní blázni, kdybyste žádná podezření neměli,“ řekl Ivan.

„Pro mne je snadnější vám věřit, když jsem si s vámi osobně promluvil,“ zazněla v Mrožkově hlase dokonce stopa vřelosti.

„Dobře, pane generální. Jestli si ke mně odhlasujete důvěru, dáte mi vědět po Pepinovi a rozjedete kontakt s Pilným. V tom případě se vám zas přes Pepina ozvu, až bych vám měl co sdělit,“ řekl Ivan.

„Důvěru už máte, pane kapitáne, odhlasovanou. Rozhodnutí totiž bylo ponecháno na mně. Proto schůzku s Pilným pokládejte za hotovou věc. Bude mě to stát jenom trochu řečnění, protože Petr je velice opatrný a v první chvíli v tom bude vidět, že ho chcete do něčeho namočit. Já mu ovšem řeknu, že ho do ničeho nenutím, Pilného klidně vyhledám sám. Můžete se ale vsadit, že k tomu nedojde, to zas Petr nepřipustí, aby byl odstaven na vedlejší kolej,“ usmál se Mrožek.

„Podezíravý a ctižádostivý – to je v pořádku,“ mínil Ivan. „Horší, jestli je ukecaný.“

„Tak to tedy určitě ne,“ řekl prudce na obranu Sladkého Mrožek.

„Ani Krátký a Ciml, další dva společníci firmy. V tomto směru se na nás všechny skutečně můžete, kapitáne, spolehnout. Taky ani jeden z nás nepije. Všichni už máme nějaké ty potíže přiměřené našemu věku, takže alkohol jen velice s mírou, nejlépe vůbec. Žádné obavy, že nad koňakem se leccos leckde vyžvaní.“

„Jsem rád, že v tomto ohledu máme jasno,“ přikývl Ivan.

„Další bod, pane kapitáne. Tvrdíte, že chcete od kriminálky odejít. S vašimi schopnostmi bychom vás rádi získali jako zaměstnance do vysoké funkce anebo jako externího poradce. Největší cenu pro nás ovšem máte tam, kde jste. Nerozmyslel byste si to ještě?“

„Hm… Řekněme, že zatím svoje rozhodnutí odejít poodložím,“ připustil Ivan, který věděl, že Mrožek – je-li chytrý – mu tento návrh předloží.

„To nesmírně oceňuju,“ měl Mrožek pocit, že právě vyhrál první cenu v loterii. „A teď bych vás požádal o pár praktických rad. Jak si máme počínat, dokud nebudeme vědět, jak jsme na tom?“

„Zmrazit veškerou nelegální činnost. Dále musíte mít na mysli, že když už věci dospěly tak daleko, že k vám byli nasazeni naši lidé, znamená to, že máte napíchnuty telefony. Prostorový odposlech zatím nemáte.“

„Víte to určitě?“ naléhavě zajímalo Mrožka.

„Kdybych to nevěděl určitě, myslíte, že bych připustil, abyste se o mně tyhle dny bavili?“ usmál se Ivan. „Když se mnou kolega nedávno mluvil o vaší firmě v domnění, že tenhle jeho případ se prolíná s jedním mým případem, stěžoval si, že u vás nemůže realizovat prostorový odposlech.“

„Nebyl mu povolený?“ potěšil se Mrožek.

„S tím by neměl problém. Jestliže prokurátor – dnes tedy státní zástupce – povolí napíchnout telefon, nedělá potíže ani s prostorovým odposlechem. Jenomže ten je technicky mnohem náročnější a téhle techniky máme zoufalý nedostatek. No a přesně dva dny předtím, než za mnou přišel Pepino, abych se s vámi kontaktoval, všichni jsme na koordinační poradě na nedostupnost prostorových odposlechů nadávali. A zmíněný kolega se rozčiloval, jak naléhavě ho potřebuje u několika firem, a jmenoval též firmu vaši. Zatím ho tedy nemáte, ale když o to kolega usiluje, může toho dosáhnout a já se o tom nemusím hned dozvědět,“ důrazně varoval Ivan. „Proto je nezbytné, abyste si okamžitě obstarali tuhle věcičku,“ poklepal si na kapsu, „v jisté variantě: pro rušení dálkového odposlechu celé místnosti. Bude to o něco větší a o dost dražší, ale vyplatí se vám to. Absolutně všechno, co vás může nějak kompromitovat, budete projednávat jenom tam, kde to postavíte.“

„Budete spokojený, pane kapitáne,“ samolibě se uculil Mrožek. „My to totiž už máme, viď, Pepino? Když už jsme k té firmě až do Mnichova jeli, tak jsme se pochopitelně vyptali i na další věci, které nám můžou nabídnout. To, co popisujete, jsme koupili, dovezli a od včerejšího dne používáme.“

„Výborně!“ pochválil si Ivan.

„Byla to velmi poučná cesta,“ pokračoval Mrožek. „Dozvěděl jsem se například, že dnes už není třeba vniknout do místnosti a instalovat tam odposlech, ty známé štěnice, ale stačí z dálky zaměřit speciální mikrofon na okno místnosti, kde se mluví.“

„Jasně,“ přikývl Ivan. „Směrový mikrofon. Malý zázrak. Lidské hlasy jemně rozechvívají okenní skla. Tenhle mikrofon ty vibrace dokáže snímat a řeč dešifrovat na vzdálenost několika set metrů. Dá se to ovšem v místnosti překrýt třeba hlasitou hudbou.“

„Ten náš nový aparát paralyzuje činnost jak štěnic, tak směrového mikrofonu,“ radoval se Mrožek z nové hračky. „A ještě jsme z Mnichova dovezli dva detektoxy nainstalovaného odposlechu. To byl Pepinův nápad, že detektorem by občas projel naše kanceláře a auta. Důsledně sice garážujeme, ale přesto není neřešitelné, kdyby si někdo zamanul štěnici nám do auta nasadit. Jeden ten detektor je pro vás, pane kapitáne. Uklidní nás, když i vy si pravidelně překontrolujete auto, ve kterém jsme se setkali – doufám ne naposled.“

„Rád,“ řekl Ivan. „Pepina taky zacvičím, jak si kontrolovat, jestli vaše auto není sledované.“

„Pokládáte to za možné?“ byl otrávený Mrožek.

„Není to příliš pravděpodobné, protože máme zoufalý nedostatek lidí. Pochybuju, že by někdo z vašeho vedení měl na sobě trvale přivěšený stín. Jenomže možné je všechno, a tak neuškodí občas si prověřit, jestli stín nemáte. To jsem si samozřejmě ověřil i teď, než jsem se k vám v Podolí připojil.“

„Jsem rád, pane kapitáne, že myslíte na všechno,“ stále víc byl Ivanem nadšen Mrožek. „Ale abych nezapomněl: co s tím automechanikem Hniršem-Smíškem a s pinglem Šmerdou? Zasvěceni zatím naštěstí do ničeho nebyli.“

„Snažte se jich při první vhodné příležitosti rychle zbavit. U individua jako Šmerda nebude těžké najít záminku, s Hniršem to asi bude obtížnější.“

„To tedy bude,“ souhlasil Mrožek. „Hnirš je výborný, pečlivý automechanik, ochotný a zdvořilý.“

„Co to naaranžovat jako snižování počtu zaměstnanců v servisu?“ nadhodil Pepino. „Hnirš je tam krátkou dobu, tak by docela sedělo, že volba padla na něho. Není dokonce ještě ve zkušební době?“

„Dobrý nápad,“ řekl okamžitě Mrožek a Ivan upřesnil:

„Hniršův vejhazov sice bude signalizovat, že nám někde vytekly informace, ale i to se kriminálce stává, čili nic tak mimořádného.“

Rozloučili se stiskem ruky, Mrožka odvezl Pepino opět svým autem.

O honorování Ivanovy spolupráce nepadlo ani slovo. Mrožek správně odhadl, že tenhle vzhledný a výjimečně inteligentní hoch má zatím spoustu práce sám se sebou, aby novou roli zvládl. Tlačit na pilu by taky mohlo znamenat, že hodí zpátečku.

Kapitola 5

Exnáčelník Petr Sladký, hromotlucký dvaapadesátiletý pořízek, sice zešílel, když se dozvěděl, že má vyvolávat dojem, že chce proniknout do pokoutního kšeftování se zbraněmi, ale když mu Mrožek řekl: „Dobrá, s Pilným si tedy dohodnu schůzku sám,“ v záchvatu vstřícného defétismu zabručel: „Vono je vlastně úplně jedno, za co pudu sedět… zejtra teda za Pilným zajdu.“

Celkově však mezi pány řediteli společnosti PROTECH převládal optimismus, když generální ředitel Jaroslav Mrožek v suterénním baru své vily podrobně poreferoval o svém jednání s kapitánem Ivanem Zemánkem, na což společníci čekali se zatajeným dechem.

Uzavřel slovy: „Ulovení Ivana pokládám za obrovské terno. Může to být samozřejmě skvělý komediant, kterému jde o to, aby nás postavil před soud, a pak se mu to taky s naší prostoduchou pomocí podaří. Ale přikláním se k názoru, že s námi hraje na rovinu. Když jsem se ve dvě nad ránem dostal do postele, zbytek noci už jsem neusnul a procházel mi hlavou každý detail rozhovoru s Ivanem. A když jsem konečně už za světla usínal, věděl jsem, že nic nechci měnit na svém rozhodnutí, že ho berem. Ale stejně bych rád – přestože břímě verdiktu jste ponechali na mně – abyste mi na základě mých informací o jednám s Ivanem pověděli, jestli jsem se podle vašeho názoru rozhodl správně, nebo ne.“

„Správně,“ nezaváhal Ciml.

„Když uvážím, jak naléhavě někoho na takovým fleku potřebujeme, rozhodl bych se stejně jako ty, Jardo, přestože riziko je tu obrovský,“ řekl Krátký.

„Kdybych si tak s ním moh promluvit,“ zaskuhral nespokojeně Sladký.

„Hele, Petře, je to profík,“ usadil ho Ciml, který pozapomněl, že profík by měl být i Sladký. „Nepředstavuješ si, doufám, že by se ti při křížovým výslechu podřekl?“

„Tonda má pravdu,“ přidal se Krátký. „Nevyčet bys z něho nic víc než Jarda.“

„Nesmysl!“ naštval se Sladký. „Jednat s Ivanem já, stojí proti sobě dva profíci. A ne laik a profík. Podal bych si ho docela jinak než Jarda. Chtěl bych záruky jeho serióznosti vůči nám.“

„A jinak seš zdravej, jo?“ obořil se na něho Ciml.

„Moc asi ne,“ přidal se Krátký. „Jinak by mu totiž došel takovej maličkej detail: že totiž my potřebujeme Ivana, a nikoliv Ivan nás. Takže v týhle hře si určuje pravidla on.“

„Měj přece rozum, Petře, a ber to realisticky,“ obrátil se na Sladkého rozvážným tónem Mrožek. „V partnerství jako je naše s Ivanem anebo s kýmkoliv na jeho úrovni, žádnou záruku serióznosti vůči nám získat nemůžeme. Ostatně, jak by sis takovou záruku představoval? Všechno, co nám může připadat jako záruka, to všechno může být součást akce kriminálky proti nám. Všechno včetně toho, že ho budeme platit. I kdybys ho měl při předávání prachů třeba nafocenýho, jakou máš jistotu, že o tom nesepsal hlášení a prachy na svém vedení neodevzdal?“

„Jarda má pravdu,“ řekl Krátký. „Když se Ivan stará o svoji kůži a prosazuje opatření, abysme ho neměli nějak v hrsti, třeba nahrávkou rozhovoru s náma, je tím pro mě věrohodnější, než kdyby byl ke svý bezpečnosti lehkomyslný. To by mi signalizovalo, že může jít o akci fízlů proti nám, takže jemu je úplně fuk, jestli máme v ruce nějaký důkaz, že s námi spolupracuje.“

„Nemám z toho žádnou radost, ale realita je prostě taková,“ pokračoval Mrožek, „že se musíme vyrovnat s Ivanovým chladným, i když nevyřčeným postojem: berte, nebo neberte. A když chceme brát, pak se všemi podmínkami, jaké si klade. Otravuje mě, že chce jednat jenom se mnou. Prý proto, že mě prostřednictvím Pepina jaksi zná. Bude to pro mě práce navíc, protože přes bezpečnost jsi tu ty, Petře, a já vůbec nejsem na větvi z toho, že se mám vpravovat do téhle problematiky. Dá-li bůh a vztahy mezi námi a Ivanem se upevní a naroste důvěra na obou stranách, vynasnažím se přimět ho, aby spolupracoval přímo s tebou bez mého prostřednictví… Takže Petře: na základě zprávy, kterou jsem vám o setkání s Ivanem podal – bral bys ho, nebo nebral?“

Sladký se nespokojeně ošil, protože kdykoli byl v sázce riskantní výsledek, snažil se svůj postoj zamlžit a jasné ano či ne mu působilo muka. Teď však nebylo vyhnutí a vyslovit je musel.

„Tak teda jo,“ řekl a znělo to, jak kdyby mu souhlas rvali žhavým železem z útrob.

„Jsem rád, že jsme zajedno,“ řekl Mrožek.

„Vážení kolegové,“ nadechl se k delšímu projevu Sladký, „jestli to pro někoho bude požehnání, když se Ivan projeví jako čestný, tak to bude požehnání hlavně pro mě. Protože práci usnadní především mně. Přál bych vám zažít tu makačku… jednat s těma volama, co z nás koukaj jenom vyrazit prachy, a tak vás přesvědčujou, že všechno zmáknou, všude maj kámoše, všechno si můžou zjistit, a nakonec vědí hovno. Nemůžete se divit mý troše nedůvěry k Ivanovi, když si ho nemůžu sám ošacovat, ale budiž, uznávám, že se musíme podřídit faktu, že podmínky diktuje on. Ale taky vám povím, co na mě dělá dobrej dojem: Ivan Jardovi přiznal, že zatím toho o nás moc neví a ani v budoucnu se nemusí dozvědět všechno, co bysme potřebovali. Jo, tak tohle je u mě, pánové, frajer! A ne tlučhuba. Dobrej dojem na mě taky dělají jeho příkazy stran bezpečnosti – prevence odposlechu. Budou se striktně a trvale dodržovat. A ne se, pánové, tejden vyžívat ve hrách se zajímavejma aparátkama, který rychle omrzí – a pak se na to vybodnout.“

„Jenom jestli tu bezpečnost a prevenci nenastolujeme s křížkem po funuse,“ ozval se jízlivě Krátký. „Jsi snad, Petře, bejvalej policajt, tak jsi tyhle opatření mohl nastolit už dávno.“

Než se Sladký nadechl k odseknutí, Mrožek, z nich všech nejkultivovanější, rychle zasáhl: „Dokud jsme nebyli odnikud ohrožováni, bezpečnost a prevenci jsme tak trochu zanedbávali všichni. Důležité teď je, že jsme si všechno vyjasnili a že moje rozhodnutí Ivana vzít jednomyslně podporujete… Náš nejbližší úkol je teď Pilný a tady neočekávám žádné komplikace.“

S inženýrem Pilným, bývalým zbrojířem motostřelecké divize, se Sladký domluvil velice snadno. Zatelefonoval mu, Pilný ho ještě týž den pozval do své velké prodejny zbraní, kde mu sám osobně předvedl nejzajímavější zboží, a když Sladký navrhl, že požadavky jeho firmy by mohli projednat na příjemnějším místě než tady v kanceláři, například při večeři v dobré restauraci, Pilný to pokládal za výborný nápad a setkání v Modré růži si domluvili na přespříští večer. Tam pak poseděli téměř tři hodiny a rozcházeli se s tím, že Pilný Sladkému během týdne vypracuje návrh na přezbrojení všech ozbrojených zaměstnanců tak, aby každý měl zbraň nejvhodnější pro svoje úkoly.

„Což koneckonců nebudou žádný vyhozený prachy,“ mínil Sladký a společníci mu přitakali.

Za týden navštívil Sladký Pilného znova a tentokrát v jeho kanceláři už podepsali veškeré náležitosti k prodeji zbraní pro ozbrojené pracovníky společnosti PROTECH. A byl to pan inženýr Pilný, kdo navrhl, že tuhle první, ale jistě ne poslední úspěšnou spolupráci by večer měli zapít ve vinárně Glory, která má ta nejlepší francouzská vína a nejlepší dámskou obsluhu nahoře bez.

Tak se také stalo. Pánové poseděli, lehce popili a pobavili se.

Když Sladký referoval svým společníkům, popadal se za břicho: „Jardo, vyřiď Ivanovi, že Pilný nás míní znáborovat do kšeftování s kanonama. Až si s ním plácnu, mohl bych dělat Ivanovi informátora. Přeptej se, jak dneska kriminálka platí.“

„To snad ne!“ žasl Ciml. „Pilný tě viděl asi potřetí a že už by ti dělal návrhy?“

„Divili byste se, co všechno si za těch pár dní stačil zjistit o naší firmě: jak výborně je vedená, jak prosperuje, a s takovými že on rád spolupracuje,“ dál se pochechtával Sladký, ale pak zvážněl: „Abych pravdu řek, nejsem zrovna na větvi z toho, že se o nás mluví tak, že Pilný, který je předmětem péče kriminálky, nás pokládá za vhodné ke spolupráci.“

„Už jsem se obával, že tenhle aspekt ti vůbec nedošel,“ řekl popuzeně Mrožek.

„Co se žvaní v podsvětí, je bohužel důležitý,“ povzdechl si usouženě Ciml. „Protože odtud jdou kanály k policajtům, nemluvě už vůbec o tom, že jakmile získáme v podsvětí určitou pověst, různí všiváci začnou tahat rozumy z našich lidí, aby nás mohli vydírat.“ Mrožek se obrátil na Sladkého: „Petře, jakým způsobem jsi nabídku Pilného kopnul do autu?“

„Kdo tvrdí, že jsem ji kopnul do autu?“ šklebil se Sladký. A při pohledu na mrazivý výraz společníků se utrhl: „To se vážně bojíte, že nezmáknu takovou volovinu? Pilnýmu jsem řekl, že zatím jsme kapacitně úplně vytížený, ale zmíním se společníkům a časem… možná…“

„Měls mu říct, že jsme naplno vytížení aspoň na rok, a hlavně že vůbec nepomýšlíme na rozšiřování našich zájmových sfér,“ řekl podrážděně Krátký.

„Nesmysl,“ rozčilil se Ciml. „Musí ho nechávat v naději, aby se s ním mohl dál tu a tam setkat. Jestli jsem to správně pochopil, tak přesně toto si Ivan přeje: aby se Petr s Pilným občas ukázal. A my snad kvůli tomu nebudeme naše lidi přezbrojovat pětkrát do roka.“

„Zatím jsem to kopnul do neurčita a ať se Ivan vyjádří přesně, jak to mám hrát dál,“ řekl Sladký naštvaně, že on si tu honí triko s volem Pilným, který nedokáže žvanit o ničem jiným než o zbraních, což jeho srdečně otravuje… a nakonec tohle jeho úsilí ani není náležitě oceněno. Vzápětí se zase zasmál: „Jardo, něčím ale můžeš Ivana potěšit,“ obrátil se na Mrožka. „Vyřiď mu, že jeho lidi jsou fakt dobrý. Představte si, pánové, že Pilný nemá ani potuchy, že po něm jdou. Naznačil mi totiž ohromně decentně, že kšeftování se zbraněma nemůže vždycky probíhat tak úplně podle všech těch byrokratickejch předpisů, a já na to, jestli to pak není vo hubu. Úplně ho to pobavilo. A zas tak decentně naznačil, že jeho firma má tak perfektní postupy a kanály, že nevzbuzuje nejmenší pozornost. Prej to chce mít machry, co hlídaj, aby nedocházelo k úniku informací z podniku. Málem jsem mu poradil, aby ty svý machry nakopal do prdele, protože proval informací z podniku má takovej, že v obraze je už i kriminálka, která ho věrně provází na každým kroku. Tak oddaně, že zaregistrovala i tu naši první večeři. Kristepane, to jsou teda obchodníci se zbraněma!“ kácel se Sladký. „S těma tak jít do spolku!“

Ostatní přitakali a všichni společně pocítili blaženost, oč prozíravěji si počíná jejich firma, která si dovede zajistit skutečné machry.

S tou registrovanou večeří Sladký nepřeháněl. Dva dny poté, co s Pilným poprvé poseděl, řekl Pepino Mrožkovi: „Pane řediteli, povídal Ivan, že večeře pana Sladkého s Pilným byla oukej.“

A deset dní nato – to už bylo po další schůzce Sladkého s Pilným – se Pepino Mrožka zeptal: „Pane řediteli, hodilo by se vám dneska v noci setkat se s Ivanem?“

Mrožek mu odpověděl: „Poslouchej dobře, hochu, co bude platit jednou provždy: kdykoli bude chtít Ivan schůzku, rovnou mu ji odkývneš a dohodneš, jak jemu se hodí. Svůj čas si organizuju podle priorit. A Ivan je pro naši firmu priorita číslo jedna.“

„Beru na vědomí, pane,“ přikývl Pepino, který od Mrožka obdržel třicet tisíc na ruku za to, že upozornil na Hnirše-Smíška.

Setkání Mrožka s Ivanem proběhlo klidně, obdobně jako poprvé, jen s tím rozdílem, že tentokrát se Ivan připojil k Pepinovu autu nad Petřínem a mezi půlnocí a druhou nad ránem parkovali v zastrčené uličce nedaleko Lorety.

„Situace je pro vás relativně dobrá,“ řekl Ivan Mrožkovi hned úvodem, aby ho nenapínal, což mu Mrožek započítal k dobru. „Můj kolega, říkejme mu třeba Dvořák, toho o vás sice ví nepříjemně hodně, ale důkazy proti vám nadále prakticky žádné. Hodně si – pokud jde o auta – slibuje od Hnirše, který tvrdí, že už je na spadnutí jeho přeřazení k náročnějším úkolům. Z vyhození Šmerdy je sice Dvořák otrávený, ale nepodezírá vás. Zmínil se, že Šmerda je takový prase, že ani ta poslední knajpa si ho nepodrží dýl jak tři dny. Spíš je prej div, že se do tak nóbl podniku jako Leknín vůbec propasíroval.“

„Klidně,“ vysvětlil Mrožek. „Šmerda je totiž elegán a dovede promluvit. Chvíli trvá, než zjistíte, že mu zůstalo utajeno, že po užití toalety se použije též umyvadlo, nebo že ho nevyvede z míry, když při servírování omočí palec v hostově omáčce. Tolik o něm vedoucí Leknínu.“

Oba, Mrožek i Ivan, se vyhnuli faktu, že Šmerda byl do Leknínu přijat s poněkud jinými záměry, než aby se unavoval obsluhou hostů, která měla být jen krátkým úvodem k docela jiné kariéře.

„Příští týden vyletí Hnirš, inscenace je připravena,“ informoval Mrožek a Ivan navrhl: „Pozdržte to – pokud tedy je Hnirš v provoze skutečně nezávadném. Je totiž pravděpodobné, že když nebude mít žádné výsledky, Dvořák si ho do dvou tří týdnů stáhne sám. Nemůže si dovolit plýtvání lidmi.“

„Celý provoz Na Hradbách je naprosto v pořádku,“ ujistil Mrožek. „Hnirš nám tam vůbec nevadí, naopak, vedoucí servisu je s ním ohromně spokojený, takže vám ho můžeme zaměstnávat třeba až do důchodu.“

„Váš Sladký zapracoval s Pilným výborně,“ pochválil si Ivan. „Mohl jsem navázat kontakt s Dvořákem a neměla by být problémem další naše výměna poznatků. Předpokládám, že dojde ještě k nějakým dalším setkáním Sladkého s Pilným?“

Mrožek mu vylíčil náznak Pilného nabídky ke spolupráci s humorným aspektem: Sladký co placený informátor kriminálky. Ivana to pobavilo, ale pak řekl: „Tohle pro vás vůbec není dobrý. Jedno vím jistě: než Pilný udělal v tomto smyslu první krůček směrem k vám, jeho hoši kolem vaší firmy důkladně zašnurovali. A jestliže dokázali zjistit to, co Pilného přesvědčilo, že spolupráce by byla možná, znamená to, že se o vaší firmě kecá, neboli kecají někteří lidé, kteří u vás pracují na tom, co má zůstat přísně utajeno. A nemusím vás jistě přesvědčovat, že když má některá firma takovouhle pověst, ve prospěch její bezpečnosti to určitě není.“

„Přesně v tomto smyslu jsme to se společníky hodnotili,“ povzdechl si Mrožek.

„Chcete radu, pane generální?“ zeptal se Ivan.

„Že se ptáte, kapitáne,“ zaúpěl Mrožek.

„Potřebujete prověřit všechny lidi, kteří jsou u vás zapojeni tak, že o vás mají co vykecat nebo prodat,“ řekl Ivan.

„Ale pane kapitáne, to je vlastně zásadní náplň práce ředitele Sladkého,“ zas tak zaúpěl Mrožek. „Má široké kontakty –“

„Jsou to většinou podvodníci, kteří z něho tahají prachy,“ řekl suše Ivan.

„Máte pro mě nějaký konkrétní návrh, jaká provést opatření?“ úpěnlivě na něm pohledem visel Mrožek.

„Znám dva perfektní hochy z kontrarozvědky. Po listopadu byli vylitý. Teď mají pátrací agenturu MOSVOD. Moravec – Svoboda.“

„Neříkejte! Já myslel, že tyhle detektivní agentury jsou v rukou různých tupců a podvodníků,“ podivil se Mrožek.

„V mnoha, možná většině případů to tak je,“ souhlasil Ivan. „Zadáte-li ovšem případ vaší firmy Svobodovi a Moravcovi, odvedou vám bezchybnou práci. Uvažujte o tom. Pokud se s nimi zkontaktujete, o mně se samozřejmě nezmiňujte.“

„A co bych jim jako měl… zadat?“ horečnatě přemýšlel Mrožek, jak tenhle návrh odmítnout. Vůbec se mu nelíbil, a dokonce mu hlavou blesklo, jestli to není nějaký kapitánův trik: vydat seznam lidí spojených s inkriminovanou činností firmy. Na druhé straně si zas říkal: přece nás kapitán nemůže pokládat za takový voly? Fakt nevěděl, co si o tom myslet.

„Informoval byste je rámcově o legální náplni vašeho podnikání. Určité zaměstnance potřebujete prověřit z hlediska jejich poctivosti a loajality k firmě: jaká je jejich pověst v místě bydliště a na předchozích pracovištích, s kým se stýkají a jestli nežvaní o svých pracovních záležitostech. To je pro vás důležité, protože konkurence je dnes velká a už opakovaně se vám stalo, že někdo vám před nosem vyfoukl nějaký kontrakt… Však už si něco vymyslíte.“

„Vůbec by nebylo zapotřebí si vymýšlet,“ podotkl pochmurně Mrožek. „Takových případů, kdy už jsme měli smlouvu bezmála v kapse, ale někdo z konkurence se to domákl a podrazil nás výhodnější nabídkou… takových případů vám můžu zpaměti vyjmenovat víc, než bych si přál. Ale povím vám, pane kapitáne, na rovinu,“ rozhodl se najednou Mrožek, „že Sladký by nikdy seznam těch určitých lidí nesestavil a nedal z ruky – a ani bych se mu moc nedivil. Vážně mi to připadá riskantní.“

„Panebože,“ řekl netrpělivě Ivan. „Vy přece nevydáte seznam pouze lidí inkriminovaných?! Řekněme, že takových máte dvacet až třicet. Prověřit si jich dáte padesát. Bude to samozřejmě stát hodně, ale já bych na tom nešetřil.“

„Tady vůbec nejde o peníze,“ řekl Mrožek podle pravdy. „Jen jsem se obával… No takhle, jak říkáte, by to šlo. Nemluvě teda už vůbec o tom, že prověřit bychom potřebovali i hezkou řádku lidí, kteří vůbec nemají nic společného s něčím nelegálním… A pak jsou tu velkoodběratelé… a firmy, s kterými kooperujeme… kdyby nám je někdo důkladně a seriózně proklepnul v případech, kdy jsme na pochybách o jejich solidnosti nebo platební potenci, ušetřili bychom si značné ztráty,“ najednou to Mrožkovi pálilo na vysoké obrátky.

„Zadáte-li MOSVODu pár takových úkolů, těch několik inkriminovaných osob v tom docela zanikne,“ řekl Ivan.

„Myslím, že je to, pane kapitáne, výborný nápad… Jenom… Řekněme, že ten Svoboda a Moravčík –“

„Moravec,“ řekl Ivan.

„Ano. Svoboda a Moravec třeba v průběhu svého vyšetřování pro nás zjistí něco, co by mohli použít proti nám. Nehrozí vydírání, pane kapitáne?“

„To vylučuju,“ potřásl Ivan hlavou. „Především jsou to profíci. Za druhé pokud vím, žádné velké kšefty zatím nemají, protože stejně jako vy veřejnost tyhle detektivy šmahem pokládá za jakési pokoutní břídily, kterým se dá svěřit leda tak vysledování manželovy nevěry, ale nic nad tuto laťku. Předpokládám tedy, že perspektiva trvalejší práce pro vaši firmu by pro ně byla velice lákavá. Ale hlavně, jak už jsem řekl, jsou to profíci, kteří… No, vlastně proč bych vám neřekl, jak o nich vím: nedávno se jeden jejich případ trochu překrýval s případem naším. Snažili jsme se z nich vyrazit nějaké informace a oni s námi vyběhli. Přestože vědí, že je v jejich zájmu být s námi zadobře. A nejenže jsme z nich nic nedostali, ale ještě všechno vyklopili svému klientovi… Jo, vaše obava, co když v průběhu své práce o vás zjistí něco kompromitujícího: je to velmi pravděpodobné. A co nastane? Klidně vám to sdělí stejně jako jiné informace, a tím to pro ně zhasne. A rozhodně je to neomráčí, protože cokoli se o vaší činnosti dozvědí, může být jenom prkotina proti tomu, co už ve své práci – míním u kontrarozvědky – mají za sebou. Opakuju: jejich přístup je vysoce profesionální.“ Usmál se. „Až příliš. Ještě dneska mám rudo před očima, když si vzpomenu, jak chladně s námi tehdy ty parchanti zametli.“

„Hm… Tak tohle důrazně přednesu společníkům a budu prosazovat, abychom jim ten průzkum zadali,“ řekl Mrožek pro věc už takřka úplně přesvědčený. „A abych nezapomněl, pane kapitáne: držím slovo. Se společníky už jsem promluvil, že akce auta pokládáte pro nás za nejrizikovější a vaše spolupráce je podmíněna tím, že je utneme. Bylo to jednodušší než jim vysvětlovat váš postoj mravní. Sladký už pracuje na likvidaci. Máme ovšem ještě pár kousků už v našem vlastnictví, ale těch se rychle zbavíme, a tady může vaše sociální cítění klidně spát: jsou to vozy v ceně od dvou milionů výše.“

Ivan se v duchu pousmál, že na rozdíl od minule Mrožek dnes už mluví o prodeji kradených vozů celkem otevřeně, a řekl: „Vozy od dvou milionů výše… Ano, například Mercedes 500 SEL.“

Mrožek na něho vytřeštil oči a nebyl mocen slova.

„Příští týden ho budete lifrovat do Polska,“ klidně pokračoval Ivan. „Zachycen bude na česko-slovenské hranici. Sice se z toho zase nějak dostanete, ale je to už druhý vůz, na který bude mít Dvořák důkazy proti vám, takže si mne ruce.“

„Kristepane,“ zabořil Mrožek hlavu do dlaní. „Ještě štěstí, že jsem o těch autech začal.“

„Ale kdepak,“ řekl Ivan. „Je to jeden z bodů, co mám v hlavě, že s vámi dnes musím probrat. Teď pozor, pane řediteli: ten mercedes přes hranice jít musí, protože hlášku, kdy ho budete lifrovat, mají Dvořákovi lidé z bezpečného zdroje. Od chlápka, který se kamarádí s řidičem, co bude za volantem.“

Z Mrožka se vydralo jen zoufalé zasípání. Pak v naprosté důvěře k Ivanovi s černým humorem řekl: „Když má Sladký takovýhle lidi, je ze všeho nejvíc zázrak, že ještě nejsme všichni za katrem.“

„Ano, je to s podivem,“ souhlasil Ivan, čímž k Mrožkovu uklidnění zrovna nepřispěl. „A tady vidíte, pane generální, jak nanejvýš je nutné, aby vám někdo důkladně proklepnul serióznost vašich zaměstnanců.“

„To je mi už úplně jasný,“ přikyvoval Mrožek a v duchu zuřil na Sladkého. Když občas – jako nejúzkostlivější ze všech společníků – na něho naléhal, jestli ten či onen člověk je pro delikátní úkoly dost spolehlivý, Sladký vždy argumentoval, že samozřejmě: má už na triku ty a ony všivárny, až dosud ze všeho takřka bez úhony vyklouzl, takže je fikaný, nebo zas naopak: zuří na poldy, protože už ho skřípli, a tak by jim neprozradil, ani kolik je hodin… Ale že by nás mohla pochovat jenom prachobyčejná užvaněnost, toto riziko Sladký zřejmě bagatelizoval a po této stránce si lidi prověřoval zcela nedostatečně, šílel Mrožek.

Ivan tušil, co se Mrožkovi honí v hlavě, takže ho chvíli nechal, až se vzpamatuje natolik, aby si vyslechl další pokyny.

„Pane generální, Dvořák má přesnou informaci, kdy a po jaké trase váš mercedes pojede. Kdyby nevyjel, bylo by mu jasné, že jste odněkud dostali echo. Jistěže by si to nespojil s tím, že o svém zamýšleném zátahu mluvil se mnou, ale kdyby se něco takového přihodilo opakovaně – –“

„Úplně rozumím, pane kapitáne. Co tedy máme udělat?“

„Váš mercedes přes hranici jít musí. Ale mercedes zcela nezávadný.“

„Není problém. 500 SEL okamžitě koupíme v Německu.“

„Můžeme snad doufat, že ten řidič zatím neví úplně přesně, že vůz je kradený?“ dál se vyptával Ivan.

„Samozřejmě že ne,“ byl takovým podceněním profesionality své firmy trochu dotčen Mrožek. „Že veze pochybné auto, to řidič uhodne jenom podle toho, že jeho honorář za transport je neobvykle vysoký, a dále podle speciálních pokynů, jako například v kolik hodin musí kde překročit hranici, jak si počínat, kdyby došlo k nějakým komplikacím a podobně.“

„Prima,“ řekl Ivan. „Na honoráři ani pokynech nic neměňte. Z důkladné perlustrace na hranicích, která nic závadného nezjistí, bude váš řidič zmatený, a to je v pořádku.“

„Jaký dojem z toho bude mít váš Dvořák?“ staral se Mrožek.

„Ne tak jednoznačný, jako kdyby auto nejelo vůbec, takže by si byl jistý, že jste dostali hlášku. Když zjistí, že auto bylo v pořádku, jenom se otráví, že řidič se spletl ve svém předpokladu. A kdybychom měli hodně velký štěstí, tak váš užvaněný řidič informátorovi vylíčí, že na hranici došlo k průseru, který on nějak geniálně zvládnul, a tím by Dvořák dospěl k závěru, že řidič je žvanil, na jehož kecy nelze spoléhat.“

Mrožek si pomyslel, že Pepina a Ivana jim v hodinu dvanáctou seslal z nebes sám všemohoucí, a současně ho napadlo, že úhledná obálka s dvaceti pětitisícikorunami, kterou má pro Ivana v kapse, aby ji při opuštění auta položil nenápadně na sedadlo, měla mít obsah dvojnásobný. No nic, nevidíme se přece naposled, řekl si.

„Jak dál s Pilným, pane kapitáne?“ zeptal se.

„Zdá se, že tady si Sladký vede dobře. Vzhledem k tomu, že vám Pilný přezbrojuje všechny lidi, jistě se jednou za měsíc najde důvod, aby ho Sladký vyhledal. Je správné, že případnou spolupráci úplně nevyloučil, a ať tak jede dál. Není snad ale idiot, aby se nechal do něčeho vtáhnout doopravdy,“ řekl suše Ivan.

„Pane kapitáne! Za co nás máte! Je nám přece jasné, že je jen otázkou spíš krátké doby, co na Pilného spadne klec. Anebo že by už spadnout mohla, ale vy si ho pěstujete, aby vás dovedl třeba k většímu úlovku. S takovým chlapem se přece nenamočíme,“ horlil Mrožek.

„Možná ke své škodě,“ nevesele se zasmál Ivan. „Možná se ukáže, že Pilného podnikání je to nejbezpečnější, protože až ho budeme chtít zmáčknout, někdo shora nás pořádně nakopne.“

„Nemáte to lehký,“ s pochopením přikývl Mrožek. „Taky mě celý život nejvíc štve úsilí vynaložené nadarmo. A to platí, ať jste na té anebo oné straně bariéry.“

„Přesně tak,“ souhlasil Ivan a pomyslel si – nikoli poprvé: měl by mi být odporný, ale není. Byl z tohoto svého pocitu dost rozladěný, i když si ho dokázal vysvětlit. Na pozadí byla psychologům známá přirozená snaha organismu vyhýbat se stresu. Třeba stresu ze skutečnosti, že kolaboruju s člověkem, jímž opovrhuju. Takže na něm zcela instinktivně začnu vidět spíš jen jeho lepší stránky, které moje počínání ospravedlňují.

„Ještě něco vám musím říct, pane kapitáne,“ vzpomněl si Mrožek. „Když jsem společníkům poreferoval o obsahu naší minulé schůzky, všichni mi schválili důvěru k vaší osobě.“

„To slyším rád,“ přikývl Ivan. „Nebylo by k ničemu dobré, kdyby mi kdokoli z vás nevěřil a měli jste kvůli tomu střety.“

Rozešli se tak, že Ivan nekomentoval obálku, kterou Mrožek při vystupování z auta položil na sedadlo. Obsah obálky byl dvojnásobný, než Ivan předpokládal. Žádné zvláštní uspokojení však z toho nepociťoval, protože na peníze nikdy nebyl a vždycky jim přikládal jen přiměřenou váhu. Byl z nezámožné, ale velice soudržné a láskyplné rodiny a nikdy mu nevadilo, že rodiče mu nemohou materiálně dopřávat tolik, kolik dostávají kamarádi. Podobně vyrůstala i Ilona. Když se vzali, žili skromně, ale bylo jim jedno, že když splácejí bytové zařízení, nemají na dovolenou u moře, ale jede se na strýcovu chatu.

Teď leželo Ivanovi v hlavě, co s penězi, které dostal a nepochybně ještě dostane od Mrožka. Rád by je využil pro rodinu, ale nesměl u Ilony vzbudit podezření, cože je na tom najednou tak dobře. A ani v práci nesměl riskovat, že by si někdo povšiml, že si žije podstatně lépe než dřív.

Zatím se rozhodl, že do domácnosti bude přisunovat jen tu a tam pár tisícikorun navíc, a vůbec nejlíp, když sám občas něco koupí a bude tvrdit, že to pořídil levně ve výprodeji. Zásadní část svých mimořádných příjmů bude ukládat do několika spořitelen a vkladní knížky na různá jména deponovat v bankovním trezoru, který si musí pronajmout.

Mrožek zas jel domů s hlavou plnou starostí, jak jeho společníci spolknou podplukovníka a majora kontrarozvědky – Moravce a Svobodu, agenturu MOSVOD. Obával se, že toto už na ně bude přespříliš.

„Nějaké starosti, šéfe?“ zeptal se podmračeného Mrožka Pepino. Stejně jako minule byl přítomen jeho schůzce s Ivanem, stejně jako minule ho na ni přivezl a zase odvážel domů.

„Ale… ani ne…“ odpověděl mu Mrožek a obrátil list: „Víš, Pepino, co mě tuhle napadlo? Že takové syny, jako jsi ty a Ivan – bych bez zaváhání bral.“

Mrožek měl jenom jedinou dceru z prvního manželství a ještě k tomu provdanou až v Austrálii.

„Děkujeme za poklonu, šéfe. To je pro nás tedy pocta,“ řekl zdvořile Pepino a pomyslel si dost nevesele: jenomže bejt ty náš táta, byli bysme ještě o něco zkurvenější, než jsme.

Porada Mrožka se společníky proběhla naprosto splavně. Když jim Mrožek vysvětlil všechno kolem mercedesu, pánové lapali po dechu a bylo jim jasné, že o vlas unikli dalšímu průšvihu, o finanční ztrátě vyplývající ze zabaveného kradeného vozu ani nemluvě. A tak by na přání kapitána Zemánka odkývali snad i konzultaci s generálním prokurátorem, jak nejúčelněji zorganizovat krádeže ministerských vozů. Další den si Sladký ve Zlatých stránkách vyhledal agenturu MOSVOD a z telefonní budky si sjednal schůzku s oběma jejími představiteli. Z jednání se vrátil navýsost spokojený. Nechal se slyšet, že díky Ivanovi se firma dostává do styku s lidmi vysoké profesionální úrovně namísto břídilů a tlučhubů. On osobně během týdne vypracuje seznam zaměstnanců a firem, které mu MOSVOD prověří.

Zákrok proti Mercedesu 500 SEL na česko-slovenské hranici byl tvrdý, ale bezvýsledný. Byla to poslední kapka, která Mrožka, Cimla, Krátkého a Sladkého utvrdila v jistotě, že Pepina a Ivana jim seslalo v hodinu dvanáctou samo dobré nebe. Pro Pepina byla odhlasována odměna čistých padesát tisíc korun na ruku za to, že je s Ivanem zkontaktoval, pro Ivana dalších sto tisíc korun za akci mercedes a doporučení agentury MOSVOD. Všemi hlasy prošel též Mrožkův návrh, že Pepina bude jmenovat svým poradcem.

Tak se sedmadvacetiletý inženýr Josef Čmelák stal poradcem generálního ředitele společnosti PROTECH, a to s platem třicet tisíc korun měsíčně, služebním vozem volvo, technicky perfektně vybavenou kanceláří a s příjemnou a výkonnou pětačtyřicetiletou sekretářkou.

Lze se za těchto okolností divit, že Pepino svůj nádherný plán s povzdechem poodložil na neurčito?

Kapitola 6

Agentura MOSVOD odevzdala precizní práci, přesně jak Ivan předpokládal. Z prověřovaných zaměstnanců firmy PROTECH vytipovala jedenáct osob jako rizikové. Z nich šest pracovalo na delikátních úkolech. Byl mezi nimi i řidič, který měl převážet kradený mercedes 500 SEL. U každé z osob označených jako nespolehlivé bylo jasně konkrétní zdůvodnění: závozník Pavel Božek pravidelně hraje biliár a v téhle partě se rád vytahuje. Platí za ostatní a naznačuje, že je v balíku, protože pro svůj podnik vykonává velice nebezpečnou práci… Údržbář Stanislav Míšek si pouští hubu na špacír v pivnici U Vesla. Nechal se též slyšet, že je zvědavý, jakým fíglem jeho šéfové vyřeší kolkování cigaret. Informace o cigaretách má zřejmě od Libora Výhody, řidiče firmy, se kterým se kamarádí… Odbytář na úseku alkoholu Miloslav Lišek má devatenáctiletou milenku, kadeřnici. Zahrnuje ji nákladnými dary a penězi. Růžena se chlubí mezi kolegyněmi v práci, že její milenec pro svoji firmu vykonává tajná poslání. Majitelka kadeřnictví je sestra policajta… A tak dále.

Agentura MOSVOD dále upozornila svého klienta, firmu PROTECH, že dvě z firem, které měla prověřit, jsou jako odběratelé riskantní, mají vážné finanční potíže a pravděpodobně půjdou ke dnu. O firmě první tomu pánové Mrožek, Krátký, Ciml a Sladký snadno uvěřili, u firmy druhé, zdánlivě dobře prosperující, se jim to zdálo vyloučené, přesto však s ní svoje obchodování zminimalizovali. Když se tato firma za dva měsíce zcela neočekávaně sesypala, neschopna uhradit svoje dluhy, pan generální ředitel Mrožek a jeho společníci si mohli mnout ruce, že u ní pohřbili jen pár desítek tisíc.

Díky účinné spolupráci s kapitánem Ivanem Zemánkem a v neposlední řadě i díky výkonnosti a bystrému úsudku Pepinovu, pardon, pana inženýra Josefa Čmeláka, poradce generálního ředitele, firma PROTECH zdárně proplouvala veškerými úskalími, zejména po čistce provedené na základě údajů od agentury MOSVOD. Tak zdárně, že počátkem dubna Ivan podal Mrožkovi potěšující zprávu, že zájem kriminálky o firmu PROTECH je už jen okrajový vzhledem k dosavadním neúspěchům něco konkrétního jí přišít. Dalším důvodem je explozivně narůstající počet firem s činností více než pochybnou, takže pracovníci kriminálky nevědí, kam skočit dřív.

„Od chvíle, kdy vláda a parlament daly zelenou praní špinavých peněz a nevytvořily seriózní zákony proti korupci, o střetu zájmů a podobně, hospodářská kriminalita se nám začala vymykat z rukou a dneska se dá říct, že už jsme mimo obraz a takřka ochromeni. Kriminálka je v situaci hrstky lidí, kteří se snaží dlaněmi zastavit příval z protržené vodní přehrady,“ konstatoval Ivan a Mrožek si dal velký pozor, aby neprojevil ani záchvěv uspokojení nad tak dobrou zprávou. Správně tušil, že tenhle nadmíru vzhledný kapitán přímého pohledu jasně modrých očí je svými pocity na straně zákona a že to určitě nejsou peníze, které ho přivedly ke spolupráci s lidmi na druhé straně bariéry. To už spíš protest… vzdor a truc… vnitřní vzpoura – než peníze.

Úplně jistý si Mrožek nebyl ani pocity Pepinovými. Připadalo mu, že Pepino by přivítal, kdyby firma podnikala pouze v mezích zákona, a to i za cenu snížení jeho prémií a mnoha výhod. V protikladu k tomuto svému přesvědčení byla Mrožkova narůstající jistota, že Ivan ani Pepino by ho nepodrazili.

Pohodě vyplývající ze skutečnosti, že kriminálka se o ně přestává zajímat, se však společníci firmy PROTECH netěšili dlouho. Uprostřed dubna – psal se rok čtyřiadevadesát – došlo na parádní průšvih. Byl to jeden z těch malérů, které nelze předvídat, a tudíž jim nelze žádnými prozíravými preventivními opatřeními zabránit.

V krásný jarní den s nebem bez mráčku si to do města Sokolov mířil kamion s alkoholem od výrobce v Olomouci. Nikoli vinou řidiče kamionu, nýbrž vinou řidiče protijedoucího autobusu, který se bezohlednou jízdou dostal v zatáčce do protisměru, došlo nedaleko Krušovic k havárii. Z hlediska lidských životů to dopadlo dobře, protože těžké poranění utrpěl pouze sprostý řidič autobusu a několik cestujících bylo zraněno jenom lehce. Kamion ve snaze autobusu uhnout sjel z krajnice do pole a tam se položil na bok. I pro posádku kamionu to dopadlo relativně dobře, jeden řidič měl zhmožděný hrudník a druhý utrpěl otřes mozku a zlomeninu nohy. Zboží však bylo zničeno, ale i kdyby zničeno nebylo, stejně by je policie zabavila. Při kontrole dokladů se totiž ukázalo, že alkohol měl z Olomouce putovat přesně opačným směrem: přes česko-slovenskou hranici do Trebišova. Policajtům bylo okamžitě jasné, že tu mají přímo čítankový příklad daňového podvodu: alkohol papírově překročí hranici a ve skutečnosti bude rozprodán v tuzemsku. Potvrdila to i výpověď řidiče podlomeného otřesem mozku: přiznal, že náklad byl určen pro Sokolov, a prozradil i odběratele připraveného zboží převzít.

Společnost PROTECH mohla mluvit o velkém štěstí, že tenhle kamion jí nepatřil a řidiči nebyli jejími zaměstnanci. Tuto akci PROTECH pouze financoval, zatímco realizaci prováděla malá spolehlivá firma IH, s níž mělo vedení PROTECH ty nejlepší zkušenosti. Teď tu však vznikla vysoká finanční ztráta, která půjde na bedra firmy PROTECH, a kromě toho se Mrožek, Sladký, Krátký a Ciml klepali děsem, jestli pod tlakem vlastního ohrožení majitelé firmy IH nevyjdou policajtům vstříc prozrazením spolupráce s firmou PROTECH nebo celníků na česko-slovenské hranici, kteří na alkohol vydávali falešné deklarace, jako by byl exportován. Celníci by zas mohli ve snaze získat polehčující okolnosti vyžvanit, že jsou na výplatních listinách firmy PROTECH… atakdále, šíleli představitelé firmy PROTECH.

Pepino okamžitě zalarmoval Ivana, který se ještě tu noc setkal obvyklým způsobem s Mrožkem. Ivan zvážil veškeré informace, které měli Mrožek a Pepino k dispozici, a dospěl k závěru, že i kdyby se majitelé firmy IH policajtům vyzpovídali, firmě PROTECH nebude snadné její zásadní podíl na akci prokázat, protože do ní vložené peníze předali v hotovosti z ruky do ruky.

To však neznamenalo, že firma PROTECH by z toho vyšla s čistým štítem. Byla by to její další skvrna ve spisech kriminálky.

„Pokusím se vysondovat, jestli hoši z IH o vás promluvili,“ slíbil Ivan. „Pokud ano, musíte okamžitě zmrazit všechny rizikové akce, protože se znova ocitnete pod naším dohledem.“

Bylo po půlnoci, když Pepino vezl z této porady Mrožka domů a Mrožek se cítil pramizerně.

„Nesmím se rozčilovat,“ stěžoval si Pepinovi. „Lékař mi tvrdí, že v mém věku a s tím trochu zvýšeným krevním tlakem je pro mě každý stres jed. Jenomže když máš zodpovědnost za tak velkou firmu, tak se nervákům nevyhneš.“

Pepino ve svém dnes již významném postavení věděl, že zhruba tři čtvrtiny podnikání firmy je legální, zatímco podvodné kšeftování představuje zbývající čtvrtinu, ovšem zisky z ní plynoucí několikanásobně převyšují zisk z podnikání legálního. A tak si pomyslel, že by mohl poradit, aby firma podnikala jenom v mezích zákona, čímž by panu generálnímu ředitelovi odpadla podstatná část lékaři zakazovaných nerváků. Nahlas však zdvořile řekl: „Jo, šéfe, máte toho na bedrech prostě moc.“

„Svatá pravda,“ souzněním spřízněné duše pookřál Mrožek. „Uvaž jen, Pepino, tu prokletou IH. Celou ztrátu zboží máme na triku my. A i kdyby ti hoši o nás kriminálce ani necekli, stejně s nimi dál dělat nemůžeme, když se takhle proflákli, a tím se nám odřízla jedna větev s velmi dobrým výnosem.“

„Samozřejmě. Bohužel,“ přitakal Pepino a firmě tenhle průser ze srdce přál navzdory tomu, že jeho prémie závisely především od zisků z nelegální činnosti firmy. A navzdory i tomu, že Mrožka měl proti své vůli rád, což bylo k vzteku.

Jestli budu delší dobu vystaven takovým extrémně protichůdným pocitům, bude ze mě schizofrenik, stěžoval si nedávno Ivanovi, že firmě PROTECH přeje odhalení a průser a současně se poctivě snaží, aby proplula zdárně všemi úskalími. Je tohle normální? zoufal si.

„Něco ti povím, Pepino. Já už s prací vážně seknu,“ najel teď Mrožek na svůj již notně obehraný evergreen. „No řekni sám: co mi brání prodat svůj podíl společníkům a žít si jako v ráji?! V zimě v Kalifornii a v Alpách, v létě v Kanadě… No co mi v tom brání?! Vůbec nic!“

Brání ti v tom chorobná posedlost rozmnožovat prachy, odpověděl mu v duchu Pepino a nahlas řekl: „Brání vám v tom, pane generální, vaše obrovská pracovitost a neschopnost lenošit.“

I to byla pravda, a přesto se okamžitě naštval sám na sebe: mám snad zapotřebí mu lichotit? Nemám. Jenomže já idiot mu vždycky rád řeknu něco, co ho potěší. Já fakt nejsem normální!

„Máš pravdu, práce mě baví,“ připustil skutečně potěšen Mrožek. „Jenomže život v letadlech a hotelech, cestovat si s manželkou světem… Určitě to bude bezvadný,“ přesvědčoval hlavně sám sebe.

Pepinovi se zželelo pětatřicetileté Hedviky, která by měla manžela-důchodce permanentně na krku, a tak v jejím zájmu pevně řekl: „Šéfe, vy jste člověk, kterýho by nicnedělání zabilo. Byl byste v trvalém stresu z nudy. Jste podnikatel tělem i duší, jste muž činů, jste bojovník. Firmu budete kormidlovat ještě hodně dlouho.“

„Obávám se, že tak nějak to je,“ povzdechl si Mrožek. „Jenomže ona je práce a práce. Prozradím ti, hochu, jeden takový svůj velký sen: BANKA!“

„Banka?! Jako že byste chtěl mít banku?“ podivil se Pepino.

„Správně. BANKU!“ vyslovil Mrožek ten pojem s posvátným zanícením. „Práce bez velkého stresu, obrovské, zcela legální zisky… ano, to je taková dobře vedená banka.“

„Nooo… má to něco do sebe,“ připustil Pepino.

„Byli bychom úspěšná banka. Tobě a Ivanovi bych v ní dal postavení, že byste měli perspektivu pro celý život,“ řekl vřele Mrožek.

„Když je to takový váš velký sen, proč se tedy, šéfe, nevykašlete na PROTECH a neotevřete si banku? Pánové Sladký, Ciml a Krátký nemají zájem?“ hádal Pepino.

„Ale kde! Všichni čtyři bychom měli zájem. Jenomže i kdybychom dali dohromady do posledního halíře všechno, co máme – tím míním rozprodání firmy a všech nemovitostí – pořád by nám takových dvě stě milionů chybělo. A neházím ta čísla jenom tak spatra. Nedávno jsme si to propočítali,“ vzdychal usouženě Mrožek.

„Ale to snad znamená jenom tolik, že svůj plán poodložíte, než dáte dohromady potřebný kapitál, ne?“

Mrožek zavrtěl hlavou: „Ne. Tenhle záměr se nedá odkládat. Už teď je za pět minut dvanáct. A za dva roky bude půl hodiny po dvanácté. Bankami budeme zaplaveni. Každým rokem se snižuje šance, že nová banka se dobře prosadí a okamžitě bude mít obrovské zisky.“

„Aha,“ potřásl Pepino hlavou, ve které už mu to pracovalo o překot, že právě se mu nabízí jedinečná příležitost uplatnit svůj nádherný plán.

Nádherný plán, který jaksi poodložil k ledu. Dílem jako nepotřebný, dílem jako nerealizovatelný.

Nepotřebný proto, že ve svém novém postavení u firmy PROTECH si navzdory své dosti časté citové rozpolcenosti žil spokojeně: mohl uplatňovat svůj organizační talent, bystrý úsudek a schopnost analytického myšlení takovým způsobem, že se stále výrazněji podílel na vedení firmy. Nebylo závažnější porady mezi jejími řediteli, ke které by nebyl přizván, aby se jeho podněty a názory braly vážně. To ho nemohlo jako člověka ambiciózního neuspokojovat i přesto, že se samozřejmě plánovaly i akce nelegální, které mu neseděly. Bylo tedy přirozené, že v této atmosféře jaksi vyprchávala jeho nenávistná zášť k předchozím chlebodárcům – zejména k nejvyššímu představiteli firmy EXTRAN, generálnímu řediteli Wolfovi. Jeho obraz prostě v Pepinově duši bledl.

Nerealizovatelný proto, že čím víc poznával Mrožka a jeho společníky, tím víc mu připadali jako lidé, kteří v rámci svých sklonů, možností a věku dělají maximum a na víc nemají. Přesněji řečeno: do žádné šílené akce by se nevrhli.

Teď však s ním Mrožkova slova zalomcovala. Jestliže VLASTNIT BANKU je skutečně jejich tak velkým snem a jestli jim skutečně ke zhmotnění tohoto snu chybí nějakých dvě stě milionů korun…

Pepino tu noc takřka nespal a druhý den odpoledne, když Mrožkova i jeho sekretářka už odešly domů a na úseku generálního ředitele zavládl klid, vstoupil k Mrožkovi a zeptal se:

„Měl byste, pane generální, hodinku čas? Rád bych s vámi něco probral.“

„Samozřejmě, posaď se, Pepino,“ vybídl ho vlídně Mrožek.

„Luďa tu je?“ ujistil se ještě Pepino a Mrožek odpověděl: „Pochopitelně.“

Luďa si už běžně zvykli říkat aparátu pro rušení odposlechu. V Mrožkově pracovně byl trvale, minulý týden si ho pro svoji pracovnu pořídil též Sladký.

„Velice jsem, pane generální, přemýšlel o vašich slovech. O té bance,“ řekl Pepino.

„Výborně!“ usmál se Mrožek. „A vymyslel jsi, jak můžeme rychle vydělat dvě stě milionů?“

„Ano,“ řekl prostě Pepino.

„Pak tedy budeš naším pátým společníkem. Jenom doufám, že nepomýšlíš na vytvoření komanda, které se prostřílí do trezorů Národní banky,“ bral zatím Mrožek Pepinovo sdělení jako žertovný úvod.

Pepino se zdvořile zasmál a pak řekl: „Jenomže já mám úplně konkrétní nápad, jak během několika týdnů získat potřebný balík.“

Mrožek zpozorněl. Dobře věděl, že Pepino je hoch veskrze realistický, oběma nohama na této zemi. Je bystrý a nápaditý, žádný vejtaha ani fantazmagor, ale na druhé straně zas dosud nemá žádné rozsáhlé zkušenosti v podnikání. Vymyslet obchod, který by rychle vynesl závratnou částku… Určitě to bude nesmysl. Byl však připraven Pepina pozorně vyslechnout a absurdnost jeho nápadu mu vymluvit tak, aby se necítil zesměšněn.

„Napínáš mě, Pepino. Tak mluv!“ vyzval ho přívětivě.

„Víte, pane generální, v čem jedou moji bývalí bossové? Firma EXTRAN?“ začal Pepino otázkou.

„To nevím,“ přiznal Mrožek. „Jakýsi export, import, transport kdečeho… Slyšel jsem o nich poprvé až od tebe, když jsi u nás nastupoval.“

„Firma EXTRAN má tři majitele. Wolf, Šrámek a Ryšavý. Ryšavý je původem oficír, Šrámek recepční, Wolf pasák kurev. Wolf a Šrámek se vypracovali na veksláky. Ale nepředstavujte si ledajaké veksláky. Vekslácká kápa. Wolf měl pod palcem Středočeský kraj včetně Prahy, Šrámek Plzeňsko.“

„Dneska průmysloví magnáti,“ pravil mravně zhnusen Mrožek, který – stejně jako Sladký, Ciml a Krátký – za socialismu hluboce opovrhoval takovými grázly a šly mu na nervy jejich horentní zisky, zisky nepoměrně vyšší, než byly ty jejich, nomenklaturních kádrů a pilířů rozvinutého socialismu, v němž podnikali ostošest.

„Začnu tím, proč jsem od firmy EXTRAN odešel po půldruhém roce doopravdy,“ řekl Pepino.

„Ale?“ podivil se Mrožek novému pohledu na věc – stále víc zaujat.

„Ty časté dlouhé mimopražské cesty, to byla jen záminka. Něco jsem si vymyslet musel, aby jim nezavrtalo v hlavě, co v tom vlastně vězí, že opouštím tak dobře placený flek. Doopravdy to bylo tak, že mi lezla krkem jejich nadutost, arogance a bezohlednost. U Wolfa navíc jeho chování. To absolutní pohrdání normálními lidmi – prostě lidmi vůbec. Ta jeho sprostá a nadutá jistota, že on si může beztrestně dovolovat absolutně všechno. Šlápnout na krk každému, kdo se mu znelíbí. Ty jeho manýry, kterými lidi kolem sebe ponižoval.“

Mrožek udiveně zíral, jak ještě dnes Pepino při vzpomínce na Wolfa vzteky zbrunátněl.

„Zhulákal a přežral se, poblil kancelář nebo auto a pokládal za samozřejmé, že sekretářka nebo řidič to uklidí… Někam jsme dojeli, vylezl z vozu a neexistovalo, že by řekl: budeš tu čekat deset minut… půl dne, můžeš si odskočit se najíst… Nebo mi zatelefonoval ve dvě hodiny v noci a jenom štěkl: Jeď do Palacký! Koukej tam bejt za dvacet minut!… Ani slovo, jestli někam jedeme na dvě hodiny nebo na tři dny… Jo, pane, takovej je to hnůj – pan generální ředitel firmy EXTRAN. Jeho způsoby, to ovšem nebyl ten prvořadý důvod mého odchodu. Hlavní důvod byl, že Wolf patří mezi podnikatele, kteří nepohodlnou osobu nechají v lepším případě profesionálně ztřískat, v horším případě profesionálně odkráglovat.“

„No prokristaboha!“ kácel se Mrožek. „Jak jsi na to přišel? A víš to vůbec jistě?“

„Nepřišel jsem na to. Řekl mi to Ivan.“

„Prokristaboha,“ opakoval Mrožek. „Ale vysvětli mi jedno: jak je možné, žes tam vydržel půldruhého roku? Tak zázračně placené to šoférování být nemohlo a neříkej mi, že bys byl nesehnal jiné místo.“

„O všech těch svinstvech jsem se dozvídal postupně. A nevozil jsem jenom Wolfa, ale taky Šrámka a Ryšavého. A ti, i když jsou stejní zločinci jako Wolf, aspoň vystupování mají přijatelné… Prostě – dal jsem výpověď ve chvíli, kdy mi bylo jasné, co je to za spolek.“

„Rozumím,“ přikývl Mrožek.

„Ale co Ivana a mě štve nejvíc: pro kriminálku je EXTRAN tabu. Tyhle výtečníky si nesmí podat, přestože má spoustu poznatků, co se pod hlavičkou firmy EXTRAN odehrává. Pánové Wolf, Šrámek a Ryšavý jsou totiž hájeni shora. Nedotknutelní.“

„Odporné!“ odfrkl si pobouřeně Mrožek, jehož firmě se nikdy nepodařilo proboxovat se do kategorie nedotknutelných. „Nedotknutelní zřejmě jako pilíře privatizace a tržního hospodářství. Až o nich nakonec něco velkého vyšťourají novináři a začnou v tom šlapat, papaláši jim – tedy představitelům firmy EXTRAN – dají ještě dost času, aby i se svými miliardami zmizeli za hranicemi, a pak dostane kriminálka zelenou, aby kolem nich mírně zapátrala a novinářům se tak ucpaly huby,“ horlil Mrožek při pomyšlení, že kvůli jeho firmě by nikdo nahoře nehnul prstem.

„Přesně takhle to odhaduje Ivan,“ řekl Pepino. „Ale co především: případ EXTRAN bude neprodyšně izolován, rezolutně budou popřeny všechny kontakty a návaznosti, všechna spojení a propojení včetně osobních přátelství.“

„Ale ještě jsi mi nepověděl, v čem vlastně wolfovci jedou?“

„Distribuce lehkých topných olejů a motorové nafty.“

Mrožek dlouze hvízdl: „Takže nejvyšší kasta. Ekonomická honorace.“

„Přímo oligarchie,“ ušklíbl se Pepino.

Mrožek byl samozřejmě v obraze: papírové převekslovávání topného oleje, který se dá do distribuce jako motorová nafta. Úchvatné zisky na daňovém úniku, který se odhaduje v této zemi na dvacet miliard korun ročně. Podílí se na tom samozřejmě více firem.

„Wolfovci jsou jedna z nejlépe zavedených organizací na tomto poli,“ pokračoval Pepino. „Ivan odhaduje, že daňový únik jim sype stovky milionů.“

„Pane na nebi!“ provolal zhnusen do morku kosti Mrožek. „Co to máme za justici?! Jaký jsme to právní stát?!“ Pomyšlení, že takové bahno – spolek smradlavejch veksláků si rejžuje tak, jak se jeho firmě ani nesní, a navíc jsou pro kriminálku tabu – toto pomyšlení ho přidusilo. „Samozřejmě že vím, co se u nás na poli nafty děje,“ pokračoval už klidněji. „Ale vždycky mi vyplaví žluč, když na to přijde řeč. Tím spíš, když slyším, jaký ksindl to má pod palcem. A naše milá vláda proti tomu celé tři roky, co tohle jede, neudělala vůbec nic, přestože by stačilo tupě okopírovat opatření běžná v západních zemích, aby se téhle rozsáhlé hospodářské kriminalitě zabránilo.“ Pepino si cynicky pomyslel, že Mrožek je ten správný muž, který musí být pobouřen nedostatečným postihem hospodářské kriminality. A to pobouření mu dokonce jde upřímně od srdce!

Pepinovi občas připadalo, že žije v komicky šíleném světě a třeba už i sám je šílený.

„Já ti povím, Pepino, proč naše vrchnost proti těmhle nejrozsáhlejším daňovým podvodům nic nedělá. Nedělá proti nim nic proto, že sami se na ziscích EXTRANu a dalších podílejí,“ pravil hluboce o tom přesvědčen Mrožek. „Jenomže do olejářů už začínají šlapat reportéři televize Nova a vládu patrně k nějakým opatřením dokopou.“

„Jistě. Například k tomu, že odebere televizi Nova licenci,“ zazubil se Pepino a Mrožkovi se vyjasnila tvář. Pepinův sžíravý humor ho vždycky dokázal pobavit. „O pokračující prosperitu wolfovců se určitě neobávám, spíš o toho sympaťáka, co naše naftaře v Nově propírá. Představte si, pane generální, že i Ivan povídal, že by ho vůbec nepřekvapilo, kdyby olejáři toho hocha oddělali, aby jim nekomplikoval život.“

„Takže ten tvůj konkrétní nápad, Pepino, jak rychle vydělat balík, který nám chybí k založení banky. Nejsi přece tak naivní, aby sis představoval, že bychom se mohli vecpat mezi naftaře.“

„Ne, tak prostomyslný opravdu nejsem,“ usmál se Pepino. „I mezi už zavedenými naftaři je krvavý boj. A chtít se mezi ně vecpat – svorně nás odkráglují. Všechno, co jsem vám o wolfovcích vykládal, bylo jen proto, abych vám Wolfa a jeho společníky přiblížil. Abyste měl představu, jací jsou to lidé.“

Pepino na okamžik zatápal po dalších slovech a Mrožek mu vstoupil do řeči: „Začínám chápat. Z doby, kdys v EXTRANu dělal, máš proti nim v ruce něco, čím myslíš, že bychom je mohli přimět ke spolupráci, podílet se na kšeftech jejich firmy. Jenomže –“

„Ne!“ zaúpěl Pepino. „To by bylo totéž koledování si o odprásknutí. Kromě toho bych s nimi nikdy nespolupracoval, ani kdyby mi to za půl roku vyneslo banku do osobního vlastnictví… Já mám v ruce docela jiný trumf. Mám zmapovaný životní styl Wolfa, Šrámka, Ryšavého a jejich rodin. Znám jejich zvyky a návyky.“

Mrožek v duchu zahořekoval, že Pepino se snad zbláznil. Míní snad psát biografii členů našich nejvyšších podnikatelských kruhů?

Nicméně se zdvořile zeptal: „A k čemu by nám to mohlo být užitečné?“

„Pane generální, než můj návrh zatratíte jako absurdní a nerealizovatelný, přinuťte se ho zvážit,“ řekl Pepino a Mrožek pocítil zvláštní napětí. Napětí vůbec ne nepříjemné. „Co vám povím, to jsem si promyslel už dávno, a včera, když jste hovořil o té bance, jsem to oprášil a vytáhl na světlo boží.“

„Ven s tím!“ zvolal netrpělivě Mrožek.

„Únos Wolfa. A parádní výkupné. Sto, dvě stě, tři sta milionů korun!“ řekl tiše Pepino.

Mrožkův výraz ohromení se během několika vteřin proměnil ve výraz soustředěného zamyšlení. Pepino ho nevyrušoval.

Asi po dvou minutách ticha, jež se mezi ně položilo, řekl Mrožek chraptivým hlasem: „Rozhodně neříkám apriorně ne… Odhaduju správně, žes to původně naplánoval spíš jako pomstu Wolfovi než pro konkrétní zisk?“

„Odhadujete správně, pane generální,“ přikývl Pepino.

„Myslíš, že Ivan by s námi do toho šel? Nebo jsi o tom s ním už dokonce mluvil?“

„Nemohl jsem s ním o tom mluvit, dokud jsem to nedal uvážit vám, šéfe. Protože kdybyste vy řekl ne, je jakákoli diskuse s Ivanem bezpředmětná. Mám s ním tedy promluvit?“

„Promluv s ním,“ nezaváhal Mrožek. „Na jeho účasti záleží, jestli do toho půjdeme nebo ne.“

„Vidím to úplně stejně, šéfe.“

„Neboli předpokládáš, že by mohl být ochotný ke spolupráci.“

„Doufám. A jestli řekne ano, určitě to nebude proto, že by toužil být spolumajitelem banky.“

„Byl by jím. Byli byste jimi vy oba,“ řekl Mrožek. „Ale věřím, že pro vás oba by to byla motivace až druhořadá.“

Nulová, opravil ho v duchu Pepino.

Dobře věděl, že pokud do toho Ivan půjde, pak motivace jich obou bude totožná: stisknout pod krkem parchanty, na něž jsou všichni slušní lidé krátcí.

Kapitola 7

Jak tomu bylo s jeho odchodem z EXTRANu, o tom sice Pepino Mrožkovi nyní nelhal, ale celou pravdu mu taky neřekl. Něco z ní dosud neprozradil dokonce ani Ivanovi.

Když Pepino v EXTRANu pracoval pár měsíců, na jednom večerním vejšlapu se psy se Ivana zeptal: „Je něco známo kriminálce o tom, že moji chlebodárci nakupují v zahraničí celé vlaky cisteren, jejichž obsah deklarují jako lehký topný olej a prodávají jako motorovou naftu?“

„Jo, tohle kriminálce známo je,“ odpověděl mu tehdy Ivan. „Byl jsem zvědavý, jestli na to přijdeš.“

„No a co s tím děláte?“ zeptal se Pepino.

„Nic moc. Není tak jednoduché o tom shromáždit důkazy… a jsme zavaleni jinými úkoly,“ odpověděl mu Ivan.

„Nejsou lidi – univerzálně použitelný argument za socialismu,“ odsekl naštvaně Pepino.

„Hele, brácho, ta papírová transformace lehkého topného oleje na motorovou naftu probíhá přes několikery ruce. Přes několik takzvaných firem, aby se dal zahladit mezičlánek, ve kterém se papíry na topný olej proměnily v papíry na motorovou naftu. A tenhle mezičlánek je těžké vystopovat, protože když se k němu propracuješ, zjistíš, že tahle firma už zanikla a její majitelé zmizeli.“

„Jenomže všechny ty mezičlánky, to je vždycky jediná smečka jednoho z naftařských klanů,“ soptil Pepino teď už pořádně namíchnutý, že Ivana tahle věc ponechává vlažným.

„Je to složitější, než si myslíš,“ odbyl ho Ivan a bylo jasné, že už se o tom dál nechce bavit. Jenom ještě dodal: „Dostat se těmhle panchartům na kobylku je nad naše možnosti i síly.“ A obrátil list.

Pepino tehdy odhadl situaci úplně mylně.

Tak především Ivan nebyl vůči autorům obrovských machinací s naftou vlažný, ale naopak byl proti nim tak nažhavený, že ho to psychicky vyčerpávalo a odmítal se o tom bavit. Ze všeho nejvíc si přál na naftaře zapomenout, tak jak si každý přejeme zapomínat na svoje prohry.

Za druhé si Pepino špatně vysvětlil Ivanova slova, že dostat se těm panchartům na kobylku je nad síly i možnosti kriminálky. Pochopil je tak, že pro kriminálku jsou důkazy proti naftařům nedostupné, prostě mají prázdné ruce.

A rozhodl se, že jim pomůže. Že pro ně zapracuje.

Celé další měsíce mezi Pepinem a Ivanem o naftařích nepadlo ani slovo. Až pak jednoho dne Pepino postavil Ivana před hotovou věc:

„Tak mám pro tebe ty kýžené důkazy proti wolfovcům, které jste si nedokázali opatřit. Dám ti kompletně zpracovanou celou jednu rozsáhlou větev včetně všech mezičlánků, po kterých putují papíry stovek cisteren topného oleje, aby se na konci řetězce vynořily jako papíry na cisterny s motorovou naftou. Mám pro tebe podrobnosti o těch mezičláncích, tedy firmách, kde k transformaci papírů dochází, vím, kam zmizeli majitelé těchto firem potom, co firma byla zrušena, respektive kde zakládají firmu novou, což probíhá plynule opakovaně.“

Ivan na něho ohromeně zíral a pak vyhrkl: „Ty blázne! Ty zatracenej blbej blázne! Panebože!“

„Co je ti?!“ příšerně se naštval Pepino očekávající aplaus.

„Koleduješ si, aby tě odpráskli, ty vole!“ sípal Ivan. „Ví někdo, že v EXTRANu šmíruješ? Máš pomocníka?“

„Nejsem idiot. Všechno jsem si trpělivě vysondoval a poskládal sám,“ řekl uraženě Pepino.

„No aspoň že tak… Jak jsi to vysondoval?“

„Tak, že jsem měl uši a oči dokořán. A že si umím dát dvě a dvě dohromady. A že odmala miluju skládačky… No a že jsem občas taky nakouknul někam, kam jsem neměl. Třeba v noci do papírů úplně zhulákanýho Wolfa,“ přiznal Pepino. „Hele, poldo, nemyslíš, že by tě mělo spíš zajímat, co jsem zjistil, než jak jsem to zjistil?“

„Určitě sis k tomu dělal poznámky. Kde tuhle dokumentaci máš?“ dál se vyptával Ivan a Pepinovu otázku ignoroval.

„Doma. V počítači. Zašifrováno tak, že kromě mne to nikdo nevyvolá.“

„Aspoň zbytky rozumu že ještě máš zachovaný,“ oddechl si Ivan.

„Tak tebe nezajímá, co jsem zjistil a jaké důkazy jsem ti opatřil,“ zuřil Pepino. „Zbejvá, abys mi řekl, že nemáš lidi, kteří by moje informace ověřili a pro Wolfa a další si zašli se želízkama.“

„Dobře mě poslouchej, ty vole,“ řekl Ivan. „Až příště budeš chtít zapracovat pro kriminálku, tak se nejdřív se mnou poraď, abys nenasazoval krk zbytečně. My proti wolfovcům žádné důkazy nepotřebujeme, protože my toho o nich víme tolik, že by to Wolfovi a několika dalším stačilo na doživotí – když už trest smrti byl bohužel zrušený. My jsme totiž měli v EXTRANu dokonce svoje lidi, míním informátory, kteří nám tam shromáždili takové poznatky, že už je sotva můžeš něčím obohatit. Jenomže to všechno je nám na nic, protože když se provalilo směrem nahoru, že po wolfovcích jedeme, následoval příkaz, ať jdeme okamžitě od toho.“

V Pepinově tváři se v tu chvíli zračila hořkost celého světa. Ivanovi ho bylo líto.

„Jestli jsi taky náhodou vypátral, že wolfovci tu a tam nechají někoho obtížného odkráglovat, tak se snad nedivíš, že zrovna nejásám v představě, co by se odehrálo, kdyby zjistili… ani by to nemuseli zjistit, stačilo by jim podezření, že si proti nim shromažďuješ materiály.“

„Najímají si profesionální vrahy, jak je teď dobrým zvykem jistých podnikatelů?“ zeptal se Pepino a náhle mu vyschlo v krku.

„Ano,“ přikývl Ivan. „Najímají si profesionální vrahy.“

„Šel jsem jenom po naftě. Tohle jsem nezjistil,“ řekl Pepino.

„Snad bys to mohl ještě doplnit. Zapátrej ještě tímto směrem,“ jízlivě navrhl Ivan, kterému se pomalu vracela normální nálada. Podařilo se mu sebe sama uklidnit, že vzbudit Pepino nějaké podezření, už s ním zatočili, neboli nic se neprovalilo.

„Nedělej si o mě starosti, poldo,“ řekl mu Pepino. „Absolutně nic netuší. Spíš mě štve, že v zájmu své občanské iniciativy,“ ušklíbl se, „jsem u wolfovců marnil čas, namísto abych se rozhlížel po jiném fleku. Ale to teď rychle napravím.“

„Buď tak laskav,“ řekl Ivan a ulevilo se mu, protože Pepina měl opravdu rád.

Pár dní nato si Pepino cestou do Budapešti s Wolfem promluvil, že bohužel a nerad bude muset EXTRAN opustit. Wolf mu objasnil, jaký je vůl a jak by s takovou krávou milenkou, která by si ho nejradši přivázala k sukním, zatočil on, a dále mu doporučil, aby jí dal občas po držce. Pepino se na to všechno křenil s výrazem co nejpřiblblejším, jaký se mu podařilo vyloudit, a když mu Wolf nabídl zvýšení platu a zmínil se – nebylo to poprvé – že s ním počítá pro důležitější úkoly, než je volant, Pepino si pohotově vymyslel důvod k odchodu ještě těžšího kalibru.

„Klidnou a nenáročnou práci potřebuju, pane generální řediteli, taky proto, že já kdysi prodělal žaludeční vředy,“ bájil Pepino, který měl železné zdraví. „A v poslední době se mi zas ten žaludek ozývá.“

„Jo tak,“ řekl otráveně Wolf a ztratil o něho zájem. Kripl se mu nehodil ani za volantem, ani ve vyšší funkci. „Jak rychle chceš odejít? Než bude mít Víta nohu v pořádku, by to počkalo?“

„Samozřejmě, pane generální řediteli,“ řekl Pepino a tím to zhaslo.

Když přišel podat výpověď do osobního oddělení, úřednice už byla informována a navrhla mu výpověď čtyřměsíční s vysvětlením, že pan generální ředitel nemá rád kolem sebe nové lidi, a tak by pan inženýr Čmelák vyšel firmě vstříc, kdyby setrval, než se Vít Máša znova vrátí do práce. Až bude odcházet, dostane za to deset tisíc korun navíc.

Vít Máša jezdíval s Wolfem nejčastěji a Pepino věděl, že s dvojitou zlomeninou nohy se skutečně dřív do práce nevrátí. A tak sice zdráhavě, ale přece jen nakonec souhlasil a podepsal čtyřměsíční výpověď. Tím se stalo, že si u firmy EXTRAN odsloužil téměř půldruhého roku.

„Proč ne?“ řekl mu Ivan, když o tom spolu mluvili. „Přestal jsi být perspektivní kádr – teď už tě Wolf do ničeho vtahovat nebude. A hlavně si dej pohov a do ničeho tam už nestrkej čenich!“ zdůraznil.

„Proč bych to asi tak dělal, když jste úplně impotentní,“ odsekl mu Pepino. Vzápětí se omluvil: „Promiň. Umím si představit, jak tě to sere.“

„Neumíš,“ řekl hořce Ivan. „V zemi, kde se kurvám jako Wolf, Šrámek a Ryšavý dovolilo legálně vyprat hory špinavejch peněz a podnikat s nimi, a co víc: podnikat s nimi znova v obrovském měřítku podvodně – v takové zemi je celá kriminálka jen spolek šašků. A já toho šaška dál ze sebe dělat nemíním. Fiknu s tím.“

„Je to jak dobrej fór, když teď s křížkem po funuse vláda a parlament začínají mluvit o zákonech, které by u nás praní špinavých peněz omezily. Dneska! Kdy už je vypráno, vyžehleno… Tohle mám vůbec nejradši: když ze mě někdo dělá vola,“ soptil Pepino. „Nejdřív divoká privatizace a restituce a pak jednou dodatečně snad nějaký ten zákon, abysme se mohli tvářit civilizovaně… Víš, co by mě, Ivane, zajímalo?“

„Hmm?“

„Jakou formu mají pokyny, abyste například od Wolfa a jeho firmy dali ruce pryč. To některý ministr nebo jeho náměstek řekne vašemu starýmu: naftaři jsou pro vás tabu?“

„Tohle ti můžu objasnit úplně detailně, protože s tím se nám náš starej na poradách pravidelně svěřuje,“ řekl sarkasticky Ivan.

„No ale něco si o tom přece myslet musíš, ne?“ doloval z něho Pepino.

„Nemám ponětí, jakou formu tyhle pokyny mají, ale nepochybuju, že bezúhonnou. Například… do této problematiky nezasahujte, intenzivně se tím zabývá BIS, narušovali byste jejich záměry… Tak nějak to odhaduju.“

„Paráda!“ ucedil Pepino.

Z EXTRANu odešel Pepino na podzim roku 93 a vzápětí nastoupil u firmy PROTECH. A psal se duben roku 94, když Mrožkovi navrhl unést Wolfa.

Ještě týž den navečer, když přišel domů, zatelefonoval do Ivanova bytu. Doma byla jenom Ilona s Evičkou.

„Ivan volal, že přijde domů kolem šesté. Jak se objeví, povím mu, že s ním chceš mluvit,“ slíbila.

„Díky. A máš se?“

„Pokud jde o práci, pořád stejná otrava,“ řekla Ilona. Když se zotavila z vejhazovu z obchodního domu, nastoupila ve spořitelně. „To víš, já jsem holka pro rušný, zajímavý provoz, a ne pro vysedávání v kanclu.“

„Brzy pro tebe budu mít něco lepšího,“ slíbil Pepino. „Co takhle vést cukrárnu s posezením na Vinohradech?“

„Takováhle místa se dneska obsazují v rámci rodiny vlastníků anebo přidělují osobám, které dovedou zvyšovat zisk prodejem héráku školákům,“ mínila Ilona.

„Ty budeš ten případ první – v rámci rodiny,“ řekl Pepino. „Náš PROTECH koupil na Vinohradech barák, kde zřizujeme pasáž služeb a bude tam taky ta cukrárna s kavárničkou. Od září nastupuješ.“

„Fantazie!“ vydechla Ilona.

Ivan Pepinovi zavolal po půl sedmé.

„Musím vylítat Klarka. Co děláš? Vezmi Doru a pojď s námi!“ řekl Pepino.

Žádné nechceš jít s námi? ale pojď s námi! To znamenalo: musím s tebou mluvit.

„Dobrá,“ souhlasil Ivan. „Zrovna jsem vylezl z vany, teď se navečeříme a pak si chci chvíli hrát s Evkou. Co takhle v půl deváté?“

„V půl deváté před domem,“ souhlasil Pepino.

Nejdřív klábosili o fotbale, a teprve až když se dostali na otevřené prostranství, Pepino Ivanovi vyložil Mrožkovu ideu BANKY.

Ivan ho vyslechl a ironicky se zeptal: „Mám snad Mrožkovi vymyslet a zrealizovat plán, aby těch chybějících dvě stě milionů získal?“

„Svým způsobem nejsi tak daleko od pravdy. Jde ovšem o plán můj,“ řekl Pepino.

„A jinak jsi zdravej, jo?“ zeptal se Ivan.

„Víš něco nového okolo mé oblíbené firmy EXTRAN?“ zdánlivě odbočil Pepino. „Narazils na ni v poslední době?“

„Tak trochu. Proč tě to zajímá?“

„No… zajímá. Řekni mi o tom něco,“ požádal Pepino.

„Jdi se bodnout,“ zabručel Ivan. „Hele, jsou věci, o kterých se člověku nechce mluvit, protože se leda naštve… No tak teda jo: minulý měsíc jsme měli rozdělaný jeden případ, který s naftaři neměl vůbec nic společného. Najednou se nečekaně vynořila souvislost s EXTRANem – dva chlapi z našeho případu tam před časem dělali. Chtěli jsme si o nich promluvit s někým z vedení EXTRANu. Následovalo okamžité švihnutí přes prsty. Tím jsem pochopil, že tý kurvy Wolfa by se policajt nesměl zeptat, ani jak se jmenuje… Mimochodem, ta bomba v autě, která vyhodila do povětří ekonomického ředitele SOPOS – to byl pozdrav od wolfovcú.“

„Bezvadný! Co jde o mě, ať se naftaři mezi sebou klidně vyvražděj do posledního kmotra,“ byl spokojený Pepino.

„Jistě,“ souhlasil Ivan. „Jenomže když to auto bouchlo, tak byli těžce poraněni manželé, kteří stáli nablízku. Ona zemřela, on je invalidní.“

„Nikdy tě nenapadlo Wolfa odprásknout?“ zeptal se Pepino.

„Napadlo,“ klidně přikývl Ivan.

„Tak proč to neuděláš?“

„Protože brát spravedlnost do vlastních rukou – k tomu už člověk musí být trochu šílený. A to já zatím nejsem. Vím, že bych to udělal, kdyby mi nějaký grázl zavraždil někoho z rodiny a za čtyři roky vylezl z kriminálu. Ale nějakej zasranej třeba Wolf? Pro policajta je sice pokořující, když nesmí položit ruku na rameno zločince, kterému dali mocní imunitu, ale… Prostě pokocháš se představou, jak bys prospěl světu, kdybys ho oddělal… popustíš uzdu fantazii, jak geniálně bys to beztrestně zmáknul – ale tím to končí, protože dobře víš, že hlavní slovo má tvoje nakopnutá profesionální ješitnost. A tak se na něj vykašleš a snažíš se pustit ho z hlavy.“

„Hmm… Já už jsem měl přesně promyšlený, jak Wolfa odprásknu,“ řekl Pepino.

„Tobě přeskočilo!“ chytil se za hlavu Ivan. „Tenhle blbej nápad z tepe vykopu –“

„Na to nemáš, nefandi si, poldo!“ zašklebil se Pepino.

„Mám. Na rozdíl od tebe trénuju systematicky,“ řekl Ivan.

„Tak hele, nevyšiluj, už je to pasé – jak říkáme my intelektuálové,“ křenil se Pepino. „Ale vzpomínáš si, jak jsem končil v EXTRANu?“

„Jak jsi tam idiotsky strkal hlavu do oprátky, na to se skutečně pamatuju docela dobře,“ ujistil ho Ivan.

„Potom jsem chtěl z EXTRANu rychle vypadnout, ale nakonec jsem podepsal čtyřměsíční výpověď, protože to už se mi v hlavě rodil bezvadnej plán, jak tu kurvu Wolfa oddělám.“

„Tak tohle se mi fakt zdá,“ zasípal Ivan. „To snad není možný, že bys byl ještě větší vůl, než si myslím… Taky se tomu říká suicidní tendence – tedy sebevražedný.“

„Ale nepřeháněj,“ ohradil se Pepino. „Měl jsem to dokonale promyšlený. Na naší dost časté noční trase do Děčína je místo pro tuhle inscenaci jak stvořený. Zastoupil nám cestu chodec, musel jsem zastavit, on Wolfa odprásknul a zmizel v lese.“

„Geniální,“ řekl ironicky Ivan. „A co zbraň?“

„Bez čísla a neidentifikovatelná,“ řekl Pepino.

„Jo? Ty snad takovou máš?“

„Mám,“ přiznal Pepino. „Z bohatého arzenálu Ryšavého. Přišel jsem k ní úplně náhodně.“

„Krádeží?“

„Ne tak úplně. Pouze nevrácením, když ji jednou namazaný nechal válet v autě. Zamkl jsem ji do palubní skříňky, a když se po ní tři týdny nesháněl, stopil jsem ji, jak kdybych tušil, že se mi může hodit.“

„Čím dál tím lepší,“ soptil Ivan. „Seš fakt magor se sebevražednými sklony… A cos s tou zbraní mínil udělat dál? Po vraždě?“

„Hodit ji do škarpy, ať si ji tam policajti najdou. Bez otisků, protože vrah měl rukavice.“

„A tohle si jako myslíš, že by ti policajti sežrali, jo?“

„Zapomínáš, že by u mě nenašli žádný motiv. Proč bych ho vraždil? Nikdy jsem s ním neměl žádný konflikt. A dobře mě platil. Odcházel jsem od firmy jenom proto, že holka mi pořád meje hlavu, že jsem věčně na cestách. Takovou hysterku jsem tehdy na krku opravdu měl… Zato spoustu motivů k zavraždění Wolfa má bezpočet individuí z jiných naftařských klanů.“

Ivan si zničeně odfrkl a řekl: „No nic. Hlavně žes nakonec dostal rozum a uznal, že by to bylo šílenství, na jaké bys těžce doplatil, a pustils to z hlavy.“

„Kdo říká, že jsem něco uznal a pustil to z hlavy?“ naštval se Pepino. „Neměl jsem příležitost. Wolfa jsem vezl v noci do Děčína už jen pětkrát a pokaždé s námi ještě někdo jel. Prostě smůla.“

„Máš víc štěstí než rozumu, ty zatracenej idiote,“ konstatoval Ivan a pak ho napadlo: „Poslyš, Pepino, tehdy jsi už sice ode mne věděl, co je Wolf zač, včetně toho, že najímá vrahy na grázly sobě podobný… a sem tam to v té vřavě schytá i nějaký nešťastník, co se k akci přichomýtl, ale přece jenom… vážně ti to připadalo jako dostatečná motivace k jeho zavraždění? Fakt by sis to byl sám před sebou zodpověděl?“

„Bylo to trochu jinak,“ začal vysvětlovat Pepino. „K Wolfovi sem z Německa jezdí jakýsi obchodní partner. Úchylas. A Wolf mu zajišťuje dívenky okolo deseti let. Nevím, jestli jenom pro něho, anebo pro celou partu toho německýho grázla. Zprostředkovatel je nějakej Pavel.“

„Něco víc o těch dvou – o tom Němci a o tom zprostředkovateli – nevíš?“ zeptal se Ivan.

„Vědět o nich něco víc, tak jsem je odprásknul,“ řekl zlobně Pepino.

„Přestaň s těmi blbými kecy!“ rozkřikl se na něho Ivan. „Přestaň se stylizovat do role pontifex maximus… do role prozřetelnosti… do role nádivy, kterej sám ví nejlíp, jak s kým zatočit!“

„Kdybyste si vy nenechávali srát na hlavu, koho si smíte podat a koho nesmíte, byl bych jenom rád, že se sám nemusím starat, protože se starají policajti a justice,“ rozběsnil se i Pepino, ale hned se ovládl: „Promiň, poldo… Stačí mi vzpomenout si na Wolfa a vidím rudě… Nevím, kdo je ten zprostředkovatel a dodavatel děvčátek, vím jen, že Wolf mu do telefonu říkal Pavle. A nevím, kdo je ten Němec, jenom dvakrát jsem ho s Wolfem a s jejich tlumočníkem někam vezl… Že mu tu Wolf prostřednictvím Pavla obstarává holčičky, to jsem si poskládal z různých Wolfových telefonátů, které ale jenom v kontextu s dalšími postřehy dávaly konkrétní obraz. Stejný postup, jako když jsem šel po stopách lehkých topných olejů k motorové naftě, rozumíš?“

„I tak se divím, že Wolf před tebou kecal do telefonu natolik, že sis něco dokázal poskládat. Nejspíš mu už z těch úspěchů měkne mozek,“ mínil Ivan.

Pepino zavrtěl hlavou: „Je bohorovně klidný, protože ví – sám to tvrdíš – že je nedotknutelný. Kromě toho důvěrné telefonáty vedl v mercedesu, kde má mezi předními a zadními sedadly zasunovací zvukotěsné sklo. Jenomže jak je co chvíli otvíral, aby mi něco vykládal, většinou je pak už nezašoupl až na doraz, takže jsem toho spoustu vyslechl… Jo, ta moje motivace a zodpovědnost vlastnímu svědomí… Zrovna jsem vozil Wolfa, když se strhnul frmol okolo jednoho toho děcka. Poranění. Uměl jsem si představit, o jaké jde poranění. Ale zas jsem nevěděl ani jméno dítěte, ani kde se to stalo, jenom zuřící Wolf sháněl toho Pavla, ten holku lifroval k nějakýmu známýmu doktorovi a Němec pro jistotu okamžitě zdrhal. Nepochybně se všechno zdárně ututlalo, protože za měsíc už tu byl znova… No a tenkrát, když došlo na poranění toho děcka… byl jsem z toho pořádně rozhozenej. Celou noc jsem nespal a právě tu noc jsem se pevně rozhodl, že Wolfa oddělám.“

Ivan na to neřekl vůbec nic, jenom si zhluboka povzdechl. A potom energicky otočil list.

„Cos mi vlastně chtěl kromě toho, že Mrožkovi haraší v hlavě dvě stě milionů, které mu chybí k naplnění snu? Není tu doufám souvislost s tvým praštěným nápadem oddělat Wolfa?“

„Je a hned se ji dozvíš. Když jsem odcházel z EXTRANu, bylo mi jasné, že teď už nebudu mít šanci Wolfa odprásknout.“

„Záblesky inteligence se objeví na místech někdy zcela nečekaných,“ poznamenal Ivan.

Pepino to ignoroval a pokračoval: „Ale pustit z hlavy jsem to nedokázal. Byls to ostatně ty, kdo to ve mně přikrmoval, když jsi mi občas vykládal, co zas wolfovci.“

„Ach jo,“ povzdechl si Ivan.

„Dospěl jsem k závěru, že dostat se Wolfovi na kobylku, srazit ho na kolena, když už s ním nejsem v kontaktu, s tím by mi musel někdo pomoct. Jenomže pro moje krásné oči to nikdo neudělá. Musel by z toho něco mít. A tak jsem si vymyslel nádhernej plán.“

„No pozdrav bůh! Ona ta šílenost ještě nemá konec,“ zoufal si Ivan.

„Nemá, ale už jsme v druhé polovině,“ potěšil ho Pepino. „Potkal jsem se s kamarádem z gymplu, hodili jsme řeč, já se zmínil, že se zrovna rozhlížím po novém fleku, nejradši bych zase za volant, on na to, že tohle je teda náhodička, u firmy PROTECH dělá šéfa dispečinku a zrovna hledají inteligentního řidiče s dobrým vystupováním pro generálního ředitele. O firmě mluvil absolutně korektně, ale já tušil, že ono to tak zlé nebude: autobazary, hotely, restaurace… to už přece hovoří samo za sebe. Tak jsem se o ten flek ucházel, a jak víš, hned jsem ho dostal.“

„Jestli jsem to správně pochopil, tak ses o to místo ucházel díky reálnému předpokladu, že ta firma moc korektní není?“ zeptal se otráveně, ale přesto pozorně naslouchající Ivan.

„Lépe bych to nezformuloval ani já,“ poklepal mu Pepino na rameno. „Nastoupil jsem, čile jsem se rozhlížel a rychle se mi potvrdilo, že moje naděje na absenci korektnosti této firmy nebyly liché.“

„Ty seš vážně nevyužitej talent, Pepino. Proč ty vlastně nejsi u BIS – s tou tvou pátrací mánií?“ chytal se za hlavu Ivan.

Pepina z míry nevyvedl.

„No a tím mi bylo jasný, že jsem na správném fleku, kde mám šanci zrealizovat svůj nádhernej plán. Šlo jen o to, jak získat Mrožkovu důvěru, a tady mi šťastně pomohlo odhalení vašeho Hnirše.“

„A moje znáborování,“ dodal Ivan a hlas se mu chvěl potlačovaným vztekem.

„A tvoje znáborování,“ nestoudně přikývl Pepino.

„A teď už rychle vyklop, co za volovinu je ten tvůj nádhernej plán, ať ti dám po držce, zapomenem na to a jedeme dál,“ vyzval ho Ivan.

„Míním unést Wolfa,“ oznámil Pepino ledabyle, jak kdyby informoval, že si míní dát ještě jednu kávu. Pokud doufal, že Ivan se zřítí k zemi v hysterickém oblouku, musel být zklamán.

„Únos dospělé osoby, pokud ji závěrem vydírání nemíníš zavraždit, je vždycky velice riskantní,“ vysvětlil Ivan klidně. „Dospělý totiž vždycky něco postřehne, co může být později vodítkem pro policii… Pochopil jsem správně, že Wolfovým únosem, tedy výkupným, by Mrožek získal těch pár set milionů k založení banky a ty zas pozitivní emoční bilancování – jak říkají psychologové?“

„Nadarmo jsi za mozoly nás pracujících neštudoval,“ pochválil ho Pepino. „Je to přesně tak. Mrožkovi jsem únos Wolfa navrhl a dohodli jsme se, že ti to dám k uvážení. Když to odkývneš a budeš ochotný ujmout se velení, rozjedeme to. Když ne – smeteme to ze stolu.“

„Hmmm…“

„Brát Wolfovi peníze je totéž jako rvát mu žhavými kleštěmi střeva z útrob. A teď by mu nezbývalo než dát Šrámkovi a Ryšavému pokyn, aby klopili. Byla by to muka pro ně všechny tři. Umíš si, Ivane, představit, jak by to otřáslo jejich bohorovností… tou jejich jistotou, že na ně je každý krátký, protože oni si poradí i s policajty?!“

„Někde jsem nedávno viděl bezvadnej fór,“ vzpomněl si Ivan. „Policajti zatýkají grázla a říkají mu: A pamatujte si, že cokoli od této chvíle řeknete, bude použito proti nám.“

„Přesný!“ rozesmál se Pepino.

„Ze všeho nejvíc miluju tlučhuby,“ pokračoval Ivan, „co se producírujou jako velcí humanisté: kdepak přitvrdit proti zločincům! Ne tvrdé tresty, ale převýchova! Jo, to se to žvaní a dělají velkodušná gesta, když takový vůl má štáby goril placených z našich daní. Přál bych takovýmu bydlet v paneláku, odkud by ráno odcházel se strachem, v jakém stavu má auto, pokud ho vůbec ještě před domem má, a domů se vracet s hrůzou, jestli má zprzněné vnouče, znásilněnou dceru, zmláceného syna nebo jenom vykradenej kvartýr. Rázem by bylo po humanismu a po kydech, že zvýšená kriminalita je docela normálním průvodním jevem otevření se světu a že o svoje bezpečí se každý musí starat sám… Ale odbočil jsem.“

„Takže…?“

„Dobře mě poslouchej, Pepino: jestli chce Mrožek vydírat wolfovce únosem, pak to musí být únos dítěte. Pokud se moc nemýlím, tak Wolf a Šrámek mají mladé manželky, takže nějaké malé děti tam snad jsou.“

„Jsou. Wolf má holku. Šrámek kluka,“ potvrdil Pepino.

„Dítěti by se nesmělo absolutně nic stát a musely by se zajistit takové podmínky, aby jeho šok byl minimální,“ řekl Ivan.

„Jasně. Aby se nenarušil jeho zdravý vývoj a mohlo zanedlouho převzít tatínkovu podnikatelskou štafetu,“ zasmál se Pepino. „Můžu tedy říct Mrožkovi, že bys byl ochoten do toho jít?“ položil klíčovou otázku.

„Řekni mu, že jsem ochotný si o tom s ním promluvit.“

„Skvělý! Na to, jak jsi explodoval z mého záměru oddělat Wolfa, tak s únosem ses vyrovnal překvapivě dobře. Můžu vědět, v čem je rozdíl?“ zajímalo Pepina.

„Rozdíl je v tom, že vraždu bys byl diletantsky realizoval ty, zatímco únos bych profesionálně realizoval já. Tedy zorganizoval,“ vysvětlil Ivan.

„Takže kdybych tě byl tenkrát požádal o pomoc při plánování vraždy Wolfa – –?“

„Byl bych ti ten nápad vytloukl z hlavy. Ale dostat wolfovce na kolena jakýmkoli jiným způsobem, k tomu rád přispěju, jestli se dá naplánovat realizace s minimálními riziky.“

„Určitě se to podaří,“ byl pln optimismu Pepino. „Bude to kopanec zpupnému sebevědomí wolfovců, že je si nikdo nepodá ani za najímání vrahů, protože oni jsou zaštítěni těmi správnými úředníky a těmi správnými hrdlořezy. A najednou by se třásli o svoje děti, o svoje krky, o svůj kapitál. Najednou by tu byl nepřítel, kterého nelze setřást tak snadno jako policajty… Víš, co bych si přál? Dostat je do rozpoložení, kdy mozek by jim paralyzoval děs, že nepřítel je všude kolem.“

„Jo, dobrý, chápu tě,“ přikývl Ivan, „ale přestaň k tomu přistupovat takhle emotivně. Jestli si nezachováš chladnou hlavu, pak jsi na nejlepší cestě něco zvorat.“

„Kdybych k tomu neměl emotivní přístup, tak bych se na to vybodnul, protože mně osobně je úplně fuk, jestli Mrožek tu banku mít bude, nebo nebude a jestli já tam budu mít nějaký honosný flek, nebo nebudu. A jenom se mi nesnaž namluvit, že s tebou je to jinak. Můžu ti ale slíbit, že jestli do toho půjdeme, tak tu chladnou hlavu mít budu.“

„V to doufám,“ řekl suše Ivan. „A pokud jde o to vynervování wolfovců – nic se nesmí přepísknout. Nesmí se cítit v pasti do té míry, že by zalarmovali na pomoc policii, protože by si najednou vzpomněli, že mezi její povinnosti patří chránit jedny zločince před druhými.“

„Ty myslíš, že se to s nimi dá uhrát tak, aby si policii na pomoc nepřizvali?“

„Udělám pro to všechno, co se dá,“ řekl Ivan.

„Kdy se chceš setkat s Mrožkem?“ zeptal se Pepino.

„Zítra už je pátek a přes víkend se chci věnovat rodině. Takže z pondělí na úterý v noci. Jo, pokud jde o ten havarovaný kamion, vyřiď Mrožkovi, že hoši z IH o spolupráci s vámi ani necekli.“

„Díky, to ho potěší… A už jen poslední moje emotivní připomínka: kdyby se ti do toho plánu únosu podařilo vkomponovat prostřílení Wolfova břicha tak, aby měl na jednotce intenzivní péče tejden o čem přemejšlet, než – jak se tak pěkně říká – vydechne naposledy, pak bych svůj nádhernej plán pokládal za kolosální úspěch, ať už si Mrožek těch pár set milionů urve nebo ne.“

„Jsem rád, že konečně vím, čím ti můžu udělat radost,“ zasmál se Ivan. Vzápětí už vážně dodal: „A teď poslední neemotivm připomínka moje: před Mrozkem se neopovažuj dávat průchod těmhle svým pocitům. Může si myslet, že u tebe i u mne hrají určitou roli naše city k wolfovcům, ale rozhodně si nesmí myslet, že je to naše jediná motivace. To by nikdy nepochopil, pokládal by nás za blázny – a to by ho znervózňovalo. A já potřebuju – jestli dojde na tuhle akci – aby byl co nejklidnější.“

„Jasný,“ přikývl Pepino. „Klidný bude, když nám bude rozumět. A rozumět nám bude, když nám půjde o prachy.“

„Přesně tak,“ přikývl Ivan.

Kapitola 8

„Šel bych do toho, pane generální, jenom za zcela striktních podmínek,“ řekl Ivan Mrožkovi v přítmí auta parkujícího po půlnoci v tiché střešovické ulici. „Zorganizování celé akce bych měl v ruce výhradně já, od projektu až po schválení všech detailů realizace, kterou by personálně obsadil ředitel Sladký. Nikdo z vás, představitelů firmy, by neměl vůči mým rozhodnutím právo veta. Naše jednání by probíhala ve čtveřici, protože přibrat bychom museli ředitele Sladkého. Je pro mě v této akci přijatelný, leccos o něm vím, před časem, než jsem s vámi začal spolupracovat, jsem si ho proklepnul.“

Zdaleka ne jenom jeho, pomyslel si Mrožek. Proklepnul sis nás všechny: mne, Cimla, Krátkého a bůhví koho ještě v naší firmě. Sebeméně to však neměl Ivanovi za zlé. Naopak to byl další důvod respektu k Ivanově profesionalitě.

„Ředitel Sladký není žádný velký myslitel ani geniální organizátor,“ pokračoval Ivan. „Ale má buldočí houževnatost a důkladnost, je opatrný, svědomitý a spolehlivý ve všem, co si vezme zasvé. Je prozíravý, takže jen tak někomu nenaletí, dovede lidi odhadnout a dokáže s nimi i manipulovat. Pro svoje nelegální cíle používá osoby, které má něčím v hrsti, takže minimalizuje riziko podrazu a vydírání. Mluví vždycky spíš míň než víc.“

„Kdybyste s ním, pane kapitáne, dělal dvacet let, nemohl byste ho charakterizovat výstižněji,“ ocenil Mrožek. „Váš požadavek, abyste neomezeně rozhodoval, pokládám za přirozený. Byli bychom idioti, sami proti sobě, kdybychom ho neakceptovali. Úkol to pro vás bude těžký a nebudeme vás znervózňovat nejistotou, jestli se důsledně a pečlivě plní každé vaše rozhodnutí. Budete na nás mít plné spolehnutí… Vaše další požadavky?“

„Sladký by tedy zajišťoval lidi pro realizaci. S nikým z nich bychom se my tři nesetkali, nevěděli by o nás, a Sladký by je instruoval podle mých pokynů tak, aby každý z nich toho věděl co nejméně o akci jako celku. Předem by mi referoval o každém, koho by chtěl do realizace zapojit, a já bych měl právo veta.“

„V pořádku,“ přikývl Mrožek. „Dál.“

„To jsou všechny moje základní podmínky. Pokud s nimi, pane generální, souhlasíte, promluvte si o této potenciální akci se všemi třemi vašimi společníky. Se všemi současně a v Pepinově přítomnosti. Kdyby jediný z nich byl z jakéhokoli důvodu proti, od akce upouštíme. O tom je ujistěte už předem. Pokládám za samozřejmé, že ani jeden z vás nemluví se žádnou ženou včetně manželky o pracovních záležitostech.“

Mrožek se zasmál: „O tom jsem vás přece, pane kapitáne, ujistil, už když jste se rozhodoval, jestli s námi budete spolupracovat. Naše manželky problémy firmy nezajímají, a kromě toho dozvědět se, že některé naše obchody nejsou tak úplně podle předpisů, začaly by trojčit. V tom jsou jedna jako druhá… Mimochodem, mně osobně připadá, že chlapi, co si vylévají srdce o pracovních problémech v postelích milenek, existujou snad jenom v románech. Není to tak dávno, co šel na toto téma v televizi postarší film Rosemary. Bavil jsem se o něm se svými společníky. A zasmáli jsme se, že nás mít natočeny v posteli se všemi milenkami našeho života, nikdo by se z těch nahrávek nedozvěděl nic jiného, než že jsme chlíváci.“

Ivan a Pepino se rozchechtali a Ivan řekl: „Až si, pane generální, promluvíte o potenciální akci se společníky, zase se setkáme. Míním v případě, že byste všichni byli pro. Pak už na příští schůzku přiberte ředitele Sladkého.“

„Promluvíme si za pár hodin. A protože očekávám, že budou pro, můžete mi už teď, pane kapitáne, stanovit čas našeho příštího setkání. Jestli se mýlím, Pepino vám sdělí, že schůzka se ruší.“

Když Pepino s Mrožkem opouštěli Ivanův vůz, Mrožek tam ponechal na sedadle obálku s padesáti tisícikorunami. Činil tak teď jednou měsíčně, byl to paušál za Ivanovu spolupráci, paušál, o kterém nikdy slovo nepadlo.

„Tak si zrovna říkám,“ zívl Mrožek, když s ním Pepino ujížděl k jeho domovu, „co asi tak tyhle vekslácký kápa, míním Wolf a Šrámek, měli za komunistů v občance jako povolání a zaměstnavatele.“

„Tak to se zasmějete, šéfe,“ uchechtnul se Pepino. „Můžu vám to povědět docela přesně, protože jednou jsem se na to zeptal Ivana. Wolf a Šrámek byli od svých zhruba pětadvaceti let invalidní důchodci. Dobrý, co?!“

„Ale neříkej!“ kácel se Mrožek. „Fakt tedy je, že invalidní důchod se u nás vždycky dal a dá zaplatit. Za socialismu ho potřebovala hlavně ta hrstka – hrstka ve srovnání se současným stavem – co podnikala v prostituci, případně vekslu a fetech. Grázlové, co se nechtěli unavovat sháněním razítka, jako že mejou výlohy, aby jim policajti při nějaké šťáře nepřišili příživnictví.“

„Třetí spolumajitel EXTRANu je Ryšavý.“

„Ano, zmiňoval ses. Bývalý oficír.“

„Plukovník. Politruk na vojenské akademii,“ upřesnil Pepino.

„Taková bída!“ provolal Mrožek. „To si ho Wolf se Šrámkem přibrali s nahým zadkem pro nějaký jeho výjimečný talent?“

„Vzali ho mezi sebe nejen pro jeho výjimečný obchodní talent, ale hlavně proto, že svými vysokými styky jim hned v devadesátém roce zajistil ohromně výhodnou koupi řady objektů. Tehdy měl styky na mnohem vyšších místech, než měli oni. Ale nemluvme o nahém zadku. Takový menší pármilionkový kapitálek do začátků tržního hospodářství Ryšavý měl.“

„Neblázni, Pepino! Blbej politruk. Kde by ho vzal?“ řekl s despektem Mrožek.

„Ivan mi vysvětlil, jak chytrej politruk byl Ryšavý,“ zubil se Pepino. „Totiž: naše vojenská akademie měla v rozvojových zemích výborný zvuk a její učitelé tam byli zvaní přednášet. O tom, kdo půjde učit na zahraniční fakultu, rozhodoval právě Ryšavý. V zahraničí se dalo na tehdejší poměry zbohatnout, takže si umíte představit, jaká byla o tyhle fleky rvačka. Kdo Ryšavého parádně nepodmazal, ven se nedostal. Kdo byl štědrý, tomu podepisoval prodloužení pobytu o další rok. A když si představíte, že venku měl permanentně takových sto lidí – –“

„Kdyby od každého z nich měl ročně jenom padesát tisíc korun, a to pokládám za minimum, hodilo mu to pět milionů ročně,“ spočítal hbitě Mrožek, kterého náruživě zajímalo všechno, co se týkalo peněz. „Musel se pochopitelně s nějakým tím papalášem na akademii dělit, ale i tak strkal do kapsy úctyhodné obnosy.“

„Větší než odhadujete, šéfe. On totiž dovede peníze taky rozmnožovat. Protože úplatky dostával většinou v devizách, nakupoval po tuzexech auťáky na různá jména a s dalším ziskem je rozprodával. Ale to všechno, tvrdí Ivan, mu nebylo dost. Ryšavý totiž patří k lidem, co si nenechají ujít ani stokorunovej kšeftík. Mezi kolegy se o něm vykládalo, že za tuzexovou stovku je připraven rozprodat vojenskou akademii imperialistickým válečným štváčům,“ pochechtával se Pepino a křižoval se Mrožek. „A představte si, šéfe: na naší vojenské akademii studovali taky pohádkově bohatí Libyjci. Za velké peníze, a tomu taky měli odpovídající nároky. Například perfektně vybavené byty. Když Arab odcházel, pro dalšího Araba se muselo zařízení vyměnit za úplně nové. To staré šlo do bazaru. Do bazaru Ryšavého. Pořádal je totiž podle svého scénáře. Perfektní zápaďácké lednice, mrazáky, televizory, kožené soupravy a další nábytek, koberce… to všechno dal svézt do hangáru a tam si vybraní zákazníci z řad armády nakupovali tyhle věci doslova za pár šupů. Vtip byl v tom, že dvojnásobnou až trojnásobnou částku museli dát Ryšavému na ruku. I tak se jim to vyplatilo.“

„Takže nejenom ty, ale taky Ivan toho zřejmě o wolfovcích hodně ví, a to je pro naši akci velice příznivé,“ pochvaloval si Mrožek.

„V případě Ryšavého se ještě za socialismu osvědčilo úsloví o džbánu, se kterým se chodí moc dlouho pro vodu. Počátkem devětaosmdesátého začala jeho činnost vyšetřovat vojenská prokuratura a vypadalo to s ním blbě. Naštěstí ho vysvobodila báječná listopadová revoluce a ještě báječnější prezidentova amnestie. Říkali jsme si s Ivanem, jaká smůla, že si pár měsíců neodseděl – dneska mohl mít svatozář mučedníka socialismu.“

„Lidí, kteří měli být posazeni do kriminálu počátkem našeho socialismu a sedět do konce našeho kapitalismu, jsou mračna,“ zavtipkoval Mrožek a Pepino ve tmě vozu jen pozvedl oči v sloup. Je to možné, že Mrožkovi vůbec ani na mysl nepřijde, že to, co říká, se vztahuje i na všechny společníky firmy PROTECH? I když je pravda, že proti wolfovcům jsou lilie či břídilové.

Pro normálního člověka, běželo dál Pepinovi hlavou, je vlastně Mrožek mnohem nebezpečnější než Wolf. Wolf je lidsky tak nepřijatelný, že normálního člověka by ke kolaboraci nezískal. Zatímco Mrožek lidsky přijatelný je, takže se mu podařilo koupit si mne i Ivana.

„Pro dnešek konec spiknutí – jste doma, šéfe.“

„Díky, Pepino. Pokud jde o zítřek, vlastně dnešek,“ s povzdechem pohlédl na hodinky, „ráno do kanceláře nepojedu. V půl desáté tam sice přijde Horník, ředitel Omegy, ale s tím to vyřídíš ty, viď?“

„Jasně, šéfe.“

„Až s ním skončíš, přijeď ke mně se Sladkým, Krátkým a Cimlem. Tak závažnou akci chci projednat doma, kde nás nikdo nebude rušit.“

„Nevím, jak Sladký a Ciml, ale Krátký dopoledne určitě nemůže,“ řekl Pepino. „Jedná s právníky Drupolu ohledně toho skladiště v Hloubětíně. To vím určitě, protože chce, abych byl u toho.“

Mrožek se zaškaredil a Pepino věděl proč. Krátký a Ciml si zvykli zvát ho k některým svým důležitým jednáním, protože rychle poté, co byl jmenován poradcem generálního ředitele, se přesvědčili, jak mu to zapaluje. Mrožka zas tohle přetahování Pepina štvalo a trousil poznámky, ať si namáhají mozek sehnat si svoje vlastní schopné poradce.

„Prostě zjisti, jak jsou všichni tři na tom, a pak mi zavolej, v kolik přijedete,“ rozhodl se Mrožek. „A Milošovi, prosím tě, zavolej, ať pro mě ráno nejezdí,“ vzpomněl si vždy ohleduplný Mrožek ještě na svého řidiče, který vystřídal Pepina.

Společníci firmy a Pepino se setkali v půl druhé po poledni a jednali bezmála tři hodiny v suterénním baru Mrožkovy vily. Sladký byl pro od prvního okamžiku, Ciml a Krátký se zpočátku trochu zdráhali, ale brzy zvítězila vidina zisku nad obavou z rizika.

Ještě týž večer Pepino s Klarkem po boku zazvonil u Ivanova bytu.

„Zrovna jsme ti chtěli volat, že vyrážíme,“ řekla mu Ilona a Evička s Dorou už se hrnuly ze dveří. Za nimi se vyloudal zívající Ivan.

„Usnul jsem u televizních zpráv,“ řekl.

„Tvoje škoda,“ ušklíbl se Pepino. „Přišels o komplexní analýzu našich hospodářských i politických úspěchů od revoluce vůbec a v posledním roce zejména.“

„Nezapomněli na – pro nás tak příznivé – porovnání s ostatními exsocialistickými zeměmi?“ starala se Ilona. „A na zvyšující se životní úroveň důchodců?“

„Nezapomněli,“ ujistil ji Pepino.

Ve chvíli, kdy Ilona s Evičkou a se psy odběhly, Pepino řekl Ivanovi: „Jednomyslně a bez problémů schváleno.“

Ivan přikývl: „Až půjde Ilona s Evkou domů, my si dáme ještě okruh.“

„Dobrý,“ souhlasil Pepino.

„Ty seš tedy zhvízdaná,“ zavolal Ivan na dcerku, která k nim uháněla s matkou a se psy.

„Ten mizera Klark mě shodil do bláta,“ stěžovala si Evička.

„Zřejmě k tomu měl důvod,“ mínil Ivan.

„To tedy měl,“ řekla udýchaná Ilona. „Flirtoval s takovou krásnou kolií a Evka ho ztrapňovala, lezla mu na záda.“

„Tak tos jí měl v tom blátě ještě vymáchat pusu,“ popleskal Pepinova erdela Ivan.

„Nestydíš, se, Klarku?“ obořil se na něho Pepino. „Tohle se dělá kamarádce?“

„Tak tenhle tón si vyprošuju,“ vztekle na něho zavrčel Klark, vyžadující vůči své osobě tón výhradně laskavě podbízivý.

Boxerka Dora postávala nasupeně opodál a všechny ignorovala namíchnutá, že Klark, ctitel, na jehož dvoření si osobovala výhradní právo, třeštil okolo jakési coury kolie.

Když se všichni vrátili před dům, Ivan řekl: „A teď si dám ještě dvoukilometrový poklus. Cejtím, že to potřebuju.“

„Noo… ani mně by neuškodil,“ přidal se Pepino.

„Jenom nekecejte,“ řekla Ilona. „Sotva zmizíte za rohem, začnete se klátit a kecat o politice.“

„Kdyby o politice. O ženskejch!“ řekl Ivan.

„Prima zábavu!“ zamávala jim na rozloučenou Ilona, pro niž žárlivost byla pojmem neznámým. Na jejich manželství se vztahovalo pravidlo, že příjemně velkorysým, nežárlivým ženám muži nezahýbají.

Vědět ovšem Ilona, o čem se skutečně bavili, nebyla by tu noc spala tak dobře. Nejspíš by nebyla spala vůbec.

Ivan s Pepinem vyrazili poklusem a za dvěma bloky zvolnili do kroku, což otrávilo kolem nich kroužícího Klarka a Doru.

„Co Sladký?“ zajímalo Ivana, protože věděl, že ten si ze všech společníků firmy PROTECH zamaká nejvíc.

„Budeš se divit, ale zrovna on byl do celé akce okamžitě hrr a je ve svým živlu. Že by byl pohodlný, to se mu určitě vyčítat nedá.“

„Prima! A ostatní?“

„Všichni zaujímají úplně věcný postoj. Mají absolutní důvěru, že akci naplánuješ perfektně. Ciml a Krátký souhlasí, že o jednotlivých fázích akce budou informováni jenom v takovém rozsahu, jaký ty uznáš za vhodný, chápou, že asi nebudeš chtít, aby všichni věděli všechno. Uložené úkoly jsou ochotni plnit, aniž by se ptali, jaký mají smysl.“

„Přímo ukázkově vzorná stranická disciplína,“ zasmál se Ivan. „Starý dobrý ÚV je necepoval nadarmo.“

„Prostě ponechávají všechno na tvém rozhodování a velení, a kdybys od věci v kterékoli fázi z jakéhokoli důvodu odešel, akce se okamžitě zruší,“ uzavřel Pepino a jeho tón byl tak rozjařený, že Ivan podotkl:

„Tak mi připadá, že ve svém živlu není jenom Sladký.“

„No jo, chytlo to už i mě,“ přiznal Pepino.

„Odvěká hra na zloděje a četníky… kdo z koho… hra na bandity bojující mezi sebou na život a na smrt… kterýho chlapa kromě posery by taková hra nebavila,“ usmál se Ivan.

„No a co ty?“ zeptal se útočně Pepino. „Tebe ta akce bude bavit, anebo ji pojímáš jenom jako mravní imperativ: pomocí menších darebáků zasadit ránu velkým darebákům?“

„U mě převažuje pocit zadostiučinění, že když nesmím na wolfovce jako policajt, zametu s nimi – aspoň doufám – z tý jejich strany bariéry.“

Ivanův hlas ve chvílích odpočinku a uvolnění býval až lenivě mdlý a pomalý na rozdíl od břitké strohosti ve chvílích pracovních. Nyní v něm zaznělo něco, co Pepino ještě neznal. Něco, co mu napovědělo: Teď se těšte, wolfovci! Mít proti sobě tohoto chlápka v akci, kdy mu žádní zkorumpovaní papaláši nesvazují ruce a nohy – to vám teda nezávidím!

Kapitola 9

Když v noci přesedli Pepino s Mrožkem a se Sladkým do Ivanova auta ke své první společné poradě a usadili se – Ivan za volantem, Pepino vedle něho, oba opřeni o dveře a tím otočeni tváří k Mrožkovi a Sladkému na zadních sedadlech – Ivan řekl:

„Protože se teď takhle budeme setkávat na různých místech asi častěji, zvyšuje se malá pravděpodobnost, že okolo nás může jet hlídkový vůz a perlustrovat nás. V tom případě zachovejte klid, budu se jim legitimovat jenom já, pak vystoupím a řeknu jim bokem, že jste moji informátoři, tak aby vás neplašili. Tím to skončí.“

„V pořádku,“ přikývl Sladký.

„Dobře že jste nás na to, kapitáne, připravil. Asi by mě trochu znervóznilo – objevit se nám u auta policajti,“ přiznal Mrožek.

Pak Ivan promluvil přímo k věci: „Naši akci rozděluju na plán a realizaci. Plán vypracuju já s vámi jako poradci, realizaci bude zajišťovat ředitel Sladký tak, že nám bude referovat o každém zamýšleném kroku i o osobách přibíraných k jednotlivým úkolům. A já budu mít právo veta. Pány Cimla a Krátkého budete informovat pouze rámcově, detailně jenom o těch úsecích akce, kde sami by plnili nějaké úkoly. Nemusím doufám zdůrazňovat, že nikdo z vás absolutně nikomu, ani tomu nejbližšímu jako třeba manželce, slovem neprořekne, že se připravuje něco mimořádného.“

„Pane kapitáne,“ ozval se lehce dotčen Mrožek, „kde bychom asi byli s našim podnikáním – neumět držet jazyk za zuby.“

„Máte pravdu,“ přikývl Ivan. „Dále: nikdo si nebude k ničemu dělat poznámky, ale všechno budeme nosit v hlavě. A pozor, kdykoli budete o této záležitosti mluvit, aby to bylo za přísných bezpečnostních podmínek.“

„Vy přece víte, pane kapitáne, jakou dokonalou techniku jsme nakoupili,“ připomenul Ivanovi Mrožek. „Doslova jsme vydrancovali prodejnu LUDI v Mnichově.“

Zařadili se zřejmě mezi její nejlepší zákazníky roku, protože ředitel filiálky je při posledním nákupu pozval na večeři do snobsky proslulé restaurace a jako pozornost každému věnoval nejnovější hit jejich firmy, počítač velikosti notesu, o němž Pepino tvrdil, že dovede absolutně všechno kromě umývání nádobí a klepání koberců. Od Pepina Ivan také věděl, že horlivost Mrožka a Sladkého jde tak daleko, že si u firmy LUDI dokonce zakoupili i sadu dokonalých štěnic, které pak nainstalovali v Sladkého pracovně a na nich si vyzkoušeli, jak je různí Ludíci dokáží detekovat, lokalizovat a nulovat jejich činnost.

„Luďu teď už máme ve své pracovně všichni,“ pokračoval Mrožek. „Všichni čtyři společníci firmy a Pepino. A já mám Luďu navíc ještě i doma v suterénním baru pro důvěrná posezení. A stalo se už železným zvykem, že o ničem důvěrném nepromluvíme nikde, kde není Luďa.“

„Výborně,“ řekl Ivan. „Musíte neustále mít na mysli jedno – a zdůrazněte to prosím taky pánům Cimlovi a Krátkému: nebezpečí, které v této akci hrozí ze strany policie, je zcela zanedbatelné proti nebezpečí, které hrozí ze strany wolfovců. Že rozjedou svoje vlastní pátrání, o tom jistě nikdo nepochybujete. A kdyby nějaká stopa jen náznakem ukazovala k vaší firmě – –“

„Nechají nás odpráskat všechny,“ dokončil myšlenku Sladký. „Nedělejte si starosti, kapitáne. Nejsme sebevrazi.“

„V to pevně věřím,“ řekl Ivan. „A teď k věci. Jak firma EXTRAN obchoduje a co zač jsou její majitelé, o tom vás už Pepino informoval. Teď už tedy jenom to, co je pro naši akci podstatné. Takže Pepino –“

„Stručně shrnu, že generální ředitel EXTRANu je Alois Wolf, představuje se jako Luboš nebo Lubomír a tak mu taky přátelé říkají. Odhaduju, že stejnou moc má u firmy i ředitel Arnošt Šrámek. Oba jsou bývalá vekslácká kápa. K nim patří ještě další ředitel Jan Ryšavý, exoficír.“

Pepino se odmlčel a Sladký se zeptal: „Znamená to, že z hlediska dopadu je jedno, do kterýho z nich tří se strefíme? Zbývající dva za tím třetím budou stát a podporu mu neodepřou?“

„Myslím si, že je to velice pravděpodobné, i když ručit za to nemůžu,“ řekl Pepino.

„Pokládám za samozřejmé,“ ozval se Mrožek, „že při takovém zisku, jaký má EXTRAN, každý z těch tří má bezproblémový přístup k námi požadované částce. Ta totiž v relaci k jejich příjmům není vysoká.“

„To je zřejmě správná úvaha,“ řekl Ivan. „Kromě toho v dané situaci jim bude jasné, že jim nezbývá než držet pohromadě, protože co se dnes týká jednoho, může za měsíc postihnout druhého… Takže rodinné poměry, Pepino.“

„Všichni tři jsou plus minus pár let okolo padesátky. Začnu tím, že téměř vyloučit musíme Ryšavého, protože ten žije s manželkou přibližně stejně starou jako je sám, takže nemají menší děti. Jejich syn je mírný tichý kluk, na vejšce studuje matyku. Nechápu, jak Ryšavý přišel k takovému dítěti. Asi je hoch po mámě. Paní Ryšavá je taky mírná a vlídná ženská, docela nenápadná, typ hospodyně. Před ní a před synem Ryšavý vystupuje jako laskavý, starostlivý a přepracovaný člověk.“

„Pokud tedy jde o děti, můžeme ho škrtnout,“ podotkl Mrožek.

„Ne tak absolutně, pánové,“ upřesnil Pepino. „Ryšavý má ještě dceru, nikdy jsem ji neviděl, je provdaná a žije v Brně. Lpí na ní stejně jako na synovi. A tahle dcera má dvouleté dítě. Do Janičky je Ryšavý úplně blázen. Kdykoli jsem ho vezl samotného, z auta volal dceři a čtvrt hodiny dokázal žvatlat na vnučku. A nejmíň dvakrát do měsíce za ní s manželkou a někdy i se synem lítali, vozil jsem je na letiště. Dětská výživa se pro Janičku nakupuje ve Švýcarsku, hračky v Německu… Brno je pro nás samozřejmě moc z ruky a taky o té rodině nic nevíme. Ryšavého vnučku uvádím jako nouzové řešení, kdyby se ukázalo, že děti Wolfa a Šrámka jsou z nějakého důvodu nedostupné,“ skončil Pepino stručný, výstižný a vše podstatné zahrnující referát o Ryšavém.

Všichni přítomní to ocenili spokojeným zamručením.

„Takže Wolf,“ řekl Ivan.

„Všichni tři jsou patrně úplně stejní grázlové,“ mínil Pepino, „ale Ryšavý a Šrámek jsou v běžném styku průměrně přijatelní. Wolf přijatelný není. Wolf je nejodpornější člověk, s jakým jsem se kdy setkal. A protože k němu mám silný odpor, musíte mě hlídat, abych nějak podvědomě netočil fakta tak, aby hovořila pro jeho haranta. Tím spíš, že odporný je i ten harant. Helunka. Je jí asi devět.“

„Wolf má jenom jedno dítě? A jaký typ je jeho manželka?“ zajímalo Ivana.

„Wolfova žena se jmenuje Irma, je jí třicet nebo trochu pod třicet. Zvláštní ženská. Žádná paráda, žádná kosmetika ani kadeřnice, ale vyšisované džíny, vytahaná trika a svetry, delší přirozeně zrzavé vlasy jen gumičkou stažené do ohonu nebo nedbalý drdol. Ale je zvláštním způsobem přitažlivá. Plnoštíhlá postava, perfektní nohy a krásné ruce, dokonalá pleť. Taková sexy čubka. Sexuálně agresivní. Když marodil její šofér a já ho zastupoval, udělala všechno pro to, aby mě dostala do postele.“

„Uspěla?“ zeptal se suše Ivan.

„Neblázni,“ ohradil se Pepino. „To by bylo přímo si koledovat o AIDS. A za druhý, ona je přesně ten typ ženský, co je pro svoje vzrušení schopná naaranžovat, aby ve správnou chvíli manžel vešel do ložnice – a ona by sehrála roli znásilněné,“ velice se mýlil Pepino v Irmě, která si z něho jenom utahovala. „Když jsem dal najevo, že nemám zájem, řekla mi: Nebuď tak posranej z mýho starýho! Nebo se mu zmíním, žes mě obtěžoval, a on tě dá přizabít.“

„Čúza!“ provolal zhnusen Sladký. „Tyhle čúzy znám. Je to mor. Takový jedině šlápnout na krk.“

„To zní pěkně: on tě dá přizabít,“ povšiml si Ivan. „Ne: on tě zabije, ale: dá tě zabít.“

„To je fakt. Pak se člověk nemůže divit, že takovýmu zbabělýmu nádivovi leze do postele s jinejma,“ vzal Sladký Irmu na milost.

„Nemusela by si je tam ale nahánět bičem… pohrůžkama,“ znechucen podotkl Mrožek, ovlivněn Pepinem.

„Pro nás je podstatné,“ shrnul Ivan, „že Wolf je patrně zbabělec v situacích, kdy sám osobně by měl čelit protivníkovi… Jak jsi z toho průseru, Pepino, vybruslil?“

„Dost šťastně. Napadlo mě říct: Váš manžel ví, že já na ženský jaksi nejsem… A aby proti mně neštvala, ještě jsem dodal: Když potkám takovou, jako jste vy, docela mě to žere… Tím jsem si ji koupil. Nabídla mi, kdybych to někdy chtěl zkusit se ženskou, abych se jí svěřil do péče. Jednoho už prej úspěšně přeškolila. Skoro bych tomu věřil.“

„A jak vychází s Wolfem?“ zajímalo Ivana.

„Wolf sice mezi chlapama předvádí velkýho haura, děvek má plnou hubu, jak to kde s kterou roztočil, ale já za celý půldruhý rok, co jsem ho vozil, nevím ani o jednom konkrétním případě. Při jeho životosprávě a obezitě odhaduju, že mu nejspíš dělá pořádný problémy občas se vyspat aspoň s Irmou. Odhaduju, že na ni pekelně žárlí. Mezi chlapama se taky vytahuje, že každá manželka potřebuje obden dostat po hubě, ale ve skutečnosti je to u nich tak, že on na Irmičku jen ťuťá. Ne že bych k nim chodil do rodiny, ale občas si telefonovali, když jsem Wolfa vezl.“

„Je zajímavé, jak tyhle rajdy mívají kolem prstu omotanýho nějakýho velkýho grázla,“ poznamenal Ivan a Pepina vybídl: „Pokračuj o Wolfových dětech.“

„Z jakéhosi předchozího manželství má Wolf syna Vojtěcha. Je mu asi pětadvacet, svobodný, snad ani ne grázl, ale vůl a dokonalý povaleč. Miluje rychlý auťáky, jenomže je mizernej a bezohlednej řidič. Wolf mu kupuje nejdražší sporťáky a zvednutím telefonu věčně likviduje průsery, co panchart s autem napáchá. Jednou ten hajzl dotřískal i sám sebe a to se zdálo, že Wolf zešílí. Helikoptérou ho dal převézt do Berlína k nějaké věhlasné kapacitě… Tenkrát jsem zrovna vozil Irmu Wolfovou. Nevlastního synáčka nemůže ani cejtit. Řekla mi, že ten debil s bídou prolezl základní školu a pak už nedělal nikdy nic. S pracovní povinností že na něho byli krátký i komouši. A projevila upřímné přání, aby se ten všivák už nikdy na ty zpřerážený hnáty nepostavil. Jenomže při mý smůle, pravila, se na ně postaví – jenom aby mě nasral… Víte, proč ho tak nenávidí? Jednou ho prý přistihla, že rozšlápl kotě. V lecčems jsem ji docela bral. Má takový svůj ordinérní smysl pro humor, nic nepředstírá, nevytahuje se,“ připustil Pepino. „Vojtíšek se na zdrátovaný nohy opravdu zase postavil a okamžitě na fotrovi vymáhal další sporťák. Wolf se zašprajcoval a že už ani zanic. A koupil mu normálního mercedesa. Poštěkali se a naštvaný Vojtíšek odjel do Karlových Varů. Tam se mu podařilo v kasinu toho novýho mercedesa prohrát. A ještě se ukázalo, že si vypůjčil nějaký velký prachy na vilu, co mu asi před rokem fotr postavil v Krči. Wolf zuřil. V jeho kanceláři došlo k obrovský scéně – byl jsem zrovna nablízku – a Vojtíšek byl na tatíčka sprostě drzej. Tatíček mu dal po hubě, synáček mu to okamžitě vrátil tak, že taťka šel k zemi. V tý vypasenosti je totiž neohrabanej. Za pár dní už zase na sebe ševelili, Vojtíškovi se jelo do Německa pro novej auťák, pochopitelně zase sporťák… Tolik tedy Wolf a jeho syn. Dal by za něho nejspíš jakýkoli obnos. Jenomže dospělý kluk pro nás asi nepřipadá v úvahu,“ uzavřel Pepino další kapitolu.

„To sice nepřipadá, ale na Vojtěchovi vidíme Wolfův vztah k potomkům,“ řekl Ivan. „Pro nás podstatné je ovšem to druhé malé dítě.“

„Helunka,“ ušklíbl se Pepino. „Protivný rozcapený spratek. Ukňouraná, panovačná, drzá, upištěná holka asi devítiletá, pořád chce být středem pozornosti. Moc jsem s ní do styku nepřicházel, kromě čtyř týdnů, co jsem zastupoval řidiče Irmy Wolfové. Ten taky vozí celou rodinu, když jedou někam dál společně. Já je teda všechny pohromadě nikdy nevezl.“

„To znamená, že s Wolfem jsi tohle děcko nevídal?“ zeptal se rozmrzele Ivan.

„Hm… nevídal,“ odpověděl zamyšleně Pepino.

„Pepino, snaž se vzpomenout si,“ naléhal Ivan.

„Kruci, snažím se… Ale opravdu jsem si takřka jistý, že Wolfa společně s dcerou jsem nikdy neviděl. Je to přece logický. Nebude brát děcko na pracovní cesty, ne? A opakuju ti, že pro rodinné jízdy měli řidiče k tomu trvale vyčleněného.“

„Wolf tedy sedával za volant málokdy?“ dál Pepina vyslýchal Ivan.

„Jo. Výjimečně. S takovým panděrem se člověku neřídí nejlíp.“

„Teď si dobře vzpomeň: žvaníval Wolf o Heluně, volal jí někdy z auta jako třeba Ryšavý své vnučce? Nakupoval Heluně dárky, když jste jezdili do ciziny? Chápeš snad, že si potřebujeme být jisti, že k tomu dítěti má vřelý, tedy normální otcovský vztah, a že není upnutý jenom na syna?!“ říkal důtklivě Ivan.

„Jo, chápu to, Ivane, jenomže Wolf je jiný než třeba Ryšavý,“ snažil se vysvětlit Pepino. „Wolf by pokládal za nechlapské vychloubat se dceruškou. Před ním taky Ryšavý o své vnučce ani necekne, právě tak Šrámek o svém Bohunkovi… Jo, dárky. Při pracovních cestách do zahraničí Wolf nakupoval dary pro rodinu vždycky a marnotratně. Ale zatímco Šrámek a Ryšavý se v nakupování vyžívali, Wolf mi vždycky strčil seznam a prachy a já jsem nakupoval pro Irmu, pro Helunu i pro Vojtěcha.“

„Ach jo,“ povzdechl si stále neuspokojený Ivan. „Na dovolené brali Wolfovi holku s sebou?“

„Jo, brali. Vidíš, to byla jediná výjimka, kdy se Wolf chlubil rodinnými fotkami, abychom viděli, jak si užívali v Cannes, v Paříži, v Hollywoodu, v Chicagu. Když to bylo u moře nebo na horách, na fotkách byla vždycky i Heluna,“ rozpomínal se Pepino.

„No aspoň že tak,“ vydechl si Ivan.

„Pane kapitáne,“ ozval se Mrožek, který stejně jako Sladký už delší chvíli mlčel, ale velmi pozorně naslouchal každému Ivanovu a Pepinovu slovu. „Pane kapitáne, neděláte si zbytečné starosti? Jestli se Wolf vidí v dospělém synovi, pak malou dcerku musí přímo zbožňovat. Už samotným faktem, že je to dcera, nemluvě o tom, že padesátiletí otcové svoje malé děti milují až hystericky, nemyslíte?“

„Ale ano, pane řediteli,“ znova si povzdechl Ivan. „Jenomže my nesmíme zapomínat, že Wolf není tak docela normální člověk, ale přinejmenším asociál. Jeho vztah k dceři by se taky mohl vymykat logice. Ale z těch několika málo střípků, které nám může Pepino poskytnout, snad smíme usuzovat, že vztah Wolf-dcerka je normální.“

„Taky mi to tak připadá,“ přidal se Sladký. „I když Pepino tvrdí, že holka je nemožná, to přece na otcovský lásce jistě nic nemění, ne?“

„Když je ta holka nesnesitelná, naznačuje to, že je rozmazlená, neboli máma a táta se v ní zhlížejí a všechno jí dovolují,“ mínil Mrožek.

„Zbývá nám doufat, pánové, že máte pravdu,“ řekl Ivan.

„Vy už jste se, pane kapitáne, pro Helunu rozhodl?“ zeptal se Sladký.

„Ne tak úplně, ale moc velký výběr nemáme,“ odpověděl mu Ivan. „Pepino! Co Šrámkovi a Bohunek?“

„Šrámek se chová celkem normálně a ve srovnání s Wolfem je docela příjemný, což zas tak moc neznamená, protože ve srovnání s Wolfem je příjemná i tarantule. Napohled působí dojmem olysalého účetního. Prostě navzdory prvotřídnímu ohozu vypadá bezvýznamně. Ženatý je přinejmenším podruhé, protože když jsme jednou projížděli Berlínem, zmínil se, že tady je teď provdaná jeho bývalá žena. Zavtipkoval jsem, jestli ji půjde navštívit, a on na to, že leda aby jí zakroutil krkem. Jeho první a jediné dítě je Bohunek ze současného manželství. To vím určitě, protože rád zdůrazňuje, že na dítě si musel počkat do pětačtyřiceti let, ale stálo to za to. Bohunka zbožňuje, třese se o něho, ale co je překvapující, že on si s tím klukem – aspoň jak já to viděl – vede docela dobře. Blbne s ním, má pro něho obrovskou trpělivost, ale neměl jsem dojem, že by ho rozmazloval. Dokonce si vzpomínám, že když kluk na dálnici vyhodil banánovou slupku, Šrámek mu dal na zadek, že už mu několikrát řekl, že to se nedělá. Byla u toho ovšem jeho žena, před kterou on je ztělesněná korektnost.“

„Šrámkovy jsi tedy tu a tam vozil na rozdíl od rodiny Wolfovy,“ konstatoval Ivan.

„Rodinného šoféra měl jenom Wolf, protože jeho žena, jak se mi zmínila, nemá řidičák pro nějakou vadu zraku. Paní Ryšavá a paní Šrámková si řídí samy a docela rádi jsou za volantem i Ryšavý a Šrámek, takže tyhle rodiny jsme my, řidiči bossů, vozili jen občas, většinou na dlouhých štrekách… Ještě abych objasnil systém. V EXTRANu to nebylo jako u nás, že každý ze společníků firmy má svého osobního řidiče. V EXTRANu měli Wolf, Šrámek a Ryšavý pro sebe osm služebních vozů a k nim pět řidičů. Do toho nepočítám rodinného řidiče Wolfových. Práci nám rozdělovala dispečerka ředitelství, nevím podle jakého klíče, ale dva dny jsem vozil Šrámka s Wolfem po Německu, potom jsem týden jezdil s hosty z Rakouska po jižních Čechách, pak jsem vozil Bohunka do školy a ze školy, protože paní Šrámková si opařila prst a špatně se jí řídilo, následoval měsíc zastupování rodinného řidiče Wolfových, nato týden popojíždění Prahou s Ryšavým… Někdy to byla lehárna se spoustou volna, pak se zas člověk skoro nevyspal.“

„Jaký typ je paní Šrámková?“ zněla Ivanova další otázka.

„Z těch tří manželek je nejkvalitnější. Inteligentní a půvabná. Šrámek, který se rád vybavoval o rodině, když jsme jeli sami, mi jednou vykládal, že se do ní zamiloval na první pohled, když se ubytoval v interhotelu, kde ona byla provozní. Blanka Šrámková mluví dobře německy a anglicky, má příjemné vystupování, prostě dovede se chovat. Je jemná, zdvořilá a připadá mi slušná. Protože Bohunkovi je sedm, musela si brát Šrámka ještě za socialismu. Jak se Šrámkovi, tehdy veksláckýmu kápu, podařilo nabalit tak fajn ženskou, to je mi záhada. Nemluvě už tedy vůbec o tom, že Šrámek je o dvaadvacet let starší než ona, které je třicet. Tohle vím náhodou přesně, jednou jsem jim vyřizoval prodloužení pasů. Neboli: ona mladá, atraktivní, slušná, on proti ní starý, absolutně nepřitažlivý, navíc grázl těžkého kalibru. Jejich vztahu nerozumím, ale jedno vím jistě: Bohunka zbožňují oba. A že by jim manželství neklapalo, to mi taky nepřipadalo… Ještě na okraj něco pro zasmání: už jsem se zmínil, že v její přítomnosti je Šrámek ztělesněná korektnost. Představte si, že když jsme míjeli žebráky, Šrámek mi kázal zastavit a posílal k nim Bohunka s padesátikorunami. Takže i lidumil!“

Všichni se zasmáli a Sladký podotkl:

„Třeba to byl rajon, kde EXTRAN žebráky pravidelně kasíruje?“

„Nijak zvlášť by mě to nepřekvapilo,“ řekl Pepino, „protože zejména Ryšavý nepohrdne ani menšími kšeftíky.“

„Jaký kluk je Bohunek?“ zeptal se Ivan.

„Příšernej, ale v dobrým slova smyslu,“ uchechtnul se při vzpomínce na Bohunka Pepino. „Hyperaktivní dítě. Nesmírně čilý, pořád v pohybu, pořád chrlí nějaké nápady, pořád vymýšlí hry, nejčastěji sebevražedný, je výjimečně bystrý, do školy ho dali v pěti letech, protože uměl číst… je nebojácný, přátelský… fakt prima kluk, ale ohlídat ho je o nervy.“

„Teď tedy končí druhou třídu,“ nahlas uvažoval Ivan. „Kde je ta jeho škola?“

„Z hlediska našeho zájmu je situovaná výborně,“ mínil Pepino. „Lipová ulice v Břevnově. Tichá vilová čtvrť. Soukromá škola pro malé děti. Velká dvouvila, na pozemku je bazén a tenisový kurt. Škola má jen velice omezený počet dětí – dětí boháčů. Pár tříd, v každé je pod deset žáků. Intenzivní jazyková a sportovní výchova a tak podobně,“ objasnil Pepino.

„Tichá vilová ulice je sice z hlediska akce výborná, jenomže je tu jedna velká nevýhoda,“ upozornil Ivan. „Muselo by se zasáhnout ve chvíli, kdy kluk vstupuje do školy anebo z ní vychází, a v tu dobu se to tam hemží rodiči, kteří děti doprovázejí.“

„Tohle by možná problém nebyl,“ mínil Pepino. „Když jsem vozil Bohunka, paní Šrámková občas jela se mnou, všiml jsem si, že my jsme vlastně jediní, kdo dítě vyprovázejí. U tak malých dětí mě to zarazilo, takže jsem o tom něco prohodil. A paní Šrámková mi vysvětlila, že těch asi třicet míst, co škola má, obsadily děti dobře situovaných rodin z nejbližších ulic v téhle vilové čtvrti. První měsíce s dětmi někdo chodil, teď už běhají samy. Jenom Bohunek je v nevýhodě, že je až z Letné.“

„To zní dobře,“ přikývl Ivan, „ale vzhledem k té Bohunkově hyperaktivitě a nadprůměrné bystrosti bude zřejmě vážnějším adeptem Heluna.“ Chvíli se nad tím zamyslel a pak se zeptal: „Kam chodí do školy?“

„Nemám ponětí, ale bůh potěš učitele i děti,“ řekl Pepino procítěně. „Mám ale lepší tip, než je škola. Rodiče Irmy Wolfové žijí v Kamenici. Je to maličká vesnice na Šumavě, nedaleko Sušice. Helunu tam na každý druhý víkend vozil a doufejme, že pořád vozí, Wolfových řidič Emil Patera. V pátek odpoledne tam, v neděli navečer zas jede pro ni. Když jsem ho zastupoval, vozil jsem ji tam já… Sakra, Ivane, teď si uvědomuju, že sice nevíme nic konkrétního o Wolfovu vztahu k dceři, ale zato vím docela jistě, že Heluna hodně brebentila o něm. Určitě víc než o matce. Pořád se vytahovala, co jí taťka koupil, kam ji vzal.“

„Výborně,“ řekl spokojeně Ivan.

„Výborně,“ byla Mrožkova ozvěna. „Nebyla by přece nadšená tátou, kterýmu je lhostejná.“

„Povídal jsem vám, že tímhle problémem se nemusíte nervovat,“ nechal se slyšet Sladký. „Jednou je to fotr a dcera a šmytec. Ať je sebevětší grázl, vysolí za ni poslední korunu.“

„Spíš poslední miliardu,“ usmál se Mrožek.

„Pssst!“ sykl Pepino, který průběžně sledoval jeden úsek okolo auta, Ivan opačný. „Přibližují se dva lidi… nějaký mladší pár.“

Přestože se v autě mluvilo tlumeně, teď všichni zmlkli, dokud dvojice nezmizela za rohem.

„Ještě k té vesničce, kde má Heluna bábu. Z Kamenice se jede na Sušici celý dlouhý úsek, odhaduju takových pět šest kilometrů po dost úzké vozovce, která se točí mezi lesy. Na téhle serpentině jsme nepotkali jediné auto, jediného člověka,“ zdůraznil Pepino.

„To zní opravdu dobře,“ pochválil si Ivan. „Ano, pane řediteli?“ obrátil se na Sladkého.

„Kapitáne, kdyby si rodiče po únosu přizvali na pomoc policajty, dozvěděl byste se to?“

„Nepochybně,“ byl si Ivan takřka jistý. „Ohlášený únos s vydíráním jsme tu zatím neměli a způsobil by u policie značný rozruch. Máme ovšem velmi silné podezření, že takové únosy dětí nám už mezi zločinnými podnikateli probíhají, ale řeší se bez naší účasti.“

„Je pro nás ohromná výhoda, že byste byl v obraze, kdyby Wolf zapojil policii,“ řekl s úlevou Sladký.

„V naší branži nic není stoprocentní, ale pravděpodobnost, že bych se o vyšetřování únosu dozvěděl, je vysoká,“ upřesnil Ivan. „Nemyslím si ale, že Wolf by se spojil s policií. Lidé dobře vědí, že na vrácení dítěte mají větší šanci, když vzorně splní únoscovy požadavky, než když zapojí policii. Ta v drtivé většině případů, a to platí celosvětově, únosce nejen neodhalí, ale únosci naopak odhalí, že policajti po nich jedou, a tak dítě zavraždí, aby se ho co nejrychleji zbavili… Jak to odhaduješ ty, Pepino, který znáš Wolfovu duši?“ zeptal se Ivan a tu duši vyslovil s ironií. „Jak si bude Wolf počínat postaven před skutečnost, že mu unesli dítě?“

Sladký tyhle úvahy stejně jako rozebírání vztahu Wolf-dcera pokládal za mrhání časem. Podle něho – jak už si to tak sesumíroval v hlavě – se měl beze všech okecávání kolem postavit operativní plán k zásadním bodům: kde uskutečnit únos, jakým způsobem ho provést, kde dítě ubytovat, jak vymáhat výkupné, kde a jak je převzít a jak dítě vrátit. Na základě tohoto plánu on by začal hledat výkonný personál. Šmytec. Jenomže namísto plánování se tu půlka noci propsychologizuje, říkal si naštvaně, ale ani necekl a dával dobrý pozor, aby mu z těch zbytečných keců něco neuniklo, protože zejména před Ivanem se nemínil ztrapnit tím, že by se například zeptal na něco, o čem už byla řeč.

„Jak znám Wolfa, tak si myslím, že policii o pomoc nepožádá,“ řekl hluboce o tom přesvědčen Pepino. „Je tu ta profesionální mentalita wolfovců,“ tápal po nejvýstižnější formulaci. „Čerpají ohromné sebevědomí z jistoty, že dokonale zaštítěni shora jsou nedotknutelní. Přesto si nepřejí, aby okolo nich bylo nějaké vzrůšo. Dám pravou ruku na to, že jim pekelně pije krev, co okolo nafty rozvířila televize Nova. Wolfovci a jim podobní velkopodnikatelé totiž dobře vědí, že zveřejňování jejich podvodů a daňových úniků hysterizuje právě ty prominenty, které si těžkými penězi korumpují.“

„Koukni, Pepino, já zas zdravým selským rozumem tvrdím, že našim slavným politickým prominentům je úplně fuk, co si kecá nějaká Nova,“ ozval se Sladký už smířený s tím, že dnes v noci tu máme diskusní kroužek, a nikoli zorganizování úderné akce. „Mám ti vypočítat seznam afér třeba jen okolo podvodných nebo pochybných privatizací… prodejů nejlepších podniků za zlomek skutečný hodnoty… a papaláši za to zodpovědný si dál hřejou prdele ve svejch křeslech?!“

Sladkého stejně jako Mrožka, Krátkého a Cimla pekelně štvalo, že mezi těmi nejmocnějšími, kdo národní majetek štědře kamarádům a sobě navzájem rozdávají za takzvanou účetní hodnotu, nemají nikoho, kdo by jim byl nakloněn.

„Máte pravdu, pane řediteli,“ připustil Pepino, „ale já přesto trvám na tom, že našim mocným už ty zveřejňované aféry brnkají na nervy, protože volby se znova blíží, lidi jsou pořád nasranější… Budiž, je to moje spekulace. Co ale vím s absolutní jistotou, to je, že wolfovci kolem sebe chtějí mít ticho po pěšině, poklidně si pěstovat svůj imidž ctnostných a ctihodných členů klubu miliardářů, kteří dovedou úspěšně a samozřejmě počestně podnikat, takže naši významní politici si s nimi budou potřásat rukama, nechávat se od nich hostit… Zvlášť dobrýmu kámošovi věnuje slavnej politik třeba pistoli,“ ušklíbl se Pepino.

„Vidím to stejně,“ přidal se Mrožek. „Wolf nepřivolá policii mimo jiné i proto, že jakmile se únosu zmocní novináři, začnou se šťourat i v obchodních záležitostech toho vydařeného EXTRANu, a od toho už je jen krůček k otázkám, kdo je shora zaštiťuje. A wolfovci si přece nechtějí pohněvat svoje ochránce tím, že by zavdali podnět k takovéhle jejich publicitě.“

„Kdyby měl Wolf jakous takous jistotu, že policajti mu dítě vrátí, v tý hrůze by se na ně jistě obrátil i za cenu, že na svoji hlavu svolá hněv ochránců svého podnikání. Jenomže on jistě dobře ví, že na únosy dětí jsou všichni policajti světa krátký. Odhaduju, že Wolfovým cílem bude dostat dítě za jakoukoli cenu zpátky a nastolit opatření, aby se už nic podobného neopakovalo,“ tvrdil Pepino. „Všechno v tichosti a žádné aféry, tím spíš teď, kdy musí čelit tomu podrazu – barvení topných olejů.“

„Nepropadejme iluzi, že naftaři jsou z vládního opatření o barvení topných olejů nějak vynervovaní,“ podotkl Ivan. „Vím, že už měsíce kmitali, aby opatření okolo nafty byla jalová – aby se vlk nažral a koza zůstala celá, neboli aby se novinářům ucpaly huby a zločinné kšeftování frčelo vesele dál. Což se jim podařilo, protože na polovičatá opatření se spoustou děr, kterými by zločinci proklouzávali, na to je naše polistopadová legislativa přímo čítankový expert… Chci tím říct nepropadejme iluzi, že Wolf je nějak vynervovaný a psychicky oslabený ve stresu, že jeho pohádkovým ziskům odzvonilo. Nic takového… A proto my – i když je tu řada důvodů k předpokladu, že Wolf policii nepřivolá – my budeme důsledně postupovat tak, jako by Wolf policii o pomoc požádal a jako by jeho telefony byly napíchnuty a já jako bych se o téhle policejní akci nic nedozvěděl. Prostě maximální opatrnost a obezřetnost v každém detailu!“ zdůraznil Ivan.

„S tím lze jenom souhlasit,“ řekl Mrožek uznale.

„Pochopitelně,“ přidal se Sladký a pomyslel si, že než my se tu k nějaké akci prokecáme, bude už jakákoli obezřetnost bezpředmětná, protože to už bude Wolf ministr vnitra, Šrámek ministr spravedlnosti a ochranka kolem Heluny nepropustná.

„Jasně,“ přikývl Pepino. „Až bude Wolf postavený před fakt, že jeho dcera je v rukou bůhvíkoho, až bude mít na krku šílící manželku, může se mu něco posunout v hlavě a začne vyvádět v rozporu se všemi našimi logickými předpoklady. Může v amoku zalarmovat celý vnitro počínaje ministrem, aby vyhlásil stanný právo, buzerovat premiéra, aby zapojil ministerstvo války i lásky, policejního prezidenta, aby do hodiny vyházel všechny svoje ředitele a na jejich místa jmenoval jeho, tedy Wolfovy lidi… Instinkt mi sice napovídá, že nic z toho Wolf neudělá a bude si počínat chladnokrevně a účelově, tedy jednat podle našich pokynů, ale přesto hrajme tak, jako že máme policajty v patách.“

„Proč se přikláním k Wolfově Heluně,“ řekl Ivan. „Zamlouvá se mi ta Šumava. Realizátoři by tam dostali dítě celkem snadno a v klidu a beze svědků a stejně tak by nám je někde v blízkém okolí předali. Nebyl by problém ani s Wolfovým řidičem, toho by zpacifikovali, na pár hodin uspali a i s jeho autem ho uklidili do lesa… Byli bychom to tedy my, od koho by se Wolf dozvěděl, že dítě bylo uneseno. To by pro nás mělo hned dvě výhody: nebyl by ještě vynervovaný, co se s dítětem děje, čili neudělal ještě žádné kroky směrem k policii. A pak už je patrně neudělá, protože my ho uklidníme, že všechno může proběhnout v pohodě. A za druhé: mohli bychom s ním napoprvé mluvit bez striktního časového omezení, protože nemusíme uvažovat možnost, že už se spojil s policajty, ti mají napíchnutý jeho telefon a snaží se detekovat, odkud voláme – což naše další telefonáty bude limitovat na dvě tři minuty.“

„Správně,“ přitakal Sladký spokojeně, že se konečně přistupuje k praktické stránce věci. „Musíme ale počítat s tím, že Wolf duchapřítomně zmáčkne knoflík, aby zapojil magnetofon v telefonu a nahrál si náš hlas. Ale to nám může bejt jedno, protože známe finty, aby se hlas nedal identifikovat: ucpat nos tampony, aby hlas byl huhňavý, mluvit přes kapesník, šeptat.“

Ivan zavrtěl hlavou: „Ne! Vokalografie je dneska už poměrně dokonalá a i z takového záznamu vytáhne skutečný hlas. Vy musíte udělat něco jiného: znova navštívit firmu LUDI. Prodají vám takovou hračičku, která se vejde do dlaně. Přisajete ji na mluvítko telefonu a váš hlas je na druhém konci telefonu jaksi bezpohlavně dutý a lehounce vibruje. Vokalografie s tím nesvede vůbec nic. Technické označení je VIC, obecně Vik.“

„Fantazie!“ zajásal Sladký.

„Zítra pro to jede Ciml nebo Krátký,“ řekl Mrožek.

Ivan přikývl a vzápětí se na přítomné obrátil s otázkou: „Můžete mi někdo říct jakýkoli důvod, který mluví proti výběru Heluny?“

„Z těch nemnoha možností, co se nám nabízejí, je to podle mě volba nejlepší,“ řekl bez zaváhání Mrožek a Sladký se k němu okamžitě připojil: „Taky si myslím.“

„Pepino! Ty znáš poměry u wolfovců nejlíp. Vidíš nějaký lepší tip než Helunu?“ zeptal se Pepina naléhavě Ivan.

„Z hlediska absolutní jistoty o vztahu otec-dítě by byl na prvním místě Bohunek. Z hlediska techniky únosu je bez konkurence Heluna. Jsem pro Helunu,“ řekl Pepino.

„Berem tedy Helunu, pokud dál jezdí k bábě,“ přikývl Ivan a hned pokračoval v otázkách Pepinovi. „Jak je to u wolfovců s bodygardy? Jezdí někdy i s dětmi nebo manželkami papalášů? A co řidiči? Jsou někteří ozbrojeni?“ Že Pepino v EXTRANu nenosil zbraň, to Ivan věděl.

„Za mě řidiči zbraně neměli. To vím určitě, protože mezi námi byl nějaký Tomáš Hůlka, který byl po pistoli jak divý a na jedné poradě se dožadoval, abychom jezdili ozbrojení. Šéf technického provozu mu řekl, že naši řidiči si musí hledět v každé situaci jenom volantu. Všude tam, kde by hrozilo sebemenší nebezpečí, jedou s sebou gorily, od toho je máme. Ty s námi opravdu jezdily, když se někam jelo v noci, někdy zas zdánlivě bezdůvodně, ale to jsem odhadoval, že boss asi převáží velký prachy. Já sám nevím o jediném případu, že by jel s sebou bodygard, když řidič vezl bossovo dítě, manželku nebo celou rodinu,“ referoval Pepino. „Všechno, co vám tu vykládám, platilo jenom pro naši malou partu šoférů, co jezdila výhradně s Wolfem, Šrámkem a Ryšavým a s jejich rodinami. Jak se to vedlo s ostatními šoféry, nemám ponětí.“

„To nás ani nemusí zajímat,“ řekl Ivan. „Když jsi vozil Wolfovu ženu a dceru, měl jsi nějaké speciální instrukce?“

„Absolutně žádné. Že nesmíme brát stopaře, to platilo obecně, kvůli Heluně mi to nikdo ani neopakoval… Občas mě napadlo, že na to, v jakých kšeftech wolfovci jedou, jsou až neuvěřitelně bezstarostní a bohorovní. Jak kdyby mezi naftaři nebylo krveprolití, do něhož se i oni čile zapojili. A přesto si kráčeli životem bez goril, a pokud vím neozbrojení, tedy kromě Ryšavého, který zbraně miluje, ale u toho zas hrozilo, že při střelbě na nepřítele zastřelí sám sebe. Jednou jsem byl u toho, když trénoval, a bezmála zastřelil Wolfa, který byl zhruba devadesát stupňů od terče. Kulka se mu doslova otřela o rukáv. Hystericky ječel a týden s Ryšavým nemluvil,“ pobaveně vzpomínal Pepino.

„Ti zamordovaní naftaři,“ řekl Ivan, „to je vždycky někdo až ze druhé nebo třetí linie, nikdy špičky firmy. Ty si nejspíš uvědomují, že kdyby si na sebe navzájem začali najímat vrahy, rozjede se rodeo do vyvraždění posledního naftařského kmotra. Nikdo z nich si zatím netroufl to odstartovat. Proto ta bezstarostnost wolfovců… Pepino, kolikrát jsi vezl Helunu k bábě?“

„Emila Pateru, osobního řidiče Wolfovy rodiny, jsem zastupoval měsíc. Byly v tom tři víkendy, co holka jela k bábě.“

„Tys tam s ní zůstával, anebo ses vracel do Prahy?“

„Jenom jsem ji vyklopil u báby, vrátil se do Prahy a pak jsem zas pro ni jel. Trávit s Helunkou víkend, to by asi každý Wolfův řidič radši kopal metro za pět hrubýho,“ zasmál se Pepino.

„Jaký typ je ten Emil Patera – pro případ, že s holkou nadále jezdí?“ zajímalo Ivana.

„Úslužnej vlezdoprdelka, před Wolfem se třese, jak kdyby mu šlo o jediné místo na světě. Nikdy proti Wolfovi slovo neutrousil, ale tohle bylo mezi šoféry běžné, že o bossech a o firmě jsme nemluvili. Že s nikým nikde ani se spoluzaměstnanci se nemluví o pracovních záležitostech ani o nadřízených, v tom smyslu jsme byli my řidiči instruováni už při nástupu. Dodržovali jsme to, protože nikdo z nás nevěděl, kdo je mezi námi donašeč. A je dost pravděpodobné, že v cimře pro nás, šoféry nejvyšších bossů, byl odposlech… Co ještě k Emilovi… Žádná vazba ani trénovaný, ale pupkáč. Odhaduju, že při ohrožení by se sesypal, kňučel, na holku by úplně kašlal a snažil se, jenom aby vyvázl se zdravou kůží on sám,“ uzavřel Paterův portrét Pepino.

„Takže úkoly pro vás, pane řediteli,“ obrátil se Ivan na Sladkého.

„Poznamenávám si v hlavě,“ odpověděl Petr Sladký a zapnul pozornost naplno.

„Rekognoskace terénu, kde akce proběhne. Potřebuju hrubý plánek už od Kamenice a podrobný toho asi pětikilometrového úseku, kde je úzká vozovka lesem. Vyznačit všechny odbočky do lesa.“

„Tohle provedu sám. Projedu si to zejtra odpoledne,“ řekl Sladký.

„Musíte být dva. Jeden za volantem, druhý črtat. Pojede s vámi Pepino, už to tam zná. Jeďte favoritem a v nějakém nenápadném oblečení,“ začal vydávat první pokyny Ivan.

„Ne… Vezmem si na to novej bavorák, navlíkneme se do italský kůže a profrčíme to tam včetně vesnic aspoň dvanáctkrát s výkresy na klíně a s kamerou,“ pochechtával se Pepino. „Záležet si dáme hlavně na stavení Irminých rodičů.“

Sladký se rozchechtal a Mrožek ponuře upozornil: „Filmoví režiséři říkávají, že když je sranda na place, je smutno při premiéře.“

„Máte určitě pravdu,“ přitakal mu Ivan a vzápětí se usmál: „Jenomže odreagování si taky musíme dopřát. Takže… vůbec není špatný nápad ta kamera. Ten lesní úsek mi natočte videokamerou a já si to přehraju, ještě než se tam rozjedu. Totiž, abyste věděli, oč mi jde. O to, abychom profíkům, kterým realizaci zadáte,“ obrátil se na Sladkého, „předali co nejkvalitnější výchozí informace: kde a jak akci provést a kam odklidit řidiče s autem. Taky pro ně budeme potřebovat perfektní fotografie holky, což nebude problém, teleobjektivem se dají pořídit na velkou vzdálenost.“

„Jasně,“ přitakal Sladký.

„A tím se dostáváme k otázce,“ pokračoval Ivan, „komu, pane řediteli, zadáte realizaci? Požaduji, aby bylo důrazně řečeno, že dítě nesmí být sebeméně ohroženo a musí se s ním zacházet co nejšetměji.“

„Beru na vědomí,“ řekl Sladký. „A komu to zadám?“ dlouze se odmlčel, což si Ivan vysvětlil jako váhání, jestli má svůj kontakt prozradit.

„Chápu vás, pane řediteli, ale musím to vědět a tu příslušnou firmu – pokud o ní zatím nic nevím – si proklepnu. Nemusím vám přece vysvětlovat, jak snadno byste se mohl ocitnout v rukou vyděračů nebo podvodníků nebo fušerů, kteří to zmrší.“

„Za co mě máte,“ opáčil dotčeně Sladký.

Ivan se usmál: „Za člověka, který takové akce nezadává běžně, takže v těchhle sférách podnikání není tak úplně přesně orientovaný.“

„No… pravda je, že takovouhle akci zadávám poprvé, ale že bych nebyl orientovaný… Asi byste se, kapitáne, divil, jak jsem zorientovaný. Víte, ve mně je dodnes kus tý policajtský zvědavosti, takže si pořád udržuju kontakty s informátory. Nikdy nevíte, kdy se vám co může hodit,“ vysvětlil.

„Jo, tak tohle beru,“ řekl Ivan.

„Jste zdvořilý, pane kapitáne, ale pokud jde o informátory, valné mínění o nás nemáte, když víte, jak k nám pronikl váš Hnirš,“ řekl Mrožek.

Než se Sladký mohl ohradit, Ivan řekl: „Ne ne, pane generální. Toto je něco jiného. Pan ředitel už nemůže mít významné informátory z řad policajtů, protože tam došlo k posunům. Ale nepochybuju, že má stále dobré informátory v podsvětí, protože podsvětí je stále totéž – kromě toho, že se zmnohonásobilo a úspěšně podniká.“

Je férovej, pomyslel si Sladký, jehož úvodní rezervovanost stále víc tála.

„Takže pane řediteli, ta firma?“ zaurgoval Ivan.

„Koukněte, kapitáne, vím o firmě – dneska je to už jedna z mnoha – která má počestnou hlavičku služeb. Můžete si u nich objednat jisté služby úplně nezávadné. Jednu službu ale neinzerují, a to službu, kterou si můžete objednat jenom přímo u majitelů firmy, což je fotr a jeho zeť. Jim můžete zadat zmlácení, vydírání, únos, vraždu a podobně. Organizují to přímo jejich zaměstnanci, tři chlápkové, co tam jsou vedený jako technický úředníci. To jsou mozky těchhle zvláštních služeb. Žádný primitivové, dva středoškoláci, jeden vysokoškolák. Něco zmáknou sami, něco jenom naplánujou a zadají najímaným machrům. Vydírání nebo rozkecání se klient bát nemusí, jsou absolutně spolehliví,“ líčil Sladký. „Loni si jeden chlápek, co pro ně dělal, zkusil něco na vlastní pěst: vypátral klienta a vydíral ho. Klient to firmě ohlásil a ta svýho externího spolupracovníka další den odpráskla.“

„O několika takových spolehlivých firmách vím i já. Nic se jim pochopitelně nedá dokázat, protože posvítit si na ně, na to nemáme dost lidí ani techniku. A spolehlivé opravdu jsou,“ souhlasil Ivan. „Kdyby nebyly, rychle se to o nich v jistých kruzích roznese a mají po klientele. Vy se s někým z té firmy znáte?“

„Ne, neznám,“ věděl Sladký, kam Ivan míří. „Nezadal bych to přece někomu, kdo mě zná. Mám o nich jenom přesný informace a mám kámoše, taky bejvalej policajt, který má absolutní důvěru majitelů firmy. Stačí, abych mu řekl o doporučení. Nebude ho zajímat, co od nich potřebuju, ohlásí mě u nich pod smyšleným jménem, což oni budou vědět, ale taky je to nebude zajímat. Stačí jim jistota, že jsem solidní klient, který zaplatí, co se dohodne, a nikde o nich nekecá. Jinak už chtějí mít jenom přesně naformulovaný úkol. Místo a způsob provedení si buď vypracují sami, anebo to může být podle přání klienta, není-li to přání nerealizovatelné nebo pro ně riskantní.“

„Dobře, je to tedy podle vašeho názoru jedna z firem, které odvedou perfektní práci a bez rizika pro klienta,“ řekl Ivan. „Zbývá tedy, abyste mi řekl její jméno, a já vám buď hned anebo do dvou dnů povím, jestli ji schvaluju, nebo škrtám.“

„O to vůbec nejde, že bych snad váhal vám tu firmu prozradit,“ říkal pomalu Sladký. „Já jenom uvažuju o jiným způsobu realizace.“

„A to?“ zeptal se Ivan věcně.

„Nooo… začnu takhle, kapitáne. Ubytovat a ohlídat dítě si budeme muset sami. Tohle asi neuvažujete zadat nějakým profíkům – i když nepochybuju, že firma by vyřešila i to.“

„V žádném případě. Dítě musí hlídat v některém vašem objektu dva lidé, z toho jedna žena. Lidé, které dobře znáte a máte na ně stoprocentní spolehnutí. Abych pravdu řekl, obsazení těchto rolí pokládám za mnohem obtížnější než provedení únosu, který zmáknou profíci,“ přiznal Ivan svoji obavu.

„Pak mám pro vás dobrou zprávu, kapitáne,“ pochlubil se Sladký. „Mám tip, kdo se o haranta postará k vaší plné spokojenosti. Budete mít jistotu, že holka je v dobrých rukách.“

„Moh bych to bejt já,“ nabídl se Pepino. „Helunku bych si pětkrát denně přehnul přes koleno, což je vůbec to nejlepší, co potřebuje.“

„To je sice pravděpodobný, jenomže naším úkolem není holku převychovávat, ale jen krátce ji podržet a zase se jí co nejrychleji zbavit. Svoje pedagogický kvality budeš muset, Pepino, uplatnit někde jinde,“ doporučil mu Ivan. „Takže pane řediteli, nenapínejte nás,“ obrátil se znova na Sladkého.

„O tom personálním obsazení jsem se hodně napřemejšlel ještě před tímhle naším setkáním. A rozhodl jsem se, že vám navrhnu, aby dítě hlídal můj brácha s manželkou,“ nabídl Sladký.

„No to snad ne! Chcete vystavovat riziku vlastní rodinu?“ byl Ivan trochu vyveden z míry.

„Kdybych viděl nějaký vážnější riziko, jistě bych je neangažoval,“ řekl pevně Sladký.

„Takže mi o bratrovi a jeho ženě povězte co nejvíc – a uvidíme,“ vybídl ho Ivan. „Abyste rozuměl: co nejvíc bych toho chtěl slyšet o každém, koho navrhnete.“

Sladký se zhluboka nadechl k soustředění na delší řeč:

„Tak tedy Kája. Můj brácha. Hrával hokej, první ligu. Pak trenér. Po listopadu ho odrovnali a –“

„Karel Sladký?“ svraštil čelo Ivan, který toho o hokeji hodně věděl. „Nevzpomínám si – –“

„Ne Karel Sladký, ale Karel Šimek,“ vysvětlil Sladký.

„Jo, tak to už zní jinak,“ uznale pokýval hlavou Ivan, který si okamžitě vybavil lamželezo s výrazem buldočí houževnatosti.

„Měli jsme stejnou mámu, ale každý jinýho tátu,“ vysvětlil Sladký. „Ten můj vlastní zemřel, když mi byl rok, a máma se pak znova vdala za Šimka a narodil se Kája. Šimek mezi námi nedělal žádný rozdíl, byl to dobrej táta, ale jméno mi dát nemoh, protože máma tvrdila, že můj vlastní táta by se obracel v hrobě. Žádný další děti už v rodině nebyly a s Kájou celý život držíme při sobě jak dvojčata.“

„Nikdy v životě vás nepodrazil?“ zeptal se Ivan.

„Nikdy. Ale zato mě párkrát podržel zrovna tak jako já jeho. A je tu ještě jedno pouto: jeho dva kluci. My se ženou dítě neměli, v tomhle nám osud nepřál, a tak Dany a Robi jsou odmalička a dodnes jak naši vlastní.“

„Zatím to zní dobře,“ připustil Ivan. „Co dělá Karel teď?“

„Přivádí na mizinu jeden podnik za druhým, co mu zařizuju,“ ušklíbl se s pýchou Sladký. „Po listopadu, když s ním vyběhli, investoval peníze – a neměl jich málo – do nóbl fitcentra. Nemohlo nezkrachovat, když Kája byl víc po hřištích, bazénech a na lyžích než ve svým podniku, kde se zadarmo posilovali a zadarmo žrali všichni jeho kámoši a kámoši jeho kámošů, což bylo zhruba tak osmdesát procent klientely. Dvakrát jsem mu do toho vrazil prachy, ale pak sám uznal, že to nemá cenu, a šel od toho.“

„Vzal jste ho tedy do vašeho podniku,“ hádal Ivan.

„Přesně to by nám chybělo!“ zasmál se Mrožek. „Nic ve zlým, nic proti Kájovi, je to dobrej chlap, ale s přímo antipodnikatelskou buňkou. Když zkrachoval jako majitel fitcentra, Petr mu koupil hotel. A ať vám poví, jak to dopadlo.“

„Dovedete si, kapitáne, představit, že náš Kája dokázal prodělat poslední košili v hotelu, kterej je v samotným centru města a jeho klientela se skládá z českejch zbohatlickejch snobů a německejch turistů?“ provolal Sladký a Ivan v tom přečetl rozjařenost otce chvástajícího se vydařenými kousky nejmilejšího synáčka.

„Takový hotel snad nemůžou zruinovat ani tři tucty kamarádů, kteří tam vodí na stravu zdarma celé svoje rodiny?“ zasmál se Ivan.

„Můžou,“ děl pochmurně Sladký. „Můžou, když si tyhle kamarády posadíte do vedení hotelu. Když tohle vedení nemá o hotelech a o podnikání ani páru a navíc se na svém pracovišti – kromě na večeře – takřka nevyskytuje. Když jsem do tohodle vydařenýho podniku, kterej měl bejt zlatou žilou, vrážel třetí finanční injekci, udělal jsem tam se svejma lidma razantní šťáru. Ukázalo se, že asi tak šedesát procent tržby jde do kapes řadovýho personálu. Kradlo se tam rukama nohama. Všechno jsem to na hodinu vyházel, a když jsem řval na Káju a to jeho takzvaný vedení: Vy idioti, vždyť se na to koukněte, třeba jen ta spotřeba nejdražšího toaletního mejdla – to snad s ním ty čúzy pokojský drhnou celou Poříč včetně autobusovýho nádraží Florenc?… Teda když jsem na ně takhle řval, víte, co mi vysvětlili? Že hotel je vlastně nebaví. Nezešílel byste, kapitáne?“

„Kája se mi líbí pořád víc,“ řekl Ivan a Sladký mu připsal další bod k dobru.

„Povídám: Kájo, ty vole, co by tě teda prokristaboha bavilo?! A on na to, že by se mu líbila taková pěkná taxislužba. Ne moc velká, takovejch deset patnáct autíček. Tak jsem mu ji pořídil.“

„A kdo bys, Ivane, myslel, že ji vedle Káji řídí?“ ozval se pobaveně Pepino, protože tato nejnovější Kájova podnikatelská aktivita už časově spadala do jeho účasti na vedení firmy PROTECH, takže Káju znal jak osobně, tak z amoků, které v souvislosti s bráchou pravidelně Sladkého popadaly.

„Řídí ji ne machr, kterýho jsem Kájovi nutil, ale kámoš – jak taky jinak. Jakýsi fotbalový eso, který po skončení kariéry začalo chlastat, teď je odléčenej a potřebuje prej zázemí a pocit existenční jistoty – povídal brácha. Od švagrový jsem se zas dozvěděl, že Káju nebaví papírování, ale rád sám jezdí jako taxikář,“ líčil Sladký tónem, jak kdyby odříkával nekrolog, ale Ivan v podtextu neustále cítil tu fotrovskou pýchu nad bravurními kousky roztomile výstředního synáčka. „Jezdit s taxíkem!“ se zaúpěním uzavřel Sladký kapitolu brácha.

Ivan se jím naopak mínil ještě chvíli zabývat.

„Zamlouvá se mi,“ přiznal. „Tou hravou nepodnikatelskou povahou… A jako bývalý vrcholový sportovec a potom jako trenér musí mít vypěstovaný postřeh, pohotovost, kázeň, správné reakce, pevné nervy… Fyzičku si udržuje?“ zeptal se spíš ze zvědavosti, než že by ji Kája potřeboval k ohlídání Heluny.

„Až moc,“ ubezpečil Sladký. „Kdyby polovinu těch hodin, co se fláká po posilovnách, na hřištích a v sauně, trávil ve svým podniku, tak by mi dodnes nechodily starý nezaplacený faktury za ten bordel, kterýmu náš Kája říkal hotel… Neštěstí je,“ povzdechl si Sladký, „že Kája už nikdy nenajde práci, která by ho bavila tak, jako dělat trenéra. Jenomže z toho když vás jednou vyštvou, tak už se k tomu – v jeho věku – znova nevecpete.“

Všechno to zní dobře, jenomže ta lehkomyslnost, smečka kamarádů a s tím spojená ukecanost… Káju vzít nemůžu, uvažoval Ivan. Ale než to stačil Sladkému vysvětlit, ten už pokračoval:

„Pavla je zdravotní sestra. Na anesteziologii. Taková mlčenlivá, spolehlivá, svědomitá ženská. Žádné obavy, že by někde něco vykecla anebo že by ztratila nervy.“

„Rád věřím,“ přitakal Ivan. „Na anesteziologii je jistě zvyklá čelit krizovým situacím.“

Ale nepůjde to. Nemohlo by se to utajit před jejím manželem a na Káju spolehnutí není. Škoda, kruci, velká škoda.

Nadechl se, aby vyslovil své pochybnosti o Kájovi, ale Sladký ho předešel: „Kapitáne, jestli jsem vám Káju vylíčil jako bláznivýho nezodpovědnýho podnikatele, tak to neznamená, že je celkově lehkomyslný.“

„Právě o tom přemýšlím,“ přiznal Ivan. „Ta parta kamarádů – –“

„Nepije,“ zdůraznil Sladký, „a není užvaněnej v zásadních věcech. Je s ním sranda, to jo, na blbnutí ho užije, ale neexistuje, že by vykecnul něco, co jsem mu kdy svěřil. Abyste rozuměl: naše rodina drží fest pohromadě. Nikdo bysme neudělali nic, co by druhýho ohrozilo. A zapojit Káju a Pavlu, budou buzerovat oni mě, abych byl dost opatrný.“

Ivan v duchu připustil, že vrcholoví sportovci opravdu jsou spíš muži akce než keců.

„Pane kapitáne,“ vložil se Mrožek. „Káju a Pavlu znám desítky let. A můžu potvrdit, že Petr je líčí výstižně. Já osobně bych se spolupráce s nimi nebál. Jestli je schválíte a oni role přijmou, nebudete zklamaný.“

„Dobře, beru,“ řekl Ivan. „Pepino, nějaké námitky?“

„Vůbec. Pavlu neznám, ale párkrát jsem se setkal s Kájou. Zamlouvá se mi.“ Nedodal už, že se mu zamlouvá víc než Sladký.

„Zůstává tedy už jen otázka, jestli tuhle spolupráci přijmou,“ řekl Ivan.

„Kája určitě, to je dobrodruh, kterýho nadchne každá akce,“ byl si jistý Sladký. „Že by do spolupráce byla žhavá i Pavla, to bych kecal, už jednou byla v pekelným průšvihu a od tý doby si dává bacha, aby zas nějak blbě nešlápla vedle. Jenomže jsem to byl já, kdo ji z toho maléru dostal, a tak by pro mě šla do pekla. Když jí vyložím, že ji potřebuju, neodmítne. A ani se nebude třást strachy, protože dobře ví, že já nejsem žádnej lehkomyslnej hazardér a nikdy bych nevystavil nebezpečí ji anebo Káju.“

„Kolik je jim let?“ zajímalo Ivana.

„Bráchovi je osumačtyřicet, takže Pavle je pětačtyřicet,“ spočítal si Sladký.

„Je mi líto, ale o tom jejím průšvihu musím všechno vědět,“ řekl Ivan. „Chcete mi to povědět mezi čtyřma očima?“

„Ale ne,“ mávl rukou Sladký. „Jarda o tom ví a nevadí, když to bude vědět taky Pepino. Je to historie stará už skoro deset let. Jeden doktůrek, takovej fracek, zmanipuloval ji a ještě jednu sestru, aby pro něho kradly analgetika, narkotika – prostě fety, se kterejma on kšeftoval mezi buzerantama a tak podobně. Když to prasklo a na spadnutí byl parádní průser, Pavla za mnou přilítla a bulila jak zjednaná, abych ji proboha zachránil, jestli půjde do kriminálu, děti se z tý ostudy nikdy nevzpamatujou, poznamená je na celej život. Byl jsem z toho na mrtvici. Řval jsem na ni, jestli se zbláznila, copak to má zapotřebí? Nedává jí snad Kája dost prachů? Jako trenér byl permanentně v balíku. A ta husa mi svěřila, že to nedělala pro prachy, neměla z toho ani korunu, ale z lásky k tomu doktorovi asi o osm let mladšímu. Fakt jsem myslel, že to se mnou praští. A že před měsícem zjistila, že on se tahá i s tou druhou sestrou, co v tom taky jede, tak s ním okamžitě všechno skončila, jenomže teď mají všichni nad hlavou průser. Stálo mě to tehdy pěkný kmitání, abych ji z toho dostal. Totiž, musel jsem je z toho dostat všechny tři, protože dojít na stíhání jenom těch dvou, ječeli by u soudu o Pavle. S tím doktůrkem jsem to vyřídil po svým. Počkal jsem si na něho, rozbil jsem mu držku a pěkně mu objasnil, jaká je kurva.“

„Poznamenala ta aféra nějak manželství vašeho bratra?“ zajímalo Ivana.

„Kája se to nikdy nedozvěděl,“ řekl spokojeně Sladký. „Těch kritických čtrnáct dní, kdy Pavla vyšilovala, že půjde sedět, byl s mančaftem v zahraničí. A já Pavle nařídil, aby mu o tom ani necekla. Kvůli tomu, že jednou ujela, není zapotřebí dělat doma dusno. A já sám jsem o tom neřek ani svý manželce.“

„Prozíravý postup,“ konstatoval Ivan a stále víc mu připadala přijatelná představa, že ti dva si vezmou na starost dítě. „Takže dohodnuto, až nadejde čas, promluvíte s nimi, nejdřív jen velice mlhavě.“

„Samozřejmě, jde jen o jistotu, že s nimi můžeme počítat,“ dodal Sladký. „A je samozřejmý, že jim nepovím o slovo víc, než bude nutný k jejich rolím. Že nebudou mít tušení, s kým spolupracuju atakdále.“

„To pokládám opravdu za samozřejmé,“ řekl Ivan. „A teď se vraťme k té firmě, co jí zadáte realizaci akce.“

„Jo, schválně jsem odbočil ke Kájovi a Pavle, abyste o nich věděl něco víc, než vám, kapitáne, udělám tenhle návrh: i únos zrealizovat v rámci naší rodiny. Kája, Dany a Robi, synové. A Pavla, která si na místě převezme holku.“

„Máte rozum?“ vytřeštil se Ivan.

„Poslouchejte mě, kapitáne: nikdy bych rodinu nevystavil nebezpečí. A tady vidím nebezpečí skoro nulový. Z toho, co tu bylo řečeno, si představuju, že bude nutný nějakým fíglem zastavit Wolfova šoféra kdesi mezi lesy, zneškodnit ho sprejem, popadnout haranta a ujet s ním, uspanýho řidiče i s jeho autem uklidit do lesa. Je to tak?“

„V hrubých rysech – jistě,“ potěšilo Ivana, že Sladkému to pálí.

„Tak vidíte,“ triumfoval Sladký. „Jakýpak riziko. Tohle přece zmákne i pár amatérů, kterým to myslí a jsou ve slušný fyzický kondičce. A že žádný riziko nevidím… tady máte důkaz: zúčastním se toho v nějaký roli i sám osobně. Abych si celou akci osobně ohlídal… Tak co, kapitáne?“

„Zatím lapám po dechu,“ přiznal Ivan.

„Kapitáne, profíka, machra, my potřebujeme jenom na vymakání perfektního plánu celý akce. Plánu, který by počítal i se všemi komplikacemi a zádrhely… A tenhle profík jste vy. Tak o co jde?“

„Profesionalita, po které pro realizaci volám, není jenom fyzická zdatnost a inteligence,“ snažil se vysvětlit Ivan. „Je to taky vytrénovaný postřeh a pohotové reakce, ukázněnost v přesném plnění všech detailů akce, schopnost neztratit nervy, správně se zorientovat a správně reagovat, když dojde na nepředvídatelné komplikace… Profík byste byl na místě jenom vy – –“ A to ještě z hlediska zmíněných nároků profík nejspíš nic moc, dodal si Ivan v duchu.

„Tyhle vlastnosti Kája má,“ tvrdil Sladký. „Kdyby je neměl, nemohl dělat vrcholovej sport ani aktivně, ani jako trenér, ne? A oba kluci jsou po něm. Taky ve formě, taky sportovci, i když jen rekreačně… Koukněte, kapitáne, jestli se ukáže, že Heluna jezdí s mámou anebo s ochrankou, tak není o čem se bavit. Kdybysme museli počítat s hysterickým běsem matky, s účinným odporem, možná přestřelkou, nikdy bych k tomu nepustil amatéry. Jestli se ale ukáže, že holka jezdí jenom se šoférem… Prostě: když na tom budete trvat, tak to zadáme profíkům. Ale já osobně bych považoval za bezpečnější nasadit lidi, který znám a vím, že na ně mám absolutní spolehnutí.“

„Tohle už dneska nerozhodnu,“ řekl Ivan. „Váš návrh mě zaskočil, nepočítal jsem s ničím podobným… Ale taky to rovnou nezavrhuju… Co dělají vaši synovci a kolik je jim let?“

„Danymu je čtyřiadvacet, Robimu třiadvacet. Maturovali na střední ekonomický, ale na vejšku nemají, jsou spíš pro praktický život. Tak jsem jim dal šanci v našem podniku. Jsou bystrý a průbojný, dovedou se otáčet, mají podnikatelskýho ducha – na rozdíl od jejich fotra, kterej by dokázal bejt v manku i jako kurva na dubský autostrádě,“ s láskou Sladký opět vzpomněl bratra Káju.

„Můžu potvrdit, že chlapci si vedou dobře,“ přidal se Mrožek. „Jedou v rizikových akcích, nikdy nezpůsobili malér, ale naopak maléry druhých na svém úseku zdatně řeší a zabraňují jim. Nebyl bych proti tomu je zapojit.“

„A ty, Pepino? Znáš je?“ zeptal se Ivan.

„Znám je oba, párkrát jsem s nimi něco projednával a později, když jsem se dozvěděl, že jsou to skorosynové ředitele Sladkého, imponovalo mi na nich, že toho nezneužívají a neohánějí se tím. Poprvé jsem se totiž s nimi setkal tak, že jsem si je zavolal a zprdnul je, protože jsem dostal hlášku, že se nechali vytočit policajtama dopravákama, řvali na sebe navzájem a div si nedali po hubě. A to přesto, že příkaz vedení je všem zaměstnancům jasný: s policajtama se za žádných okolností nehádat, ale vždycky jim všechno odkejvat a na vedení okamžitě nahlásit, o co šlo, a my to urovnáme. Když jsem Danymu a Robimu myl hlavu, uznali svoji blbost a omluvili se. A to je u kluků toho věku co říct.“

„Tak tohle je pro mě podstatný,“ řekl s mírným optimismem Ivan. „Uvažme ale ještě toto: riziko nevidím tak úplně nulové jako vy, pane řediteli… Když použijeme profesionální firmu a realizátoři únosu budou dopadeni, nikdy nepřiznají, pro koho pracují, protože o vás nemají ponětí a udat firmu, která tyhle služby prodává, by byla sebevražda. Firma by je dala oddělat ještě ve vyšetřovací vazbě… Zatímco kdyby policie zmáčkla někoho z vaší rodiny… Co z nich vyrazí? Možná vaše jméno – že úkoly jste jim zadal vy.“

„Absolutně vyloučený,“ řekl Sladký. „Nejsou to žádný padavky. Ani by necekli, neohrozili by jeden druhýho ani mě. Znám je jak svý boty, vím, co mluvím. Dneska už nikdo nikoho při výslechu netříská a normální postup by je nezlomil,“ trval na svém Sladký.

„Zatím to necháme otevřený, rozhodnu se do čtyřiadvaceti hodin, musím si to ještě v klidu promyslet,“ řekl Ivan.

„A aby se vám, kapitáne, promejšlelo co nejobjektivněj, tak vám prozradím tu firmu. Jsou to Služby až do domu: elektrikáři, instalatéři, zámečníci, topenáři.“

Ivan dlouze hvízdl: „Tak o těch víme, dokázat se jim samozřejmě nikdy nic nedalo. A máte pravdu, že je to firma, která ve zločinu odvádí perfektní profesionální práci.“

Grázlové, který bych odpráskal vlastníma rukama, letělo mu hlavou a věděl, že tenhle pocit ovlivní i jeho rozhodování, jestli se Heluny mají zmocnit oni, anebo Sladký s příbuznými.

„K tomu rozhodování, jestli Šimkovi ano, nebo ne, mi ještě povězte svůj názor vy dva,“ obrátil se na Mrožka a Pepina. „Starat se o dítě – ano, na tom už jsme se shodli. A svěřit jim celou akci?“

„Já tam vidím další důležitý moment,“ ozval se Pepino, zatímco Mrožek teprve hledal slova. „A to, že Pavla je na ARO. Věděla by, jakou dávku píchnout řidičovi, aby usnul na potřebnou dobu, a dítě by mohla medikovat něčím na uklidnění, jakmile by je hned na místě akce dostala do rukou. A pokud jde o Káju, já bych na něho klidně vsadil: je sebranej, dobře vybalancovanej, vyrovnanej sympaťák se štychem dobrodruha. Odhaduju, že svoji roli by perfektně zvládnul. Zrovna tak oba kluci.“

„Tvrdím totéž,“ přidal se Mrožek. „Kája i kluci by celou akci pojali jako důležité sportovní utkání nebo interesantní krimi a pokládali by za věc své prestiže, aby hráli co nejlíp. Všichni jsou velmi ctižádostiví – tedy kromě Káji, když jde o podnikatelskou činnost. Pavle zas jde vždycky o to, aby pečlivě splnila úkoly a sliby, aby nezklamala. To její tehdejší šlápnutí vedle pro ni není vůbec typické, a pokud vím, bylo to jen to jedno v jejím životě.“

Teď tedy má, jako spoluúčastník únosu dítěte, příležitost uplatnit všechny ty svoje báječné vlastnosti, pomyslel si trpce Pepino a nahlas řekl: „Myslím, Ivane, že názor pana generálního je nejsměrodatnější, protože není citově zaangažován jako ředitel Sladký, ale zas na druhou stranu se s Šimkovými zná už léta, takže je dobře zná.“

„Znám je opravdu dobře,“ potřásl hlavou Mrožek. „A můžu už jen dodat, že Kája by bráchu nikdy nepodrazil. Přesněji řečeno: Kája by asi nepodrazil nikdy nikoho.“

„O Pavle a o chlapcích to, pane generální, netvrdíte?“ zeptal se Ivan.

„Ne. Mám Pavlu rád, pokládám ji za prima ženskou, ale přece jenom – u ženský člověk nikdy neví. Tak třeba tím bláznivým kouskem mi tehdy vyrazila dech. Ostatně, dech mi občas vyrazí i vlastní manželka,“ zasmál se. „A pokud jde o kluky, jsou ještě moc mladí, aby za ně člověk mohl dávat ruku do ohně.“

„Díky za upřímnost,“ řekl Ivan. „Takže domácí úkoly: zmapování terénu u Kamenice. To byste mohli udělat v neděli navečer,“ mínil Pepina a Sladkého, „a spojit to s očíhnutím, jestli Heluna pojede z Kamenice do Prahy. A kdo ji vozí.“

„Nevýhoda je, že Wolfovi řidiči Pepina znají,“ podotkl Mrožek.

„Zapíchneme se někde mimo dosah pohledu ze silnice, až budeme vyhlížet Wolfův auťák. A vůbec si na celou tu akci vezmu velké tmavé brejle a tak podobně,“ slíbil Pepino.

„To ti vřele doporučuju,“ řekl suše Ivan. „Zahlídnout tě Wolfův řidič, můžeme to rovnou zabalit.“

„Ale neblbni, mám snad pud sebezáchovy. Myslíš, že toužím, aby mě dal Wolf oddělat, až mu řidič po únosu řekne, že mě v tom úseku nedávno potkal?“ horlil Pepino.

„Další bod,“ řekl Ivan. „Všichni si promyslete, kde holku umístit. Tuhle otázku proberte i s pány Cimlem a Krátkým, protože i oni by mohli vědět o nějakém příhodném objektu, který potřebujeme v okruhu čtyřicet až osmdesát kilometrů od místa akce.“

„Vila nebo chalupa co nejvíc ukrytá před zraky okolí,“ doplnil Sladký.

„Jistě,“ přikývl Ivan. „A pokud nic vhodného nemáte v té optimální vzdálenosti od Kamenice, budeme se muset smířit i se vzdáleností větší, ale nadšený bych nebyl.“

„Mít dost času, určitě tam něco vhodného koupíme,“ ozval se Mrožek. „Jenomže čelíme velké nevýhodě – času máme pramálo. Za pár týdnů jsou prázdniny, holku odvezou někam k moři anebo bude u báby permanentně bez cest do Prahy… No nic, však my něco vykoumáme,“ ubezpečil Ivana a už jen s vypětím sil se bránil spánku.

„Už příště vám, kapitáne, předložíme náměty,“ slíbil Sladký. „Co dál?“

„Fotografie Heluny a Bohunka.“

„Proč proboha Bohunka?“ zaúpěli všichni unisono.

„Protože – jak právě řekl pan generální – tlačí nás čas. Co kdyby se ukázalo, že Heluna z nějakého důvodu padla? Proto musíme mít rozpracovaného taky Bohunka jako okamžitého náhradníka. Takže Bohunkovy fotky a zjistit, jestli stále chodí do téže školy, v kolik hodin mu končí vyučování, kdo ho vozí, jak rušno je v ulici, jestli chodí rodiče naproti dalším dětem, kterým končí vyučování jako Bohunkovi.“

„Všechno je mi jasný, chcete komplexní zprávu a fotografie,“ pokyvoval hlavou Sladký. „Neptejte se, kapitáne, komu to zadám, protože pozorování a focení si vezmu na starost osobně. Když jsem začínal u policajtů, bejval jsem na to machr. A foťák mám perfektní, kluka nafotím z dálky, žádný strach, že někdo kolem něho si mě všimne.“

„Co bude na programu příště?“ zeptal se Mrožek. „Jako na co se máme připravit? A kdy se zase setkáme?“

„V neděli večer mi Pepino předá videozáznam a plánky okolí Kamenice,“ uvažoval nahlas Ivan. „Na promyšlení mi stačí dva večery… Ten terén taky ovlivní moje rozhodování, jestli akci můžeme svěřit bez většího rizika amatérům… Jo, taky musíme vymyslet, jakým způsobem prověříme, jestli děvče jezdí k bábě stále tak pravidelně každý druhý víkend – pokud k ní vůbec ještě jezdí. Na dlouhodobější pozorování nemáme čas a připravovat akci opakovaně každou neděli, dokud se nedočkáme, to by bylo o nervy všech účastníků… Vidíte, už uvažuju, jako že to budou realizovat Šimkovi.“

„No jo, kdyby to dělala firma, ať si holku vysledujou, jak dovedou,“ uznal Sladký. „Možná že by si vybrali úplně jiný místo, než bysme jim navrhli.“

„Mám-li mluvit pravdu, už jsem si skoro jistý, že se k realizaci v rámci vaší rodiny přikloním,“ řekl Ivan. „Jenomže teď už mi to vůbec nemyslí, takže poslední slovo vám povím až příště.“

„Komu by to teď ještě myslelo?“ povzdechl si Mrožek. „Mně to myslí už jenom na postel. Ale nedopověděli jsme si, kdy se příště setkáme,“ připomněl Ivanovi.

„Ze středy na čtvrtek,“ řekl Ivan. Noci byly pravidlem.

Potom už se rychle rozloučili, Mrožek a Sladký přesedli do vedle stojícího Pepinova favoritu, kterého si ponechával už jen pro jízdy, jež musely být nenápadné, a rozjeli se k domovům. Bylo půl čtvrté nad ránem.

Kapitola 10

V neděli měli Pepino se Sladkým z pekla štěstí.

Do úseku serpentin u Kamenice přijeli v půl čtvrté odpoledne, dojeli až ke Kamenici, tam to zase otočili, vrátili se do serpentiny mezi lesy a zeleného favorita zapíchli na lesní pěšinu tak, aby z vozovky nebyl vidět. Pak si vyhlédli místo, odkud – skryti za mlázím – měli dobrý výhled na silnici. Tady se usadili na pokrývce, mezi sebou košík a mrazicí kabelu s potravinami a nápoji, a Pepino řekl:

„Jak dva buzici na pikniku. Kristepane, vidět mě tu tak někdo známej!“

„Co tebe – ale mě!“ provolal Sladký. „O mně by se vykládalo, že stáří rozumu nepřidá, takže v padesátce jsem se převeksloval na hošánky – nejspíš mi leze na mozek to tržní hospodářství.“

Takhle tu trčeli pětatřicet minut, když Pepino, který je zaslechl první, řekl: „Auto. Ale Wolfovo to nebude. Tak snad neklesnul, aby jezdil vylágrovanou škodovkou.“

Vzápětí kolem nich přehrkala jakási skutečně stará škodovka a Sladký si pochválil: „Pro náš účel fakticky ideální místo. Průměr jedno a půl auta za hodinu.“

„To je sice všechno krásný, ale co nám to bude platný, jestli spratek je ve švýcarským penzionátě pro dívky z lepších rodin,“ posteskl si Pepino.

Pak se zas dlouho nedělo nic.

Bylo za čtyři minuty pět hodin, když po silnici projeli dva mladí lidé na kolech a bylo pět hodin a sedm minut, když Pepino zpozorněl a rázem byl ve střehu: „Tohle bude parádní fáro,“ sykl.

Vzápětí kolem nich přesvištěl černý mercedes.

„Za volantem byl Emil Patera,“ tvrdil Pepino.

„Seš si jistej – v tý jeho rychlosti?“ zapochyboval Sladký. „To fáro jsi poznal?“

„Kdepak fáro. Wolf mění auťáky snad každé dva měsíce. Ale pro rodinu vždycky mercedes za mercedes. A byla to pražská značka. Že za volantem seděl Emil, o tom vůbec nepochybuju,“ byl si jistý Pepino, jehož postřeh byl vysoce nadprůměrný. „Uvidíte, jak za chvíli pofrčí zpátky s harantem.“

Uviděli za dalších pětačtyřicet minut.

Teď, směrem na Prahu, se okolo nich černý mercedes doslova proplazil. Na zadním sedadle byla Heluna, za volantem skutečně Emil Patera, potvrdil si Pepino.

Jakmile mercedes zmizel, Pepino a Sladký popustili uzdu své rozjařenosti: mají v kapse tu nejdůležitější informaci – Heluna stále jezdí do Kamenice. Konečně jakás takás jistota, že si jejich tým nehoní triko nadarmo!

„Chápeš ale, Pepino, proč se Patera plazil snad padesátkou?“ vrtalo hlavou Sladkému.

„Tomu nerozumím. Za mých časů u wolfovců žádný takový příkaz pro jízdy s tou krávou Helunou nebyl,“ řekl Pepino. „Ale je možné, že Emil už není, co bejvával, a když veze Helunku, zápasí s nutkáním blejt anebo ji za jízdy vyrazit z auta ve chvíli, kdy mají za zadkem tiráka,“ chechtal se Pepino.

Bylo to jen trošku jinak. Nutkání ke zvracení neměl Patera, nýbrž Helunka od té doby, co nedávno prodělala střevní chřipku. Po neudržované vozovce a v serpentinách se s ní tedy Emil ploužil bezmála krokem poučen zkušeností, že Helunka, stejně jako její tatínek když zvrací, zvrací nenuceně kolem sebe. Jednou mu ohodila i záda a okénka.

Teď teprve když měli Helunku v kapse, dostali Pepino a Sladký chuť k jídlu. Najedli se tedy a pak už vyjeli, aby pro Ivana natočili videopásku a zhotovili mapky.

Na příští noční schůzce převládala euforie vyplývající ze skutečnosti, že Heluna stále jezdí do Kamenice, a dokonce ji dál vozí Emil Patera, o němž Pepino něco ví, zatímco neznámý chlápek by jim také mohl uchystat pěkné překvapení nějakou nepředvídatelnou reakcí.

„Hodně jsem přemýšlel o nápadu zapojit Káju, Pavlu, Danyho a Robiho,“ řekl Ivan. „A rozhodl jsem se je akceptovat, protože argumenty ředitele Sladkého v jejich prospěch mají hlavu a patu. A je tu ještě jedna okolnost. Najmout profíky, nemůžeme od nich očekávat nic jiného, než že odrovnají řidiče a předají nám k smrti vyděšené dítě. U Šimků můžu předpokládat, že s dítětem budou zacházet co nejšetrněji už v průběhu akce.“

„To tedy můžete předpokládat s úplnou jistotou,“ podotkl Sladký.

„A kromě toho,“ pokračoval Ivan, „Šimkovi určitě zvládnou i nějaké… Klaus by řekl jemnůstky v provedení, například: vyptat se Wolfova řidiče, kde je dítě kým očekáváno, kde a na jakém telefonu je v tuto chvíli Wolf a podobně.“

„Věřím, že s prací mých příbuzných budete, kapitáne, spokojený,“ byl si jistý Sladký.

„Dnes si ujasníme, jak akce proběhne, takže příbuzné už můžete, pane řediteli, co nejrychleji informovat,“ řekl Ivan. „Nejdřív s nimi promluvte jen obecně, jestli by chtěli na takové akci spolupracovat, a teprve když se rozhodnou, že ano, povíte jim detaily jejich úkolů.“

„A nepovíš jim ani slovo navíc, než k plnění těch úkolů potřebují vědět,“ dodal Mrožek.

„No prosím tě!“ ohradil se Sladký. „To snad dá rozum, že jim nebudu vykládat, co je účelem akce nebo kdo ji organizuje.“

„Správně,“ řekl Ivan. „Dáte jim jenom přesné instrukce, které vám vysvětlím, a dohlédnete, aby si je vštípili do paměti a aby dbali na maximální opatrnost a zachovávali absolutní mlčenlivost. Výše jejich odměny mě nezajímá, tu si dohodněte na vašem vedení.“

„Odměna bude zakoupení dalšího podniku pro Káju, až pohřbí to taxikářství,“ ušklíbl se Sladký. „Jinak žádná odměna nebude, protože službičky si v rámci rodiny navzájem prokazujeme odjakživa jenom zdarma… No, nejspíš jim všem koupím nějakou parádní dovolenou, třeba západní pobřeží USA. Ale prachy – ani korunu.“

„Anebo, jestli to všechno dobře dopadne, mohl byste, pane řediteli, jmenovat Káju hlavním ekonomem tý naší banky,“ navrhl Pepino a všichni se zasmáli. A Mrožek dodal: „V tom případě bychom ovšem museli podobnou akci organizovat pětkrát do roka, abychom se udrželi nad vodou. A časem už by na nás nestačil vydělávat ani celý ten podvodný olejářský kartel.“

„Pánové, přehrál jsem si vaši videopásku a prostudoval plánky. Jako výchozí materiál jste to zpracovali výborně,“ řekl Ivan. „A ta serpentina mezi lesy u Kamenice je tak slibná, že jsem se tam hned rozejel. A vytypoval jsem už místo, kde akce proběhne.“

Ivan si na klíně rozložil plánky zhotovené Pepinem, což bylo deset větších čtvrtek papíru, na každé zobrazená část úseku, který byl předmětem jejich pozornosti. Čtvrtku, kterou měl navrch, osvětlil baterkou a řekl: „Akci provedeme v tomto místě,“ tužkou ukázal bod, který už měl označený červeným kolečkem.

„Aha,“ hned se zorientoval Pepino. „Je to u té druhé odstavné plochy ve směru od Kamenice.“

„Jasně. Ten asi dvě stě metrů rovnej úsek,“ dodal Sladký, aby všichni věděli, že je dokonale v obraze.

„Předpokládám, že od těchto plánků neexistuje kopie?“ ujišťoval se Ivan.

„Blbneš?“ ohradil se Pepino. „Skici, co jsem čmáral cestou, jsem roztrhal a spláchnul do hajzlu. A tohle, co máš, je jediný čistopis.“

„V pořádku,“ přikývl Ivan. „Pane Sladký, příbuzným musíte nasugerovat, že si nesmí udělat jedinou poznámku. Terén s nimi projedete vy sám a všechno si musí vštípit do paměti.“

„Pochopitelně,“ děl Sladký. „Buďte klidný, kapitáne. Ve vlastním zájmu budou opatrný. Brácha je sice podnikatel-šílenec, ale není sebevrah.“

„Zbývá nám v to doufat,“ povzdechl si Ivan. „Průběh akce probereme později, teď mi řekněte, jaké máte nápady – kam uklidit dítě.“

„Nad tímhle oříškem jsme diskutovali s Tondou Cimlem a Vencou Krátkým dvě hodiny, viď, Pepino?“ řekl Mrožek.

„Výsledek je lepší, než jsem vůbec doufal,“ řekl Pepino. „Obával jsem se, že se ukáže, že v okruhu sto padesáti kilometrů nikdo z ředitelů nic nemá a o ničem neví.“

„Povíme vám,“ pokračoval Mrožek, „co se nám nabízí v okruhu, který by jakžtakž přicházel v úvahu… Vencova dcera má chalupu ve vesnici Deštná u Klatov. Momentálně je s manželem na čtyři měsíce v Austrálii – odlétali před několika dny. Venca má od baráku klíče, aby tam občas někoho poslal posekat trávu a tak podobně. Tvrdí, že dům je posazený pro náš účel výborně: konec vesnice, nejbližší stavení asi sto metrů. Zahrada je totiž velká a samotná chalupa od cesty stíněná vysokými stromy. Mladí občas půjčují tenhle barák přátelům, takže ve vesnici by nikoho nepřekvapilo, kdyby tam zahlédli cizí lidi.“

„Autem se dá vjet až do zahrady?“ zeptal se Ivan.

„Do zahrady, kde je garáž jako přístavek baráku, a z garáže je vstup přímo do baráku,“ řekl Pepino.

„To zní skvěle,“ pochválil si Ivan. „Dalo by se případné použití utajit před rodinou ředitele Krátkého?“

„Václav to pokládá za samozřejmé a nezbytné,“ odpověděl Mrožek.

„Takže další námět?“ zeptal se Ivan.

„Prázdná myslivna úplně o samotě v lese u Rokycan,“ řekl Mrožek. „Koupil ji Tonda Ciml jenom tak, že se mu naskytla levně, časem ji míní výhodně prodat.“

„Myslivna-samota zní sice ještě líp, ale od Kamenice je to pro nás do Rokycan dost daleko,“ nahlas uvažoval Ivan. „Ještě něco máte, pánové?“

„Domažlicko, a to v místě, kde se stýká klatovský a domažlický okres, takže to není o moc dál než chalupa Vaškovy dcery,“ pokračoval Sladký. „Hospoda uprostřed vesnice. Teda provoz hospody už tam je pár let zrušený, protože místní si postavili kulturní středisko. A tenhle objekt dostal v restituci můj kámoš. Je po třech infarktech, víc ve špitále než doma, neschopný postarat se o prodej. Tak mi to hodil na krk. Nějaké zájemce už mám, ale moh bych to chvíli pozdržet. Pro náš účel by to nebylo marný zvážit. Má to zadní trakt krytý ze všech stran hospodářskýma budovania, co k tomu patří. Vjezd pro auto průjezdem až k tomu zadnímu traktu. Jenom pobyt by tam byl dost krušnej. Nemá to koupelnu ani teplou vodu, všechno zchátralý.“

„A to je naše třetí a poslední nabídka,“ upozornil Pepino.

„Na první poslech se mi zdají výhodné přesně v tom pořadí, jak byly řečeny,“ uvažoval nahlas Ivan. „Pepino, zajedeš si prohlídnout ten dům, co nabízí ředitel Krátký. Pečlivě prohlídnout! Musím mít přesnou představu o okolí i o interiérech: jak jsou rozmístěny jednotlivé místnosti, kam vedou jejich okna – uděláš mi náčrtky. A pozor! Nerozsévej po baráku svoje otisky,“ upozornil.

„Natáhnu si rukavice, ještě než vylezu z auta,“ řekl Pepino. „Skici z baráku ti dám za dva dny.“

„Další důležitý bod: jak se dozvědět, kdy dítě určitě nebo aspoň skoro určitě pojede na víkend k bábě,“ povzdechl si Ivan. „Že tam loni holka jezdívala každý druhý týden, to už dneska nemusí platit, může tam teď jezdit jednou za měsíc. Kromě toho je padesát možností, proč pravidelnou návštěvu vynechá: od nachlazení až po školní výlet. A my tam přece nemůžeme trčet každou neděli navečer.“

„Zajímá nás jenom cesta od babičky? K babičce ne?“ zeptal se Mrožek.

„Ano. Potřebujeme dítě dostat tak, aby dostatečně dlouho nebylo postrádáno,“ vysvětlil Ivan. „Bude-li je babička čekat řekněme ve čtyři, a my je dostaneme před Kamenicí ve tři čtvrti na čtyři, jak tak znám babičky, tak v půl pátý už bude žhavit dráty na Prahu. Wolfovi se budou snažit spojit telefonicky s autem, to se jim neozve – a začne frmol. Když naopak dítě dostaneme u Kamenice při zpáteční cestě k rodičům, máme víc než dvě hodiny času, než rodiče znervózní, budou volat hluché auto, budou volat babičce, kdy dítě odjíždělo… Jenomže na toto vůbec nedojde, protože s rodinou se už dávno předtím spojíme my, jakmile budeme mít dítě pod střechou.“

„Já nevidím jinou možnost, než akci opakovat každou neděli, dokud holka nepojede,“ řekl Mrožek. „Protože vyzvídat okolo ní třeba po telefonu u prarodičů, to by bylo šlápnutí do neznáma. Nezapomínejte, pánové, že od té doby, co Pepino od wolfovců odešel, uběhlo tři čtvrti roku. A třeba už wolfovci nejsou tak bohorovně bezstarostní při pohledu na to, jak vražd mezi podnikateli přibývá. Bába může mít příkaz nahlásit všechno mimořádné, co s holkou souvisí, a my bychom se mohli taky dočkat, že příští víkend holka pojede se třemi bodygardy.“

„Máš pravdu, Jardo, ale umíš si představit, jak by celýmu realizačnímu týmu brnkalo na nervy opakovaně se vyšponovat k akci, která se nekoná? Garantuju vám, že tenhle záběr na nervy bude neděli od neděle snižovat výkonnost týmu. Myslím ostražitost, postřeh a tak podobně,“ oponoval Sladký.

„Nejhorší je, pánové, že pravdu máte oba,“ znova si povzdechl Ivan. „Dost už jsem se napřemejšlel, co je pro nás menší zlo. Pak mě napadlo na základě toho, co o Wolfově rodině víme od Pepina, že bychom žádoucí informaci mohli vytáhnout z Irmy. Nepřipadá mi jako úzkostný a opatrnický typ. Co ty na to, Pepino?“

„To je pravda. Jenomže je zas náladová. Záleží na tom, jestli by se zrovna měla chuť vykecávat. Předpokládám, že míníš kontakt po telefonu?“ dohadoval se Pepino.

„Pochopitelně,“ ujistil Ivan.

„Irma by mohla být nejslabší článek wolfovského řetězu,“ připustil Pepino.

„Jak byste si to představoval, kapitáne?“ byl netrpělivý Sladký.

Když Ivan vysvětlil svoji představu, všichni byli nadšeni: ano, tohle opravdu stojí za pokus, pokazit se jím nic nedá, v nejhorším to jenom nevyjde, protože Irma nebude v náladě se bavit s jakousi úřednicí.

„Zbývá vyřešit otázku, kdo zatelefonuje,“ řekl Pepino. „Musí to být inteligentní ženská s kultivovaným projevem, bystrá, pohotová… a taková zas pochopí, že jde o nějakou levotu kolem děcka… A kdyby se za pár dní v televizi dozvěděla, že Wolfovým unesli dítě, dá si dvě a dvě dohromady.“

„Petr určitě navrhne, že telefonát by taky zmákla jeho švagrová,“ řekl Mrožek, „jenomže my přece nechceme, aby Kájova rodina věděla, o čí dítě jde.“

„To sice nechceme, ale je nanejvýš pravděpodobné, že Pavla se to stejně dozví, až bude holku opatrovat,“ uvažoval Ivan. „Bůhví co ta jí všechno vybrebentí.“

„Opakuju vám, že na Pavlu je absolutní spolehnutí, ať se dozví cokoliv, a ten telefonát by zmákla parádně. Ale můžu vám nabídnout i další naprosto spolehlivou a chytrou ženskou,“ oznámil Sladký, hrdý na skutečnost, že personální zajištění akce sype z rukávu.

„Že byste měl ještě dalšího bratra s manželkou nebo přímo sestru?“ zasmál se Ivan.

„Taky mám dojem, že Petr všechno obsadí rodinnými příslušníky,“ přidal se Mrožek. „Nabízí se otázka, jestli mu už všichni náhodou nelezou krkem a nemíní je jednou ranou načisto vrazit na dvacet let do kriminálu.“

„Tomu říkám žertování o provaze v domě oběšencově,“ zasmál se Pepino.

„Tak já vám něco povím, panstvo,“ vzal si slovo Sladký. „Představuje si snad někdo z vás, že dámu požadovaných kvalit – inteligentní, kultivovaná, bystrá, nejlíp docentka na FAMU – představujete si, že ji najmu v podsvětí?!“

„To si bohužel nepředstavujeme,“ odpověděl mu Ivan, „a jestli opravdu víte o někom, kdo by odpovídal požadavkům a byl ochotný, pak jste kouzelník.“

„To si všichni pište, že jsem,“ děl Sladký. „Marie Tůmová z Pavlovic u Hradce Králové, kde jsem působil za totáče. Dělala tam vedoucí spořitelny, kam mě občas přivedla moje tehdejší funkce. Teď je jí trochu pod šedesát, je v důchodu a bydlí v Praze, dostala v restituci činžák na Smíchově.“

„To nezní špatně,“ konstatoval Ivan. „Čím ji máte zavázanou?“

„Zavázanou ji teda mám na věčný časy,“ řekl spokojeně Sladký. „Asi tak před dvanácti lety její jediný dítě, dcera Milada… bylo jí tehdy pětadvacet, udělala manko v klenotnictví. Ještě než se to provalilo, podařilo se jí vyjet s Čedokem na tejden do Itálie a tam zdrhla. Máma šílela, to už měla jenom ji, před rokem ovdověla. Když se Milada z toho zájezdu nevrátila, hned se dělala v jejím krámku inventura, manko bylo tuším třicet tisíc. Matka to zaplatila. Časem se ukázalo, že prachy z Milady vytáhl jako půjčku na tři dny jeden hradeckej frajer a víc ho neviděla. Milada venku dopadla obstojně, odešla z Itálie do Rakouska a tam se uchytila jako servírka. Brzy se tam dobře vdala. Jenomže co to bylo všechno Marii platný – holku chtěla občas vidět a na pasovým jí opakovaně zamítali žádost o vycestování. A já jsem jí pomohl. Za holkou jezdila dvakrát do roka. Spřátelili jsme se a zadobře jsme dodnes.“

„Je to vaše milenka?“ zeptal se Ivan. „Abyste rozuměl: snažím se eliminovat všechna rizika. A o tom, co policajtům vyžvaní zhrzený milenky a manželky, o tom by měla být napsaná učebnice.“

„Kristepane, byl jsem přece policajt, úplně vám rozumím,“ dušoval se Sladký. „Takže na rovinu, kapitáne: když jsem se s Marií sblížil, pomalu jí sice táhla padesátka a já byl o osm let mladší, ale Marie byla ženská atraktivní a opuštěná – prostě párkrát jsme se spolu vyspali. Asi za půl roku to skončilo a bylo to z její strany. Šla na gynekologickou operaci, sice to byly jenom myomy, ale – prostě o chlapovi do postele už nechtěla ani slyšet. Ale přátelili jsme se dál a přátelíme se pořád. Občas si zavoláme, zajdu k ní na kafe nebo ji vezmu někam na večeři… Vídáme se… no tak jednou za měsíc.“

„Nějaký konflikt s následnou záští tady nehrozí,“ nahlas vážil všechna pro i proti Ivan. „Ale přece jenom je to zasvěcování další osoby… Pane řediteli, jste si jistý, že Pavla by ten telefonát taky dobře zvládla?“ položil naléhavou otázku.

„Už jsem řekl, že zvládla, a na tom trvám,“ odpověděl Sladký.

„Hmm… Víte co? Jestli Kájova rodina s námi bude spolupracovat, pak o tom telefonátu s Pavlou promluvte. Když si na to troufne… proč ne… Nějaké připomínky?“ obrátil se na Pepina a na Mrožka, kteří zavrtěli hlavou.

„Takže: Pavla a jako náhradník Marie,“ uzavřel Ivan volbu.

„Já jsem spokojenej,“ dodal Sladký.

V příští čtvrthodině Ivan Sladkému podrobně vysvětlil, co bude obsahem telefonátu, jaký tón má Pavla nasadit a především: držet se zpátky, takříkajíc na uzdě, aby Irmu nenapadlo, že jde vlastně o podivné vyzvídání.

„Upozorňuju, že Irma vůbec není hloupá. Naopak, je to ženská svým způsobem velice bystrá, i když ordinérní a nevzdělaná,“ zdůraznil Pepino. „Doufejme, že ji Pavla zastihne v náladě, kdy se jí bude chtít si poklábosit.“

„Předpokládám, že Pavla má doma – nebo jí tam dáte – nějaký kloudný telefon, kterým byste mi rozhovor s Irmou nahrál na pásku,“ požádal Sladkého Ivan. „A Irmu si při telefonování pusťte přes mikrofon, abyste ji taky slyšel a případně mohl Pavlu trochu usměrňovat třeba posuňky nebo sděleními na papíře. Že Irma uslyší nějaké šelesty z vaší strany, toho se bát nemusíte, Pavla přece v jejích očích volá z kanceláře. Neuškodilo by, kdybyste v blízkosti telefonu chvíli bušil do psacího stroje,“ radil Ivan.

„Hlavně aby v blízkosti telefonu nešla pračka nebo myčka nádobí,“ podotkl Mrožek a Sladký ho zdrtil pohledem. A když ještě Mrožek v záchvatu defétismu dodal: „Irma se s ní stejně nebude bavit, ale za pokus to stojí,“ Sladký se chytil za hlavu.

„A teď zlatý hřeb dnešní noci,“ oznámil Ivan a protáhl se v nepohodlné pozici na sedadle auta.

Nikdo tuto noc nebyl ospalý, protože všichni se domluvili, že před nočními schůzkami se vždycky budou muset několik hodin prospat, aby v průběhu celé porady byly jejich hlavy jasné.

„Nastíním vám svoji představu, jak by akce měla proběhnout,“ obrátil Ivan jednu ze čtvrtek od Pepina – plánky lesního úseku – které měl na klíně, a vzal fix, aby na čisté rubové straně kreslil detaily akce: výchozí pozice rozmístěných osob i vozidel, jejich pohyb před akcí i po akci atakdále. Pepino mu čtvrtku osvětloval baterkou a Mrožek se Sladkým zezadu v předklonu přes opěradla předních sedadel napjatě sledovali každý Ivanův črt, každé jeho slovo.

Když Ivan skončil pomalováním páté čtvrtky, Pepino řekl: „Absolutně perfektní! Dokonalý! Seš třída, kámo!“

„Fakt perfektní,“ připojil se Sladký. „Je to vymakaný do takovejch detailů, že nemám žádný otázky a zejtra bych to mohl rovnou inscenovat.“

„Já nejvíc oceňuju tu mistrnou zkratku, úspornost. Stavbu zredukovanou na nejnutnější minimum všech prvků,“ upřímně se obdivoval Mrožek. „A personální obsazení jednotlivých rolí, kapitáne?“

Ivan zatím o jednotlivých aktérech mluvil jako o číslech jedna až šest a tak je taky v jejich různých pozicích na výkresech zanášel.

„Obsazení rolí ponechám na řediteli Sladkém,“ řekl. „Jsou to jeho lidi, sám tedy nejlíp posoudí, k čemu se který z nich hodí.“

Sladkého to potěšilo a hned se pustil do díla: „Pětka je jasná: Pavla. Trojka je taky úplně jasná: Kája. Dvojka a čtyřka jsou Robi a Dany, tady je celkem jedno, co který. Jednička budu já, abych se moh vytahovat, že jsem jednička celý realizace,“ uchechtnul se a Mrožek v přetrvávajícím defétismu nebo snad smyslu pro černý humor poznamenal: „S tím se vytahuj hlavně policajtům a prokurátorovi při výslechu.“

„Ty seš teda, Jardo, psychická posila,“ zasténal Sladký. „Zmařenej talent! Proč ty vlastně neděláš válečnýho psychologa, kterej připravuje hochy do bitev?! Vzdali by se nepříteli, ještě než by padnul první výstřel.“

Všichni se zasmáli a Sladký pokračoval v personálním obsazování rolí: „Jednička je koordinátor s vysílačkou, a to by mi vyhovovalo. Neměl bych klid, nemít celou akci pod palcem.“

„Vy se, pane řediteli, vážně míníte osobně zapojit?“ zeptal se nevěřícně Ivan a imponovalo mu to.

Sladký to vycítil a v duchu se nadmul pýchou: „Jo, jasně že chci. Miluju akce, a ne dřepět na kancelářský židli.“

„Já taky,“ přiznal Ivan. „Pokud jde o mě, s navrhovaným obsazením souhlasím. Má někdo připomínky?“

„Taky souhlasím,“ řekl Mrožek.

„Vymakaný a obsazený to máte báječně až na to, že jste si nevšimli, že jedna figura vám, pánové, chybí,“ poznamenal ironicky Pepino. „Šestka!“

Sladký nadskočil: „Nekecej, Pepino! Až se mi zavařuje mozek, jak přemejšlím, koho na tu hlídku postavit.“

„Došlo ti příbuzenstvo i milenky?“ popíchl ho Mrožek.

„Tobě dojde sranda, až tam postavím tebe,“ odpálil ho Sladký.

„Mne naštěstí amnestuje věk, ale rád, Petře, věřím, že až ti dojde rodina, do rolí pistolníků postavíš ředitele naší firmy,“ pochechtával se Mrožek, jehož ponurost náhle vystřídala rozjařenost.

„Smůla, že Kája má syny jenom dva,“ přisadil si Pepino. „Nějaký nemanželský by se nenašel?“

„Ani by to nemusel bejt syn. Bral bych i holku. Od dvanácti let výše. V tísni totiž verbuju kmety i děti školou povinný… Ale vážně: šestka je přece role úplně nenáročná,“ tvrdil Sladký. „A její představitel nemusí mít ponětí, co se pár set metrů od něho odehrává.“

„Ne nemusí, ale nesmí mít ponětí,“ důrazně upřesnil Ivan. „Nesmí, protože tuto roli vám nezbývá než obsadit někým mimo rodinný klan.“

Role šestky byla skutečně dost nenáročná, alespoň ve srovnání s rolemi ostatními. Šestka byla hlídka s motorkou, zaujímající pozici necelý kilometr – a to ve směru na Sušici – od místa akce. Úkolem hlídky bylo, aby – až k tomu bude vysílačkou vyzvána – se vynořila z lesa na vozovku a zastavovala stavěcím terčem neboli plácačkou všechna vozidla mířící od Sušice na Kamenici: vůz se musí vrátit, kus dál je cesta zatarasena havarovaným náklaďákem. Kdyby někdo přece jen ze zvědavosti mínil pokračovat, hlídka mu vysvětlí, že by překážel havarijní službě, která tudy za chvíli pojede. Dalším úkolem hlídky bylo, aby vysílačkou hlásila do místa akce každého chodce nebo cyklistu, případně tvrdohlavého automobilistu, prostě každého, kdo by se k místu akce blížil. Chodce a cyklisty nebylo dost dobře možné nutit k objížďce s tím, že cesta je zatarasena, a tak se hlídka vynasnaží aspoň je pozdržet: zapříst rozhovor třeba o smyšlené vraždě, ke které včera došlo v Sušici, nebo požádat o zapůjčení automapy… prostě podle okolností a typu chodce či cyklisty.

Vzhledem k minimálnímu provozu na tomto úseku se však dalo doufat, že během těch několika málo minut, co bude probíhat nejožehavější část akce, tedy omráčení a spoutání řidiče Wolfova automobilu a převzetí dítěte… že během těch několika málo minut se žádné auto, žádný cyklista, žádný chodec neobjeví. A protože mezi postavením hlídky z této strany uzavíraného úseku a samotným dějištěm akce byl les a tři zatáčky, hlídka ani přes poměrně malou vzdálenost nemůže vidět, co se v inkriminovaném bodě děje.

„Šestku bych mohl obsadit Slávkem,“ nahlas přemítal Sladký. „Promluvili by s ním Dany a Robi, je v jejich věku, dělaj všichni na stejným rizikovým fleku. Slávek je šikovnej, spolehlivej, neukecanej. Mám ho prověřenýho. Naši kluci by mu mohli říct, že v tom místě se bude překládat nějaký horký zboží, takže je třeba to ohlídat.“

„Výborný nápad,“ souhlasil Ivan. „Jenom pozor, aby odměna nebyla nějak nápadně vyšší, než kdyby šlo skutečně jenom o běžnou rizikovou akci vašeho podniku. A nezapomeňte, pane řediteli,“ zdůraznil ještě Ivan, „že hlídka šest nesmí mít simultánní propojení s ostatními vysílačkami, ale komunikovat smí jen izolovaně s vámi, jedničkou.“

„To je mi přece jasný,“ dotčeně se ohradil Sladký.

„Já nepochybuju, že je vám to jasný,“ vysvětlil Ivan. „Jenom se obávám, aby nedošlo k nějaké technické chybě a šestka neslyšela nedopatřením i ty informace, které si budete předávat v rámci rodiny. I když budete komunikovat šifrovaně, přece jenom – –“

„Bez starosti, kapitáne. Techniku budu mít v ažúru,“ ujistil Sladký. „Stejně tak budou perfektní všechny falešný doklady pro vozidla i posádku. Obstojí před každou silniční kontrolou. Na tyhle dokumenty mám eso – dělá pro mě už léta.“

„Díky za informaci. Takže jméno a adresu… znamenám si,“ řekl Ivan a všichni se zasmáli.

„A teď, pánové, prosím pozor!“ pokračoval Ivan. „Kdyby nastala ta vysoce nepravděpodobná situace, že by v přípravné fázi naším úsekem projížděli policajti, bylo jim divné, že v téhle díře mezi lesy na odstavné ploše parkuje liaz s přívěsem a perlustrovali ho, řidič, tedy Kája, bude předstírat, jak je urvanej. Zajel si sem, aby se tu se závozníkem prospali. A tím –“ Ivan lehce zvýšil hlas, „tím se celá akce odtroubí. Tohle ať si všichni účastníci zapíšou za uši: kdyby kdokoli z nich, tedy kterékoli naše vozidlo bylo v inkriminované oblasti – tu ještě vytyčím, bude to okruh zhruba dvacet kilometrů od místa akce… Tedy kdyby kterékoli naše vozidlo, náš člověk byli v tomto okruhu z jakéhokoli důvodu ještě před akcí perlustrováni, okamžitě to vysílačkou nahlásí a akce končí.“

„Nooo… já bych oponoval,“ jako první se ozval Sladký. „Vzhledem k tomu, že naši lidi i auta budou mít perfektní falešný doklady… Řekněme, že akce se provalila a některej policajt v sušickým okrese, kde se hystericky vyšetřuje, si vzpomene zrovna na naše auto, který perlustroval. Třeba na ten nápadnej liaz. Čemu by pomohlo, i kdyby byl génius a zapamatoval si jeho poznávací značku, jméno a adresu řidiče?“

„Pomůže to ke zjištění, že takové číslo vozu není registrováno nebo patří vozu úplně jinému, anebo ke zjištění, že v Plzni v Hálkově devět žádný Josef Novák nebydlí – a v tom okamžiku se po našem autu a po našem člověku a jeho případném spolujezdci rozjede zběsilé pátrání v nejširším rozsahu včetně v televizi uveřejňovaných identikitů,“ byl Ivan lehce podrážděný, že tohle má vysvětlovat zrovna expolicajtovi. „A pak už je jen náhoda, jestli někdo oznámí, že hledaný bydlí u nich v ulici.“

I Mrožek prokázal, že v tomto bodě mu to jaksi nezapaluje: „Pak ale, pane kapitáne, ty falešné doklady vůbec nepotřebujeme, když po případné perlustraci se akce odtroubí?“

„Pane řediteli, falešnými doklady budou účastníci vybaveni pro případ, že by vůz a řidič byli kontrolováni v sušické oblasti po akci. Potom – v případě, že by došlo na vyšetřování únosu – bychom byli rovněž vystaveni riziku, které jsem popsal, ovšem to už je riziko námi neeliminovatelné.“

„Promiňte, byla to hloupá otázka,“ uvědomil si Mrožek.

„To je v pořádku,“ řekl Ivan přátelsky. „Všichni už se ocitáme v určitém stresu, a tak se musíme připravit na občasné výpadky v logice nebo v úsudku. Takže uzavírám: nedovolím zbytečně zvyšovat riziko tam, kde je lze eliminovat.“

„Jasný, kapitáne. Bylo přece dohodnuto, že poslední slovo máte vy,“ podvolil se Sladký, kterému nebylo až tak úplně proti mysli, že Ivan je opatrný až přehnaně.

„Zbývá vyjasnit otázku, jestli akci odtroubit, nebo v ní pokračovat,“ předestřel k úvaze Pepino, „kdyby došlo na perlustraci v průběhu akce. Představme si, že Kája právě vytahuje peněženku z kapsy Wolfova řidiče ležícího v tratolišti krve, když tu u nich zastaví policejní hlídka a požaduje, aby Kája prokázal, že má zaplacené povinné ručení a fungují mu zadní světla. Poté, co hlídka odjede, má Kája v již rozpracované akci pokračovat, anebo ji odtroubit?“

Ivan měl v prvním okamžiku chuť jednu vrazit Pepinovi do zubů, ale namísto toho se vzápětí rozchechtal. Rozchechtali se i Sladký a Mrožek a pročistilo to zas ovzduší.

„Hele, poldo, ber to takhle,“ řekl pak Pepino Ivanovi. „Když už to s nervama vyšponovanýma rozjedeme, tak chápej, že nejsme zrovna na větvi z představy, že sušickej policajt zastaví Slávka na hondě osmnáct kilometrů od místa činu – a my to odpískáme. Na druhé straně tvoje argumenty mají patu a hlavu, takže tvůj příkaz berem a můžeme zas popoject dál.“

„Jde hlavně o to monstrum, o ten liaz,“ ozval se Mrožek. „Ten tam přece nemůžeme vystavovat opakovaně? Když to nevyjde, ať už kvůli policajtům, což je vysoce nepravděpodobné, anebo proto, že holka tu neděli nepojede, což je bohužel vysoce pravděpodobné, liaz se tam bude producírovat třeba čtyři neděle za sebou?“

„Správná otázka, pane řediteli,“ pochválil ho Ivan. „Liaz se tam opakovaně producírovat nebude. Pro akci mám vypracovaných několik variant lišících se právě v použití vystavovaného těžkého vozidla.“

„Vy jste, kapitáne, opravdu důkladný člověk. A nic neponecháváte náhodě,“ uznale konstatoval Mrožek.

„A až ti ty obměny dojdou, můžeme zase – třeba v listopadu – nasadit znova liaz a cyklus opakovat,“ navrhl Pepino.

„Humor ti zajde už při třetí čtvrtý obměně,“ pokýval Ivan hlavou.

„Upřímně řečeno, obávám se jenom jedný komplikace,“ řekl pro změnu vážně Pepino. „Náhodného chodce, chodců, cyklistů, kteří se z lesa vynoří ve chvíli, kdy akce bude v proudu. Právě, v těch pěti šesti minutách, které potřebujeme.“

„Můžeš to vydělit dvěma: dvě tři minuty. Protože v průběhu těch prvních dvou tří minut po zahájení akce je pořád ještě možné ji odpískat, aniž by náhodný chodec nebo Wolfův řidič tušili, k čemu se schylovalo. A když se objeví někdo v tom druhém poločase, záleží už jen na Kájovi a jeho synovi, jak si ho tipnou a jak zareagují. Obávám se, že spreji by se nevyhnuli. Protože když takového člověka jenom třeba hrubě zaženou, jakou mají jistotu, že je kus dál zpod smrčku nepozoruje? Naštěstí takové setkání je podstatně míň pravděpodobné než to, že ti někdo za bílého dne uprostřed Václaváku podřízne krk.“

„A že by se nám tam v průběhu akce nečekaně objevili policajti, to je vyloučený,“ dodal Sladký, „protože z lesa se nevynoří a silnici z jedné strany hlídám já, z druhé strany Slávek, takže je jednak pozdržíme blbejma dotazama, jednak do centra akce odvysíláme SOS.“

„Scénář tedy máme hotový do posledního detailu, zatím jenom herci do hry obsazení nic netuší,“ upozornil Pepino.

„Budou tušit hned zejtra,“ ujistil Sladký. „Jsem si jistý, že to vezmou. Kdyby ne, protože si třeba Kája zlomil nohu, Pavla je na operaci žlučníku a kluci zdrhli do Austrálie, která je jejich snem, tak na příští schůzku přinesu návrhy na nový obsazení, ale nevyhneme se objednávce u firmy, aby zrealizovala klíčovou partii, samotný únos.“

„Výborně,“ řekl Ivan. „Má ještě někdo něco?“

„Já,“ přihlásil se Sladký. „Prokádrovanýho, totiž prolustrovanýho Bohunka.“

Otevřel aktovku, vyjmul z ní desky a podal je Ivanovi.

„Perfektní práce,“ ocenil Ivan, když si pod baterkou rozložil dvanáct barevných fotografií dvacetkrát čtrnáct, dokonale zobrazujících krásného hošíka s krásnou mladou ženou.

„Bohunek s matkou před Šrámkových vilou a u školy,“ podotkl Pepino. „Opravdu dokonalá práce. Málem se chce říct: škoda že nedojde uplatnění.“

„Nemaluj čerta na zeď,“ okřikl ho Mrožek.

„I zbytečnou práci dělám důkladně,“ pochlubil se Sladký, potěšený chválou ze všech stran. „Je to foceno ze značné vzdálenosti, z auta zaparkovanýho tak, že si nikdo nemohl ničeho všimnout. Navíc to bylo auto s německou poznávací značkou a já byl vyšňořenej jako německej turista v Praze na nákupech bůčku, tlačenky, dortů a fuseklí. Dále vám můžu říct, že po ty dva dny, co jsem Bohunka šmíroval, končilo jeho třídě vyučování ve dvanáct třicet, ze školy vyběhlo devět dětí a všechny kromě Bohunka se bez doprovodu rozběhly po okolí. Pro Bohunka přijela Šrámková asi tak deset minut před koncem vyučování. Sbalit kluka by nebylo obtížný, ale přesto náročnější než sbalit Helunu na lesní serpentině. Bohunka by museli zmáknout profíci, a proto doufám, že na něho vůbec nedojde.“

„V to doufáme všichni,“ povzdechl si Mrožek, „už kvůli tomu šoku paní Šrámkové.“

„Poslyš, Ivane,“ vzal si slovo Pepino, „ještě jednu eventualitu musíme probrat. Všichni věříme, že riziko dopadení je minimální, ale to neznamená nulový. Takže my musíme kalkulovat i možnost, že jeden nebo více účastníků akce by se dostalo do maléru – zmáčkli by je policajti. Měl bys tedy pro tuhle eventualitu vypracovat katastrofickej scénář: co má vyslýchaný vypovídat… prostě vymyslet story pro policajty.“

„Mlčet, mlčet, mlčet! To je ta jediná správná story pro policajty!“ vykřikl Sladký. „Držet hubu a nedat se vyhecovat ke kecání!“

„Pan ředitel opravdu nezapře zkušenýho policajta,“ pochválil si Ivan. „Měj přece rozum, Pepino. Nemůžu vymyslet předem story pro policajty, když nemám ponětí, co konkrétního by v dané situaci měli proti komu v ruce. Co by věděli, co by se dohadovali, co by podezírali.“

„Máš bohužel pravdu,“ přiznal Pepino. „Variací, co by mohli policajti vědět a co podezírat, je bezpočet a všechny nepředvídatelné. Takže: co – kromě mlčení?“

„Perfektní advokát trestňák. Nepochybuju, že machra na trestní právo máte po ruce,“ obrátil se Ivan na Mrožka a Sladkého.

„O tom opravdu nepochybujte,“ samolibě se zasmál Sladký.

„Jde v zásadě o stejný postup jako v záležitostech ekonomických,“ vznosně Mrožek opsal jednoduchý termín: hospodářská kriminalita. „Naši pracovníci mají stejné instrukce: ať se semele cokoliv, u každého výslechu mlčet a jenom mlčet a čekat na našeho právníka. Pravda ale je, že i já jsem se domníval, že v tomto specifickém případě… prostě že budete mít, kapitáne, třeba lepší recept.“

„Lepší recept než mlčení neexistuje,“ řekl Ivan a zdůraznil: „A to nejen v konfrontaci s policajty… Ještě k tomu vašemu právníkovi: všichni zúčastnění musí znát zpaměti jeho číslo domů i do práce a mít jistotu, že je k dostižení čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu.“

„Není problém,“ přikývl Sladký.

„Takže – kdyby něco… teprve tenhle advokát na základě konkrétní situace… na základě obvinění a důkazů policie ušije našemu člověku nebo našim lidem story na míru: co mají vypovídat, co přiznat, co zatlouct,“ oznámil Ivan.

Panebože, jak jsem vždycky těmihle advokáty opovrhoval: kurvy, který se neštítí ničeho, jen aby beztrestně vyváznul třeba vrah malýho dítěte… letělo Ivanovi hlavou a na okamžik mu bylo až nevolno.

„Upřímné doznání jako významná polehčující okolnost ti neříká nic?“ zeptal se ironicky Pepino, jehož pocity nebyly daleko od Ivanových.

Sladký se zachechtal: „Mně teda říká. Vždycky si vzpomenu na Honzu Součka – skvělej advokát trestňák. A ten tvrdí: Doznání je důležitá polehčující okolnost, ale běda volovi, kterej na to naletí.“

Všichni se rozesmáli, Sladký a Mrožek od srdce, Pepino a Ivan křečovitě.

A Ivan dodal: „Bod mlčení a rychle advokáta jsem stejně měl v plánu. Můžu si ho tedy, pane řediteli,“ obrátil se na Sladkého, „v hlavě odškrtnout? Budete v tomto smyslu účastníky akce instruovat?“

„Spolehněte se, kapitáne,“ ujistil Sladký. „A ještě něco: vaše osoba. O vaší spolupráci s námi víme jen my čtyři společníci a Pepino a nikdo další taky o vás samozřejmě vědět nebude. A chci, abyste si byl jistý – mluvili jsme o vás včera – že nikdy nikdo z nás vaše jméno nevypáčí.“

„K lidem, co s námi spolupracují, jsme solidární,“ navázal Mrožek, dřív než mohl Ivan zareagovat. „A je tu samozřejmě i praktická stránka. Dobře si uvědomujeme, že kdyby došlo na nejhorší a vy jste zůstal mimo, můžete nám ohromně prospět dodáváním informací z kriminálky.“

„Na téhle akci mám zásadní účast, je tedy mojí povinností dotáhnout ji s vámi až do konce – i kdyby to byl konec hořký,“ řekl Ivan. „Takže tady máte ten váš katastrofický scénář: došlo úplně na nejhorší a vy všichni jste ve vyšetřovací vazbě. V tom případě budu dodávat informace, případně i určité pokyny vašemu advokátovi. Samozřejmě anonymně. Vy mi dáte ještě před akcí jeho telefon a adresu, a kdyby došlo na průšvih, okamžitě mu řeknete, že dopisy nebo telefonáty pod jménem… třeba Eduard jsou seriózní a má je respektovat.“

„Platí,“ řekl spokojeně Sladký.

„Platí,“ řekl ozvěnou Mrožek. „Další bod: prodiskutoval jsem se společníky dělení případného zisku a mám vám předložit následující návrh. My čtyři, jak tu teď sedíme, bychom měli dostat po dvaceti procentech, Ciml a Krátký, kteří jsou víceméně jen mírně angažovaní diváci, po deseti procentech. Souhlasíte… kapitáne? Pepino?“

„Ano,“ odpověděli oba.

„Dostaneme-li předpokládaný obnos, bude na každém z nás, jestli svůj podíl vloží nebo nevloží do banky, kterou chci založit. Společníci firmy to učiní, je to pro nás zásadní cíl této akce. Když se k nám přidáte i vy dva, všichni to přivítáme, a pro vás to bude znamenat zabezpečení i rychlé rozmnožování vašich podílů,“ potlačoval teď už Mrožek zívání, jak ho náhle přepadla ospalost.

„Se mnou můžete, pane generální, počítat, protože podílet se na vedení banky by mě docela bavilo,“ řekl Pepino.

„Se mnou můžete taky počítat, protože nemám vůbec ponětí, jak bych nějaké větší peníze použil,“ řekl Ivan.

„Už jenom dodám,“ řekl Mrožek takřka na pokraji spánku, „že ještě musíme pečlivě zvážit částku, kterou budeme požadovat. Tím chci říct, že například sto milionů korun je pro kteréhokoli z wolfovců zanedbatelný obnos. Je to totiž obnos, který by dal dohromady i každý ze společníků naší firmy – tedy kdyby měl nůž na krku a ostatní ho podrželi. A to jsme prosím proti wolfovcům žebráci.“

„Uvažujeme přece o dvou nebo třech stech milionech korun, ne?“ řekl Sladký.

„Tuhle otázku musíme ještě velice důkladně zvážit,“ upozornil Ivan. „Musí to být částka, kterou jsou schopni dát dohromady rychle a bez velkých komplikací. Jinak by to taky mohli vzdát a spoléhat na pomoc policajtů.“

S tím pro tuto noc skončili.

Kapitola 11

Irma se dopoledne slastně povalovala se zavřenýma očima ve vaně v teplé bílé pěně a nemyslela na nic, když jí za hlavou zabroukal telefon. Lenivě po něm vztáhla ruku a ozvala se hospodyně Karla.

„Madam,“ oslovila ji tak, jak pan Wolf přikázal, že má být jeho žena oslovována, „madam, volá nějaká paní Prošková z Ekologickýho ústavu. Jde o nějaký průzkum pražských dětí, jako… něco jak často se dostanou na čistý vzduch. Mám vám ji spojit?“

„Ale jo,“ řekla Irma, která byla docela dobrosrdečná a neviděla důvod, proč nevyjít vstříc jakési chudince, která dělá za pár šupů otravnou a navíc úplně zbytečnou práci.

„Dobrý den, paní Wolfová. Tady je Ekologický ústav, oddělení pro děti a mládež, Marie Prošková. Paní Wolfová, můžu vám položit několik otázek, jak často se vaše dcerka dotane k moři, na hory nebo na venkov?“ Hlas byl mírný a klidný. Irma si za ním představila unavenou nebo spíš otrávenou ženu, která den co den klade tytéž nudné otázky, a ještě jí každý druhý dotazovaný praští telefonem.

„Co byste ráda věděla?… A jak jste přišla zrovna na naši rodinu?“ napadlo ji zeptat se.

Na tuto otázku byla Pavla Šimková pečlivě připravena.

„Spolupracujeme se školami. Paní Wolfová, dovedla byste odhadnout, kolik asi tak týdnů nebo dnů v roce je vaše dcera mimo Prahu? Míním někde na venkově, u moře nebo na horách, ne tedy jenom v jiném městě.“

„Ježíšmarjá, nemám ani ponětí,“ zaúpěla Irma.

„No, tohle tvrdí každá maminka a pak to dáme docela snadno dohromady,“ vlídně se zasmála Pavla. „Víte co, paní Wolfová? Začneme prázdninami. Byla vaše dcerka loni někde v přírodě?“

„To víte, že byla. Prakticky celý ty dva měsíce,“ začala si Irma připadat jako vzorný rodič. „Tři týdny jsme byli u moře v Řecku… Potřebujete vědět kde?“

„Ale to vůbec! Prostě moře. Tři týdny. Mám poznamenáno… A dál?“

„A čtrnáct dní jsme byli na francouzské Riviéře. No a zbytek prázdnin byla u babičky a dědy ve vesnici na Šumavě.“

„Krásné!“ pochválila si paní Prošková. „Vidíte, jak nám to jde. Mimochodem, vaše dcerka má štěstí na velmi rozumné rodiče. Nevěřila byste, kolik rodičů vláčí třeba pětileté dítě po západních velkoměstech jenom proto, že to baví je, tedy rodiče.“

Sladký pár kroků od Pavly přestal datlovat na psacím stroji a naznačil zatleskání.

„To je teda pěkná blbost,“ nechala se slyšet paní Wolfová. „To my když jezdíme po nějakejch metropolích, tak holku dáme k babičce. Na tu Šumavu, víte?“

„Opravdu rozumný postoj,“ znova pochválila paní Prošková. „A co víkendy, paní Wolfová?“

„Taky je málokdy v Praze. Každý druhý víkend je u babi na tý Šumavě. V pátek má školu jenom do dvanácti a hned tam sype. A vrací se do Prahy až v neděli večer okolo osmý,“ vyložila snaživě paní Wolfová.

„Můžu si tedy poznamenat, že dítě je polovinu víkendů v roce na Šumavě?“ zeptala se paní Prošková.

„To nejmíň,“ souhlasila Irma. „Spíš víc. Třeba jako teď. Před čtrnácti dny prodělala střevní chřipku. Zhubla za těch deset dní skoro o pět kilo. Tak jsme se rozhodli, že ji až do prázdnin budeme posílat k babi na každý víkend.“

Sladkému se odvalil balvan ze srdce. Tím to měl všechno jak na talíři. V takový úspěch ani ve snu nedoufal.

„To jí určitě velice prospěje,“ zaševelila paní Prošková. „Uvidíte, jak rychle se zotaví. Šumava je naše nejzdravější krajina… A tyto prázdniny taky jistě v Praze nebude.“

„To víte, že ne. Zase jenom moře, hory a venkov,“ ujistila vzorná matka paní Irma Wolfová.

Příjemná paní Prošková se ještě zeptala na ostatní volné dny v roce a dozvěděla se, že Vánoce tráví rodina většinou ve švýcarských Alpách a na jarní prázdniny jezdí paní Wolfová s dcerkou a se svými rodiči na nějaký ostrov, kde už je tou dobou teplo. Paní Prošková si povzdechla, že takhle by to měly mít zařízeno všechny děti žijící v zamořených městech, a Irma poznamenala, že je smutný, že ne všichni rodiče mají peníze na to, aby mohli dítě vozit aspoň na chalupu. Paní Prošková souhlasila, že to je opravdu smutné, poděkovala paní Wolfové za to, jak ochotně vyšla jejich průzkumu vstříc, paní Wolfová ji ujistila, že není vůbec zač a rádo se stalo – a obě zavěsily.

Zaklapnutím telefonu Irma tento rozhovor totálně vypustila z hlavy.

„Zvládlas to skvěle! Seš prostě fantastická!“ jásal Sladký. „Máš to u mě!“ zatvářil se mnohoslibně.

Pak vyjmul z telefonu pásku s nahrávkou pro Ivana a nemohl se dočkat, až mu ji předá. Věděl, že zase jednou zaválel. A že hned napoprvé představil svoji rodinu v tom nejlepším světle.

Kapitola 12

Druhou květnovou neděli, slunečnou a teplou, v 17.01, tedy hodinu potom, co všichni aktéři zaujali svoje strategické pozice, řekl Sladký do vysílačky: „Dvě lišky, dvě lišky.“

Vzápětí se mu ozvala odpověď dvě lišky postupně v přesně určeném pořadí a desetivteřinových intervalech: Kája a Robi z liazu, Pavla z favoritu, Dany z formana.

Mercedes fičící z Prahy vysokou rychlostí ke svému cíli minul nejprve Slávka s KTM 250, o němž neměl Emil Patera tušení, protože byl ukrytý na pokraji lesa. Stejně tak Slávek neměl tušení, že nějaký mercedes je ve hře, a tak ho vzal jen netečně na vědomí a dál si četl ve sportovním magazínu.

Mercedes vzápětí projel okolo Pavly za volantem favoritu, která ho naopak vzala na vědomí dokonce až s lehounkým zabušením srdce. Protože i její vůz, jehož zelená barva splývala se zelení lesa, stál na lesní pěšině tak, že pohledu z vozovky byl ukryt, Emil si ho nemohl všimnout. Zato si povšiml mohutného liazu s přívěsem na odstavné ploše vbíhající do lesa asi šedesát metrů od pěšiny, kde parkovala Pavla. Ve stínu vozu chrápal na trávě chlápek s obrovským panděrem, přes hlavu noviny. Byl to Kája a k Emilově smůle vůbec nechrápal, ale byl ve střehu, a kromě toho to panděro, které mu dodávalo zdání nemotornosti, bylo vytvořeno polštářem pod kostkovanou košilí a plátěnými kalhotami. Průhledem v plachtě zaznamenal Wolfův mercedes též Robi, jehož role byla po otcově boku.

Na své pouti mířící k pohromě minul mercedes dále Danyho v béžovém formanu, opět aniž by ho – rovněž ukrytého na lesní pěšině – Emil zaznamenal. Kilometr před vjezdem do Kamenice, v místě, kde končil les, projel ještě okolo Sladkého, který se kryt lesním křovím opíral o hondu. Jeho hláška do vysílačky dvě lišky, dvě lišky a odpovědi všech zúčastněných – kromě Slávka, jehož vysílačka byla zatím němá – byly jen ujištěním, že všichni jsme zaregistrovali mercedes s Emilem za volantem a jsme v pohotovosti.

Emila i Wolfův mercedes znali, Sladký jim ho z místa, kde nyní parkoval Dany, ukázal minulou neděli. Prohlédli si ho, když jel do Kamenice i zpátky na Prahu, a prohlédli si i řidiče dost dobře, protože v tomto místě byla prudká zatáčka, nutící ho přibrzdit. A s Helunou za zády se na zpáteční cestě Emil opět plazil.

Teď už tedy zbývalo jenom úpěnlivě doufat, že Emil se bude vracet do Prahy jenom s Helunou. Že si náhodou nevyjede do Prahy taky babička anebo že soused nepožádá dědu, aby ho Wolfových řidič svezl do Sušice na zubní pohotovost.

Emil Patera byl jako vždycky u Heluniných prarodičů pohoštěn, taky si s ním trochu poklábosili, a tak bylo 17.56, když s Helunou na zadním sedadle vyjel z Kamenice a nyní míjel jako prvního Sladkého.

Ten okamžitě řekl do vysílačky: „Dvě srnky, dvě srnky,“ což tentokrát bylo určeno všem včetně Slávka a v domluveném pořadí mu odpověděli.

Pro Slávka znamenala Sladkého hláška, že začíná překládka horkého zboží, pro ty ostatní, že v mercedesu je řidič pouze s dítětem, neboli okamžité odstartování akce. Jejich nesnesitelné napětí, stupňující se každou minutou čekání, se teď rázem proměnilo v úlevně osvobozující činorodost.

Sladký se s hondou vynořoval z lesa už ve chvíli, kdy ještě přijímal poslední kódované hlášení všech účastníků, že jeho hlášku slyšeli a na jejich straně jim nic nebrání rozjet akci naostro. Pro Emila Pateru, který už zmizel za zatáčkou, byla za ním se ženoucí honda zcela mimo dohled.

Zaplať pámbu, že to vychází naponejprv, že nebude za tejden repríza, letělo hlavou všem kromě Slávka, pro kterého dvě srnky znamenaly jenom tolik, že se má připravit k plnění nenáročného úkolu. Za účelem maskování si nasadil zelené brýle a motoristickou helmu, přesvědčil se, že směšný knír a la Lux-Stalin-Kalvoda mu pevně tkví pod nosem, a vynořil se s motorkou z lesa, aby zaujal svoji pozici na vozovce a zastavoval, vracel nebo zdržoval vše, co by ať už pěšky nebo na kolech mířilo směrem ke Kamenici.

Kája už po prvním bráchově hlášení dvě lišky, jakmile na ně odpověděl – vysílačku měl u hlavy pod novinami – se zvedl z trávy a šel se posadit za volant liazu. Robi dál zůstal pod plachtou na korbě a tak je oba zastihlo i druhé Sladkého hlášení dvě srnky. Zatímco Robi na ně odpovídal, Kája perfektně nacvičeným manévrem popojel pár desítek metrů kupředu z odstavné plochy na vozovku tak, že dalším manévrem, zacouváním, ji dokonale zatarasil v její celé šíři. Liaz s přívěsem na ní vytvořily malebné véčko.

Jakmile liaz zaujal přesnou pozici, vyjela z lesní pěšiny na vozovku Pavla s favoritem a zacouvala tak, že její vůz stál těsně před liazem. Liaz i favorit byly k Emilovi otočeny zády, tedy čelem k Sušici. Z opačné strany přijíždějící Emil s mercedesem favorita přes liaz neuvidí.

Vzhledem k plouživé jízdě kvůli Heluně po vozovce v příšerném stavu trvalo Emilovi skoro pět minut, než dojel k Danymu, který ho netrpělivě očekával s rukou na klíčku a nohama na spojce a plynu. Tady Emil znova snížil rychlost, protože před sebou měl už nejen špatnou vozovku, ale též úzkou serpentinu vinoucí se mnoha zákruty mezi lesy. A ještě měl v živé paměti, jak ji s Helunkou projížděl poprvé po její nemoci a ona – raději si to nepřipomínat, otřásl se a žaludek se mu zavlnil.

V okamžiku, kdy Danymu zmizel mercedes z očí za první zatáčkou, Dany dupl na plyn a vyrazil z lesa. Sotva se ocitl na vozovce, zastavil, vypnul motor, vyskočil a otevřel kufr vozu. To už se k němu přihnal Sladký na motorce, kterou postavil před formana, a dali se do díla, v obou směrech kryti zatáčkami. V lesním tichu, které je obklopovalo, by jiné přijíždějící vozidlo slyšeli už z dálky. Pro každého, kdo by se tu objevil, měli přichystané vysvětlení: připravujeme tu scénu k natáčení, štáb tu bude za chvíli, asi tak za půl hodiny to tu zase uklidíme. Pro agresivní jedince byl přichystaný sprej. Komplikace se však nepředpokládala. Chuligánství vylučoval seriózní vzhled jak Sladkého, tak Danyho, a tak nejpravděpodobnější reakce nevítaných občanů byla návrat vozidla kilometr zpátky, odkud mohlo pokračovat objížďkou, a setrvání chodců na místě, aby marně vyhlíželi filmový štáb. Došlo však na variantu, jež se dala očekávat prvořadě: Sladkého a jeho synovce nevyrušil vůbec nikdo.

Bleskurychle vytáhli z kufru formana dva pytle plné střepů z lahví od piva a rozsypali je celou šíří vozovky. Ještě mezi ně pohodili přepravky, čímž řidičům tudy projíždějícím nabídli vysvětlení, že tu nějaký náklaďák ztratil a rozmlátil přepravky s lahvemi. Vozovka se tak stala neprůjezdnou přinejmenším na hezkých pár minut, než by střepy byly odklizeny alespoň natolik, aby vozidlo mohlo projet bez strachu o pneumatiky. Samozřejmě že s materiálem tu ponechaným se pracovalo při jeho přípravě i rozhození tak, aby na něm nebyl jediný otisk pachatelů. První řidič, který tuto vtipnou inscenaci proklínáním ocenil, se objevil teprve za pětatřicet minut poté, co akce Sladkého klanu byla ukončena. Účastníky akce by však potěšilo vědět, že zprůjezdnění vozovky tomuto řidiči trvalo devět minut.

Místo akce bylo tedy proti nežádoucím osobám jakžtakž zaštítěno na dvou bodech vozovky. Na jednom konci Slávek, na druhém střepy. Vzdálenost mezi nimi byla dva a půl kilometru. Akční bod uprostřed.

Jakmile Sladký a Dany hodili vyprázdněné pytle zpátky do kufru, řítili se autem a motorkou za Wolfovým mercedesem.

Emil už mezitím dojel, přesněji řečeno doploužil se k akčnímu bodu.

Poté, co minul Danyho ve formanu ukrytém na pokraji lesa, projel Emil co nejpomaleji ostrými zákruty pouhý kilometr, když se před ním otevřel rovný, asi dvě stě metrů dlouhý úsek, v jehož druhé polovině viděl trčící liaz s přívěsem, okolo něhož se přiblble – alespoň dle Emilova okamžitého dobrozdání – motal ten tlustej vousatej debil, co tu před hodinou chrápal. Teď zas se to Emilovi jevilo tak, že když se debil vychrněl a vyjížděl na vozovku, něco se mu přihodilo, a Emil nepochyboval, že se mu to přihodilo jeho vlastní blbostí.

„Tak tohle se mi snad jenom zdá!“ zapištěla vzadu Helunka, mezi jejíž nejprotivnější zvyky patřilo opakování výroků dospělých. „Todle tedy, Emile, nevobjedeš,“ poučila svého řidiče s plnou pusou. Většinu cesty se vždycky cpala babiččiným cukrovím, které prostřídávala karbanátky a řízky.

„Třeba jo. Mám to zkusit?“ podbízivě žertoval Emil, který nenáviděl děti vůbec a Helunu zejména. Často míval chuť ji uškrtit, zatímco jejího otce byl ochoten uškrtit kdykoliv. Na svém fleku však setrvával nejen díky dobrému platu, ale taky proto, že tajně, o to však horoucněji zbožňoval Irmu.

„Ne! Nic nezkoušej! Převrhnem se!“ pištěla radostně vzrušená Heluna.

Emil Patera jedoucí teď už krokem zabrzdil asi deset metrů za liazem a vypnul motor.

„Seřveš ho?“ zeptala se dychtivě Helunka, obdivující Emilovo hulvátství ve střetech s jinými řidiči.

„To bysme si pomohli,“ zabručel mrzutě Emil. Řidiče liazu by sice seřval s rozkoší, ale věděl, že je mu vydán na milost-nemilost. Když si na něj otevře hubu, debil si klidně vybalí sváču. A on, Emil, by mohl tou mizernou úzkou serpentinou nebezpečně couvat skoro kilometr s blijícím spratkem za zády – Helunčin žaludek nesnášel totiž ani couvání – než se mu podaří otočit a vrátit se ke křižovatce, odkud může serpentiny mnohakilometrovým obloukem objet.

Liaz samozřejmě zatarasil vozovku tak, že odstavná plocha, na níž by mercedes mohl udělat čelem vzad, byla před liazem, neboli mercedesu nepřístupná.

„Dej mu po držce,“ dál radila Helunka a Emil věděl, že dneska tu krávu uškrtit musí. Ne že by nedal debilovi po držce rád. Malý problém byl jenom v tom, že debil byl o hlavu vyšší než Emil, který navíc z toho vysedávání za volantem a před televizní obrazovkou nebyl v nejlepší kondici.

A tak Emil stáhl okénko po své levé ruce, vystrčil hlavu a bodře provolal: „Copak? Copak?! Můžu ti nějak bodnout?“

Tykáním dal najevo, že my oba jsme jenom šoféři nějakýho panstva, takže si ochotně vyjdeme vstříc. K žádné fyzické pomoci ovšem ochotný nebyl, chtěl se jenom rychle dozvědět, jestli tu jde o nějakou volovinu, která bude vzápětí vyřešena, anebo jestli to bude na dlouhý lokte a je lepší se vrátit.

Měl smůlu, že přesně tenhle postoj se od něho očekával.

Kája k němu vyslal vděčný pohled a řekl: „Díky. Hned to tu uvolním. Jenom mi blokuje zadek, šprajclo se mi to, šel bys mi ukazovat?“

Tím bylo Emilovi jasné, že nejde o žádný malér, debil potřebuje jenom manévrovat a bojí se, aby při couvání přívěsem nesjel do škarpy.

„Jo, samo,“ odpověděl, protože šlo o pomoc zcela nenamáhavou, a kousek zacouval, aby jeho mercedes nepřekážel. Pak se z něho vynořil. Byl nejen o hlavu menší než Kája, ale navíc s pupkem skutečným, zatímco Kájova záviděníhodná figura byla pouze znetvořena duchnou.

„Hele, hlavně pozor tadyhle zleva – –“ popošel Kája Emilovi vstříc, a když byli od sebe na tři kroky, vztyčil ruku, ve které držel špinavý hadr a pod ním sprej, který vstříkl Emilovi do obličeje.

Nervy paralyzující plyn, gangstery zvaný chemickej vobušek, Emila okamžitě omráčil, takže padl k zemi jak podťatý. To už zpod plachty vyskočil Robi, Emila odtáhli z vozovky za křoví, přičemž Robi řekl do vysílačky: „Veverky! Veverky!“

To bylo znamení pro Sladkého a Danyho, kteří zatím zůstávali skryti před Emilovými zraky za zatáčkou, aby znova dupli na plyn a přiřítili se do středu dění. Současně to bylo znamení pro Pavlu, aby vyskočila z favoritu a běžela k Heluně. Tu zatím jedním okem sledovali Kája s Robim – stejně jako okolí, jestli skutečně nikde nikdo – aby ji Robi okamžitě čapl, kdyby ji náhodou napadlo pokusit se utéct.

Když Pavla přiběhla k mercedesu – v rukavicích, protože se předpokládalo, že se dotkne kliky – Helunu, která tu civěla spíš vykulená než vyděšená, vyzvala: „Honem poběž se mnou, ujedeme těm darebákům mým autem!“

Heluna se okamžitě hrnula z vozu, Pavla ji popadla za ruku, oběhly liaz, Pavla ji strčila na zadní sedadlo favoritu a přisedla si k ní. Éter, který měla v kapse lehounké nylonové bundy pro případ, že Heluna by se vzpouzela a bylo by třeba ji omámit a do favoritu by ji musel některý z chlapů přenést – éter nepřišel ke slovu ani teď, když Pavla Heluně řekla:

„Celá se třeseš rozčilením, dám ti injekci pro uklidnění.“

Heluna se trpně podvolila, jenom ještě než upadla do spánku, zablekotala: „Jeďte honem pryč.“

Pavla ji už omámenou položila na sedadla, přikryla ji lehkou pokrývkou a její hlavu si položila na klín. Kdokoli by nahlédl do vozu, naskytl by se mu pohled na klidnou, dobře vypadající dámu, objímající spící holčičku. Ve skutečnosti Pavla od okamžiku, kdy seděla už jen s rukama v klíně, hořela netrpělivostí, aby už byl švagr za volantem a jelo se. Čekala takto sice jenom minutu, ale ta jí připadala jako věčnost.

Když se do místa akce přiřítili Sladký s Danym několik vteřin poté, co přijali hlášku veverky, na niž čekali za nejbližší zatáčkou, bylo na první pohled jasné, že všechno probíhá v pohodě. Pavla s Helunou právě utíkaly od mercedesu a Kája s Robim spoutávali Emilovi ruce a nohy a šátkem mu zavazovali oči. To vše se odehrávalo za křovím těsně u cesty odbočující do lesa. Dany – stejně jako otec a brácha taky v rukavicích – skočil za volant mercedesu a přistavil ho na lesní cestu k Emilovi co nejblíž. Vzápětí pomohl strýcovi hodit jeho motorku na korbu liazu. Potom vjel formanem taky na lesní cestu a postavil ho těsně za mercedes, do kterého už otec s bráchou naložili na zadní sedadlo Emila a zakryli ho dekou povalující se pod zadním oknem mercedesu. Nepotřebovali tedy ani pokrývku vlastní, kterou měli k tomuto účelu přichystanou ve formanu: úplně novou, ještě nevybalenou z fólie.

Sladký, který tu stál a bděle sledoval okolí, v okamžiku, kdy Emil byl nacpaný do mercedesu, věděl, že scéna je uklizena – pro oko nahodilého chodce nezávadná. Spojil se vysílačkou se Slávkem a řekl: „Srny odběhly, srny odběhly,“ a odklusal k volantu favoritu, kde se nervovala Pavla.

„Srny odběhly,“ potvrdil Slávek a ještě dodal: „Všechny srny odběhly.“

To všechny znamenalo, že od chvíle, kdy Slávek zaujal postavení hlídky na silnici, neprošel tudy žádný člověk, neobjevil se žádný cyklista, žádné vozidlo, které by Slávek musel vracet. Sladkému se ulevilo. Věděl sice, že na Slávkově úseku je všechno v pořádku, protože každého, kdo by se přibližoval k místu akce, by vysílačkou nahlásil, ale přesto bylo potěšující, že se naplnila optimální varianta: Slávek nepotřeboval komunikovat vůbec s nikým.

Slávkovou poslední povinností bylo po přijetí hlášky srny odběhly už jen odpovědět, okamžitě naskočit na motorku a ujíždět do Prahy.

Zatímco Kája v mercedesu bděl nad Emilem, Robi s Danym vymanévrovali liaz z pozice blokující silnici a popojeli s ním opět na odstavnou plochu, kde parkoval před akcí.

Favorit se Sladkým za volantem už uháněl směrem na Sušici. Pro případ, že by se Slávek na svém stanovišti z jakéhokoli důvodu pozdržel, Pavla podle příkazu, hned jak švagr vyjel, pokrývkou zakryla celou spící Helunu a sama se sklonila až k podlaze. Sladký si z téhož důvodu vyhrnul límec sportovní košile, nasadil si velké zelené brýle a hluboko do čela si narazil plátěnou čepici. Když však po minutě jízdy minuli Slávkovo stanoviště, nebylo tam po hochovi už ani stopy. Že by jednoho z ředitelů firmy poznal po hlase, to taky nehrozilo, protože Ivan s Pepinem všechny vysílačky, které měly jít do akce, upravili tak, aby hlasy silně zkreslovaly. Nejen kvůli Slávkovi, ale i pro možné zachycení hlášek kýmkoli nežádoucím.

Zatímco Pavla a Sladký si poté, co minuli Slávkovo stanoviště, udělali pohodlí a Heluna klidně spala, na místě činu se ještě kmitalo. Veškeré dění nadále probíhalo v dokonalé souhře a bez jediného slova, protože všichni věděli, že Emil se rychle zase probere k vědomí. Tak to bylo naplánováno s cílem sdělit mu přesné instrukce a položit přesné otázky.

Robi za volantem mercedesu, Dany s Emilem za jeho zády, za nimi forman v rukou Káji. V této sestavě oba vozy na lesní cestě vyjely tak, aby se posunuly asi čtyři sta metrů do hloubi lesa. Mercedes s Emilem měl být odstaven na vytypovaném plácku sotva třicet metrů čtverečních velkém, ze všech stran krytém hustým porostem. Robi se tam prodral za cenu podrápání a sedření karoserie. Kája s formanem zůstal na lesní cestě, jenom popojel kupředu ještě asi sto metrů, kde, jak věděl, se cesta větví do tří směrů, takže tam snadno otočí. Pak se vrátil na místo, kde se před chvilkou rozešel s mercedesem, vypnul motor a čekal na syny.

Když se mercedes po drnech prodíral křovím a větvemi ke své mýtince, Emil – už chvíli při vědomí s hlavou třeštící – se zeptal rozklepaným hlasem: „Kam mě to vezete? Co chcete dělat?“ Byl si jist, že bude zavražděn, a proklínal den, kdy se upsal do služeb toho grázla Wolfa. Tyhle zločinci, to je určitě nějaká Wolfova konkurence, která jemu pro výstrahu odpráskne mě… letělo mu hlavou. Jako by jim nestačil ten spratek Heluna! Jak jenom je přesvědčit, že když zamordujou Helunu, on ani necekne o ničem, co by mohlo přispět k jejich odhalení?

Než však stačil znova otevřít pusu, aby je ujistil o své solidaritě, Dany vedle něho přes šátek před ústy promluvil tiše a zastřeným hlasem: „Nic se nebojte. Jenom vás na chvíli odklízíme. Poslouchejte: dáme vám injekci. Probudíte se asi tak za čtyři hodiny, ruce a nohy budete mít volný, oči rozvázaný. Máte tu pod sebou na podlaze dokonce kabelu s jídlem a s pitím tý holky. Klíčky od vozu si bereme, odejdete odtud pěšky. Až vylezete z auta, pár metrů za jeho zadkem je lesní cesta. Dáte se po ní doleva a za pět minut jste na silnici, kde jsme vás sbalili. Je nám jedno, jestli vyjdete ještě v noci nebo až ráno… Všechno jasný?“

„Všechno jasný,“ tetelil se Emil štěstím, že nejde o krk. Kdyby ho mínili oddělat, nebudou se zdržovat pokyny.

„Telefon je vyřazený z provozu,“ pokračoval Dany. „Až se dostanete mezi lidi, neopovažujte se jít za policajtama. A nebudete ani volat Wolfovi, ale všechno mu povíte až mezi čtyřma očima. Byl by moc nerad, kdybyste něco vyžvanil policajtům anebo s ním o týhle záležitosti mluvil po telefonu. A hlavně bysme to viděli neradi my a podali bysme si vás. Příště už by to nebylo takhle v rukavičkách. Jasný?!“

„Jo jo,“ horlivě ujišťoval Emil a vzápětí prokázal, že mu to pálí i ve stresu. „Jenomže když holku včas nedovezu a telefon do auta bude hluchej, strhne se frmol. Wolf nejspíš sám zalarmuje policajty, nemyslíte?“

„Za chvíli se s ním spojíme a sami ho budeme informovat. Tak dál: kam jste měl holku odvézt?“

„Domů do vily. Do vily v Tróji.“

„Kdo ji doma čeká?“ zněla další otázka.

„Určitě je tam hospodyně. Paní Wolfová je na pár dní v Německu. Když není doma, hospodyně je ve vile ve dne v noci. Kvůli holce. A hospodyně taky zvedá telefon. Než přepojí na panstvo, každýho kádruje, na to se připravte.“

„Myslíte, že Wolf je teď a bude celý večer doma?“

„To tedy sotva. Když tu není manželka, sám doma nevydrží.“

„Kde asi tak myslíte, že stráví večer, a v kolik se vrátí domů?“

„To vám přesně nepovím, ale odhaduju, že jde s kámošema na večeři do nějakýho nóbl podniku… pak budou mastit karty… a domů se vrátí taxíkem někdy po půlnoci,“ snaživě odpovídal Emil. „Ale ručit vám za to nemůžu.“

„Wolf má pořád při sobě mobilní telefon s tajným číslem. Znáte to číslo?“

„Samosebou. Pište si. Potřebujete papír a tužku? Jsou v přihrádce,“ vstřícností přetékal Emil.

„Mám všechno. Diktujte,“ vybídl ho Dany a číslo si zapsal. „Tenhle osobní telefon Wolf nikdy neodkládá? Neodchází bez něj?“

„Co já vím, tak nikdy. A číslo mění dvakrát do roka.“

„Čím míň toho o nás Wolfovi povíte, tím líp pro vás,“ doporučil mu Dany. „A neceknete o týhle akci ani nikde jinde. Nikomu!“

„Jasný, jasný. Rozkecávat to nebude nejspíš ani Wolf – není, čím se chlubit,“ otrnulo Emilovi už tak, že se uchechtnul. „Jenom si prosím vás nepředstavujte, že já mám nějakej důvod Wolfa milovat a pomáhat mu, aby vás odhalil. Ani náhodou! Jenomže co když von tuhle věc policajtům přece jenom oznámí? Co jim mám vykládat, až mě zmáčknou?“ byl ustaraný Emil, který dobře věděl, jak snadno by si ho tihle hoši mohli vyhmátnout a podat, kdyby jim připadalo, že proti jejich příkazu kecal.

„Budete vypovídat snaživě, ale co nejmíň faktů. Zamlžovat. Po tom spreji a injekci si na všechno vzpomínáte jen zmateně. Ale na žádný policejní výslech nedojde. Wolf nestojí o poprask.“

„To vám teda můžu jen potvrdit,“ souhlasil Emil.

„Kdy se vrátí paní Wolfová?“

„Jo, tak tohle by rád věděl i sám Wolf,“ ušklíbl se Emil. „Ale řek bych, že za pár dní. Příští víkend se v Kamenici chystá oslava, dědovi bude šedesát. U toho Irma nemůže chybět, na rodiče vona drží.“

Dany si byl jistý, že Emilovi řekl všechno a dostal z něho všechno, co mu strýc vtloukl do hlavy, a tak uzavřel slovy:

„Teď vám dám tu injekci. Ležte klidně, je to jen do zadku, trochu vám stáhnu kalhoty,“ uvolnil mu je v pase.

Emil začal smlouvat. „Co kdybyste mi žádnou injekci nedávali a já se vám zaručím, že se vocuď třeba do rána ani nehnu?“

„Sichr je sichr a i my máme svoje pokyny.“

Emil chtěl ještě něco říct, ale to už si vzal Dany od Robiho naplněnou injekční stříkačku a jehlu vbodl do Emilova zadku. Stříkačku ještě ani úplně nevyprázdnil a Emil už spal. Bratři přesto dál pracovali podle instrukcí mlčky. Zapnuli Emilovi uvolněné kalhoty, zajistili, tak jak je to matka nacvičila, aby Emilovi nezapadl jazyk a neudusil se, a pak mu ještě hbitě prohledali kapsy a další věci, jestli někde náhodou nemá náhradní klíč k autu. Z téhož důvodu projeli i obsah skříňky v palubní desce a kufr. Nakonec Emilovi rozvázali nohy a ruce, hodili přes něho pokrývku a upravili ho do polohy, která by náhodnému chodci – třeba houbaři – naznačila, že řidič se zajel do téhle houštiny prospat. Šňůry, jimiž byl svázaný, nacpali do kapes a právě tak šátek, který mu sundali z očí, až když už byli na odchodu. To už se jenom pečlivě rozhlédli, jestli tu něco nezapomněli, a pak už mercedes rychle opustili. Vzápětí přisedli k otci do formana a teď teprve sundali rukavice. Když se vynořili z lesa, Robi si přesedl za volant pokojně tu čekajícího liazu a Dany s otcem pokračovali v cestě formanem.

„Proběhlo to fantasticky, bez jedinýho zádrhelu,“ slastně se protáhl Dany s pocitem dobře vykonaného záslužného díla.

„Nechval dne před večerem!“ okřikl ho otec v záchvatu pověrčivosti.

„Ale táto, večer už přece je, ne?“ zasmál se Dany.

„Zatím ještě svítí slunce naplno,“ odsekl Kája, který se bránil popustit uzdu euforii, jak on a jeho kluci strejdovi Petrovi ukázali, co v nich je a na koho má spolehnutí.

I Petr Sladký byl v rozpoložení plném optimismu pro dny a věci příští. Když v Deštné u Klatov na chalupě Krátkého dcery za nimi zapadla vrata garáže, vnitřním schodištěm vynesl spící Helunu do připraveného pro ni pokojíku, položil ji na lůžko, zamkl dveře a sešel do kuchyně k Pavle, která vařila kávu.

„Proběhlo to pefektně. Všichni jste byli skvělí,“ řekl.

„Doufám, že kluci zvládli i ten závěr,“ povzdechla si Pavla, která v duchu byla pořád s manželem a syny likvidujícími řidiče a mercedes.

„Tím jsem si úplně jistý,“ skutečně si byl jistý Sladký. „Za chvíli tu Káju máš.“

„Takže s našimi otisky si v tomhle baráku nemusíme dělat starosti,“ ujistila se Pavla.

„Nemusíte. Kdyby něco, byli jste tu s Kájou pár dní na dovolený. Jenom pozor, ať někde nezůstanou otisky holky,“ opakoval Sladký to, co jí a Kájovi řekl už několikrát. „Z tý cimry nesmí vyjít kromě na klozet, a to se zavázanýma očima. Jak odtud vypadne, vydrhne se všechno, čeho se mohla dotknout.“

Zvedl se.

„Ještě se musím postarat o auto a o papíry,“ mínil zlikvidování falešných dokumentů svých, Pavly a od favoritu, jímž teď přijeli. „Pro favorita sem zejtra zaskočí Robi a hodí ho do Německa,“ opět jenom opakoval to, co všichni znali zpaměti. „Pavlo, dohlídni, aby Kája auťák umyl opravdu důkladně, hlavně uvnitř, aby tam neutkvěl nějaký otisk nebo vlas holky nebo vlákna z jejího oblečení.“

„Víš dobře, Petře, že Kája není neodpovědný ve věcech opravdu důležitých,“ řekla Pavla.

„Jo jo, vím,“ souhlasil Sladký a pomyslel si: škoda že náš Kája nepokládá za opravdu důležitý například neprošustrovat blbě pár desítek milionů při podnikání.

„Holku zvládneš, viď?“ ujistil se ještě.

„To je to poslední, co by ti muselo dělat starosti,“ řekla Pavla a podařilo se jí nevykřiknout: Pohni, ať už je tu Kája a já mám jistotu, že to dobře skončilo, on je se mnou a kluci jedou na Prahu. Věděla totiž, že manžel, než sem přijede, nejdřív se musí setkat s Petrem v Klatovech, aby mu poreferoval o závěru akce s Emilem.

„Všichni jste byli báječný,“ řekl Sladký. „Všechny vás pošlu na parádní dovolenou. Co bys říkala čtyřem tejdnům v Kalifornii?“

„Petře, nic nám nedlužíš,“ zajíkla se představou takové dovolené Pavla. „Dlužíme my tobě. Financuješ Káju a –“

„Tak to by stačilo,“ utnul ji Sladký. „Kdyby něco – volej!“

„To víš, že jo,“ přikývla.

Na chalupě byl telefon a číslo švagrova mobilního telefonu, který měl teď neustále na dosah ruky, znala zpaměti.

Pak už si jenom řekli ahoj a Sladký odešel do garáže přilepené jako architektonický zločin k nádherné, sto let staré chalupě. Podobně citlivě bylo přistavěno i první poschodí. Lence, dceři Václava Krátkého, a jejímu manželovi, majitelům několika obchodních domů, by vkus a smysl pro krásno opravdu nikdo vyčítat nemohl.

V prostorné garáži pro tři vozy Sladký vyměnil tabulky s falešnými čísly favoritu za správné a ty falešné zničil tak, že je nůžkami na plech rozstříhal na drobné kousky a vložil do sáčku, který cestou na Prahu vysype do nějaké popelnice. Potom spálil falešné doklady k favoritu a stejně tak svůj a Pavlin falešný občanský a řidičský průkaz. Zbytky spláchl do klozetu. Poté nasedl do opla, který tu měl přichystaný, a v plné počestnosti papírů svých i auta opustil Deštnou, aby se v Klatovech setkal s Kájou.

Ivan by mohl mít radost, jak přísně a přesně každý jednotlivý krok probíhá podle jím vypracovaného harmonogramu.

Kája s Danym odjeli z místa činu do Klatov inkriminovaným formanem, kterému na nefrekventovaném místě u lesa před Klatovy vyměnili tabulky s čísly za správné. Ty falešné zničili spolu s falešnými doklady svými i auta stejně jako Sladký a zbytky zahrabali na několika místech pod mech. To vše jim trvalo sedmnáct minut. Jejich nejbližším cílem bylo parkoviště v Klatovech, kde na Káju čekal zaparkovaný volkswagen, do kterého přesedl, aby se na opačném konci Klatov setkal s bráchou a pak odjel do Deštné za manželkou. Dany zůstal za volantem formanu, kterým odfrčel do Prahy.

S inkriminovaným liazem odjel z místa činu Robi, a to rovnou do Prahy. Po dvaceti kilometrech zlegalizoval u lesa svoji i jeho totožnost úplně stejně, jako otec a brácha učinili s formanem.

V Praze Dany a Robi zajeli s auty do podnikové autodílny, každý do jiné, obě byly v neděli mimo provoz. Tady každý svoje auto předůkladně umyl a vymyl a pak zatelefonoval připravenému řidiči, Dany Jardovi, Robi Tondovi, aby si auta vyzvedli. Byli to řidiči z nejspolehlivějších. Aniž jeden věděl o druhém, ještě tu noc přepravili každý jiným hraničním přechodem auta do Německa, aby tam zůstala na dobu neurčitou. Forman v bazaru na prodej, liaz s přívěsem ve dvoře podniku, jehož spolumajitelem byl Ciml. Druhým majitelem byl Němec a oba spojovalo podvodné kšeftování, poškozující ovšem výhradně zemi Cimlovu. Poškozovat zemi německou se totiž nevyplácí, protože podvody, korupce a daňové úniky se tam trestají.

Sladký sice věřil, že zbytek akce poté, co místo činu opustil, proběhl dobře, ale přece jenom těch dvanáct minut, co na dohodnutém místě na bráchu čekal, mu pěkně brnkalo na nervy. A když viděl přijíždět známý mu volkswagen, ze srdce mu spadl balvan. Kája zastavil kousek od něho a přisedl si do oplu. Sotva otevřel jeho dvířka, Sladký se neubránil vyhrknutí: „Všechno klaplo?“

„Perfektně,“ řekl Kája hrdě.

„Kluci už frčej na Prahu?“

„Pochopitelně.“

„Řidič spolupracoval?“

„Bez problémů,“ předal mu Kája zásadní informace Emila Patery, tak jak je měl od Danyho, a číslo Wolfova nejosobnějšího mobilního telefonu.

„Paráda!“ pochválil si Sladký. „Takže padej za Pavlou.“

Měli jsme z pekla kliku, mručel si Sladký, když brácha vypadl z jeho vozu.

Naprosto stejné pocity měli Ivan a Pepino, když konečně obdrželi zakódovanou zprávu.

Ivanem perfektně naplánovaná akce zahrnovala i precizní komunikaci mezi jednotlivými zúčastněnými. Patřil tam i telefonát, jímž se Pepino co nejdřív dozví, jak akce proběhla. Na Pepinovo číslo domů měl telefonovat z nejbližší budky Dany, jakmile v Klatovech vyklopí otce u volkswagenu a rozjede se na Prahu.

Nevěděl, komu volá, ani co je smyslem volaného, mohl se to jen dohadovat, ale ani ho to nezajímalo. Vytočil číslo, a když se ve sluchátku ozvalo smluvené: „To je Franta?“ řekl jenom: „Ne, Honza. Mám vyřídit, že Eva přijde zejtra do práce až v jednu hodinu.“

„V jednu… Díky,“ řekl Pepino a oba zavěsili.

Dusivé napětí předchozích hodin vybil Pepino tak, že od okna pokoje ke dveřím udělal několik kotrmelců.

Ivan, který Danyho slyšel přes mikrofon, si zhluboka odfrkl: „Tak tohle bysme měli.“

Od čtyř hodin odpoledne vysedával u Pepina, což měl usnadněno tím, že Ilona si vzala na několik dní dovolenou a odjela s dcerkou ke kamarádce na chalupu.

„Na jedničku!“ provolal Pepino, když chytil dech.

Hodina, kterou Dany uvedl, byla oznámkováním průběhu akce. Jednička jako nejvyšší ohodnocení znamenala, že akce proběhla absolutně beze všech komplikací a dále že Emil Patera se vzpamatoval natolik, že byl schopen komunikovat a komunikoval ochotně. Co víc si pro tuto chvíli mohli přát?

Pepino zvedl sluchátko a oznámil Mrožkovi, který se ozval okamžitě, neboť už několik hodin byl nalepen na telefonu: „Pane generální, Eva přijde zítra do práce kolem jedné hodiny.“

Mrožkovi taktak že neuklouzlo provolání: Sláva!

„V jednu,“ opakoval. „Děkuji za zprávu.“

Víc se nebavili.

„Jednička!“ řekl Mrožek Cimlovi a Krátkému, kteří mu viseli na rtech. V jeho vile byli už od oběda.

„Chvála pánubohu,“ vydechl Krátký a Ciml si jen mlčky zamnul ruce.

Mučivé čekání dnes ovšem ještě zdaleka nekončilo, i když nejrizikovější partie tohoto dne byla šťastně za nimi. Jednička je sice ujistila i o tom, že dle Emilovy výpovědi je Wolf k dosažení a mají i jeho supertajné číslo na tělo, jenomže šofér nemůže vědět všechno, a kdyby se Wolf třeba jen na pár hodin někam vytratil bez telefonu… Ivan samozřejmě vypracoval postup pro případ, že by Wolfa těžce sháněli, ale byla by to nemilá komplikace.

Takže chvilková euforie po první příznivé zprávě se zas rychle vytratila a vystřídalo ji nové napětí: už aby se Sladký ozval a dozvěděli jsme se, jestli mluvil s Wolfem a jaká je s ním řeč. Totiž – že s ním řeč bude, to bylo víceméně jisté. Jenom ho zastihnout co nejrychleji.

Ale ať už tak či onak, ještě tuto noc bylo zapotřebí se setkat v obvyklé sestavě a na základě vyhodnocení momentální situace naplánovat další kroky. Místo setkání nejužšího štábu: Ivan, Pepino, Sladký, Mrožek bylo už předem určeno, zbývalo doplnit hodinu závislou od toho, kdy Sladký dorazí do Prahy.

Sladký, k němuž se v tuto chvíli upínalo několik myslí, před výjezdem z Klatov křepce, ba rozjařeně vstoupil do předem vytypované telefonní budky, aby Wolfovi oznámil radostnou rodinnou událost: mají jeho dceru, za niž požadují dvě stě milionů korun českých.

Na mluvítko přisál Vika, vytočil číslo a Wolf se mu do sluchátka ozval tak rychle, jako kdyby celý den nedělal nic jiného, než seděl u telefonu a čekal na tohle milé popovídání… na šťastné a veselé zprávy.

Sladký byl rád, že Vik jeho hlas zcela odosobní. Věděl, že sám ve svém hlase nedokáže zvládnout bujarou vítězoslávu, která by byla výrazem neprofesionality.

Kapitola 13

Emil se k plnému vědomí probral v jedenáct hodin v noci a blahořečil Helunině bábě, že holce dala na cestu láhev malinové šťávy. Hltavě ji vypil, ale na jídlo, které bylo v kabele, neměl ani pomyšlení. Noc byla teplá, ale někam teď pochodovat, to bylo to poslední, nač měl chuť. Když vylezl z vozu, cítil se velice vratký v nohách. Koneckonců proč by se vlastně měl někam hnát? Zalezl si zpátky do auta s rozhodnutím, že Wolfovi řekne, že se probral až ráno. Pohodlně se uvelebil a za chvíli znova spal.

Probudil se v šest, slunce už zářilo. Vzpomněl si, že ve své tašce v kufru má termosku s kávou. Byla ještě horká, a když vypil dva kalíšky, cítil se jakžtakž schopen vyrazit. Ze svých věcí si vzal jenom peníze a doklady – přesvědčil se, že v peněžence mu nechybí ani koruna – a šlapal k silnici. Tady měl štěstí, že teď už se zde sem tam nějaké auto mihlo, jak lidé jezdili do práce, a měl znova štěstí, že hned druhé, na které mávnul, mu zastavilo. Byla to stařičká avie. Řidič sice nebyl natolik důvěřivý, aby si ho pustil do kabiny, ale dovolil mu vlézt si na korbu. Domluvili se, že ho vysadí v Sušici na náměstí, kam řidič mířil. A v Sušici už nebyl problém sehnat taxíka, který Emila v půl desáté dopoledne vysadil u branky Wolfovy vily. Věděl, že starej před desátou z domova neodchází.

U branky zvonil rozklepaný představou Wolfova běsu. Žádný běs se však nekonal.

Branku mu dálkovým ovládáním otevřel sám Wolf poté, co se na televizní obrazovce domácího okruhu přesvědčil, že je to Emil. A vzápětí mu osobně otevřel vstupní dveře do vily.

„Co Helunka?“ vyhrkl hned na prahu úzkostlivě Emil. Úzkost to byla nelíčená v představě, co se snese na jeho hlavu, jestli se tomu parchantovi něco stalo. Nebýt Emil účastníkem tohoto dramatu, poklepal by na rameno každému, kdo by tomu skřetovi šlápnul na krk.

„Všechno je v pořádku, pojď dál, Emile, tadyhle se posaď,“ vtáhl Wolf svého řidiče do šedesátimetrového obývacího pokoje, hýřícího brokátem, a hned mu nalil koňak. V županu – černý samet se zlatými saténovými ornamenty – se rozvalil v protějším křesle a Emilovi připadalo, že v noci toho asi moc nenaspal. Vaky pod očima v jeho tlusté tváři byly obrovské a hrály všemi barvami.

Na stole z kouřového skla s kudrnatými zlatými nožičkami, který trůnil mezi koženými fotely, byla mísa s bohatě obloženými chlebíčky a druhá se zákusky zdobenými máslovým krémem a šlehačkou. Wolf musel mít neustále po ruce něco k zakousnutí.

„Ber si, Emile,“ vybídl řidiče a ten odpověděl: „Díky, ale na jídlo nemám ani pomyšlení.“

Hlad jím sice už lomcoval, jedl naposled včera v poledne, ale z pohledu na všechnu tu tučnou hojnost se mu rozvlnil žaludek. Doufal, že Wolf nezačne žrát. Pohled na to byl těžko stravitelný i pro žaludek v nejlepší kondici.

Wolf oběma znovu nalil koňak: „Tak povídej, Emile,“ vyzval ho.

Emil podle pravdy vylíčil, jak k přepadení došlo. A sebekriticky připustil: „Neměl jsem vylejzat z auta. Ale copak už člověk musí podezírat každýho na každým kroku?“ provolal s nelíčeným zoufalstvím.

„Jo, musí. To sou teď poměry. To sme to dopracovali. Tahle zasraná vláda a ten zasranej spolek vyžírků, co si říkaj parlament, se nám neuměj postarat ani vo to, aby nás nevraždili smradlaví grázlové,“ děl Wolf pochmurně a bylo v tom hoře i spravedlivé pobouření posledního ctnostného na tomto světě. „Kdyby mě nějakej úchylas vodprásknul, myslíš si, Emile, že ho líznou? Ani náhodou. A i kdyby ho lízli, kolik si myslíš, že by dostal za můj lidskej život? No řekni sám kolik?!“ provolal Wolf pateticky.

Emil si pomyslel, že dostat by měl přinejmenším tucet – tedy metálů – a nahlas pravil přiměřeně zachmuřeně: „Nevím, pane generální řediteli, kolik by dostal, ale že by za půldruhýho roku vylez z kriminálu, na to vemte jed. Ale ještě spíš by zdrhnul při první dovolený, kterou by dostal po vodsezení tří tejdnů.“

Tím správně udeřil na strunu souznění s panem generálním ředitelem, který ve svém rozpoložení potřeboval slyšet, že svět je plnej špatnejch lidí a slušnej člověk je jim vydán na milost nemilost.

„Když si představím, že tyhle tlučhuby, vyžírky a budižkničemy ve vládě a v parlamentu sem volil těmadle rukama… že jim svejma daněma platím vochranky… mlátil bysem toudle hlavou do támdletý zdi,“ zoufal si občan Alois Wolf, až do včerejšího večera navýsost spokojený se svou lidskou i profesionální bilancí: Za poslední rok v idylické pohodě zisk EXTRANu jenom na daňovém úniku sedm set milionů korun a v nemenší pohodě čtyři vraždy na objednávku: jeden člověk z vlastních řad, který si moc pouštěl hubu na špacír, jeden odběratel-neplatič a dva lidé z řad konkurentů. Že ovšem zůstane nepotrestán kriminální čin proti jeho vlastní osobě, to samozřejmě vrhalo zbrusu nové světlo na hodnocení poměrů po listopadu u nás nastolených. Zkrátka a dobře – to bylo nesnesitelné, to bylo k zbláznění, to zasluhovalo svržení vlády, rozpuštění parlamentu, nálož dynamitu do budovy ministerstva vnitra a lynč prezidenta.

Wolf zmítající se v propastném zoufalství, to bylo rozpoložení, ve kterém Emil Patera viděl svého bosse poprvé.

„Vůbec se vám, pane generální řediteli, nedivím,“ byla jeho inteligentní replika na Wolfovu informaci, jak by toudle hlavou tloukl do támdletý zdi. „Pořád mi leží na srdci, jestli jsem tomu maléru nemoh nějak zabránit.“

Na srdci mu leželo jenom jedno: aby si ho nepodali ani Wolfovi pochopové, ani ta druhá banda. Zatím to pro něho vypadalo dobře. Wolf na něho nezuří a on zas mu nepoví nic, co by ho mohlo přivést na stopu pachatelů, a tím si je proti sobě popudit. Po pravdě řečeno, ani neví něco tak podstatného, co by Wolfa mohlo na jejich stopu přivést.

„Nic si, Emile, nevyčítej, ve tvý situaci bych se zachoval úplně stejně,“ řekl Wolf a z jeho laskavého tónu Patera usoudil, že boss utrpěl otřes mozku s nedozírnými následky, z nichž nejpovážlivější je ztráta sprostého řvaní. „Je to blbost celýho vedení našeho podniku, že podceňujeme zločince. Od zejtřka se všechno mění. Zavádím přísný opatření. Najmu stovku goril jenom na ochranu naší rodiny,“ rozmáchlým gestem dal najevo, že do té rodiny zahrnuje i Emila. „Nejvostřejší gorily, který vodprásknou každýho, kdo se k nám přiblíží na dvacet kroků!“ chvástal se Wolf a trosky jeho rozdupaného sebevědomí projevily nepatrný záchvěv dobré vůle regenerovat.

„Jenomže co je nám to všecko platný,“ děl ponuře Emil, infikovaný Wolfovým bezbřehým zoufalstvím, „proti takovýmu parádnímu vodstřelovači s perfektní snajprovkou. Takovej se posadí támdle někde za komín a ze čtyr set metrů nás vodpráská všechny i s gorilama.“

Tohle tedy bylo přesně to, co teď Wolf potřeboval slyšet. Tukem obalené srdce se mu rozbušilo a několik nekonečných vteřin měl pocit, že v místnosti není vzduch.

Když konečně chytil dech, zasípal: „Najmu takovejch goril, že proti tomu je Clintonova vochranka srandička pro sirotky.“

Měl smůlu, že Emil už definitivně propadl chmurám: „Gorilám bych taky moc nevěřil. Je snad málo případů v Americe, kdy gorily zkorumpovaný druhou stranou voddělaj vlastního bosse?!… Prokrista, co je vám?!“ vyděsil se pohledem na Wolfa, který mu pošedl před očima a s ústy dokořán lapal po dechu.

Emil, který to v domě znal, vyrazil do haly a vřítil se do nejbližší koupelny. Ze džbánu vyhodil šeřík, kalnou vodu chrstl do vany a natočil čistou studenou. Ještě popadl žínku a ručník a pádil zpátky k Wolfovi. Ten byl sice při sobě, ale barvu měl stále stejně špatnou a stále jako by se mu těžko dýchalo. Emil namočil žínku a šplouchal mu s ní vodu po obličeji a v zátylku. Wolf si sám rozevřel župan a kabátek hedvábného pyžama a Emil mu na hruď přiložil namočený ručník.

„Mám zavolat hospodyni? Zavolat doktora?“ naléhal. Nevěděl, že hospodyně tu dnes dopoledne není.

„Nic takovýho,“ pokusil se říct Wolf energicky, ale vyšlo to spíš jako zakňučení. „Už je to úplně dobrý.“

Úplně dobrý to sice nebylo, ale lepší to bylo. Emil pozoroval, jak se starýmu zase vrací normální barva a upravil se mu hlasitý dech. Ne že by měl Emil něco proti tomu, aby mu starej před očima vydechl naposledy. Naopak. Byla by to jedna z věcí, jež by ho upřímně potěšily. Ovšem neposloužit mu v krizi by se neopovážil. Starej by samozřejmě přežil a byl by to za pár dní on, Emil, kdo by se odebral na věčnost.

„Jsem přetaženej… přepracovanej,“ funěl Wolf a Emil správně pochopil, že starej by zanic nepřipustil, že takhle ho vytočili nějaký grázlové, asi ještě nebezpečnější než on. Grázlové, na který je krátkej.

„To rád věřím,“ servilně přizvukoval šéfovi. „Už delší dobu pozoruju, že si toho na sebe nakládáte moc,“ nasadil lamentaci.

„Poslouchej, Emile, nevopovažuj se někde někomu kecnout, že se mi udělalo blbě,“ kázal Wolf zas už docela pohromadě. „To máš totiž tak: kdyby se to doneslo mý ženě, začne hysterčit, že musím vysadit, že musím do lázní – no znáš ženský,“ žoviálně se na Emila šklebil.

Emil tyhle kecy přetrpěl s úslužným přitakáním, ač byl přesvědčený, že tý nádherný Irmě může bejt tenhle žok sádla ukradenej, a pravou ruku by vsadil na to, že Irma sní o vdovství jako prostředku, který by ji toho odpornýho prasete zbavil a současně jí podržel prachy a majetek, jimž se po jeho boku těší. Emila moc zajímalo, jestli Irma občas uvažuje o dokonalé vraždě.

„Já si sice taky myslím, pane generální řediteli, že byste potřeboval vysadit a že lázně by pro vás byly to pravý, ale že bych někde kecal, to snad mě už znáte, že já se nikde s nikým nevykecávám.“

Což byla pravda. Jednou z nemnoha Emilových dobrých vlastností byla nemluvnost vůbec a o záležitostech svých chlebodárců zejména. A nebyl blbý. Dobře věděl, že starýmu jde o to, aby doma i v podniku hrál roli supermana, a pracuje k infarktu představou, že by byl pokládán za kripla, kterej ve stresu jde na lopatky… A nezkolaboval jsi, ty nádivo, z nějaký přepracovanosti, ale seš celej posranej, jak tě ty frajeři zmáčkli pod krkem, pokračoval Emil ve svém vnitřním monologu.

„Jo jo, vím, že nejseš drbna,“ souhlasil dnes neslýchaně tolerantní Wolf a zvedl se z hlubokého křesla. „Máš mou důvěru. Počkej, jdu se převlíct z toho mokrýho.“

Za chvíli se vrátil učesaný, provoněný, v županu ze stříbřitého hedvábí posetého oranžovými a šeříkovými květy. Je buzik – není buzik, dohadoval se a ne poprvé Emil, který Wolfa poznal v době, kdy už o kácení ženskejch jenom vydatně kecal, ale jinak kde nic, tu nic. Emil byl už párkrát svědkem, jak splašeně starej hodil zpátečku a prchal z místa činu, když některá dámička vzala jeho pivní kecy vážně a šla tvrdě na věc.

„Tak si to proberem dál, Emile,“ srdceryvně si povzdechl Wolf. „Ten syčák tě omráčil sprejem, probral ses, když tě naším autem vezli do lesa, byl jsi svázanej a měls zavázaný voči.“

„Nevím, kolik jich v tom autě bylo, ale po zvuku jsem poznal náš mercedes a ten hajzl, co seděl vedle mě, mluvil jak přes bandasku. Hučel do mě, že mi daj injekci, a až se probudím a dojdu někam do vesnice, nesmím volat policajty, to byste viděl nerad. A nesmím s váma o ničem mluvit po telefonu. Stejně budete všechno vědět, za chvíli vám zavolají. Já se bál jen vo Helunku. Pořád jsem jim vopakoval, aby proboha neudělali nic tomu nevinnýmu dítěti,“ bájil Emil a Wolf si pomyslel: Škoda, žes jim neporadil, aby tomu nevinnýmu dítěti uvázali kámen na krk a hodili ho do řeky. A pak že si ke mně můžou zaběhnout pro šek. „No a vtom mě napadlo, že jim povím vaše tajný číslo, abyste byl informovanej co nejrychlej.“ Jasně, na dobrý zprávy nikdy není dost včas, zase si cynicky pomyslel Wolf. „Neudělal jsem chybu?“ byl ustaraný Emil. „Vím, že jste zakázal prozrazovat vaše tajný číslo, ale v tomhle případě –?“

„Všechno jsi proved správně. Číslo si zase dám změnit,“ dál byl neslýchaně tolerantní Wolf.

Následoval Emilův detailní nic neříkající popis liazu a Káji, přičemž si dával záležet na tom, aby se popis hodil na každý liaz a každého obézního chlapa v tomto státě, kromě liazu a chlapa, které popisoval. Protože se však současně obával, že by se jednoho dne mohlo provalit, že různé detaily uváděl chybně, opakovaně zdůrazňoval, že po tom spreji má hlavu jak vygumovanou, auto i chlapa si vybavuje tak divně mlhavě… „Chvílema jsem si jistej, že měl džíny, za chvíli si zas jasně vzpomínám, že to byly hnědý manšestráky,“ říkal Emil zoufale a Wolf ho dokonce utěšoval, aby si z toho nic nedělal.

„Sebepřesnější popis liazu by nám byl stejně na hovno,“ nahlas uvažoval pan generální ředitel, „protože auťák byl stejně ukradenej a číslo falešný,“ čerpal ze svých vlastních bohatých podnikatelských zkušeností. „Zrovna tak ten vousatej tlusťoch. Je úplně fuk, že si chvíli myslíš, že měl vousy černý, chvíli že měl vousy zrzavý, protože byl stejně vobarvenej a voholenýho bys ho nepoznal, ani kdyby s tebou šel na pívo. A i kdybysme ho nakrásně dostali, můžeš se vsadit, že ani neví, pro koho pracuje, protože byl najatej vod zprostředkovatele, vo kterým neví vůbec nic, protože ten si ho vymákne, jenom když mu zadává kšeft.“

Bylo by sice dobrý vousatýho tlusťocha dostat a vodprásknout, jenomže k tomu supergrázlovi v pozadí by mě to nepřivedlo blíž ani vo krok, zoufal si Wolf. Ten pocit byl k zešílení.

„A Heluška je úplně v pořádku?“ zeptal se znova naléhavě a procítěně Emil nic netušící, že s bossem ho spojuje touha vidět Helušku v horoucím pekle.

„Helunka je úplně v pořádku,“ blábolil Wolf upřímně doufaje, že pravý opak je pravdou a že únosci jí dají po tý roztlemený držce, kdykoli jen si ji na ně otevře tak, jako si ji otevírá na tatínka, který jí bohužel po držce dát nemůže, protože maminka by se zlobila.

Emil Patera sice hořel zvědavostí dozvědět se, kdy a jak byla holka doručena domů, kolik za ni Wolf vysolil, jak to vlastně bylo a s čím se ty frajeři Wolfovi ozvali, ale vyptávat se neopovážil.

„Teď se jdi, Emile, vyspat a dej se zase dohromady,“ řekl Wolf velkoryse, „a pak se vypravíš pro mercedes.“

Domluvili se, že do Sušice odveze Emila s náhradním klíčkem k mercedesu řidič Běhounek volvem, do jehož kufru se naloží malá motorka. Tu si Emil v Sušici vezme a Běhounek se volvem vrátí do Prahy, aniž by tušil, oč jde. Emil motorkou dojede k mercedesu, motorku vrazí zase do kufru a autem přijede do Prahy. Pak dostane čtrnáct dní placenou mimořádnou dovolenou, aby se z těch útrap zotavil, nejlíp s nějakou pěknou holkou u moře. Tam na tuhle blbou aféru jednou provždy zapomene. Aby se mu zapomínalo co nejlíp, na to mu dal Wolf obálku s padesáti tisícikorunami.

„Emile, vo tom přepadení nikde nikomu ani nemukneš!“ přikázal Wolf takovým tónem, že se Emilovi podlomila kolena. Viděl, že starej se zas už našel, a dovedl si představit, co by nastalo, kdyby jeho příkaz porušil. „A bůh tě chraň prokecnout něco vo tom před mou ženou!“ zahřímal ještě Wolf.

Zatím sice ještě nevěděl přesně, kolik toho a v jaké verzi manželce poví, ale jedno věděl určitě: Emil o tom nesmí kecat absolutně s nikým.

„Spolehněte se, pane generální řediteli,“ o překot ho ujišťoval Emil.

Slovo dodržel. Hned tak zapomenout však dost dobře nemohl. Tu květnovou neděli mu dlouho připomínal sám Wolf při každém setkání. Připomínal mu ji svou vlastní existencí. Emil totiž nemohl nevidět, že od té květnové neděle Wolf už není, co bejvával. Změnil se v uzlíček nervů. Uzlíček sice dál sprostě rozeřvaný – ale uzlíček.

Kapitola 14

Jak by se Wolf nezměnil v uzlíček nervů, když od toho večera, kdy byla Heluna unesena, si prožíval svoje soukromé peklo.

Emil Patera správně usuzoval, že Wolf bude hrát v neděli večer s kamarády karty. Jenomže po vydatném obědě Wolfa nesnesitelně rozbolel zub – nebylo to poprvé, ale návštěvu zubaře neustále zbaběle odkládal – a napajcoval se analgetiky. Lehl si, usnul a probudil se až navečer. Zub ho zatím nebolel, ale hlavu měl těžkou a náladu pod psa. Nicméně vydatnou večeři spořádal a kamarádům zatelefonoval, že nepřijde – přijela mu návštěva z Kalifornie. Pak se uvelebil v ložnici před televizor a omrzele přepínal z jednoho programu na druhý. Že je touto dobou Helunka na cestě domů, na to ani nevzdechl, dokud nezabzučel telefon, který ležel na koberci vedle křesla.

„Wolfe, mám pro tebe důležitou zprávu,“ ozval se podivně dutý nedefinovatelný hlas. „Jdi někam, kde bys byl sám. Ozvu se znova za deset minut.“

„Můžeš mluvit. Jsem sám. Kdo volá?“ zeptal se lehce podrážděně Wolf.

„Tak teda dobře poslouchej. Máme tvou dceru Helenu,“ oznámil hlas a odmlčel se, aby Wolf zprávu strávil. Ten se zmohl na duchaplné: „Jak to? Cože ji kde máte?“

„Je to únos,“ oznámil hlas. „Holku jsme sebrali tvýmu řidičovi. A teď poslouchej, jak budeme ve spojení, a jak –“

„Nebude žádný spojení a žádný vydírání,“ uťal ho Wolf. „Za tuhle dcéru neuvidíte ani pěťák. Šlápli jste totiž úplně vedle,“ zachechtal se. „Vona to totiž není žádná moje dcéra, víte? Vona je to dcéra mojí manželky. Kdybyste nebyli úplný volové a tý dcéry se voptali, jak se jmenuje, tak se dovíte, že Pospíšilová. Proč mi k srdci nepřirostla, to poznáte, když si ji pár dní necháte… Seš tam?“

„Jo,“ zachroptěl v agonii Sladký.

„Hele, ty debile, mám pro tebe dobrej tip. Co takhle vydírat jejího vopravdovýho fotra? Piš si: Karel Pospíšil, toho času aranžér v Bílý labuti. Počítám, že takovejch dvacet tisíc by moh dát dohromady, když prodá trabanta,“ znova se rozchechtal Wolf.

Sladký zcela paralyzován mlčel a lapal po dechu.

„Tak hele, ty hajzle,“ dál triumfoval Wolf, „na rovinu: vykecávat se s fízlama, na to je můj čas moc vzácnej. Jestli holku zejtra vrátíte… jestli zavoláš, kam pro ni mám přiject – pouštím tu volovinu z hlavy. Jinak volám fízly, ať si to rozjedou po svým. Rozuměls?“

Sladký konečně popadl dech.

„Holku si proklepnem, a jestli nekecáš, ne zejtra, ale za dva dny ji máš zpátky.“

„Tak jo,“ souhlasil Wolf, rozjařený, jak s tím hajzlem zametl.

Rozjaření mu však dlouho nevydrželo. Dutý hlas řekl: „Jenom moc nejásej, ty ubohej veksláku a pasáku! S holkou to možná nevyšlo, ale co vyjde určitě – taková pěkná kulka z dálky do tvýho čela. Možná za tejden, možná za půl roku. Zdrhnout za kopečky, by sis nepomoh. Víme vo každým tvým kroku. Máme tě v merku všude, kam se vrtneš. Na dosah snajprovky v ruce šikovnýho hocha. Ty přece dobře víš, jak snadno se tohle zařizuje?! No, měj se!“

„Počkej! Co je tohle za volovinu! Proč byste zrovna mě – – Já sem nikdy – –“ lapal po dechu zas teď Wolf a rázem propotil pyžamo z rudého hedvábí.

Sladký sice v šoku nad skutečností, že Helena není Wolfova dcera, střílel od boku, ale jakýmsi zázrakem jeho zásahy byly absolutně přesné. Wolfa přesvědčil, že mu jde o krk, a to od klanu někoho z těch, které sám nechal oddělat.

„Seš tam?“ sípal Wolf. „Neblbněte! Je to nějakej pekelnej omyl. V životě jsem nikoho nenajal, aby –“ hlas mu selhával.

Sladký pochopil, jak přesný byl jeho zásah, a znova zaválel: „Máme důkazy. Vodsereš si to! Měj se!“

„Hele, poslouchej – –“ znova se sebral Wolf, ale ten bezpohlavní, lehounce vibrující hlas kdesi v dálce už nemilosrdně zavěsil.

Telefon Wolfovi z tučné ochablé ruky spíš vypadl, než že by ho odložil. Pyžamo zmáčené potem se mu odporně lepilo na kůži, zuby mu tichounce jektaly, a když se postavil na nohy, zjistil, že se pod ním podlamují. Do koupelny se vpotácel tak, že se přidržoval nábytku. Sedl si na vanu, spolykal několik prášků, ze skříňky na ručníky vytáhl láhev nejsprostší pálenky, jaká mu vždycky říkala nejvíc, a dvakrát si pořádně přihnul. Za chvíli mu bylo líp. Shodil ze sebe mokré pyžamo, a aniž by si oblékl jiné, vratce odkráčel zpátky do ložnice, kde se skácel na lůžko obrovských rozměrů a v poslední chvíli, než se otupen propadl do spánku, zvedl domácí telefon a řekl hospodyni:

„Pro dnešek končete!“

Hospodyně sice měla v troubě bábovku na zítřejší snídani, ale věděla, že když pán přikáže, aby končila, končí a odchází okamžitě od jakékoli rozdělané práce. Tušila, že to zpravidla souvisí s nějakou návštěvou, která přijde a ona ji nesmí ani zahlédnout, ale bylo jí to jedno. Štědrý plat a dobré pracovní podmínky – k ruce měla denně docházející dvě služky a zahradníka – jí výstřední chování jinak dobrosrdečné Irmy i hulvátství a neomalenost Wolfovu dostatečně vynahrazovaly.

A tak teď jenom podotkla: „Ano, pane generální řediteli. Ale za chvíli přijede Helunka.“

„Já vím. To je v pořádku,“ zahuhlal Wolf a hospodyně se ještě zeptala:

„Jak mám přijít ráno? Normálně na osmou?“

„Ne… zavolám vám,“ řekl po krátkém zauvažování Wolf a zavěsil.

Hospodyně teď už jen vypnula elektrickou troubu s máslovou bábovkou, kterou pekla pro milostpána k snídani – vyhodí se to až zítra – rychle se převlékla a za deset minut už nasedala do svého favoritu, kterého jí Wolfovi koupili, aby se k nim ze svého bytu dostala v kteroukoli denní či noční hodinu na zavolání během dvaceti minut.

Wolf ji ještě slyšel odjíždět a pak usnul neklidným a přerývaným spánkem, z něhož ho probouzely vlastní stony, vzlyky a výkřiky. Bylo šest hodin ráno, když se probral a hned mu v hlavě naskočil obsah večerního telefonátu. Chtělo se mu se zaskučením znova se zavrtat pod pokrývku a nikdy už z jejího bezpečí nevylézt.

Močový měchýř ho přece jen přiměl vstát. Hlava mu třeštila. V koupelně pak spolykal nějaký dryák proti kocovině a za další půlhodinu byl schopen vlézt do vany a pak se upravit tak, aby nestrašil okolí. Po osmé hodině zvedl domácí telefon, aby zavolal hospodyni, co chce ke snídani, a zaklel, když si uvědomil, že ji včera poslal domů s tím, aby přišla, až ji vyzve. Domů jí však nezatelefonoval, rozhodl se, že na nikoho nemá náladu. Naštvaný, že se musí obsloužit sám, sešel do přízemí do kuchyně, z mrazáku si vyndal škvarkové placičky a rozpekl si je. Uvařil si konev silné černé kávy a ze spíže si přinesl včerejší domácí koblihy s kopci šlehačky. Byl typ, který na stres reaguje ještě větším přežíráním, než je mu vlastní. Když všechno zdlábnul, za deset minut letěl na klozet se vyzvracet, protože škvarky a šlehačka jaksi nenalezly porozumění u dryáku proti kocovině. Opláchl se a znova se provoněl a vrátil se do kuchyně k dalšímu šálku kávy.

Tak ho tam zastihla služka. Byl sice vyšňořený v brokátovém županu a voněl jak sovětská delegace, ale přesto si pomyslela, že takhle zchátralýho ho ještě neviděla. A jak už tak byl Wolf svými zaměstnanci ctěn a milován, napadlo ji, že třeba je nějak příšerně nemocnej, což ji potěšilo tak, že mu dobré ráno popřála s úsměvem zcela nefalšovaně veselým. Wolf měl v tom okamžiku chuť po ní něčím praštit, protože pohled, jak se někdo radostně usmívá, byl pro něho to ráno ještě nesnesitelnější než normálně.

„Neřekla vám Kadla, že dneska nemáte chodit?“ osopil se na ni.

Bylo samozřejmé, že když neměla být v domě hospodyně, zatelefonovala taky služkám, aby nechodily.

„Neřekla. Nemohla mi telefonovat, byli jsme na chatě a jedu sem rovnou votamtuď,“ vysvětlila služka Lída.

„Tak jděte domů. Kadla vám zavolá, kdy zas máte přijít,“ řekl Wolf. Na její na shledanou se ani neuráčil odpovědět.

Sotva však odešla, napadlo ho, že by měl u svého nejbližšího personálu najet na… no, na srdečnější vztah. Co když se jeho nepřátelé pokusí spojit se s těmi, kdo ho obklopují, koupit si je? A určitě nejeden z těch, kdo mu slouží, se dá koupit docela ochotně, protože tahle chátra je závistivá a háklivá. Určitě ji sere, že on nedělá s podřízenejma a služebnictvem žádný ciráty. Jo, prodá ho ten ksindl… letělo mu zničujícně hlavou… Zas ale na druhou stranu: postavit elitního střelce k půdnímu okýnku, aby to do něho naládoval, až se objeví na ulici, k tomu nepřítel nepotřebuje spojence uvnitř klanu své oběti… Ale třeba je všechno jinak. Třeba ho pohrůžkou odprásknutí chtějí jenom vyděsit a zmást? Třeba mají úmysly docela jiný a spojence uvnitř Wolfova domu potřebují? Rozhodně neuškodí starat se, aby služebnictvo stálo při něm. Zdvojnásobí tý chátře platy… musí se k tomu dobytku mít. Je to ponižující, ale v dané situaci nezbytný, povzdechl si srdceryvně.

Z kuchyňského stolu sebral přenosný telefon se svým supertajným číslem a vrátil se nahoru do své ložnice. V jejím zatuchlém vzduchu a nepořádku – nebyla tu služka, aby uklidila a vyvětrala – se svezl do ušáku a civěl do zdi. Teď teprve ho taky napadlo, co je asi s Emilem Paterou. Odpráskli ho? Bylo mu to upřímně jedno.

Hlava už ho zas nesnesitelně bolela. Proti snajprovi nemám šanci, bušilo mu kladivem ve spáncích. Stiskl si je masitými dlaněmi a polohlasitě si říkal: Teď na to nesmím myslet, nebo mi praskne hlava. Pozdějc si sednu se šéfem podnikový ochranky a společně promyslíme… Ne! Kubeš je vůl. Kubeš je jenom lepší průměr toho, co je v týhle branži na trhu k mání. Zatímco já teď naléhavě potřebuju absolutní špičku. Supermachra. A toho si taky obstarám. Jenom na to nesmím myslet teď, nebo mi ta palice fakt pukne. Vždycky jsem našel řešení, najdu zas, vléval do sebe optimismus.

Jenomže… vono se řekne řešení!, vzápětí se zas už řítil do propastného zoufalství. Jaký já můžu najít řešení, když nemám ponětí, proti komu stojím! Voddělat jsme dali v poslední době čtyry lidi. Copak je vůbec zjistitelný, kterej z nich má nějaký mstitele? A co když to tak vůbec není? Co když mě ten neřád chce jenom navíst na falešnou stopu?! Co když za tím vším je někdo, komu jsem kdysi šlápnul na krk nebo do koryta a už dávno vo tom nevím?

Prokristaboha, neudělal jsem volovinu, když jsem hned vyrukoval s tím, že na dcéru seru?! Třeba jim vůbec nešlo prvořadě vo vydírání, ale hlavně mě podusit v hrůze vo parchanta a možná měli v plánu holku nakonec zamordovat, aby mě zničili – a tím by to pro ně haslo. Tím by si připadali se mnou vyrovnaný. A já moh mít zabitý dvě mouchy jednou ranou. Zbavil bych se jich i tý krávy. Jenomže já, vůl korunovanej, já jim pěkně vyklopím, jak se věci mají, a výsledek je, že teď jde vo krk mně!… Zešílím, jestli na to okamžitě nepřestanu myslet! V tomhle rozpoložení nic nevymyslím, nic nevyřeším, teď musím jenom čekat, jak se to vyvrbí, jestli tu krávu vrátěj…

Takřka energicky povstal a šel do koupelny, aby tam polkl další prášky. Tentokrát pro uklidnění.

Sotva se vrátil do ušáku, ozval se telefon. Chtěl po něm chňapnout, ale silou vůle se ovládl. Nesmí to vypadat, že sedím na telefonu a třesu se, kdy a co zavolají. Nechal ho zazvonit osmkrát, než se ohlásil:

„Wolf.“

„Zejtra od třinácti hodin buď v Plzni. Čekej v autě na telefonu, až ti zavoláme, kde jsme tam někde v okolí holku vysadili. Na jakým budeš čísle?“ mluvil včerejší dutý hlas.

„Zase na tomhle, co teď voláš,“ řekl Wolf. „A poslyš – –“

Opět se mamě snažil navázat kontakt. Hlas už řekl jenom: „Čekej tam, dokud se ti neozveme.“ A zavěsil.

Zas už propocený Wolf se znova převlékl do další županové kreace, tentokrát sametové – měl jich bezpočet – a protože prášky už zabraly, přestal se nervovat představou přesně zamířené kulky elitního snajpra za komínem.

Když se po půl desáté ozval zvonek od zahradní branky a on uviděl na televizní obrazovce domácího okruhu Emila Pateru, zalomcoval jím příšerný vztek. Vztek úlevný, že konečně je tu někdo, na kom si může zchladit žáhu. Seřvu ho, tetelil se blahem. Na hodinu ho vykopnu. A postarám se mu vo takovou nakládačku, že rok ze špitálu nevyleze. Já mu ukážu – vydat holku nějakejm grázlům! sliboval si Wolf a slast se mu rozlévala tělem i duší, když dálkovým ovládáním otevíral branku.

Jenomže ještě než vratce nejistým krokem sešel po schodišti dolů do haly, aby Emilovi otevřel vstupní dveře do domu, blaho bylo totam. Vystřízlivěl. Rozbřesklo se mu, že je sebevražda v téhle situaci si proti sobě poštvat zrovna svého osobního a rodinného řidiče. Ještě to by mu tak chybělo. Začne na něho řvát a Emil se zašprajcuje a bůhví co důležitýho mu zatají. Vyrazí ho a on bude po celý Praze kecat, jak s Wolfem zatočilo pár chytráků. Dá ho ztřískat a Emil vyžvaní policajtům i to, co neví… Moh bych ho dát voddělat, napadlo ještě taky Wolfa, ale to už byl rozhodnutý, že Emil musí být první, s kým začne novou partii vztahu boss a jeho otroci. Potřebuju teď ze všeho nejvíc oddaný a spolehlivý a věrný lidi, drnčelo mu hlavou. A Emila mám prověřenýho. Nastražil mu několik pastí, než se rozhodl posadit ho do funkce rodinného šoféra. A Emil se v každé takové situaci zachoval k podniku i bossovi solidárně.

Emila potřebuju a nezbejvá, než mu začít mazat med kolem huby: dávat mu najevo, že oceňuju jeho spolehlivost, důvěřuju mu a má u mě skvělou perspektivu.

V duchu tohoto pevného, ale přetěžkého odhodlání – nikdy v životě se nepotřeboval ke svým poddaným stavět jinak než z pozice já pán, ty nula – otevřel Wolf Emilovi dveře a žoviálně se s ním vybavoval dvě hodiny.

Uvážíme-li, jakou měl Wolf za sebou noc a v jaké křeči se zmítal, je snad div, že zkolaboval, když mu Emil tak pěkně od srdce potvrdil, že na snajpra jsou krátký všechny gorily, o jejich možném zkorumpování nepřítelem ani nemluvě?

Po Emilově odchodu se Wolf vrátil do své ložnice. Z křesla chvíli toužebně civěl na lůžko, pak těžce vstal a svalil se na ně.

Jak žít dál? Bezprostředního odprásknutí se nebál. Věděl, že únosci teď koukají mít především z krku únos. A byli by sebevrazi, kdyby ho propojili ještě s jeho zavražděním, čímž by se únos provalil a policajti tak získali spoustu vodítek a stop. Ne, dokud není holka doma, jeho se nedotknou, a i potom, až se vrátí, sotva zaútočí hned znova. Určitě si dají chvíli pohov. Jenomže právě to čekání… to mučivé čekání… kdy a odkud co přijde a jakými opatřeními tomu čelit… to bude k nevydržení… A co když oni si nepotřebují vůbec lámat hlavu nějakou policií, protože sedí v sedle stejně pevně jako on sám?! bylo další zničující pomyšlení. Co když tyhle akce proti němu organizuje nějaký zlosyn, který se rozvaluje v nóbl rezidenci a nedotknutelný, neusvědčitelný, neznámý – jenom vydává pokyny perfektním nepolapitelným profíkům, kteří v jednom týdnu hravě svedou unést a zamordovat Helunu, do povětří vyhodit tuhle vilu a jeho samotného odprásknout…?

Wolf si uměl představit, že vrácení dítěte je pro únosce spjato se značným rizikem, protože nemají žádnou jistotu, že on se nespojil s policií, která už je na nohou, aby perlustrovala auta… Ano, pro únosce je mnohem bezpečnější dítě zabít než s ním vyjet z úkrytu. Kéž by jim to došlo a udělali mu tak ještě poslední radost, než ho sejmou, pomyslel si s černým humorem. Vzápětí se zas propadl do hlubin zoufalé sebelítosti.

Vyrušil ho telefon. Ještě než ho zvedl, rozhodl se, jestli je to cokoli pracovního, řekne, že má důležité jednání a zavěsí.

Byla to Irma.

„Ahoj, jak se máš?“

„Ale jo, jde to, pracuju dneska doma. A ty?“ Jen aby neřekla, že se zrovna vrací domů. Šílela by, jestli on pro vrácení Helunky dělá dost. Je štěstí, že tu nebyla, když se to semlelo.

„Ještě sháním ty nový křesla do tvý pracovny, jinak už mám všechno.“

„Žádný spěch, Irmuško, tady je všechno v pořádku, i když mi chybíš, ale mám teď tak strašně práce – –“ blábolil.

„Za pár dní se vrátím, chci tu jenom ještě vidět dva nový filmy a k těm křeslům už ti taky rovnou pořídím nový koberec. Dej za mě pusu Helunce, včera jsem s ní mluvila, volala jsem k babi…“

Bylo to poprvé od toho dne, co ji poznal, že byl rád, že ona s ním není. Nejít o krk jemu samotnému, roli zoufalého otce, který se třese o dítě a ještě podepírá manželku na pokraji šílenství, by zvládl. Ale v tomto rozpoložení byla taková role nad jeho síly.

Jak dál?

Jestli ty hajzlové jenom hrajou o čas a Helunu zejtra nevrátí, musí případ předat policii, což bylo pomyšlení, z něhož se mu okamžitě přitížilo. Ne z toho, že by snad neobhájil svoje jednání: dva dny věřil, že dítě dostane zpátky spíš vyjednáváním… ale představa, co z téhle aféry vytěží tisk a televize, jak se začnou rejpat v jeho podnikání a dohadovat se o souvislostech s únosem haranta… To by mu ještě tak chybělo! A ještě než by se spojil s policajty, musel by informovat Irmu… Prostě hrůza.

Ale naopak, jestli se Heluna vrátí, a jemu spíš připadalo, že ano, tak vzápětí Irmě do Německa zavolá, ať jede domů… a on bude v roli otce, který i v hrůze o dítě zaválel tak, že holka je zase doma, aniž manželku příšerně vyděsil. Pak už jen zbývá, aby se domluvili na nastolení opatření, která by vyloučila, že ještě někdy může dojít na podobný horor.

Po chvíli tohoto racionálního uvažování přelila Wolfa nová vlna úzkosti o vlastní život a byla to úzkost tak ničivá, že si začal říkat, jestli by nebylo lepší, kdyby se svým životem skončil sám. Protože lepší konec hned a naráz, než pozvolna umírat strachem. Copak to, co ho s tou hrozbou nad hlavou ještě čeká… copak to vůbec ještě bude nějaký život?!

Když si představíme, že desítky let Wolf vysedával na trůnu, který mu umožňoval arogantní ignorování zákonů i nejzákladnější lidské slušnosti a lidskosti vůbec, na trůnu, který mu dodával jistotu nedotknutelnosti a bohorovného vědomí, že na něho jsou krátcí jak zločinci, tak policajti… je jen pochopitelné, že od chvíle, kdy na něho telefonním sluchátkem promluvil ten podivný hlas a brutálně ho postavil před skutečnost, že už není jenom nositelem zla, ale též jeho obětí… je opravdu pochopitelné, že Wolf rázem sražený na kolena se proměnil v trosku, čehož si povšiml nejenom Emil Patera.

Od té doby noc co noc uléhal k neklidnému a přerývanému spánku s děsem, co hrůzného kdo kde proti němu chystá, ráno co ráno vstával s hrůzou, jestli tento den není jeho dnem posledním.

Není pochopitelné, že on, který tak dobře znal, jak snadno a beztrestně se smí v téhle zemi vraždit a zabíjet, podstupoval muka, kdykoli – ač obklopen gorilami – vycházel z domu, nasedal do auta, vylézal z auta? Ale ne dosti na tom: on se klepal strachy i ve svém vlastním podniku, i ve svém vlastním domově – odkud se vynoří stín, který ho odpráskne.

Tak to s ním vypadalo několik měsíců, než zas trochu, ale ne úplně pookřál.

Kapitola 15

Od předchozího potěšujícího telefonátu – v ten večer Helunina únosu – uplynulo čtyřicet minut, když v Pepinově bytě znova zazvonil telefon. Konečně Sladký.

„S těma Slovákama jsem jednal čtyři hodiny,“ řekl.

„Čtyři hodiny?!“ snažil se Pepino, aby jeho hlas nezněl zděšeně. Jenomže už samotný Sladkého nakřáplý hlas a podivný tón nevěstily nic dobrého.

„Jo, čtyři hodiny,“ potvrdil Sladký pochmurně.

Několik následujících sekund mezi ním a Pepinem leželo ticho.

„Setkání s Rakušany,“ napověděl Pepinovi Ivan.

„A kdy byste se mohl setkat s těmi Rakušany?“ chytil se Pepino.

„Řekni jim, že nejdřív tak třiadvacátýho nebo čtyřiadvacátýho,“ zněla odpověď.

„Dřív by to nešlo?“ zaúpěl Pepino. „Budou netrpěliví.“

„Dřív to nepude,“ řekl Sladký. „Ty dny předtím mám ještě nějakou naléhavou práci.“

„Ta minulá jednička, doufám, pořád platí?“ zeptal se Pepino důtklivě a Sladkému chvilku trvalo, než v tom rozrušení pochopil, že Pepino se ujišťuje, že co se týká samotného únosu, nedošlo od telefonátu Danyho k žádnému zvratu či ohrožení.

„Jo, to dál platí,“ odpověděl a Pepino i Ivan si s úlevou vydechli.

Vzápětí Pepino a Sladký hovor ukončili.

První vyslovené číslo bylo opět rozhodující. Čtyři hodiny jednání se Slováky neboli čtyřka znamenala, že Wolf naprosto rozhodně odmítl dceru vykoupit. Horší mohla být už jen pětka, která by znamenala, že Sladký pochopil, anebo mu to Wolf řekl naplno, že případ předává policii.

Datum setkání s Rakušany zase znamenalo hodinu, kdy se teď Sladký dostaví na noční schůzku, jejíž místo bylo předem přesně určeno. Takže až mezi třiadvacátou hodinou a půlnocí. Do té doby má ještě nějakou naléhavou práci.

Ivan a Pepino proti sobě pět minut seděli mlčky.

Na toho parchanta Wolfa jsme všichni krátký, drtilo Pepina.

Ten grázl Wolf se mnou zamet jako s policajtem i jako se zločincem, byl zničený Ivan.

„Takže s ním Wolf vyběhnul,“ promluvil konečně Pepino.

Ivan jen pokrčil rameny.

„Co proboha může mít Sladký teď ještě za práci?“ byl vzteklý Pepino. „Proč sakra nefrčí do Prahy? Je vůbec v Klatovech?“

„Jenom klid, za chvíli se všechno dozvíš,“ řekl Ivan, který uměl profesionálně zvládat svoje emoce přinejmenším tak, aby je okolí nepřečetlo. „Jdu domů, chvilku se prospím a v půl jedenáctý vyrážíme.“

„Tvrď mi, že teď dokážeš usnout,“ naštval se Pepino.

„A víš, že dokážu?“ usmál se Ivan a mluvil pravdu. „Usnu, kdykoli si poručím. Chybí ti disciplína a kázeň, brácho,“ bouchl ho do zad. V předsíňce tlumeně řekl: „Nezapomeň telefonovat Mrožkovi.“

„Kruci, úplně mi to vypadlo z hlavy,“ poděsil se vlastního selhání Pepino.

„Nejseš profík,“ znova se na něho usmál Ivan. „Vykolejí a odrovná tě první nezdar.“

„Vykolejí jo, ale neodrovná,“ tiše zasyčel Pepino. „Ještě jsme, doufám, s tím hajzlem neskončili.“

„Taky doufám,“ přikývl Ivan a skutečně se šel prospat.

Když Mrožek přijal Ivanovo hlášení, byl na nejvyšší míru rozčilený, ale nic nedal najevo.

Za deset minut jedenáct Ivan s Pepinem přibírali do Ivanova auta Mrožka, který na ně čekal u branky svého domu. A byly tři minuty po jedenácté, když zaparkovali na místě, kde se měli setkat se Sladkým. Zatím tam nebyl.

Dokud jeli, nikdo z nich nepromluvil. Teprve když Ivan vůz zaparkoval, Mrožek si povzdechl do tmy:

„Nemá smysl se dohadovat, co se zvrtlo, že Wolf se postavil na zadní. Nezbývá nám než doufat, že nebudeme čekat bůhvíjak dlouho.“

„Vrtá mi hlavou, co za práci ještě mohl mít Sladký, než přijde na tuhle schůzku,“ řekl Pepino.

Pak už seděli mlčky. A ani ne dlouho. Sladký dorazil v půl dvanácté.

Kapitola 16

Práce, která Sladkého pozdržela, spočívala v tom, že se po telefonátu s Wolfem ještě vrátil do Deštné, aby si ověřil, že holka se skutečně jmenuje Pospíšilová a že nejde jen o nějaký Wolfův geniální trik. Měl klíče od vrat, garáže i domu, takže nepotřeboval zvonit. Kája a Pavla ho však viděli, když vjel do zahrady, a šli mu naproti až do garáže s pohledy trochu vyplašenými.

„Nic se neděje,“ okamžitě je uklidnil. „Jenom si potřebuju něco ověřit. Holka je vzhůru?“

„Ano,“ přikývla Pavla. „A jsem až překvapená, jak s ní nejsou vůbec žádné problémy.“

„Nezapomínáš ji zamykat?“ zeptal se Sladký.

„Zbláznil ses?“ ohradila se Pavla. „Řekla jsem jí, že kdykoli by něco chtěla, ať zabouchá na dveře a já přijdu.“

„A je klidná?“ dál se vyptával Sladký.

„Je. Vyložila jsem jí všechno, cos mi řekl, a přijala to dobře: že se tady skrývá před těmi zlými lidmi, co přepadli jejího řidiče. Že tatínek s maminkou o tom vědí a za několik dní si pro ni přijedou. Četla jsem si s ní, povídaly jsme si a teď právě se najedla a kouká na televizi. Jenom pořád chce, abych byla u ní a vykládaly jsme si.“

„Pozor na každý slovo, co řekneš,“ varoval Sladký s plnou hlavou vlastních starostí, a teď se tu ještě dozví, že Pavla se s holkou bůhvíjak vybavuje.

Heluna byla v malém pokojíku v prvním poschodí, který Ivan na plánku domu vytypoval jako nejvhodnější. Okno pokojíku vedlo do zahrady a navíc bylo zcela zastíněno korunou mohutného kaštanu. Zajistili je tak, aby mohlo být jen trochu pootevřeno kvůli větrání. Z pokojíku všechno vystěhovali – byl odkladištěm nepotřebného nábytku – a dali tam jen to nejnutnější: lůžko, skříňku, stůl a dvě židle a z kuchyně tam přemístili malý televizor. Pavla měla příkaz, že Heluna odtud nesmí vyjít kromě do malé umývárky s klozetem, která byla přímo proti dveřím do jejího pokojíku. I tam ji musela vodit s pečlivě zavázanýma očima, aby nikdy nemohla popsat interiér příbytku, v němž byla držena. Pavla jí mírně a laskavě vyložila, že očka jí zavazuje proto, aby ji žádní zlí lidé nepoznali. A Heluna nebyla natolik přemýšlivá, aby v tom postrádala logiku a zejména rozpor s ujišťováním, že tady jí nic zlého nehrozí, je tu v úplném bezpečí.

„Podívej, Pavlo, potřeboval bych, abys teď za ní šla a vytáhla z ní, jak se jmenuje,“ řekl Sladký a snažil se, aby to vyznělo, jako že o nic nejde.

Pavla ale stejně vytřeštila oči. „Co-že? Nesebrali jsme snad jiný dítě, marjápanno?!“

„Ne, nic takovýho,“ řekl Sladký chlácholivě. „Jde jen o to, jestli má jméno svýho skutečnýho táty anebo druhýho táty.“

„Proč na tom, prosím tě, Petře, tak záleží?“ zeptal se Kája, ale hned dodal: „Nic nám po tom není. Tak jdi, Pavlo.“

Pavla si nasadila paruku a šla za Helunou. Její vlastní vlasy byly popelavě světlé a krátce zastřižené, pleť bílá, obočí a řasy světlé. Když vyjížděla na akci únosu, byla nalíčena a upravena podle švagrových pokynů: snědý mejkap na obličeji i krku, tmavé nalíčení řas a obočí, nalíčení rtů, které změnilo jejich tvar, paruka s kudrnatými černými vlasy na ramena. Jinak ji Heluna vidět nesměla. Káju nesměla vidět vůbec. Bylo jisté, že kdyby se s Pavlou setkala v její skutečné podobě, nepoznala by ji.

„Máš nějaký problémy?“ zeptal se bráchy Kája, když manželka zmizela.

„Vůbec nic, co by tě muselo znepokojovat,“ ubezpečil ho Sladký. „A absolutně nic, co by nás nějak ohrožovalo, na to ti můžu dát svý čestný slovo.“

V podstatě nelhal a Kája to vycítil a uklidnil se.

Pavla se po chvíli vrátila dolů, okamžitě shodila paruku, která jí byla protivná, a řekla: „Jmenuje se Helena Pospíšilová.“

„Jo, to je v pořádku,“ řekl Sladký, který to na devadesát procent očekával.

Pavla však věděla, že to vůbec není v pořádku. I když je švagr nezasvěcoval do podrobností, telefonovala přece nedávno s jistou paní Wolfovou. A uměla si dát dvě a dvě dohromady. Vůbec nepochybovala, že uneseno mělo být její dítě. Žádný vlastní a nevlastní otec, ale omyl, byla si jista a švagra litovala. Takovou si dal námahu, tolik se všichni snažili – a teď je to nanic… ať už to mělo být k čemukoliv.

Další švagrova slova ji v té jistotě definitivně utvrdila.

„Mám pro vás dobrou zprávu. Dlouho tu vězněný nebudete. Nejspíš už pozítří holku vrátíme rodičům.“

„No prima,“ snažila se říct optimisticky Pavla a Kája jen pokýval hlavou: „Čím dřív, tím líp.“

Sladký se rozloučil, jako by všechno bylo bezvadný, ale nikoho nezmýlil. Sotva za ním zaklapla vrata, Pavla řekla:

„Něco se zvrtlo. Určitě je to jiné dítě, než potřeboval.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Kája. „Ale nám do toho nic není a na nic se ho nebudeme vyptávat, rozumíš?“

„Pochopitelně,“ přikývla Pavla a s povzdechem si znova nasadila paruku, protože nahoře Heluna rumplovala klikou a ječela: „Teti, slíbilas, že mi budeš povídat o lvici Else!“

Sladkým ujíždějícím na Prahu lomcoval vztek. Na Pepina, na Ivana, na Mrožka. Volové blbí! Poví jim to pěkně od plic, že s nima, s takovejma amatérama, s takovejma tupcema se nedá dělat. Naplánujou geniální únos, jenomže bezcennýho spratka. Tu holku doporučil Pepino, Ivan mu to sežral beze všeho prověřování a Jarda všechno nechal na nich, celej na větvi, jaký opatřil profíky. Profíci! Debilové, packalové! Ale vůl jsem i já, kterej kmital, jak oni pískali, místo abych užíval vlastní zdravej rozum, zalykal se zuřivostí Sladký… No a teď je všechno definitivně a nenávratně v prdeli, milej Ivane. Šmytec. A tím s tebou končím – tvoje Máňa.

Neujel však ani sto kilometrů a najednou už se mu tak moc končit nechtělo, ba jeho zuřivý hněv proti komplicům začal ochabovat a nabíral vítr do plachet proti tý kurvě Wolfovi. Když se to vezme dokola kolem, blikalo Sladkému vychládající hlavou, Pepino přece opakovaně zdůrazňoval, že o vztahu Wolfa k tý holce toho moc neví. V průběhu dalších padesáti kilometrů si přiznal, že Helunu odsouhlasili všichni čtyři, a snažil se zašlápnout vzpomínku, že to byl on, Sladký, komu připadalo všechno jasný a štvalo ho, že kolem výběru haranta dělá Ivan takový ciráty… Praha ještě zdaleka nebyla na dohled, když se propracoval k závěru, že se nestala žádná chyba z nedbalosti či hlouposti, protože vyhmátnout, jaký je doopravdy Wolfův vztah k holce, bylo nemožné – nejspíš to neví ani jeho vlastní žena. A koneckonců kdo mohl tušit, že Wolf je zrůda, která cynicky odepíše haranta svý manželky.

Jakmile se Sladký uklidnil, uvědomil si, že ve věci únosu nebylo ještě zdaleka řečeno poslední slovo. Holku vrátíme, ale tím přece není naše akce odpískaná. Nerad si připustil, že to byl Ivan, kdo prozíravě kalkuloval možný nezdar a paralelně s akcí Heluna připravoval i akci Bohunek, zatímco všichni ostatní to pokládali za zbytečnou práci.

Do noční Prahy vjížděl s uznáním, že Ivan je mozek s velkým M a že právě teď je ta správná chvíle, aby se před ním i před ostatními blýskl svou uvážlivostí, rozvahou a noblesou, s jakými je s to čelit katastrofě.

V duchu tohoto svého ušlechtilého usnesení si taky sesumíroval věty, jimiž je s důstojným klidem osloví.

„Pánové, došlo ke katastrofálnímu omylu,“ pravil, jakmile si přisedl do tmy Ivanova auta, a cítil, jak mu všichni visí na rtech, „a já věřím, že nebudeme ani v duchu obviňovat jeden druhýho nebo hledat viníka. Chybu jsme udělali my všichni rovným dílem a současně nikdo z nás.“

Dojem byl přiměřený jeho očekávání. Ve voze bylo ticho, že by vlásek slyšel upadnout.

„Pánové – Wolf nedá za holku ani pěťák. Heluna není jeho dcera. Je to dcera jeho ženy. Jmenuje se Pospíšilová. To jsem jel zpátky do Deštný ověřit, proto jsem se zdržel. A Wolf se nijak netajil, že týhle dcery má plný zuby.“

„Panebože,“ hlesl Mrožek a ostatní dál mlčeli.

Sladký pokračoval: „Wolf mi taky na rovinu přiznal, že nemá zájem zaangažovat policajty. Jestli holku během dvou dnů vrátíme, pouští to z hlavy. Což samozřejmě může bejt léčka a touhle dobou už policajti kmitaj, ale spíš bych myslel, že ne.“

„A co matka dítěte? Přes ni bychom nemohli přitlačit na pilu?“ navrhl Mrožek.

„To v žádném případě,“ řekl okamžitě Ivan. „Žádné handrkování.“

„Kromě toho Wolfová je momentálně v cizině,“ dodal Sladký. „Klukům to pověděl Emil Patera.“

„Neříkejte mi, že holku vrátíme a tím všechno pohřbíváme,“ ozval se zoufale Mrožek.

„Proč bychom všechno pohřbívali?“ opáčil Ivan. „Nemáme snad už rozpracovaného Bohunka?“

„No… ano,“ připustil Mrožek. „Ale vůbec jsem nepočítal, že by na něho došlo.“

„To jsem pozoroval,“ usmál se Ivan. „Všichni jste pokládali za šikanování pořizovat Bohunkovy fotografie a zjišťovat, jestli ještě chodí do školy v Lipový.“

„Jo, a teď to máme, jako bysme to našli. Jenomže stejně mě nepříčetně štve, že právě úder proti tý zrůdě – proti Wolfovi – nevyšel,“ řekl nenávistně Pepino.

„Kroť svoje emoce,“ napomenul ho Ivan, který by nikdy nahlas nevyslovil, že jím cloumá totéž.

Sladký věděl, že jenom soustředění na další akci mu pomůže zbavit se toho příšerného dusícího vzteku. „Takže jak s klukem Šrámkových?“ zeptal se.

„Panebože, celé to martyrium prodělávat znovu,“ hluboce si povzdechl Mrožek, ale hned dodal: „Ne že bych byl proti. Čím dřív, tím líp. Ale nejdřív musíme zorganizovat vrácení Heluny.“

„Mrzí mě, že jsem vám dal tak blbej tip,“ řekl Pepino.

„Tak dost zbytečných řečí,“ přerušil ho Ivan. „Výstižně to charakterizoval tady pan ředitel Sladký: chybu jsme udělali všichni a nikdo. Má pravdu, protože prověřit kvalitu Wolfových otcovských citů bylo nad naše možnosti, takže nelze mluvit o chybě. A naše společná chyba je, že jsme se měli přiklonit spíš ke Šrámkovu klukovi, protože tam je vztah otec-dítě průhlednější, ale byly tam zas nevýhody z hlediska realizace, takže ani tady si nemáme co vyčítat.“

Sladký příjemně polichocen, že ho Ivan cituje, řekl: „Mám pro tebe, Pepino, pro tvoje poraněný city malou cenu útěchy.“

„Jo?“ opáčil bez valného zájmu Pepino, který nevěřil, že cokoli by mohlo zmírnit jeho bezmocný vztek, že Wolf má zase navrch.

„Tady kapitán asi nebude nadšený, že jsem dal průchod svým emocím, ale když se mi Wolf tak samolibě vychechtal, jaký jsme volové a břídilové –“ začal Sladký a Ivan ho suše přerušil:

„Pro vaše emoce té chvíle mám, pane řediteli, větší pochopení, než tušíte. Takže co nejpřesněji, co se odehrálo mezi vámi a Wolfem.“

Když Sladký zopakoval, čím Wolfovi v tom vzteku pohrozil a jaký to mělo dopad, Pepino nadšeně vyhrkl: „Pěkně jste tomu parchantovi nahnal! Říkal jsem vám přece, že v jádře je zbabělec, a dovedu si představit, jak je teď někde úplně podělanej. Zaválel jste!“

„Já jsem proti všem zbytečným improvizacím… proti vylévání si citů… proti každému slovu, které se v takové akci řekne navíc, ale tahle improvizace se vám povedla. Perfektní!“ zcela neprofesionálně se rozjařil i Ivan představou zdeptaného Wolfa.

Sladký se ve tmě nadýmal pýchou a říkal si, že on a tyhle dva kluci ještě něco společně dokážou. Wolfovci poznají, kdo se bude smát naposled.

„Teď především: jak vrátíme Helunu,“ Ivan se na chvíli zamyslel. Pak se obrátil na Sladkého: „Ať je Wolf pozítří od třinácti hodin někde v Plzni. Ať sedí v autě u telefonu a my mu zavoláme, kde v okolí jsme holku vysadili.“

Wolfovi ráno zavolám, poznamenal si v hlavě Sladký.

„Samozřejmě že do žádné Plzně ji nepovezeme,“ pokračoval Ivan. „Já budu dopoledne v práci sledovat cvrkot, jestli se děje něco, co by nasvědčovalo ohlášenému únosu, a pak zajedu do Plzně, kde mám něco k vyřizování. Trochu to tam profrčím, jestli nejsou ve městě a po okolí zesíleny hlídky, které perlustrují auta. Policajti – kdyby se s nimi Wolf spojil – by samozřejmě nespoléhali, že únosci jsou tak blbí a místo oznamují předem, ale pohotovost by v Plzni byla. Byla by prakticky všude, protože by se očekával přesun dítěte. A proto vy, pane Sladký, až pozítří ráno pojedete do Deštné, budete mít oči dokořán. Hlavně v Klatovech a okolí. My dva budeme ve spojení. V autě i v domě v Deštné budete mít po ruce mobilní telefon a já vám odněkud zavolám. Šifry si ještě dohodneme. Nic nespouštějte, dokud se vám neozvu. Kdyby vám anebo mně připadalo, že je na silnicích něco mimořádného, akce se ruší, Wolfovi zavoláte jedinou větu, že policajti jsou v pohotovosti, takže vydání dítěte se odkládá na neurčito.“

„Další den by bylo po pohotovosti, protože dýl policajti při tom systematickým decimování nevydrží s dechem,“ mínil spokojeně Sladký. „A jak holku vydáme?“

„V jakém je rozpoložení?“

„Pavla tvrdí, že ve výborným. Holka se s ní vybavuje a pořád chce, aby byly spolu,“ referoval Sladký.

„Pepino, nepřipadala ti Heluna nějak mentálně retardovaná? Myslíš, že je na úrovni normálního devítiletého dítěte?“ obrátil se Ivan na Pepina.

„Vůbec není zaostalá nebo těžkopádná. Je jen neskonale protivná,“ vydal posudek Pepino.

„Normální devítiletá holka se neztratí, tu vést k tatínkovi za ručičku nemusíme,“ byl Ivanův závěr. „Dobrá, uděláme to tedy následovně: až pojedete ráno, pane řediteli, do Deštné, v Klatovech si vytypujete tichou ulici nedaleko náměstí…“ Když skončil instruktáž, ještě se optal všech: „Tohle snad Heluna zvládne, co myslíte?“

„Tohle by zvládlo i šestileté dítě,“ ujistili ho.

„Pane řediteli,“ znova oslovil Ivan Sladkého, „auto, kterým pojedete do Deštné a budete jím odvážet Pavlu s Helunou, musí být nejběžnější typ nejfrekventovanější barvy.“

„Bílej favorit,“ řekl okamžitě Sladký.

„A musí mít falešné číslo a falešné doklady stejně jako vy a Pavla. Čert nikdy nespí. Mohli byste být perlustrováni při úplně běžné silniční kontrole… anebo si vás někdo dobře povšimne, až budete holku vysazovat z auta, a náhodou mu utkví v hlavě i číslo vozu… A co kdyby se pak po autu daného typu – bílý favorit – rozjelo pátrání? Musíme mít taky na zřeteli, že až bude Heluna v Klatovech vystupovat, nemůže už mít zakryté oči. Takže doma vyklopí, jaké ji odváželo auto.“

„Pochopitelně. V autech se dnešní děti vyznají perfektně,“ byl ustaraný Mrožek. „Tenhle bílý favorit, to bude ze všech našich nasazených vozů vůz nejnebezpečnější. Tedy kromě liazu, který viděl Emil Patera.“

„Žádné obavy, pane generální,“ podotkl Pepino. „Favorit přece taky hned po skončení své úlohy zmizí v Německu.“

„Pozor, pane řediteli,“ upozornil Ivan Sladkého, „až povezete Helunu, aby vám třeba při vystupování neviděla do tváře. Bude teď plně bdělá.“

„V plánu mi vadí ta poměrně dlouhá doba od chvíle, kdy Helunu vysadíme v Klatovech, do chvíle, kdy si ji vyzvedne otec,“ řekl Mrožek. „Kdyby se jí něco přihodilo, tak to máme na svědomí.“

„Nic se jí nestane, je samostatná,“ řekl Pepino. „Jednou se matce ztratila v obchodním domě v Norimberku. Hledali jsme ji jak šílení přes půl hodiny, pak Irma letěla na policii a já se vrátil do auta. Tam už mi vyzváněl telefon – Wolf. Heluna u sebe měla nějaké marky, z cukrárny jí zatelefonovali otci do Prahy a ten zas volal do našeho auta, že holka nemůže najít nás ani zaparkované auto a že sedí v cukrárně proti obchoďáku. Bezvadně si poradila… Jo, Bohunek, to by bylo něco jinýho. Tomu nařídit, že musí čekat na otce na poště, tak můžeme být jisti, že sotva ho spustíme z očí, před poštou nasedne do autobusu na Regensburg nebo na Vrchlabí a odjede. Vyprávěla mi paní Šrámková, že když s ním byli na dovolené v Normandii, z jejich hotelu odjížděl zájezd Angličanů do Paříže. Bohunek při snídani zmizel, schoval se do jejich autobusu pod zadní sedadlo, Angláni nasedli a odfrčeli i s ním. Vynořil se za dvě hodiny, když se probudil. To už po něm pátral málem i Interpol.“

„Něco povzbudivějšího nevíš?“ zasténal Sladký v představě, že tohle příšerné dítě budou mít na krku.

„Je mi líto, ale pokud jde o Bohunka, při nejlepší vůli vám neposloužím ničím, pro co byste se na jeho společnost těšili,“ zazubil se Pepino. „Zato můžu dát k dobrému řadu historek, které vás přesvědčí, že pár set milionů je jen chabá kompenzace za to, že ho budeme mít tejden v péči.“

„Kdyby jenom tejden,“ povzdechl si Ivan. „A pokud jde o Helunu, to její čekání na otce bohužel zkrátit nemůžu. Postupujeme přece neustále tak, jako by byl Wolf ve spojení s policií. Takže si představme, že Pavla vysadí Helunu z auta a pošle ji na poštu. Ředitel Sladký vzápětí zatelefonuje Wolfovi, kde holka je. Wolfa má napíchnutého kriminálka a okamžitě se spojí s kriminálkou klatovskou. Ta si holku na poště vyzvedne a bude ji mít v práci ve chvíli, kdy náš favorit bude ještě takřka na dohled. Zkrátka a dobře, dokud ředitel Sladký s autem nepřekročí hranici, nemůže Wolfovi volat.“

„Určitě to zvládnu do hodiny,“ byl si jistý Sladký. „A kvůli holce se přestaňte nervovat, Pavla do ní naleje všechny instrukce. Nesmí se bavit s nikým cizím, nesmí z pošty odejít, nesmí nikam telefonovat, aby se ty zlý lidi nedozvěděli, kde je… Všechny vaše pokyny mám, kapitáne, v hlavě, a spolehněte se, že nic nezvořem.“

„Já přece vím, že je na vás spolehnutí,“ ubezpečil ho svou důvěrou Ivan. „Ale přesto vám musím zopakovat: pozor a maximální opatrnost! Prostudoval jsem si analýzy desítek únosů dětí v zahraničí.

Vrácení dítěte je vedle převzetí výkupného nejnebezpečnější etapa každé takové akce. Samotný únos je proti tomu hračka, protože je to čin neočekávaný, čili ještě nejsou žádná protiopatření.“

„Četl jsem,“ dodal Pepino, „že vrácení dítěte je dokonce ještě nebezpečnější než převzetí výkupného. Protože vrácení dítěte pokládají únosci už jen za jakýsi detail, prachy mají šťastně v kapse, tak o co jde? A tím se v téhle nejposlednější fázi často dopustí chyb z lehkomyslnosti a podcenění rizika.“

„Budete se všichni divit, ale o tom všem něco vím,“ řekl ironicky Sladký. „Pořád zapomínáte, že jsem expolicajt. Určitě se nemusíte strachovat, že duchem už jsem u akce Bohunek a vrácení Heluny pokládám už jen za idylickou epizodku. Nic takovýho. Propuštění Heluny je pro nás nebezpečnější než její sbalení. To vím moc dobře.“

„Jsem rád, že se shodneme,“ řekl s úlevou Ivan. „Takže… jestli propuštění Heluny proběhne beze všech komplikací a dál bude klid na všech frontách, a já pevně věřím, že to tak bude, setkáme se hned znova, abychom probrali Bohunka.“

Tím porada skončila.

Když se Ivan s Pepinem kus od svých domů rozcházeli, Ivan poznamenal: „Sladký si zatím počíná schopněji, než jsem vůbec doufal. Víš, co by mě docela zajímalo? Jestli byl jako policajt kurva odjakživa, tedy jaksi od přirozenosti, anebo měl někdy nějaké ideály a kurvu z něho udělal až režim – jako ze mě. Z něho ten bolševickej, ze mě ten polistopadovej. Voba stojej – i když každej trochu jinak – za velký hovno.“

„Kdybych si rozebíral, jestli a proč je ze mě kurva, tak se leda zastřelím. Proto na to prostě nemyslím,“ odpověděl mu Pepino.

Lhal. Myslel na to dost často.

Kapitola 17

V úterý ráno se Sladký rozjel do Deštné. V Klatovech si vyhlédl příhodnou uličku nedaleko náměstí, potom ještě Klatovy projel a obkroužil, ale po policajtech ani vidu, ani slechu. Zamířil tedy do Deštné, aby tam vyčkával na Ivanovo zavolání. Sotva však vyjel z Klatov, Ivan se mu ozval do auta.

„Ahoj, tady Honza. Toho favorita jsem se rozhodl prodat,“ řekl Ivan silně pozměněným hlasem.

Znamenalo to, že z Ivanova hlediska je vzduch čistý a akce může propuknout.

„Jo, dobrý,“ odpověděl mu Sladký. „Zájemce o něj pro tebe mám.“

To zas znamenalo, že i z hlediska Sladkého je vše v pořádku. „Asi za dvacet minut zajdu k Rudovi na kafe,“ dodal ještě a tím Ivanovi oznámil, že za dvacet minut bude u Káji a Pavly. Vzápětí oba hovor ukončili.

„Takže balíme, panstvo,“ oznámil s pokusem o rozjařenost Sladký, když se ve tři čtvrti na jedenáct objevil před Pavlou a Kájou. „Holka v pořádku?“

„Naprosto,“ ubezpečila ho Pavla a postavila před něho šálek s kávou.

Sladký se k ní posadil se slovy: „Moc času nemáme, potřebuju, abysme v půl dvanáctý vyjeli.“

„Mimochodem, Heluna není zdaleka tak protivná, jak jsi mě varoval,“ řekla mu Pavla. „Záleží asi na tom, jak se s ní jedná. Podle mě je spíš chudák. Vykládala mi, co všechno má, ale taky povídala, že taťka moc pracuje, mamka pořád cestuje a ona je doma s hospodyní, se kterou je otrava. Babi a děda jsou prima, ale zas blbnou, aby se modlila a chodila do kostela… Tyhle děti, co na ně rodiče věčně nemají dost času a vynahrazujou jim to blbými krámy a parádou… tyhle děti jsou zákonitě protivné. Nesnesitelně se producírují, aby na sebe upoutávaly pozornost. Ale když se jim s porozuměním věnuješ, změní se jak mávnutím kouzelného proutku.“

„Hm… to je možný,“ bylo všechno, co na to řekl Sladký, kterému problémy Helunčiny duše mohly být ukradené stejně jako jejím rodičům.

Když dopil kávu, bratrovi a švagrové vyložil, jak proběhne propuštění Heluny, a pak Pavlu vyzval, aby si s Helunou promluvila, on zatím připraví auto. A zamířil domem do garáže, kde před chvílí postavil dva roky starý bílý favorit, jímž přijel. Příprava auta spočívala ve výměně tabulek s čísly a dokladů za falešné.

Když Sladký opustil pokoj, Kája řekl manželce: „Ta holka není protivná proto, že to přece vůbec není ta holka, kterou chtěl Petr sbalit, ne?“

„Máš pravdu!“ pleskla se Pavla do čela.

„Helenko, mám pro tebe krásnou zprávu, budeš mít radost,“ řekla Pavla zvesela, když vstoupila k Heluně do pokojíku.

„Pudeme spolu na procházku? Na nákup?“ zeptala se dychtivě Heluna, která si kreslila pastelkami.

„Ne, to ne, ale –“

„Tak si zahrajeme karty, jo, teti?“ požádala Heluna, která se nemohla Pavliny společnosti nabažit. V životě si s ní nikdo dospělý tak zajímavě nepovídal a nehrál jako tahle nová teta. Teta Jana, jak jí Pavla řekla, že se jmenuje.

„Helenko, vracíš se za chvíli k mamince a tatínkovi,“ řekla Pavla.

„To je blbý, teti,“ ofrněla se Heluna. „Koukni, co jsem ti namalovala: moře s jachtama.“

„Ale to je nádherný, Helenko. Děkuju. Tos mi udělala velkou radost,“ pohladila ji po hlavičce Pavla. „A teď se musíš obléknout,“ podala jí igelitový sáček s úplně novými věcmi nejstandardnějšího typu a nenápadných barev.

Helunino vlastní drahé a křiklavé oblečení bylo zlikvidováno hned po jejím příchodu do tohoto domu a nahrazeno nejobyčejnějšími věcmi, které Pavla pro ni už předem nakoupila v chaosu pražské holešovické tržnice.

„Víš co, teti? Zůstanu u tebe do pátku a pak pojedu rovnou k babi,“ škemrala Heluna a Pavle jí bylo strašně líto.

„Helenko,“ řekla káravě, „maminka a tatínek se na tebe už moc těší.“

„No jo, já vím,“ řekla Heluna nenadšeně. „A kdy k tobě zas můžu přiject?“

„To musím domluvit s tvou maminkou,“ kličkovala Pavla.

„Nepřepadne nás nikdo, až pojedeme k nám domů?“ napadlo Helunu.

„Určitě ne!“ ujistila ji Pavla. „Vůbec ničeho se neboj. Strejda Láďa tě odnese do auta se zavázanýma očkama, aby tě nikdo nepoznal, a v autě si sedneš na podlahu a já přes tebe hodím bundu. Potom vystoupíš z auta v Klatovech a tam už se vůbec není čeho bát, protože do města si žádný lump netroufne, tam by ho policajti hned čapli,“ bájila Pavla. „Z auta si v Klatovech vyskočíš kousek od náměstí, ukážu ti, kudy si na náměstí doběhneš a –“

„Ale teti, v Klatovech se přece vyznám. Jezdím tam každou sobotu s babi na nákupy,“ řekla Heluna a Pavle se ulevilo.

„Ty jsi vážně moc chytrá holčička,“ řekla a Heluna se zatetelila blahem. Od matky slyšela nejčastěji: nemluv hlouposti… co je to za nesmysl… „Helenko,“ pokračovala Pavla, „já s tebou nemůžu chodit po Klatovech, protože musím jít k zubařce. Myslíš, že –“

„Jejda, k zubařce!“ vypískla Heluna. „Jenom aby tě to, teti, moc nebolelo. Já když jdu k zubařce, tak mi mamka vždycky dá dvě stovky – když tam nevyvádím.“

„Vynasnažím se být stejně statečná, jako jsi ty,“ řekla Pavla a vrátila se k původnímu tématu: „Helenko, myslíš, že se v Klatovech hodinku dvě zabavíš sama, než se s tebou spojí tatínek?“

„Aby ne! Když babi sedí u kadeřnice, taky si courám kolem po náměstí. Vím, že se s nikým cizím nesmím bavit a nikomu na nic nenaletět. Kdepak s někým cizím jít do baráku nebo do auta nebo do parku. Ani zanic!“

No zaplať pámbu, pomyslela si Pavla a navrhla:

„Na náměstí si třeba v cukrárně kup něco dobrého na zub.“

„Koupím si pomerančovou zmrzku a rakvičky. Maj tam bezvadný,“ pohotově prokázala přehled Heluna.

„A taky si dojdi do knihkupectví a kup si tam nějakou pěknou knížku. Podívej, Helenko, tadyhle máš kovové dvacetikoruny a padesátikoruny na útratu,“ nasypala jí Pavla mince do kapsičky.

Heluna je okamžitě přepočítala: „Jejda, tři sta dvacet korun,“ zaradovala se. „Nehnu se z knihkupectví a z cukrárny, dokud je nebouchnu.“

„Ale musíš taky být včas na poště, kam ti bude volat tatínek. V jednu hodinu! Ještě si to zopakujeme, než vystoupíš z auta.“

„Jenom mi, teti, nepovídej, kde je pošta. Všechno vím. Na rohu za náměstím. Chodíme tam s babi posílat gratulační telegramy, když každou chvíli někdo umře,“ vysvětlila.

„Kondolenční telegramy,“ opravila ji s pousmáním Pavla.

„Teti, proč tu nemůžu ještě zůstat?“ zakňourala Heluna.

„A co škola, Helenko?“ napadlo Pavlu. „Musíš přece do školy. Kdyby už byly prázdniny, prosím, domluvila bych s tvou maminkou, že tu ještě zůstaneš. Ale teď to nejde.“

„O prázdninách můžu přiject? Budeš ráda?“

„Samozřejmě, miláčku,“ řekla Pavla a nebylo jí vůbec veselo z malé holky, zoufale se přimykající k úplně cizí osobě, jež jí darovala pár hodin porozumění. Z malé holky, která byla škaredě zneužita v jakési odporné bitvě dospělých… pocítila Pavla příval vzteku vůči švagrovi.

Když se vrátila dolů, byl tam už i Sladký od upraveného auta.

„Tak tohle jsou, Pavlo, pro tebe doklady ještě na ten kousek cesty do Klatov. Ty, Kájo, tady zůstaneš a hned se pustíš do vymejvání Heluniny umývárky a pokoje. Pavlu zase za chvíli přivezu. Do večera to tu určitě zmáknete a můžete odfrčet do Prahy.“

Co je zapotřebí udělat v prostorách, které Heluna užívala, a jakým nábytkem uvést pokojík do původního stavu, to Kája s manželkou věděli.

„Za pár hodin jsme s tím hotovi,“ řekl Kája.

V půl dvanácté Pavla zavázala Heluně oči šátkem a konejšivým hlasem řekla: „Tak teď tě opravdu nikdo nepozná. Zavolám strýčka Láďu a on tě odnese do auta. Pěkně ho popadni kolem krku.“

Kája snesl děvčátko do auta v garáži, kde už za volantem seděl Sladký. Helunu usadili vzadu na podlahu k Pavliným nohám. Pavla přes ni hodila lehkou bundu tak, aby jí zakryla i hlavu, a řekla sugestivně:

„Do Klatov pojedeme dvě hodiny, takže si můžeš zatím pospávat.“

„Jo,“ souhlasila Heluna, objala Pavliny nohy a přitiskla se k nim tvářičkou.

Pavla jí sejmula šátek z očí a dávala pozor, aby zpod bundy nevykukovala. Zdálo se však, že Heluna skutečně podřimuje.

„To přece ještě nejsou dvě hodiny,“ namítla, když jí Pavla za dvacet minut oznámila, že vjíždíme do Klatov.

„Ale ano, trochu jsi usnula, proto se ti to zdá jako chvilka,“ mohla tvrdit Pavla, protože hodinky byly Heluně odebrány hned po únosu. „Teď mě dobře poslouchej, Helenko,“ řekla Pavla naléhavě: „Za chvíli bude dvanáct hodin. Do jedné si můžeš chodit po náměstí, v lahůdkářství nebo v cukrárně si kup něco dobrého, potom si kup hezkou knížku… Ale to ti povídám, žádné řeči s cizími lidmi. A hlídej si hodiny, ať jsi v jednu na poště. Podívej, tady si připni svoje hodinky,“ podala jí je.

„Jo jo, v jednu jsem na poště, neboj, teti, nic nezvořu,“ ujišťovala Heluna.

„Půjdeš k přepážce, kde se telefonuje, a řekneš té paní, že čekáš na telefon od tatínka. Pak se posadíš a ani se nehneš, dokud ti tati nezavolá. Ale pamatuj si, že ty nesmíš volat jemu, ani domů, ani k babi, prostě vůbec nikam, protože ti zlí lidé by se tak mohli dozvědět, že jsi na poště, rozumíš?“ byla Pavla nešťastná, že dítě musí postrašit, ale Sladký na tom trval: holka se nesmí rodičům ozvat – nesmí se o ní dovědět dřív, než on bude s autem za hranicemi.

„Jasný. Od jedný budu na poště a budu si číst,“ souhlasila Heluna a Pavle se ulevilo, že není vystrašena.

To už vjeli do uličky, kde Sladký naplánoval Helunu vysadit, Pavla z ní shodila bundu, posadila ji vedle sebe a Sladký se pootočil tak, aby mu neviděla do tváře, jen částečně zakryté velkými tmavými brýlemi a čepicí s kšiltem. A Pavla řekla:

„Kočičko, tady si vystoupíš. Půjdeš rovně kupředu, neohlížej se za námi, na konci téhle uličky zabočíš vlevo –“

„A jsem u papírnictví a náměstí mám před sebou,“ řekla Heluna, rychle zorientovaná, kde auto stojí.

„Jsi ohromně chytré děvčátko,“ pochválila ji Pavla a natáhla se, aby otevřela dveře na její straně. Heluna ji popadla okolo krku, přitiskla se k ní a dala jí pusu na obě tváře.

„Pa, miláčku,“ řekla Pavla a vyhrkly jí slzy, když ji od sebe odstrkovala.

„Pa, teti, a večer mi zavolej!“ vyskočila konečně Heluna z auta ve chvíli, kdy Sladký už mohl vyletět z kůže, protože zrcátkem viděl mladou ženu, která s kočárkem vyšla z domu a blížila se k nim. Naštěstí byla plně zaujata druhým dítětem, asi tříletým, které jí utíkalo a řvalo, když se je snažila vést za ruku. K dovršení všeho z domu, před nímž zastavili, vyšla babka a zvědavě civěla na jeho auto, kdo to asi ke komu v jejich baráku přijel.

Jakmile Heluna z auta vypadla, Sladký prudce zacouval a vjel do další postranní uličky, kterou měl za zády, čímž Heluně konečně zmizel z očí. Soptil vzteky, protože Heluna se samozřejmě zastavila, otočila se a mávala jim a posílala pusy, dokud se jí auto neztratilo za rohem.

„Ještě jí taky mávej, ať na nás čučí co nejdýl,“ osopil se na Pavlu, kterou měl na očích, když otočen dozadu couval.

„Nekecej,“ odsekla mu Pavla. „Když jí nezamávám, tak ta bába si nás dobře prohlídne a zapamatuje, co jsme to za kretény, že kašlem na vnučku, která se s námi tak dojemně loučí.“

„No jo. Máš vlastně pravdu,“ přiznal Sladký.

„A kromě toho tu holku nechci zraňovat stejně, jak to vedou její rodiče,“ dodala ještě Pavla.

„Adoptovat bys ji náhodou nechtěla?“ zeptal se Sladký zoufale.

„A víš že docela jo? Jak já jsem si vždycky přála holčičku!“ řekla Pavla.

Tak tohle rozloučení s uneseným dítětem by měl vidět a slyšet Ivan, pomyslel si Sladký. Když si dělal takový starosti, jak bude traumatizovaná! Měl by vidět, jak se jí nemůžem zbavit! Tohle není únos, ale fraška, najednou se nahlas rozchechtal v uvolňující reakci na předchozí napětí.

„Proboha, ještě štěstí, že máme to falešné číslo,“ napadlo najednou Pavlu. „Ta babka vypadala, jako že by je byla schopná odříkat zpaměti – vyhlásit televize pátrání po autě, které Heluna jistě dobře popíše, jestli se jí bude někdo vyptávat.“

„Heluny se nikdo na nic vyptávat nebude, myslíš-li policajty,“ řekl rázně Sladký. „Takže klid a zhluboka dej chat. Měl jsem už někdy malér? Uvrtal bych vás do něčeho, z čeho by moh bejt malér?“ provolal.

„Ne. To jistě ne,“ odpověděla poctivě Pavla.

„No tak vidíš. Tak se nezačni plašit teď, když je už po všem. Když jsem vás náboroval, upřímně jsem vám řekl, že riziko průseru je půl procenta. Od téhle chvíle je to jedna desetina procenta.“

„A kdy to bude nula?“ zeptala se Pavla.

„Až bude perfektně poklizený barák v Deštné, zahlazeny všechny stopy po holce,“ zdůraznil. „A až tohle fáro bude bezpečně za hranicema. Což už jsou detaily,“ zasmál se a dával dobrý pozor, aby si Pavla nepovšimla jeho rozladění.

Rozladěný byl. Jak si je ta prokletá bába v té uličce prohlížela, to se mu vůbec nelíbilo. Nový optimismus do sebe vlil ujištěním se, že na žádné zveřejnění a vyšetřování nedojde, protože Wolf přece ve vlastním zájmu věc ututlá přesně tak, jak to s Ivanem od počátku prognostikují.

„Promiň,“ řekla omluvně Pavla. „Nevím, co to do mě najednou vjelo. Nějak mě vzalo rozloučení s tou ubohou holkou.“

„Nic se neděje,“ přikývl Sladký řítící se zpátky do Deštné.

Tam už jen s Kájovou pomocí bleskurychle přehodil čísla favoritu za správná, popadl řádné papíry svoje i od auta – vše falešné Kája okamžitě zlikviduje – a byl připraven vyrazit k nejbližšímu hraničnímu přechodu.

„Petře, co nejrychlej volej toho jejího tátu,“ kladla mu na srdce Pavla.

„Z prvního automatu, který potkám za hranicemi,“ ubezpečil ji švagr, ale věděl, že bude volat až z města vzdáleného čtyřicet kilometrů od hranice.

Na rušném turistickém přechodu favorit nestál pasovým orgánům a celníkům ani za pohled a v šňůře asi třiceti aut Sladkého rychle odmávli jak na české, tak na německé straně.

Bylo tři čtvrti na dvě, když Sladký z periferní budky zatelefonoval Wolfovi civícímu uprostřed Plzně v autě.

„Děvče je v pořádku, mělo by sedět na klatovské poště a čekat, že jí tam otec zatelefonuje. Před chvílí jsme ji vysadili na náměstí. Číslo pošty je –“ nadiktoval je a už se jen zeptal: „Je ti všechno jasný?“

„Jo, je, ale počkej, nezavěšuj, chci ti ještě říct, že je úplná volovina, jestli si myslíte, že já –“ skučel Wolf, ale na opačném konci nemilosrdně zaklaplo.

V záchvatu bezmocné zuřivosti chvíli mlátil hlavou do volantu a dupal a kopal kolem sebe jak hysterický spratek.

Pak z kapsy vylovil prášky pro uklidnění, zapil je pálenkou – že je za volantem, tím se sebeméně neznepokojoval – a s proklínáním se rozjel do Klatov. Teprve za hodnou chvíli si vzpomněl, že má volat klatovskou poštu.

Vytočil číslo, které měl před očima na bloku, a jakási ochotná paní hned řekla: „Ano, ano, děvčátko tu už čeká… Helenko, tatínek! Jdi si do kabiny a zvedni sluchátko.“

„Ahoj, Helunko! Tak co s tebou je? Jsi v pořádku?“ vybičoval se Wolf k servilnímu tónu.

„Co by se mnou mělo béjt?“ odbekla Helunka intonací vyhrazenou pro tatínka a další podřízené. Intonací, kterou v uplynulých dvou dnech zapomněla, ale jakmile uslyšela drahého tatínka, suverénně na ni zas najela. „Já se měla u tetičky Jany fantasticky. Pojedu k ní na prázdniny.“ Chvilku bájila o tetičce Janě, ale pak si vzpomněla, že má zač taťku zprdnout, a tak nezaváhala: „Ale co je s tebou?! Měls mi volat v jednu! A jsou dvě!“

„Nemohl jsem ti, Heluško, volat v jednu, protože teprve před chviličkou jsem se dozvěděl, kde jsi,“ ševelil Wolf.

„Nekecéj,“ odvětila Heluška. „Tetička Jana povídala, že máš volat v jednu,“ řekla tónem, který Wolfa poučil, že co řekne tetička Jana, je pro něho závazné. Věděl, že jednoho šťastného dne uškrtí Helušku i tetičku Janu. Pod vlivem tohoto útěšlivého obrazu dokázal znova servilně zabroukat:

„Hele, kočko, už pro tebe jedu, ale jsem v Plzni. Dej mi tu paní, co je u telefonu, řeknu jí, aby ti půjčila stovku, a jdi se zatím najíst. A ve tři se setkáme na poště, jo?“

„Nepotřebuju si půjčovat peníze, tetička Jana mi dala spoustu peněz,“ pochlubila se co nejprotivnějším tónem Heluška. „A pohni, ať tu nečučím do večera. Nebo se vrátím k tetičce Janě. Pozvala mě.“

„Pospíchám, kočko,“ zachroptil Wolf a div se neudusil zuřivostí.

Zatím si tu báječnou tetičku Janu neuměl srovnat v hlavě. Tím spíš v hlavě obluzené prášky a pálenkou. Plzní však projel stovkou. Který policajt by si taky troufl stopnout poslední model BMW.

Sladký zagarážoval bílého favorita ve skladišti, které měla firma PROTECH pronajato necelých sto kilometrů od hraničního přechodu u Domažlic, aby sloužilo rozmanitým účelům. Stálo tu volvo, do něhož Sladký přesedl a zas přes jiný hraniční přechod se vrátil do Prahy.

Pohyb aut – ostatně jako celou akci – Ivan naprogramoval perfektně do všech detailů.

Ano, byla to perfektní akce, v níž všechno perfektně šlapalo bez nejmenší chybičky, bez nejmenšího zádrhelu – až na ten detail, že za perfektně unesené dítě nedostali ani halíř, honilo se Sladkému hlavou, když ujížděl na Prahu.

Kapitola 18

„Jak vypadá tetička Jana?“ tahali Wolf s manželkou z Heluny rozumy.

Irma se vrátila z Německa domů pár hodin poté, co Wolf Helunu přivezl a manželce zatelefonoval, že s Helunkou byla nějaká komplikace, o které nemůže mluvit do telefonu.

„Vypadá jako princezna,“ už cestou k domovu Helunka správně pochopila, co tatíčkovi piluje nervy: chvalozpěvy na její bezvadnou novou tetičku.

„Chceš říct, kočko, že je krásná?“ zeptal se Wolf.

„Viděls snad někdy princeznu, co není krásná?“ odbekla dceruška.

„Zlato, já jsem nikdy neviděl žádný jiný princezny než tebe a maminku, tak nevím, jestli jsou krásný všechny,“ děl podbízivě tatíček a dceruška ho utřela:

„Nekecej blbosti!“

„Heli, jak to mluvíš s otcem,“ podotkla rádoby káravě Irma, ale byla v tom obvyklá netečnost k dceřiným drzostem vůči otci, což malá dobře rozpoznávala a přiměřeně z toho těžila. Když se někdy opovážil zareptat Wolf, manželka ho odbyla: je ještě malá… taky jsem bejvala k rodičům hubatá… takový jsou všechny děti… Dceřiny city k nevlastnímu otci ji nezajímaly, a pokud jde o manželovy city k její dceři, nikdy ji ani nenapadlo, že by nebyly tak láskyplné, jak důsledně dával najevo. Ženě méně zahleděné do sebe by dávno muselo být jasné, že manžel jen s heroickým sebepopíráním dokáže třikrát denně po dceři neskočit a neuškrtit ji.

Neměla to lehké tahle protivná holčička v zámku ze zlata a slonoviny svého nevlastního otce. Jen velice těžce se jí podařilo zabetonovat se v přesvědčení, že maminka ji strašně miluje, jenom chudák nemá pořád dost času, aby si spolu hrály a povídaly, protože pořád musí někam chodit, někam jezdit a taky je chudinka nemocná. I když byla Irma doma, hrát si s dcerkou a poslouchat její dětinské breptání ji nebavilo, a tak před ním unikala do svých pokojů, aby si tam četla nebo promítala videokazety nebo telefonem klábosila s kamarádkami – se stereotypním: Helunko, bolí mě hlava, hraj si pěkně sama, podívej, koupila jsem ti nové videokazety s nádhernýma pohádkama… Nebo chceš, aby tě Emil odvezl ke Květušce? Zatelefonuj jí, co dělá… Má ti Emil přivézt Alenku? Zavolám její mamince… Karlo, udělejte dětem zmrzlinové poháry…

A protože dítě vždycky hledá konkrétního viníka své neukojované potřeby obrovského zájmu a láskyplného matčina porozumění, Heluna si ho našla ve Wolfovi. Nenávidět Wolfa bylo totiž tak snadné, ať už pro dospělého anebo pro dítě. Heluně se hnusila jeho panděratá rozteklost a tučný obličej a snad i svého nejmilovanějšího medvěda Míšu, s nímž spala dodnes, by dala za to, aby s maminkou Wolfa vyhnaly. Vlastně vůbec nechápala, proč s tímhle hnusným chlapem maminka žije, protože tím správným instinktem mazaného zvířátka tušila, že matka ho nemiluje. Stejně dobře věděla, že její a otcovy nenávistné city jsou vzájemné, jenomže on si na ni netroufá, protože ví, že ona má na své straně matku. A tak se vyžívala v tom, že k němu byla co nejprotivnější a panovačná a kochala se jeho servilitou. Neuvědomovala si, že je to hra se zápalkami nad výbušninou – Wolfa totiž už nejednou napadlo, že by nebyl problém zařídit, aby tu čubku srazilo auto, nebo by se to mohlo zinscenovat jako vražda pedofila po sexuálním zneužití dítěte. Pokud pokyn tímto směrem dosud nevydal, bylo to jenom proto, že se obával, že Irma bez dítěte, bez té olověné koule u nohy, by se mohla začít cítit příliš volná a nezávislá. Perspektivně ovšem…

Umět Pepino jen trochu číst v dětské duši, byl by pod Heluniným křečovitým vychloubáním, co ona a její báječný taťka, vyčetl zoufalou prázdnotu holky, která prahne po milující mámě a milujícím tátovi, kteří by ji nezahrnovali nádhernými dary, ale dávali by jí svůj čas, svoji pozornost. Jenomže Pepino nic takového z Helunina chvástání vyčíst neuměl, protože dětem nerozuměl, a hlavně netušil, že Wolf není jejím pokrevním otcem, takže žádnou poruchu mezi Wolfem a Helunou nepředpokládal.

„Jak to myslíš, Helunko, že ti tetička Jana zachránila život, když vás přepadli lupiči?“ naléhala Irma na dcerku, příšerně vyděšená, co se přihodilo.

Wolf jí únos dcery vylíčil s jistými úpravami v bodech, které se dotýkaly přímo jeho osoby. V rozhovorech s únosci dominoval jeho pohotový důvtip a neohroženost, jak s nimi zatočil, podrobně však popsal i své propastné zoufalství při představě, že by se tomu našemu dítěti stalo něco zlého. A nesměl dopustit, aby se manželka dozvěděla, že někdo se za něco mstí osobně jemu. Pak by ve strachu mohla zmizet z jeho života. Předložil jí tedy verzi, že to byl jen běžný únos dítěte bohatých rodičů – aby platili. Jenomže on zaválel, on s těmi grázly vyběhl. Jen co to vyřkl, okamžitě si uvědomil, že manželka ho může obvinit, že pro peníze riskoval život jejího dítěte. A tak ještě než k tomuto obvinění otevřela ústa – vychytralost mu opravdu nikdy nechyběla – vysvětlil jí, oč mu šlo: aby únosci pochopili, že jemu na dítěti vůbec nezáleží, a nikdy víc už se nenamáhali. Samosebou že kdyby okamžitě nezacouvali, byl připraven platit. Jenomže oni mu to sežrali a rovnou řekli, že děvče propustí.

Křivdil by Irmě, kdo by tvrdil, že svoji dcerku nemiluje. Ublížit jí někdo, vyškrábala by mu oči. Kdyby Helunka hladověla, šla by pro ni krást. Jenom ji nebavilo se jí věnovat, takže to byla láska dost podivná… Když jí manžel do telefonu naznačil, že dceři se něco přihodilo, naházela v hotelovém pokoji v Mnichově svoje věci do kufru, recepčního požádala, aby jí okamžitě zajistil taxi do Prahy, a z hotelu vylítla, aniž svému milenci v pokoji o patro níž řekla, že odjíždí. Manžel ji sice ujistil, že dcera je zdravá, ale přesto se jí honily hlavou nejhrůznější představy: byla znásilněna… svedena k užívání drog… Musí to být něco strašného, bušilo jí ve spáncích, když manžel o tom rezolutně odmítl mluvit do telefonu.

Když dcerku konečně sevřela do náruče a manžel jí pak mezi čtyřma očima vysvětlil, co se stalo, byla omráčena. Když to dobře dopadlo, je to lepší než znásilnění nebo drogy. Ale nedopadnout to dobře, nemusela taky už nikdy svoji dceru vidět, možná ani mrtvou.

Manželovi sice plačtivě vyčetla, proč jí nezatelefonoval hned, ale současně mu byla vděčná, že jí té hrůzy ušetřil. Tak jí to taky Wolf objasnil – svou jistotou, že dceru dostane zpátky, aniž by manželce připravil dny mučivé úzkosti.

Heluna za pomoci dětské fantazie nadšeně vyprávěla – nadšena byla zejména tím, jak je najednou středem pozornosti, péče a starostlivosti své matky – co všechno si užila u tetičky Jany. Podle barvitých příhod: jezdily spolu na koni, chodily na procházky do lesa, celé večery si spolu četly… se zdálo, že Heluna v této idyle strávila nejméně šest týdnů.

Na matčinu otázku, jakže jí to tetička Jana zachránila život, se s chutí pustila do vysvětlení:

„Jeli jsme s Emilem lesem a najednou ze všech stran velikánský chlapi s puškama. Samej revolver. Začali po nás pálit… Emil utek z auta, chtěl si zachránit život v lese, ale voni ho odpráskli. Našla se už jeho mrtvola?“ zeptala se s klidem konzumenta televizních krváků, kterého nějaká ta mrtvola nerozhází.

„Ne, miláčku, zachránil se, je naživu,“ řekla Irma, které už manžel shrnul všechna akční fakta tak, jak se je od Emila dozvěděl.

„Aha… No to teda měl kliku,“ konstatovala Helunka a pokračovala: „Pak začali střílet po mně. Jenomže v tu chvíli zrovna jela kolem tetička Jana. Neohroženě vyběhla s koltem z auta a začala po nich pálit. Padali k zemi, všude louže krve – –“

„Ale že ji neodpráskli, když jich bylo tolik?“ zeptal se Wolf, otrávený, že od holky se zřejmě nedozví nic, co by ho přivedlo těm panchartům na stopu.

„Tetička se kryla za stromem,“ odbyla ho dceruška. „No a když je měla všechny postřílený, tak mě popadla, naskočily jsme do jejího auta a uháněly pryč. V poslední chvíli, protože to už se z lesa vynořili další mužský s flintama… jako posily.“

„Jistě i s nimi si tetička Jana poradila,“ podotkl cynicky Wolf a Helunka, která v jeho tónu vycítila posměch, ho sjela nemilostivým pohledem.

„Co by si neporadila?! Odpráskla je… taky nějaký přejela… no a za chvíli jsme byly doma.“

To byl bod, který Wolfa a Irmu zajímal nejvíc. Na otázky, jaký byt má tetička, jestli na vesnici nebo ve městě, Helunka vysvětlila, že je to takový nádherný zámeček hluboko v lese u jezera, plný služebnictva… Věděla, že musí oslnit, aby pozvání tetičky Jany na prázdniny udělalo náležitý dojem.

„Ale miláčku,“ řekla Irma, když se dcerka dostala k tomuto bodu, „přece bys nejela na prázdniny k nějaké cizí paní. Víš přece, že spolu pojedeme k moři, pak budeme ještě cestovat s taťkou a taky budeš u babičky, ne?“

„S tetičkou Janou bych byla radši. My si totiž ohromně rozumíme,“ řekla Heluna, která vycítila, že nejen taťku tetička Jana štve, ale i mamce jde nějak na nervy, když ji tak vychvaluje. A tak ještě dodala: „Povídala jsem tetičce, že u ní zůstanu. Ale ona řekla, že musím do školy. Přijede si pro mě až na prázdniny.“ Tak. To má mamka za to, že si zase beze mě vyjela do Německa na nějaký pitomý nákupy.

Zatímco se Heluna koupala, Wolf řekl manželce: „Ty kurvy snad tomu ubohýmu dítěti dávaly drogy nebo co. Rozumíš něčemu z toho, co si vymejšlí? A proč si to vymejšlí?“

„Myslím, že tomu rozumím,“ odpověděla mu zamyšleně manželka. „Prostě se o ni starala nějaká ženská, byla pořád s ní, vybavovaly se… a to se Helunce líbilo. Asi zrovna tohle doma postrádá, a tak si tu ženskou idealizuje a fantazíruje o ní… třeba aby nás s ní trestala…“ uvažovala Irma, která byla sečtělá a vůbec ne hloupá.

Wolf nad tím jen zavrtěl hlavou, protože to na něho bylo myšlenkově příliš složité. Co asi tak může doma postrádat spratek, kterej má sám pro sebe tři pokoje nabitý vším, na co si jenom vzpomene?! Neměl by snad holce ještě hrát na flétnu a trsat rumbu?

Pokud bývala Irma doma, večer zahnala Helunu na kutě, dala jí pusu na dobrou noc a tím to končilo. Tento večer seděla u dceřina lůžka půldruhé hodiny a povídaly si, dokud Heluna s Míšou v náruči neusnula. Když od ní Irma odcházela, v duchu slibovala sobě i jí, že se jí bude víc věnovat – když po tom tak prahne. Nemůže přece dopustit, aby se její dítě začalo přimykat k cizím lidem, kteří to s ním umějí líp než ona.

„Jedno je teda jistý, že únosci s ní zacházeli hezky,“ řekla manželovi, když pak spolu ještě dlouho přes půlnoc seděli a probírali všechna bezpečnostní opatření, jaká bude třeba nastolit: bodygardy přímo do domu, zařídí se pro ně dvě prázdné suterénní místnosti, Helunku a Irmu budou doprovázet na každém kroku mimo dům… Irma souhlasila se vším kromě toho, aby bodygardi doprovázeli i ji samotnou. A to nejen proto, že by jí komplikovali návštěvy v milencově bytě. Prostě by se s ochrankou v patách cítila nesnesitelně. Byla nebojácná, nikdy nevěřila, že jí by se mohlo něco zlého přihodit, nikdy nepropadala panice. Wolf naopak už byl rozhodnut, že bude neustále obklopen minimálně čtyřmi po zuby vyzbrojenými gorilami, a to doslova na každém kroku. Přesněji řečeno na každém kilometru, protože pěšky Wolf chodil leda tak po bytě a po kanceláři.

„Hned zejtra dáme s Honzou a Arnoštem hlavy dohromady,“ mínil své společníky Ryšavého a Šrámka, „jak to všechno zorganizovat. Rámcově to už mám promyšlený. Pozveme si experta z PAN-TEMu, aby nám jejich firma vypracovala ochranu technicky i personálně. S tím, co nám dodnes dodali, jsme vždycky byli spokojený. Jenomže teď se musíme zajistit stokrát důkladnějc. Protože lidi jsou ksindl. Nebezpečnej ksindl,“ znechucen špatnostmi světa promlouval důtklivě Wolf a manželka mu roztržitě a bez valného zájmu přitakala. Ke klidu jí stačilo jeho rozhodnutí, že o bezpečí dítěte se postará. Věděla, že se na něho může spolehnout. Vždycky se mohla spoléhat, že Luba – jak mu říkávala v dobrém rozmaru, anebo Álojs, jak mu říkala, když na něho měla vztek – se postará. Proto si ho taky vzala – že se dovedl postarat.

Rodiče Irmy byli prostí, spořádaní venkovští lidé. Táta opravář traktorů v JZD, matka prodávala ve vesnickém krámku Jednoty. S Růženkou, o dva roky starší než Irma, nikdy nebyly potíže. Byla to holčička hezká jak obrázek a vždycky jak z cukru. Způsobná, pořádná, ne právě nadaná, ale pilná. Vyučila se cukrářkou, na rekreaci se seznámila s montérem, vzali se, když jí bylo jedenadvacet, odstěhovala se za ním do Plzně, měli dvě děti, manželství stejně spořádané jako její i jeho rodiče.

Zato Irma… Její matka, katolickou církví zblblá fanatička, si nejednou říkávala, jestli ji tou druhorozenou bůh netrestá za to, jaké jí dala jméno. Jméno, jaké se jí zalíbilo v jakémsi románu. Irma… Pokřtít ji Marie, jistě by s ní tyhle starosti nebyly.

Do poklidné rodiny manželů Procházkových ve vesnici Kamenice nedaleko Sušice přišla Irma – jako druhé a poslední dítě – jak kukačkou podstrčené mládě. Mládě – ošklivé káčátko. Zrzavá, pihatá, se zelenýma očima. Hříčka genů. Oba manželé a po nich i Růženka byli hnědovlasí, hnědoocí a najednou je tu Irma s ohnivými vlásky a očima jak jasné smaragdy. Bylo to neobvyklé, a proto podle měřítka vesnice ošklivé.

Irma byla celý dědeček, otec pana Procházky, který zemřel dřív, než se tahle vnučka narodila. Myslivec s vlasy jak oheň, tytéž zelené oči, jenom se špetkou šedi, na rozdíl od čisté zeleně očí Irminých, dobromyslný a bystrý, ale taky lehkomyslný a děvkař. Člověk vzpurný, nerespektující žádné konvence.

Ať už cokoli ze vzpomínek na dědu Procházku strašilo mladým manželům v hlavě při pohledu na jejich druhorozenou, nemilovali ji proto o nic méně než hezounkou, mírnou a poddajnou Růženku.

Irma byla na rozdíl od Růženky chytrá a učila se snadno, ale nerada. Vyučila se tedy v Sušici prodavačkou v drogerii, ale byla příliš líná na to, aby stála osm hodin denně za pultem a tahala bedny se zbožím, a tak si udělala kurz v psaní na stroji, a pak už nebyl problém posadit se na vedení podniku do kanceláře. To už se z ní totiž vyklubala holka se zcela výjimečným sexepílem, které muži neodepírali nic z toho, oč si řekla. S těmi, kteří se jí líbili, taky spala, ale nikdy s žádným, který se jí nelíbil. Morálka a konvence pro ni znamenaly totéž nic jako pro jejího dědečka a k rodičovskému moralizování byla už od dětství ani ne tak vzpurná jako absolutně netečná jakousi zvláštní malátností.

Bylo jí pouhých devatenáct, když se s pomocí aranžéra Karla Pospíšila dostala do Prahy, kde on měl dvoupokojový podnikový byt. Aby si ji pojistil, postaral se, aby otěhotněla, a ona si ho vzala jenom proto, že rodiče by zešíleli – pořídit si jejich dcera nemanželské dítě. Byli spolu krátce a už se s ním zase rozváděla, v podstatě pochopitelně, protože z manžela se vyklubal hysterický žárlivec, který ke svým scénám neměl žádný důvod, neboť v té době Irma poprvé a naposled v životě pracovala tak, že nevěděla, kde jí hlava stojí. V kanceláři ji zavaloval spoustou naprosto zbytečné práce a šikanoval ji samolibý olezlý vedoucí účtáren, který se jí mstil za to, že se nenechala svalit na psací stůl v jeho kanceláři. Pak kolotoč povinností okolo dítěte, vyzvednutého z jeslí, a v domácnosti, kde jí manžel sebeméně nepomáhal, protože ho bavila spíš hřiště než žehlení plenek nebo vození kočárku, a pokud byl doma, spíš jí ještě práci přidělával svými nároky na vaření a pořádek. Především ji však k smrti nudil stereotypními žárliveckými výstupy.

Nikdy ho nemilovala, přestože byla doba, kdy se jí velice líbil a imponovala jí jeho sportovní zdatnost, a tak když bylo holčičce něco přes rok, rozvedla se s ním s chladným rozmyslem, přestože se před ní plazil po kolenou, aby mu ještě dala šanci. Když nepořídil, po rozvodu si sbalil svých pár svršků a odstěhoval se k jakési dívce, zanechav manželce velkomyslně byt s veškerým zařízením. Ona zas od něho nikdy nevymáhala výživné na dítě, přestože jí nikdy neposlal ani korunu a dítě už nikdy nenavštívil.

Ten byt byl svým způsobem dar danajský, protože to byl byt podnikový, a to podniku, kde pracoval on. Když se z něho odhlásil, rozvedená Irma na byt neměla právo. Za socialismu bylo ovšem vyloučeno, aby matku s malým dítětem – pokud zrovna není nepřítelem dělnické třídy – vyhodil někdo z bytu, a tak mohla mít Irma vystaráno, nebýt ekonomického náměstka tohoto podniku, který s manželkou a dvěma skoro dospělými dětmi obýval pětipokojový dvougenerační byt v posledním poschodí téhož domu. Byl to pětačtyřicátník, zdaleka ne ošklivý, ale s něčím tak odpudivě slizkým v pohledu i v hlase, že ženy se otřásaly odporem jenom při představě, že by se jich dotýkal. Na Irmu měl zálusk od chvíle, kdy se do domu přistěhovala. Na uzdě ho držela jenom představa jejího manžela, který vždycky vypadal, jako že bez zaváhání rozbije hubu každému, kdo se jen na jeho ženu podívá. Když se manželé Pospíšilovi rozvedli a Karel Pospíšil z domu zmizel, pan náměstek měl dojem, že teď už mu vůbec nic nebrání tu a tam pokradmu vklouznout k Irmě do bytu, což byla představa, ze které slintal s vypoulenýma očima.

Vklouzl tam jenom jednou a za několik minut zase vyklouzl, přesněji řečeno vyvrávoral poté, co ho Irma kopla do rozkroku tak, že proletěl skleněnými dveřmi z pokoje do předsíně.

Tím se rázem kádrově zařadila mezi nepřátele pracujícího lidu a docela vážně jí hrozilo přestěhování s dítětem do ubytovny. Po trapné zkušenosti s Karlíkem se sice zařekla, že nikdy nikdo ji už na radnici nedovleče, jenomže teď byla připravena své rozhodnutí revidovat. Zajímavé totiž bylo, že muži, kteří se kolem Irmy hemžili a ve svých tužbách uspěli, zdaleka se nespokojovali s hostováním v její posteli, ale chtěli si ji zajistit jednou provždy – a jak tedy lépe než lejstrem z ONV.

Mezi těmi, kdo ji urputně a až dosud bezúspěšně obléhali, byl i Lubomír Wolf. Že se jmenuje ve skutečnosti Alois, to Irma zjistila, až když se brali, a tehdy ji poprvé napadlo, jestli nešlápla vedle – vdát se za chlapa, kterýmu není dost dobrý jeho poctivý jméno Lojza.

Její přátelé si kladli otázku, proč si tahle atraktivní holka bere o třiadvacet let staršího pupkáče – i když tehdy byla Wolfa pouhá polovina proti stavu, k němuž se propracoval v letech příštích – a na svoji řečnickou otázku měli snadnou odpověď: pro prachy. Nikdo moc přesně nevěděl, čím se Wolf živí, protože za socialismu musel svoje kriminální počínání pečlivě tajit, ač bylo ubohým břídilstvím proti jeho podnikání polistopadovému, jehož zločinnost však byla z jedné poloviny přímo legalizována, z druhé poloviny tolerována. Ale ať už byly za socialismu dohady kolem Wolfa jakékoli, jen pár zasvěcených – a mezi ty Irma nepatřila – znalo skutečnost: Alois Wolf je jedním z nejvyšších veksláckých bossů v tomto státě, jeho teritoriem je Praha a Středočeský kraj. I přesto vila, kterou tehdy vlastnil, mohla být zahradnickým domkem na pozemku vily-paláce, kterou si nechal postavit z výnosů podnikání po Velké listopadové, kdy už mu nic nebránilo vyrukovat na denní světlo s balíky špinavých peněz, okázale je užívat, ale co především: stejně špinavým, ba neskonale špinavějším způsobem je rozmnožovat.

Navzdory skutečnosti, že Wolf byl už za socialismu skvěle situovaný, křivdil Irmě každý, kdo věřil, že právě toto je důvod, proč si ho vzala. Jít totiž za penězi, mohla se za Wolfa provdat už dávno předtím, než si uvázala na krk tu nulu Karlíka Pospíšila. Pracovala tehdy ještě v Sušici a v pátek odpoledne jela za svým nastávajícím do Prahy. Jako vždycky ve své lehkomyslnosti a nebojácnosti stopem.

A stopla si pana Lubomíra Wolfa, jak se jí představil.

Je až neuvěřitelné, jak okamžitě a beze zbytku jí byl očarován. A potom ten jeho šok, že ona vůbec není očarována jím, tedy jeho fárem – už tehdy měl mercedesa – a do očí bijící skutečností, že v pražském nóbl hotelu Jalta, kam ji pozval na večeři, je jako doma, a že prachy z něho tečou proudem. Na tu večeři s ním šla Irma jenom ze zvědavosti, cože je to za podivného tvora, který si takhle žije: zmínil se o své vile na Spořilově, o chatě u Máchova jezera, o chalupě na Modravě, o letní dovolené v Řecku, zimní dovolené v Paříži… Ale ano, ucházelo se o ni už pár pracháčů přímo na Sušicku: řezník, vedoucí Uhelných skladů, výrobní náměstek z textilky… jenomže to všechno byli hokynáři, kteří si připadali světoví, když pozvali holku do vinárny a pustili tam tři stovky. Irmě jejich pozvání nikdy nestála za víc než pohrdlivé ušklíbnutí. Ale tenhle Lubomír Wolf, to není žádný troškař. Neseděla vedle něho v autě ještě ani hodinu a už se zmínil, jak tak vyprávěl o svém cestování, že kdyby se chtěla podívat do Londýna, není problém. Jede si tam odpočinout před Vánocemi a je pro něho maličkost sehnat v Čedoku jeden poukaz navíc.

Pravda byla, že ten poukaz navíc by ani nemusel shánět. Jedné cuchtě už tuhle dovolenou slíbil, ale opravdu nebyl problém ji vyšachovat a vzít si s sebou něco neskonale atraktivnějšího.

Irma se jen zasmála, kde že ona by na poukaz do Londýna vzala, pan Wolf asi nemá ponětí, kolik bere holka u psacího stroje v pitomý kanceláři, Wolf na to, že by samozřejmě byla jeho hostem, a ona, že tohle si nezavedla, aby za ni někdo platil. Zas to byla jen polopravda, protože líbit se jí Wolf, moc ráda by se s ním do toho Londýna hrnula a beze všech předsudků ho nechala platit. Protože však pro ni neměl žádnou erotickou přitažlivost, nebyla by s ním jela ani na měsíc do Hollywoodu.

Na večeři v Jaltě však pozvání přijala, protože jeho kecy, jak tomu v duchu říkala, ji docela bavily a ani jí nepřipadalo, že by si jen pustě vymejšlel, aby ji oslnil a nabalil. Že celou tu dobu sedí doma jak na řeřavých uhlících Karlík s lístky do kina a zoufale ji čeká – to jí sebeméně nebránilo s Wolfem si klidně klábosit do půl jedenácté. Pak řekla, že je ospalá a chce domů, tedy do Karlova bytu, a Wolf ji musel vysadit o sto padesát metrů dál, protože nemínila poslouchat Karlovy pitomé řeči, kdyby náhodou oknem viděl, že ji přivezlo nějaké fáro.

Všechny návrhy na další schůzku odmítla s mlhavým, že jistě se zas někdy potkají, což u ní byl vrchol zdvořilosti, většinou říkala rovnou tvrdé NE.

Wolf, který musel neustále ze sebe krásné holky setřepávat, jak se mu tak věšely na krk v touze posadit se do jeho blahobytu anebo být alespoň štědře vydržovány – Wolf pracoval k mrtvici, když konečně pochopil, že tahle podivná holka, na rozdíl od všech těch štěbetajících čubek skoro nemluvná, fakt nemá zájem znova se s ním setkat a fakt to není jenom šprajc, který ho má hecovat. Protože ji však za žádnou cenu nechtěl ztratit z očí, vytáhl z ní, kde v Sušici pracuje. Hned příští pátek se objevil v její kanceláři, že zas byl na své chalupě na Modravě a může ji opět svézt do Prahy.

V duchu soptil ponížením: vozit holku za jiným chlapem, to se mu tedy ještě v životě nestalo, spílal si do volů, kam až to klesl, ale dál pokračoval v roli dobrotivého strýčka, do níž se pracně nastylizoval, takže za půl roku mohl konstatovat, že s Irmou jsou kamarádi. Jak ji miluje, o tom se opovážil zablábolit jenom jednou a ona to odbyla mávnutím ruky a nějakým tím: co blbneš.

Jak tak s ním občas jela autem ze Sušice do Prahy anebo naopak, měl samozřejmě možnost zajet někam, kde by ji znásilnil. Snil o tom často, párkrát už si to i naplánoval – ale nikdy se doopravdy neopovážil se jí jen dotknout. Když otěhotněla a vdávala se, ožral se do bezvědomí a pak ze své vily vyfackoval ty tři coury, co ho tam oblažovaly, a zařekl se, že ženskou už v životě nechce ani vidět. Tím méně Irmu. Do měsíce si nasadil do baráku další couru a Irmu uhučel, že přece není žádný důvod, proč by se dál nemohli tu a tam vidět. A dál doufal, že jednou udeří jeho hodina.

Udeřila.

Udeřila poté, co Irma nakopla do rozkroku ve svém bytě pana náměstka podniku, kde pracoval její exmanžel, a pan náměstek se rozhodl, že ona bude trpce litovat: on ji z toho podnikového bytu dostane, i když lehké to nebude, protože je tu maličké dítě. A jak už tak neštěstí nechodí nikdy samo, pro Irmu to zhoustlo i v jejím zaměstnání: zesílila šikana ze strany jejího vedoucího, který rovněž dospěl k mylnému závěru, že když se Irma rozvedla, nic jí už nebrání se mu oddat. Irma ho vyvedla rychle z omylu, ale bylo to vítězství Pyrrhovo.

Irma byla holka skutečně nevypočítavá. Když se na ni tyhle maléry nahrnuly, mohla zvednout telefon a říct: Hele, Lubo, potřebuju kvartýr a jiný zaměstnání… a Luba by se jen zeptal, ve které čtvrti a jak velký to má být kvartýr, a do měsíce si šla na příslušný ONV pro dekret. Stejně snadno se mohla s Wolfovou pomocí posadit do kanceláře za takový plat a s takovými nulovými pracovními povinnostmi, jak se jí nikdy ani nesnilo. Že toto všechno je ve Wolfových možnostech a že by se neopovážil dávat jí to s nějakými podmínkami, to sice věděla, ale bylo jí tak proti mysli někoho se svými starostmi otravovat, že naopak když jí v tu dobu volával, aby si spolu zase vyšli někam na večeři, jenom se vymlouvala, že nemá čas anebo nemá náladu.

Wolf zuřil, že ona nejspíš zas už někoho má a je do něho zblbnutá tak, že kašle na věrného přítele, ale současně ho napadlo, že její tón v telefonu je spíš rozmrzelý než rozjásaný, jak by se slušelo na ženu čerstvě zamilovanou, a tak se rozhodl si to prověřit. Okolo domu, kde bydlela, šmíroval tak dlouho, až ji zastihl, jak vpodvečer uhání na nákup, zatímco dítě jí hlídala sousedka. Wolf ji přinutil, aby si přisedla do jeho auta, a tam ji otcovsky vyzpovídal. Byla už tak nadržená křivdami, jež se na ni hrnuly, že se mu svěřila: dva hajzlové ji ničí. Jeden v práci, druhý s bytem. Jestli se nestane zázrak, příští měsíc se stěhuje buď do ubytovny, anebo k rodičům zpátky na vesnici.

Wolf, který Irmu už dost dobře znal, neučinil tu strategickou chybu, že by jí nabídl, ať se přestěhuje k němu, ať si ho vezme, anebo jiný návrh pro ni nepřijatelný. Nikoli. Wolf se jenom rozčilil na ty dva bezectný sviňáky a slíbil, že jim zpřeráží hnáty.

Irma se šťastně rozesmála, ne že by věřila, že Wolf něco takového opravdu udělá, ale proto, že byla bytost v jádře optimistická, chmurám se nikdy nepoddávala a stačilo málo k tomu, aby znova převládlo její radostné ladění.

Osmý den od téhle její krátké schůzky s Wolfem žil celý dům, kde bydlela, senzací: když se pan náměstek Švábek z pátého poschodí vracel domů z práce – bylo to v tmavé listopadové pozdní odpoledne – zatímco si přivolával výtah, po jeho boku se vynořili dva chlapíci, srazili ho k zemi, pak ho skopli ze schodů do suterénu a tam ho ztřískali a zkopali tak, že se ani nezvedl, aby se doplazil domů. Teprve asi za hodinu uslyšeli nájemníci v přízemí vystupující z výtahu sténání, našli ho a přivolali sanitku. Další den potkala Irma před domem paní Švábkovou, zeptala se jí, jak se manželovi daří, a dozvěděla se, že má zlomeninu předloktí, rozbité koleno a zhmožděná žebra a obličej. Ne, o pachatelích se neví nic, měli punčochy přes obličeje.

Irma dokázala přesvědčit sama sebe, že to je jenom shoda okolností, Wolf s tím nemá nic společného. Jenomže neuběhl ani týden a podobná senzace u ní v práci: její nadřízený Zoubek na sídlišti, kde bydlí, zajel se svým autem k neosvětlenému traktu garáží. Tma, nikde ani noha, ale sotva vystoupil z auta, aby si garáž odemkl, objevili se vedle něho dva chlapíci a zmlátili ho tak, že je hospitalizován na čelistní chirurgii.

Tentokrát Irma poprvé sama zatelefonovala Wolfovi a navrhla, aby se někde posadili na večeři. Domluvili se ještě na týž večer. Wolf zatroubil pod jejím oknem, Irma se rozloučila s dítětem, které jako vždycky, když potřebovala, hlídala sousedka-důchodkyně, a usedla vedle Wolfa za volantem. Po celou cestu a ještě celou další hodinu ve vinárně Wolf o přepadeních ani necekl, takže musela začít sama. Sice ji moc těší, že ti parchanti dostali nakládačku, ale od něho to byla lehkomyslnost, ze které by mohl mít malér. Nejsou mu policajti proboha na stopě?

Wolf ji rád nechal přitom, že jeden z těch chlapů byl on, přestože jeho role se omezovala na to, že obě akce zaplatil. Úkolem pověřil svoji pravou ruku Vencu Píšu a ten realizaci zadal grázlům, které najímali pravidelně na ztřískání těch, kdo lezli do jejich veksláckého teritoria, aby v něm podnikali na vlastní pěst a tak podobně. Dlužno dodat, že po Velké listopadové Wolf těmto osvědčeným pracovníkům zadával náročné úkoly v mnohem širším měřítku… úkoly obohacené o loupežná přepadení a vraždy. Za další dva roky už mu tyto akce zajišťoval advokát svého druhu.

Na Irminy obavy, že si koleduje o průser, Wolf rozvážně pravil: „Hele, kočko, slíbil sem ti, že ty dva parchanty převálcuju? Slíbil. Převálcoval sem je teda? Převálcoval. Není vo čem se dál bavit. Hele, Irmo, na mě je spolehnutí. Tos nevěděla? Tak teď to víš.“

Irma byla pod dojmem takového kamarádství naměkko a Wolf věděl, že udeřila hodina jeho šance, kterou nesmí promarnit. Jenom pěkně pomaloučku polehoučku, nehartusit, nevyplašit ji… napomínal se k rozvaze a současně měl na sebe zlost: to je cirátů jak s nějakou princeznou! Každé jiné by řekl: Sbal si krámy a nakvartýruj se ke mně… a vona by se mohla přetrhnout, aby tam byla dřív, než von si to rozmyslí, a vstávaje lehaje by se třásla, aby von neřek: sbal si krámy a zase vypadni!… Jo, potíž je, že Irma není každá jiná, aby to čert vzal!

A tak se jen rozšafně zmínil, že rozmlácení ciferníků těm parchantům její problém s bytem neřeší. On jí slušný kvartýr určitě opatří, to může bejt úplně klidná, ale může to trvat třeba i tři čtyři měsíce. Nemohla mu o těch svejch patáliích říct sakra už dávno?

Irma si jen povzdechla: „Jsem blbá,“ a Wolf se dostal k zlatému hřebu večera. Chvíli jako by úporně přemýšlel o nejlepším řešení a pak to z něho vylezlo:

„Hele, Irmi… nevidím to jinak, než že by ses na přechodnou dobu přistěhovala ke mně. V baráku stejně užívám jen přízemí, to víš, chlap jako kůl v plotě, v poschodí jsou další tři zařízený pokoje s vlastním záchodem a koupelnou, měla bys tam s děckem docela soukromí. No co ty na to – než ti nějakej ten kvartýr zchrastím? To víš, trojku bych pro tebe moh mít do tejdne, ale rači si přece chvíli počkat na jedničku, ne?“ bájil Wolf, který i tu první kategorii mohl mít obratem ruky.

„No já nevím, Lubo,“ váhala Irma a Wolfovi poskočilo srdce radostí, že neřekla rovnou kategorické NE. „Helunka je ještě malá a takovýho děcka je všude plno. Za chvíli by ti to šlo na nervy, seš zvyklej na svůj klid.“

Úspěchem zpitý Wolf málem řekl, že ty coury, co se mu věčně střídaj v baráku, taky tropí pěknej brajgl, jakejpak teda klid, ale včas se zarazil a ctnostně děl: „Irmi, ty mě fakt vůbec neznáš. Já totiž miluju malý děti.“

Malé děti Wolf pokládal za uřvanou a ukničenou sběř a Herodese za milého frajera. S matkou svého jediného dítěte se rozvedl, když Vojtíškovi byly čtyři roky. Dokud byl malý, navštěvoval ho jen velice zřídka, zato vždycky se spoustou nejdražších hraček, aby kluk viděl, oč je tatínek lepší než máma.

Prostě Wolfův sen byl mít potomka, o němž by dvacet let víceméně nevěděl kromě nějakých těch darů, a syn by se pak jednoho dne vynořil po jeho boku jako oddaný, milující, talentovaný mladý muž – celý tatínek. A tatínek by ho zasvětil do svého podnikání, synáček by stejně jako tatíček kráčel od úspěchu k úspěchu a na svá bedra přejímal stále větší díl otcovských aktivit… a jednoho dne, až tatíček zavře oči – zhruba ve věku osmadevadesáti let – synáček a vnukové, kteří ho vždy ctili a zbožňovali, převezmou jeho království i bohatství.

Tenhle sen se Wolfovi nesplnil. Jak Vojtěch dospíval, začínal se mu už víc věnovat, ale byl jím stále víc zklamán. Ukázalo se totiž, že Vojtěch umí peníze jenom rozhazovat a majetek promrhávat, vydělat však nedokáže ani korunu. Tatíčkovo podnikání ho zajímalo pouze jako dojná kráva, ale ručičky si v něm nikdy nepotřísnil.

Wolf se pak pokoušel mít dítě s Irmou, ale nevyšlo mu to. Netušil, že Irma další dítě nechce a činí pro to náležitá opatření.

V době, kdy Wolf Irmu zpracovával, aby se k němu přestěhovala, děti mu byly jenom protivné, protože to ještě neznal Helunku. Když se s Helunkou blíže seznámil, svůj postoj k dětem vylepšil o jistotu, že haranty nejlíp škrtit.

Helunka byla výsledným produktem dvojího výchovného působení: matky, která se o ni přijatelně starala po stránce hmotného zabezpečení, i když k večeři býval častěji párek než lívanečky a k nedělnímu obědu častěji šunka než kuře, ale hrát si s dítětem, mazlit se s ním, vlídně reagovat na jeho žvatlání, to Irmu upřímně otravovalo, a tak dítě především okřikovala. To druhé neméně nešťastné působení přicházelo od Irminých rodičů, k nimž dcerku strkala co nejčastěji. Dědeček a babička se právě v téhle vnučce vzhlíželi, litovali ji, že má tak hrozného tatínka – zeť Karel jim byl vždycky z duše protivný, pokládali ho za pražského hejska – pak zas lamentovali, že přišla o tatínka… a tak ji rozmazlovali do nesnesitelnosti. V pořadí druhý zeť jim byl ještě protivnější, mluvili o něm jako o tom vypaseným jarmarečníkovi, jehož honosné dary za účelem oslnění je sebeméně neomráčily. Helunku litovali ještě víc než kdy předtím a ve zlobné zášti vůči novému otci ji babička – oddaná dcera katolické církve – z plného srdce podporovala.

Výsledkem byl arogantní spratek, který si neustálým ječením, řvaním, producírováním nebo fňukáním vydupával matčinu pozornost. Heluna trvale strádající nedostatkem matčina zájmu nenáviděla každého, komu její matka věnovala svůj čas a náklonnost. Wolfa nenáviděla od chvíle, kdy je obě přivezl do svého domu, na jehož prahu Irmu otcovsky objal, přátelsky políbil na tvář a zahlaholil: „Tak vás tu vítám, děvčata!“

Pak se s určitým sebezapřením sehnul k dítěti a zvedl je do náruče, aby je též políbil – a Helunka ho pádnou pěstičkou praštila vší silou do nosu, takže slavnostní uvítání bylo poněkud pokaženo tím, že Irma s pomocí ledu zastavovala Wolfovo krvácení z nosu.

Byla to vlastně její vina, že vztah mezi Wolfem a její dcerou se od prvních okamžiků vyvíjel chorobně: ze strany dítěte nezastíraná, ze strany dospělého zastíraná, o to však záštiplnější a nebezpečnější nenávist. Plesknout tehdy Irma dítě přes ruku a vypeskovat je, malá se nezabydlela v jistotě, že tomu chlapovi může provádět kdejaké schválnosti a být k němu drzá. A Wolf by zas viděl, že Irma je k nim dvěma spravedlivá, a dítě by mu bylo spíš jen protivné, než aby v sobě nosil tiché odhodlání: jednou toho odpornýho skřeta přizabiju, ale možná taky zabiju.

Irma vyznačující se velkou přizpůsobivostí nejrůznějším životním situacím – uměla žít stejně spokojeně s pár korunami jako s nevyčerpatelným kontem – se rychle sžila s Wolfovým domem. S domem, který týden před jejím příchodem rutinovaně vyčistil od oblažující ho zde rajdy, které dokonce proti svému dobrému zvyku dal při tom vykopnutí větší peníz za slib, že už nikdy se tu neukáže. Děsila ho představa, že by tu jednoho dne mohla zazvonit a popovídat si s Irmou. Pro případ, že by slib nedodržela, on se jí postará o nakládačku, na jakou ona do smrti nezapomene… byla teplá slova, s nimiž ji vyprovázel na chodník. Příští dny se v celém domě malovalo, vyměňovaly koberce propálené cigaretami a prolité chlastem, vyhazovaly záclony prosáklé kouřem, měnily se i některé kusy nábytku, úklidová četa gruntovala všechno až do poslední zásuvky… Prostě Irmu přivítal dům naleštěný a nablýskaný, dům sice načančaný příšernými sarapatičkami, dům příšerně nevkusný, ale dům vonící čistotou a – jak Wolf doufal – též počestností. A že je to dům opravdu nóbl, toho posledním puncem měla být spousta řezaných květin: teď v zimě tulipány, růže a šeřík.

A uprostřed toho všeho rozklepaný Wolf úzkostlivě pátrající v Irmině tváři, jaký na ni ta nádhera všude kolem udělala dojem.

Irmino estetické cítění nebylo nijak přepjaté, ale přesto dostatečné, aby ji napadlo, že Wolfův barák je jak slon vyšňořený na domorodou slavnost. Neušel jí však Wolfův výraz školáka dychtícího po pochvale, a tak řekla: „Lubo, je to krása… fakt, je to krása.“

A Lubovi se zamžily oči dojetím.

Další týden nastupovala do nového místa v nedalekém podniku, kde si Wolf tykal se soudruhem ředitelem. Za ten půlrok, co tam pracovala – než ji Wolf přesvědčil, že ona přece pracovat nepotřebuje – nepochopila, v čem její role inspektorky spočívá, ale podstatné bylo, že mohla do práce přicházet okolo půl deváté a nejpozději ve dvě zase vypadnout.

Celé týdny se Wolf neopovážil se jí dotknout, ale jen ji obskakoval a zahrnoval dárky. A okamžitě také našel nedaleko bydlící důchodkyni, kterou štědře platil, aby se starala o dítě, kdykoli je Irma ochotná si s ním večer někam vyjít. Malá neomylným instinktem dítěte vytušila, kdo od ní mámu odvádí, a odměňovala se mu nepříčetným řevem, kdykoli se objevil na scéně.

Irma byla jednou ze dvou bytostí v celém Wolfově životě – tu druhou v té době ještě neznal – k nimž měl čistý a nezištný vztah. Je to neuvěřitelné, ale on byl opravdu připravený žít s ní v jednom domě jako milující otec, který jenom dává a nic nedostává zpátky. Byl připravený, pokud ona na tom bude trvat, obstarat jí slíbený byt první kategorie, do kterého by od něho zase odešla. Pámbuví co vlastně v něm tahle holka oslovila, pámbuví na jakou zasutou lepší strunu v celém tom jeho prohnilém já udeřila.

Spát s ním začala, až když už u něho bydlela víc než tři měsíce. Ze soucitu. Při pohledu na jeho oddaný psí pohled, jímž ji sleduje na každém kroku. A z vděčnosti. Z vděčnosti za to, že poprvé v životě má pocit, že žádný panchart se jí nemůže mstít za to, že ho nepustila do své postele. Spát s Lubou nebylo ani tak hrozné. Bylo to sice poprvé, co spala s někým bez vzrušující touhy po něm, ale opravdu se to dalo vydržet. A když už s Lubou do té postele vlezla, odvedla v ní kus poctivé práce. Včetně té špetky pikantní ordinérnosti, jež jí byla vlastní.

Byl-li Wolf její otrok od chvíle, co ji poznal, poté, co se spolu vyspali, byl ztracený už úplně. Byl jí posedlý.

Zvyklý na perverzity všech těch cour, které se mu cpaly do objetí a tvrdou nádeničinou rozdmýchávaly – často marně – jeho takřka vyhaslou potenci, a dokonce i když ji rozdmýchaly, jeho požitek byl chabý nebo takřka nulový… Zvyklý říkat ženským ještě než s nimi ulehl – aby se o něm nemluvilo jako o kriplíkovi – hele, nevím, jestli mi to s tebou pude, nejsem neochotnej, ale vůbec mě nerajcuješ s těma tvejma blbejma nohama… Zvyklý na pocity propastného zoufalství, že mu to nejde a nejde… padl do postele s Irmou, nemusel si nic vymejšlet na záchranu své cti předtím ani potom – a stal se zázrak. Mohl hned a naplno a výbuch slasti v něm měkce dozníval ještě dlouho poté, co už jen tiše ležel vedle ní. A věděl, že tuhle holku, tenhle zázrak, on si pro sebe podrží, i kdyby měl duši upsat ďáblovi.

Irma zas dospěla k jednoduché filozofii, že lásek a úchvatných prožitků může mít vždycky dostatek, ale chlapů, na které je spolehnutí, moc není, a kdyby se rozhodla obě tyhle přednosti hledat v jediném chlapovi, může tím marným hledáním strávit zbytek života. Nejrozumnější tedy je provdat se za spolehlivost a úchvatnost si dopřávat pokradmu. Je to neuvěřitelné, ale i kdyby to byla Lubovi vyklopila takhle pěkně na rovinu, stejně by dál usiloval, aby si ho vzala.

Brali se, když Helunce bylo tři a půl roku a Wolf měl pocit, že vyhrál největší cenu svého života. To už se psal rok osmdesát devět a novomanželé netušili, jaké zářné zítřky před nimi otevře převrat visící již ve vzduchu.

V době, kdy se Irma k Wolfovi přistěhovala, nechával ji sledovat, aby zjistil, jestli má milence. Dobře věděl, že i kdyby měla, stejně mu toto poznání bude k ničemu, protože vyvodit z něho jakékoli důsledky nedokáže. Jenom by se třásl ještě o trochu víc, než se třese, aby neřekla: Tak ahoj, já zas balím… Irma však v tu dobu žádného milence neměla, protože díky Zoubkovi a Švábkovi a v neposlední řadě i díky žárlivecké hysterii exmanžela se jí při pohledu na mužské kalhoty chtělo především zvracet. Prostě byla daleka rozpoložení, v němž by mohla být okouzlena a rozdychtěna. Wolf se tedy pozvolna zabydloval v úžasném pocitu, že Irma žije stejně tak jenom pro něho jako on jenom pro ni, a když pak spolu dokonce spali, neviděl už vůbec žádný důvod, proč ona by ho nemilovala stejně jako on ji. Navýsost spokojen se světem i se sebou samým sledovačku ukončil dnem odjezdu na čtrnáctidenní dovolenou s Čedokem na italskou Riviéru. Bylo to krátce poté, co se vzali, a krátce předtím, než se Irma a Jiří Hábel do sebe zamilovali na první stisk ruky, a tím Irma ukončila svůj vleklý, ale přece jen pouze přechodný nezájem o velké lásky.

K tomu osudovému stisku rukou došlo při prvním společném obědě v přímořském hotelu, kde novomanželé Wolfovi a manželé Hábelovi byli posazeni ke stejnému stolu. V okamžiku, kdy se navzájem představovali, mezi Irmou a Jirkou přeskočila jiskřička a oni oba věděli, že jen co se vrátí do Prahy, budou se milovat. Nepadlo o tom po celých čtrnáct dní mezi nimi jediné slůvko, jediné špitnutí, ale přesto to oba naléhavě věděli a těch čtrnáct krásných dnů pro ně bylo k nepřečkání.

Opojné vzplanutí jim vydrželo víc než rok. Pak začalo skomírat a oba je rázem a bezbolestně ukončili. Po celou tu dobu Wolf neměl ponětí, že jeho žena nejméně dvakrát týdně navštěvuje byt v jedné karlínské uličce, byt, který Jirkovi obětavě půjčoval rozvedený, sám tam žijící kamarád. Wolf nemohl mít ponětí, co se odehrává za jeho zády, protože žil v extázi ze všech těch nedozírných možností, jaké zdatným chlapíkům jeho kalibru nabízely polistopadové poměry. V té euforii by si zřejmě nebyl všiml, ani kdyby Jirka Hábel s ním a Irmou lehával v manželské posteli. Tím méně byl schopen si povšimnout takových nuancí, jako že manželka sní s otevřenýma očima anebo že se s ním snaží obcovat co nejméně. Ostatně muž planoucí Velkým Svatým Nadšením nad svým Velkým Svatým Dílem se stává sexuálním impotentem a Wolf planul Velkou Svatou Privatizací tak, že pro něho bylo mnohem podstatnější manželce podrobně vysvětlit, jakým fíglem urval za pár šupů další hotel, než se s ní pomilovat. A že ona by mohla mít jediný pohled pro někoho druhého teď, kdy s ním si začíná žít jak perská princezna provdaná za hollywoodského magnáta… teď, kdy on pro ni staví palác obklopený spíš parkem než zahradou… takové pomyšlení, že by zhřešila jediným pohledem mimo lože manželské, bylo prostě k smíchu – byl si Wolf absolutně jistý.

Irma byla holka chytrá. Věděla, že ač milencem poblázněna sebevíc, jen ženská pitomá dělá doma dusno a na manžela se utrhuje. Takhle nejapná nikdy nebyla. Nad v pořadí pátou benzinovou pumpou se kácela obdivem, samozřejmě k manželovi, i když při nejlepší vůli neviděla jediný důvod, proč oni potřebují nějaké blbé pumpy, se kterými můžou být jedině starosti. Ale když to Lubu baví – nechť je má. Jí to může být fuk, krčila si rameny. A stejně tak dobře věděla, že spalující vášeň s milencem je jedna věc a manželova spokojenost, z níž vyplývá rodinná pohoda, je věc druhá. To první nesmí být na úkor druhého. Když se ženská vrátí domů se zrychleným milencovým dechem ještě pod kůží, někdy nezbývá než nechat se obejmout i manželem a pomilovat se s ním se všemi těmi parádičkami, které mu pění krev. A jenom velmi decentně lze navozovat situace, aby se manžel méně činil eroticky a víc se sebeobdivně chvástal svými úspěchy v té úchvatné privatizaci.

Může se tedy někdo divit, že manželství téhle parádní holky s chlapem o třiadvacet let starším, s chlapem notabene odpudivého exteriéru, bylo šťastné – přinejmenším z jeho zorného úhlu?

Pepino se mýlil, když tvrdil, že Irma je eroticky agresivní čubka, která se chlapům vnucuje do postele. Irma si z Pepina jenom zlomyslně utahovala, což nikdy předtím a nikdy potom nebyl její způsob. Jenomže právě v tu dobu prožívala citovou krizi a pár týdnů si počínala zběsile jak rozmazlený fracek, jemuž vzali z ručiček sirky.

Opustil ji totiž Arnošt, který byl jejím milencem půldruhého roku a ani dál na tom nemínila nic měnit. Jak se tak přibližovala ke třicítce, stále méně ji těšilo střídat milence. S Arnoštem se setkávala v garsoniéře, kterou si na inzerát koupila na Spořilově, aniž o tom samozřejmě Wolf věděl. Když tam jednou pozdě večer na poschodí vylítly pojistky a Arnošt k nim šel v pyžamových kalhotách, setkal se u nich s dámou v noční košili, kterou sice nepoznal, zato však ona poznala jeho. Tahle dáma, bydlící dvoje dveře od Irminy garsoniéry, se ukázala být přítelkyní Arnoštovy manželky, jež se tak ještě tuto noc dozvěděla, že manžel není na služební cestě v rožnovské Tesle, ale u jakési čúzy, která polonahá rovněž vyšla na chodbu.

Energická Arnoštova manželka to pak postavila beze všeho sentimentu: buď ona, nebo já. Jestli ona, tak koukej rychle vypadnout. Mně zůstane byt a děti, tobě auťák a chata. Ze spořitelní knížky jsem právě všechno vyzvedla a ulila si na přilepšování k té almužně výživného, jaké bys platil.

Na pětiletých dvojčatech Arnošt lpěl a holky zas visely na něm. A tak si vybral. Ne že by to bylo snadné, do Irmy byl zblázněný stejně jako před tím půldruhým rokem, kdy mu svým autem roztřískla zadní světlo jeho auta, on celý vzteklý vyskočil ze svého vozu… a pozval ji na kafe.

Po onom domácím ultimátu, které manželka dala Arnoštovi, nic netušící Irma přišla za tři dny do své garsoniéry, aby se tam opět setkala se svou láskou. Arnošt jí však jen zatelefonoval, objasnil, co se přihodilo, a řekl, že zatím, dokud nasupená manželka po něm jede, se setkávat nemohou, a už vůbec nikdy v tomto jejím bytě. Irma sice ztuhla, ale glanc neztratila. Arnoštovi zvesela vysvětlila, že ono už to mezi nimi stejně trvá déle, než je zdrávo, a toto řešení přišlo právě včas, aby se spolu za chvíli neuzívali nudou.

Když zavěsili, Arnošt měl pocit, že byl právě hanebně odkopnut, a Irma chvíli běhala po pokoji a kopala do nábytku. Tím se odreagovala z nejhoršího, ale pomyšlení, že JI chlap pustil k vodě – byl to první v jejím životě – jí ani v týdnech příštích na náladě nepřidávalo.

Souběžně s tím se vršily i problémy jejího manželského soužití. Luba stále víc popíjel, stále víc se přežíral, byl stále bachratější a rozteklejší a upocenější… Mohla se na to samozřejmě vykašlat a žít si svůj bezstarostný život, jen o něco víc zatnout zuby, když navštívil její postel. Jenomže vůči němu stále cítila špetku odpovědnosti a taky ji nijak zvlášť netěšilo pomyšlení, že když to manžel takhle povede dál, ona bude mít zanedlouho na krku uslintaného starce s vygumovaným mozkem. Občas mu domlouvala, občas mu ztropila scénu, občas na něho ječela, když se právě od jeho lékaře dozvěděla, že nepřišel na kontrolu anebo že přibral další dvě kila.

Stokrát se rozhodovala, že už toho má dost a balí. Ale řekla mu to jenom jednou. Protože když mu to řekla, po odporně tučné tváři se mu začaly kutálet slzy a pak pokojně a odevzdaně odpověděl:

„Irmi, nikdy jsem nedoufal, že bys se mnou byla nafurt. Ale nic se neboj, i když mi utečeš, je o tebe dobře postaráno.“ A vypočítal jí, jaký majetek a peníze na ni v průběhu let už připsal.

Když si představila, jak se v podobné situaci jiní muži mstivě handrkují o každou almaru, znova byla dojata jeho dobrotivostí a rozvod opět pustila z hlavy.

Nikdy si nedělala iluze, že Luba je nějaký svatoušek. Byla dostatečně realistická, aby věděla, že člověk, který skvěle obstál ať už v pseudosocialismu anebo současném marasmu, nemůže být žádný křišťálový charakter. Ale taky by ji nikdy nikdo nepřesvědčil, že Luba je zločinec nejtěžšího kalibru. A kdyby jí někdo tvrdil, že Luba potkal svoji druhou osudovou lásku – jenom by se tomu nesmyslu zasmála.

Nebyl to však nesmysl. Ve zbytku Wolfova života – a moc už mu ho nezbývá – se prolínají dvě velké lásky, k nimž se chová bezvýhradně laskavě, obětavě a nezištně. Mezi ně také závětí rozdělil všechno, co on si v životě nahospodařil, jak eufemisticky říkával svému obrovskému nakradenému majetku potřísněnému krví.

Nad Vojtíškem už zlomil hůl jako nad budižkničemou. Dál ho sice na odiv okolí hýčkal, protože byl přesvědčený, že takhle to v nóbl rodinách chodí: skvěle situovaný otec láskyplně toleruje výstřelky zhýčkaného synka. Ve skutečnosti Vojtěchovou neschopností se otáčet opovrhoval a za pomoci právníků už učinil složité kroky, jimiž svého dědice ze zákona vydědil.

Ano, všechno dostanou jeho dvě velké lásky, vzdychal, a to bez ohledu na to, jestli ho někdy opustí z jakéhokoli důvodu. Věděl, že kdyby ho opouštěly pro někoho dalšího, pro jiného milence – on toho milence zavraždí. Ale je bude z celého srdce milovat dál.

Ano, takováhle to byla duše lyrická a sentimentální, tenhle Wolf. Málokdy se nad sebou zamýšlel, ale když se nad sebou zamyslil, nemohl dospět k jinému závěru, než že je příliš dobrý pro tento svět. Příliš dobrý, příliš dobrotivý… potřásal sám nad sebou hlavou. Jenomže to jsem prostě celej já a jinej už nikdy nebudu.

V rámci své bezuzdné dobrotivosti si také na sklonku svého života promyslil, že ještě dřív než jednou v daleké budoucnosti zavře oči, nechá ze světa sprovodit Helunu. Bude to poslední radost jeho života, aby se mu umíralo lehce. Lehce by se mu určitě neumíralo s vědomím, že prostřednictvím Irmy, které spadne do klína polovina jeho království, se Heluna zařadí mezi nejbohatší ženy v této zemi.

Wolf, jemuž byla pro útrpný posměch celá justice, ministerstvo vnitra a všichni jeho policajti, Wolf, který se válel smíchy, když slyšel o ministerstvu privatizace nebo Fondu národního majetku, protože o tom všem věděl svoje… tenhle Wolf se propotil hrůzou, kdykoli jen pomyslel na to, že by se Irma mohla dozvědět o té jeho druhé lásce. Tahle katastrofická vize ho občas děsila i ve snech.

Kapitola 19

„Služby až do domu,“ ozval se nasládlý dívčí hlásek a Sladký požádal o Igora Kadlece.

„Okamžik, spojím,“ řekla dívka a vzápětí se ohlásil technik Igor Kadlec.

„Kadlec. Prosím.“ Hlas byl fádní, nenaznačoval ani věk.

„Tady je architekt Svoboda. Volám kvůli tý rekonstrukci topení v baráku,“ řekl Sladký.

„Ano, vím už o vás, pane architekte,“ řekl Kadlec, který měl architekta Svobodu avizovaného od Miloše Havránka, majitele firmy. Architekt Svoboda má speciální přání a nejlepší možný doporučení, řekl Kadlecovi Havránek. Znamenalo to, že pan architekt Svoboda si objedná nějaký zločin a že ho není třeba prověřovat, protože kontakt zprostředkovala maximálně důvěryhodná osoba, kterou Havránek pochopitelně nejmenoval. „Kdy se na to setkáme?“ zeptal se Sladkého Kadlec. „Navrhněte, jak se vám hodí,“ byl vstřícný.

„Na začátku Mostecký ulice hned druhý barák od Karlova mostu je prodejna s bižuterií. Můžeme se tam setkat a já vás odtud vezmu k nám domů,“ navrhl Sladký, který měl v úmyslu probrat záležitost v parku a Kampa u Karlova mostu mu k tomu připadala docela příhodná.

„V kolik hodin který den?“ věcně se zeptal mdlý hlas.

„Zítra? Ale bejvám dlouho v práci. Nevadilo by vám až kolem devátý večer?“

Sladký chtěl, aby v parku už byli jenom zamilovaní zahledění do sebe navzájem, a ne houfy matek s kočárky, které znuděně pozorují, co se kde kolem šustne.

Kadlecovi bylo jasné, oč klientovi jde.

„Klidně večer,“ souhlasil. „Naše firma se vždycky přizpůsobuje přáním zákazníka,“ řekl se stejnou vřelostí, s jakou vám automat vyplivne jízdenky na metro. „Tedy zejtra v devět večer v Mostecký před bižuterií. Poznáme se tak, že oba budeme mít v ruce barevný časopis.“

„Platí,“ potvrdil Sladký a pak se stručným na shledanou oba zavěsili.

Tmavé ulíznuté vlasy, bledá nezdravá pleť, vyšisované oči, vyšší hubená nahrblá postava, žádné džínsy a triko, ale šedý solidní oblek, bílá košile a kvalitní nenápadná vázanka. To byl hoch, který Sladkého čekal v Mostecké ulici. Sladký ho odhadl na dvaatřicet let. Kromě odosobněného hlasu mu byly na Kadlecovi odporné také jeho ruce: tenké dlouhé prsty s vymanikýrovanými vyleštěnými nehty.

S návrhem posadit se na lavičku na Kampě souhlasil.

Dokud se na příhodně situované lavičce s nikým na dohled neusadili, šli mlčky. Ani jeden neměl potřebu společenské konverzace.

Jakmile usedli, Sladký přešel rovnou k věci:

„Potřebujeme, abyste pro nás unesli sedmiletýho kluka.“

Mohl mluvit zcela volně, protože Luďa v náprsní kapse jeho letního plátěného saka by jakékoli Kadlecovo nahrávání rozhovoru paralyzoval a kromě toho by svého majitele na tuto nepřátelskou aktivitu upozornil jemnou vibrací. Ozvat se Luďa, Sladký by jednání okamžitě ukončil. Jednou provždy, protože takové firmě nelze již věřit.

„Není problém,“ řekl Kadlec, jako kdyby přijímal zakázku na novou elektroinstalaci.

„Nemusí to bejt jednoduchý. S klukem nejspíš jezdí ochranka,“ upozornil Sladký. Po únosu Heluny to bylo nanejvýš pravděpodobné.

Kadlec nepatrně vycenil žlutý chrup, což asi mělo být pousmání: „S tím si snadno poradíme, ale vaše výlohy budou vyšší.“

„Přirozeně,“ odtušil Sladký. „Tady jsou fotografie dítěte s matkou,“ vyjmul obálku z časopisu, který sloužil jako poznávací znamení, a Kadlec obálku vložil do časopisu svého. Aktovku neměli ani jeden.

„Akci byste uskutečnili ve chvíli, kdy kluk vychází ze školy,“ poskytl Sladký přesnou adresu školy i s charakteristikou ulice a žáků.

„Jak se kluk jmenuje?“ chtěl vědět Kadlec.

„Říkají mu Bohunek.“

„Celé jméno a adresa, kde rodiče bydlí.“

„To vás nemusí zajímat,“ zkusil to Sladký.

„Musíte nám to povědět,“ mdle trval na svém Kadlec. „Jste sice prominentní klient mého šéfa, ale z bezpečnostních zásad rozhodně nemůžu slevit. Nevzali bysme tenhle případ, kdyby šlo například o dítě z rodiny ministra. Nemůžeme dopustit, aby se proti nám rozpoutalo peklo.“

„Nejde o dítě žádnýho politickýho hlavouna. Jmenujou se Šrámkovi a bydlí na Letné, Hříbkova pět,“ řekl Sladký a nepochyboval, že Kadlec si správnost údaje prověří.

„Jak dlouho si přejete, abysme dítě podrželi?“ zeptal se Kadlec.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Sladký. Dobře věděl, jak to Kadlec myslí, ale zajímalo ho, jaké mu nabídne možnosti.

„Chcete si dítě převzít co nejrychleji po únosu, anebo je pro vás máme i ukrývat?“ vysvětlil Kadlec.

„No…“ tvářil se Sladký, jako že o tom teprve uvažuje. Rychle si však uvědomil, že tohle mu Kadlec nesežere: roli blbce, který objednává únos a nemá ještě ani rozmyšleno, co potom s dítětem. „Totiž abyste rozuměl, pane Kadleci, zatím jsme si to představovali tak, že dítě si od vás převezmem okamžitě. Ale jestli nám můžete nabídnout i jeho – –“ hledal vhodný výraz a Kadlec doplnil:

„Jeho skladování? Není problém. Můžeme vám dokonce zajistit i jeho propuštění. Taky převzetí věci, za kterou možná dítě vyměníte,“ zdvořile opsal vydírání a výkupné.

Sladký se stále tvářil, že o tom přemýšlí. Po chvilce řekl: „Tohle je nový pohled na věc – vaše abych tak řekl komplexní služby. Promluvím o tom se svým šéfem,“ dal najevo, že je pouhý mezičlánek. „A kdyby…“ zahrál zaváhání, „kdyby šéf rozhodl, že unesený má bejt na závěr zlikvidovanej?“

„Rozumím,“ přikývl zasvěceně Kadlec. „Například dva tři týdny skladování a pak likvidace. Není problém. Nebyla by to ale levná záležitost. Ačkoliv,“ pokrčil rameny, „možná že vás můj šéf má za tak prominentního klienta, že vám udělá výhodnou cenu.“ Sladký nebyl žádný svatoušek ani citlivka, ale že je tenhle vycmrdlej ksicht ochotnej za prachy zavraždit dítě, to jím otřáslo.

„Naše firma vychází klientům opravdu maximálně vstříc ve všech jejich nárocích, pokud to nejsou nároky, které by ohrozily jejich anebo naši bezpečnost,“ promlouval stále stejně mdle Kadlec. Sladký se v duchu ušklíbl, jak se vycmrdlej ksicht především zmínil o bezpečí klienta a pak teprve firmy.

„Eventuality, který jste mi naznačil, proberu s šéfem,“ řekl Sladký. „Takže co s klukem po únosu vám sdělím do dvou dnů.“

„Žádný spěch. My si nejdřív musíme zmapovat situaci kolem kluka a pak vám povíme, jestli zakázku bereme. Když ano, setkáme se znovu a vy upřesníte svoji objednávku. Když ne, oba na tohle setkání zapomeneme a fotografie, co jste mi dal, zničím. Ano nebo ne vám řeknu…“ krátce se zamyslel, „za čtyři dny. Že byste mi zavolal v pátek?“

„Zavolám,“ přikývl Sladký.

„Jestli vám sdělím, že zakázku bereme, můžeme se setkat ještě v pátek večer ve stejnou hodinu jako dneska a rovnou na týhle lavičce anebo někde poblíž, kdyby byla obsazená.“

„To mi vyhovuje,“ souhlasil Sladký.

Pak se rozešli tak, že každý odešel jiným směrem.

Sladký se vrátil do Mostecké ulice, kde se nezávisle jeden na druhém poflakovali Ivan a Pepino, aby na přesně dohodnuté trase ověřovali, zda firma ve snaze zjistit Sladkého totožnost na něho nepověsila stín. Když Sladký prošel dvěma skoro pustými uličkami, Ivan s Pepinem si na Malostranském náměstí předali znamení, že oba dospěli k závěru, že sledován není. Totéž znamení pak předal Pepino Sladkému, který se posadil v bistru na kávu. Jakmile ji dopil, taxíkem se dal odvézt do Podolí, kde vystoupil, prošel dvě ulice a odjel autem z podnikové půjčovny vozů, které si sem dal odpoledne přistavit.

Všem zúčastněným se ulevilo, že firma Služby až do domu neprojevuje žádnou snahu dozvědět se o svém klientovi něco víc, takže s ní mohou dál jednat, samozřejmě za nepolevující bdělosti.

V pátek dopoledne Sladký Kadlecovi zatelefonoval a dozvěděl se, že firma zakázku vezme, přestože jde o projekt poměrně složitý.

Takže Bohunek opravdu má gorily, povzdechl si v duchu Sladký.

Večerní schůzka s Kadlecem to potvrdila.

Sladký pozorně vyslechl precizní rozbor situace okolo Bohunka i návrh na způsob provedení únosu a pak řekl: „Jestli jo anebo ne, to sám nerozhodnu. Musím to probrat s šéfem.“

Tentokrát to nebyla žádná finta. Tohle opravdu musel probrat s ostatními a neviděl to nijak růžově.

„To jsem předpokládal,“ přitakal Kadlec. „My na vás nespěcháme.“

„Ale my spěcháme,“ řekl Sladký. „Nezapomeňte, že za chvíli je konec školního roku.“

„Toho jsem si vědom,“ řekl Kadlec. „Vyjádřil se už váš šéf, jak komplexní si přeje naši službu?“

„Jo, tohle už vám můžu povědět docela přesně. Šéf si přeje, abyste nám dítě předali po akci, co nejrychlej bude možný.“

„Dobře,“ přikývl Kadlec.

„A mám vám tlumočit ještě jedno jeho důrazný přání: aby se s dítětem zacházelo co nejšetrněji, nepřichází v úvahu nějaká surovost nebo poranění.“

„Není problém,“ řekl Kadlec. „Můžu na to nasadit fajnovější partu.“

Sladkého zamrazilo v jistotě, že kdyby projevil přání, aby dítě bylo v průběhu únosu zmrzačeno nebo znetvořeno či zohaveno, vycmrdlej ksicht by stejně mdle řekl: Není problém, nasadím na to nějakou drsnější partu.

Sladký věděl, že ještě tuto noc se setká s Ivanem, Pepinem a Mrožkem, takže mohl říct: „Zejtra budu vědět, jestli vám šéf dá objednávku. Ale je sobota. Zastihnu vás někde? Nebo mám volat až v pondělí?“

„Stačí v pondělí. A volejte jenom v případě, že si nás objednáváte. Když se neozvete, budu vědět, že nemáte zájem.“

„Ozvat se vám musím v každým případě, protože i když vám zakázku nedáme, musíme vám zaplatit průzkum,“ řekl Sladký.

„Na to klidně zapomeňte. Předběžná jednání zákazníkům neúčtujeme. To se nám zas vrací. Klient si nás zapamatuje jako solidní firmu a doporučí nás svým přátelům, nebo sám přijde s další objednávkou.“

„Jste prozíraví obchodníci,“ pokýval hlavou Sladký a pomyslel si, že ze všeho nejradši by objednal odjištěný granát do ksichtu vycmrdlýho grázla.

V jednu hodinu po půlnoci, kdy v obvyklé sestavě seděli v Ivanově autě v tiché ulici kousek od Vinohradské nemocnice, Sladký co nejpřesněji vylíčil průběh obou setkání s Kadlecem. Všichni mu mlčky pozorně naslouchali, teprve když dospěl k Romanu Bechrovi, Mrožek nadskočil:

„Řekls mu doufám hned, že nepřichází v úvahu.“

„Co bych mu já sám za sebe moh říkat hned?“ rozčilil se Sladký. „Hraju s ním přece hru zprostředkovatele, který pracuje pro svýho šéfa, ne?“

„Jo, dobrý, ale kdybyste si náhodou odhlasovali zavraždění bodygarda, což samosebou nepředpokládám, tak jdu okamžitě od věci,“ poznamenal Pepino.

Ivan zatím neřekl ani slovo.

„Pokračuj,“ vybídl Sladkého Mrožek.

„Už jsem vám vlastně pověděl všechno,“ zapátral v paměti Sladký. „Ten vycrmdlej ksicht tvrdí, že ke klukovi se nedostanou jinak než přes odprásknutí Romana Bechra, a to pěkně na dálku, protože Bechr je velice nebezpečný individuum, který vraždí bez zaváhání… Firma se zákazníkem svoje postupy většinou nekonzultuje, protože zákazníka by měl zajímat pouze výsledek, ale když v předběžným šetření zjistí, že realizace bude složitější, než klient předpokládá, musí to s ním konzultovat kvůli ceně,“ citoval Sladký Kadlece.

„No to se mi ulevilo, že kdyby Kadlec naplánoval odprásknutí taky paní Šrámkový, kvůli ceně to s námi předem projedná,“ řekl zuřivě Mrožek. „Podívej, Petře, je tucet způsobů, jak Bechra zneškodnit jinak než zrovna odprásknutím.“

„Například?“ zeptal se ironicky Sladký, který jakožto expolicajt měl už o Bechrovi svoji přesnou představu.

„Nooo… například… Povídals, že s klukem jezdí řidič a vedle něho tenhle Bechr jako bodygard… Čekají v autě před školou. Kolem auta projde mládenec přestrojený za děvče – –“

„– – což formát jako je Bechr rozpozná na čtyřicet kroků a pistoli pod novinama na klíně bude mít odjištěnou, ještě než se ta dívenka přiblíží o jediný další krok,“ vskočil Mrožkovi do řeči Sladký. „Ale nenech se vyrušovat a pokračuj.“

„Nesmysl,“ odbyl ho mávnutím ruky Mrožek. „Maskování by muselo být dokonalé. Dívka přistoupí k autu a začne se na něco vyptávat. Jakmile Bechr stáhne okénko, stříkne oběma chlapům do ksichtů sprej.“

„Jestli Bechr stáhne okýnko,“ promluvil konečně Ivan, „tak jenom proto, aby nepoškodil auto – totiž neprostřílel sklo. Že by ta osoba, ať už děva nebo hoch, stačila zvednout ruku a vystříknout sprej – – Pánové, nepleťme si Romana Bechra s Emilem Paterou!“

Sladký se na něho spiklenecky zašklebil, jako že oni dva vědí svoje, zatímco Mrožek a Pepino lapali po dechu.

„Vy přece, kapitáne, byste nehlasoval pro vraždu,“ zaúpěl Mrožek.

„Teď nejde o náš souhlas nebo nesouhlas s postupem, který Kadlec navrhuje, ale o to, jestli se mýlí nebo nemýlí, když tvrdí, že jiná cesta než odprásknout Bechra není. Podle mě je Kadlec profík, který realisticky zhodnotil situaci. O Romanu Bechrovi toho totiž dost vím,“ prozradil Ivan.

„Ach tak,“ vydechl Mrožek.

„Ale?“ procitl opět Pepinův ochabující zájem. Byl si jistý, že zakázka u téhle firmy se stornuje, tak co se kolem toho dlouze bavit, ovšem profil Bohunkova bodygarda ho nemohl nezajímat.

„Znova opakuju, že Vycmrdlej ksicht Kadlec je mi odpornej,“ zdůraznil Sladký. „A o Bechrovi nevím vůbec nic. Když ale Kadlec tvrdí, že Bechr je překážka, která se dá odstranit jenom odprásknutím zdálky, pak mu věřím, protože tahle firma jsou opravdu profíci, který neplánujou vraždy z plezíru, ale výhradně na objednávku, a když jde o akci, kde vražda není cílem, pak se jí pokud možno vyhnou… Jsem rád, že kapitán ví, co je Bechr zač. Jestli je to jenom průměrnej syčák, na jeho voddělání bych nepřistoupil. Jestli je to ale nějaká superkurva, pak bych o tom uvažoval.“

„Já v žádným případě,“ prudce vyhrkl Pepino.

„Ani já,“ řekl ledově Mrožek.

„Nejdřív si vyslechněme, kdo je to Bechr,“ navrhl Sladký.

„Pochopitelně,“ řekl Pepino. „I když Kadlecovi zakázku nedáme, neznamená to přece, že tím končíme. Musíme najít jinou cestu a Kadlec nám pomohl už tím, že zjistil, jak to teď kolem Bohunka funguje.“

„Posloucháme, kapitáne,“ pobídl Ivana Mrožek.

„Roman Bechr… Teď je mu takových pětatřicet. V konfliktu se zákonem byl takříkajíc od útlého věku. Drobné krádeže spojené se surovostí k okrádanému… pěstmi taky nutil holčičky, aby se obnažovaly…“

„Fujtajbl,“ zhnusen si ulevil Mrožek.

„Za rvačky s těžkou újmou na zdraví se konečně ocitl v pasťáku pro mladistvé. Odtud opakovaně utíkal, opakovaně se dopouštěl násilí… V podstatě to nebyl žádnej zločineckej génius. I v dospělosti byl vždycky chycený a usvědčený a víc v kriminále než doma. Velká listopadová jeho těžkej život změnila zázračně jak mávnutím kouzelnýho proutku. Z kriminálu vesele vylétl na amnestii a nikdy víc se už za mříže nevrátil, přestože svobodu oslavil zavražděním člověka, který proti němu měl svědčit ve věci loupežného přepadení. Polistopadovou kvalifikaci si rozšířil ještě o vraždy. Střílí pohotově, přesně a rád.“

„Koho, proboha?“ zeptal se Mrožek.

„Pracuje pro různé pány podnikatele, kteří si vyřizují účty s jinými pány podnikateli pomocí pistolníků,“ vysvětlil Ivan.

„Za mřížema není proto, že nad ním drží ruku některej poslaneckej klub?“ zeptal se jízlivě Pepino.

„Za mřížema není díky našemu polistopadovému výdobytku, že kdejakej grázl je vyšetřován na svobodě, což mu umožní zdrhnout anebo si opatřit neprůstřelné alibi. Bechr dává přednost druhé alternativě. Neprůstřelné alibi měl jak na dobu loupežného přepadení, tak vraždy svědka, na vraždu smíchovského podnikatele i přestřelku mezi gorilami dvou gangů, kde byl jeden mrtvý a tři těžce zranění. Přesto máme absolutní jistotu, že pachatelem byl on.“

„Policajti ho určitě zbožňujou,“ ucedil Sladký.

„Nepochybně,“ přikývl Ivan.

„Nijak zvlášť mě nevzrušuje, když podnikatelé svého druhu a jejich gorily se vraždí mezi sebou navzájem,“ řekl Pepino. „Ale loupežné přepadení a zavražděný svědek… To už člověka napadá, jestli nedat Kadlecovi zelenou.“

„Naposled jsem o Bechrovi slyšel koncem minulého roku,“ pokračoval Ivan. „Vedle v pořadí asi třetí manželky měl tehdy dvacetiletou holku. Jmenovala se Monika. Otěhotněla a nechtěla jít na potrat. Řval na ni, že jí ten potrat teda udělá sám, a taky se mu to povedlo. Ztřískal ji a zkopal do břicha tak, že v nemocnici nejen potratila, ale taky bezmála zemřela. Když opouštěl její byt, zjistil, že v kuchyni se krčí Moničina spolubydlící Hanka, která to všechno musela slyšet. Tak jí taky nějakou vrazil a slíbil, že ji zabije, jestli někde cekne.“

„Stačí,“ řekl vyprahlým hlasem Pepino. „Dejme Kadlecovi pokyn, aby Bechra oddělali, ať už to únos Bohunka vyžaduje nebo ne.“

„Monika měla z Bechra takový strach,“ dál líčil Ivan, „že v nemocnici tvrdila, že spadla ze schodů. Protože však její četná zranění nasvědčovala týrání, nemocnice podala hlášení policii. A jednomu vyšetřovateli se podařilo ne ji, ale její spolubydlící Hanku přesvědčit, aby proti Bechrovi svědčila. Jenomže na to vůbec nedošlo. V tu dobu se už Monika vrátila domů z nemocnice a pár dní nato byly obě holky ve svém bytě ubodány. Bechr pochopitelně zas měl neprůstřelné alibi.“

„Není dál o čem diskutovat,“ zasípal Mrožek. „Dáme Kadlecovi volnou ruku.“

„Kadlece je třeba upozornit, že Bechr je zřejmě ještě nebezpečnější, než on předpokládá,“ řekl Pepino. „Že nic jiného než kulka zdálky nepřichází v úvahu. Při každém jiném způsobu by propukla vřava, ve které by to mohl slíznout i Bohunek. Nebýt ohrožený on, tak by mě upřímně potěšilo, kdyby se ty kurvy vyvraždily mezi sebou navzájem.“

„Mluvíš mi z duše,“ potěšil se Sladký souzněním. „A taky Kadlece upozorním, že musí ohlídat, aby jejich snajpr neodprásknul někoho jinýho než Bechra. Někoho, kdo se může s Bechrem u kluka střídat.“

„Jak vidím, tak už jste si Bechrovu popravu jednomyslně odhlasovali,“ konstatoval s povzdechem Ivan.

„My tři sice ano,“ řekl Mrožek, „ale dál platí, že vy, pane kapitáne, máte poslední slovo a právo veta.“

„Obávám se, že je nevyužiju,“ znova si povzdechl Ivan, kterému vůbec nebylo dobře v situaci, v níž se ocitl.

Vzít spravedlnost do vlastních rukou… vyřknout nad někým ortel smrti, to pro něho bylo mučivě nesnesitelné. Na druhé straně nedokázal nevyužít šance zbavit svět grázla, který by si tu dál volně pobíhal a beztrestně páchal své hrůzné činy. Kdysi někde četl, že zejména italští a američtí policajti občas při zatýkání – v přestřelce – odprásknou mocného zločince, přestože by se tomu mohli vyhnout. Ale učiní to, protože vědí, že by opět vyšel na svobodu s osvobozujícím rozsudkem, anebo by dokonce na proces vůbec nedošlo. Pro tyhle policajty měl hluboké porozumění. A v tuto chvíli taky věděl, že kdyby za své dnešní ano k Bechrově popravě byl někdy souzen, klidně přizná svoji roli i s tím, že nemá žádné výčitky svědomí.

„Takže si dám další schůzku s Vycmrdlým ksichtem, řeknu mu, že můj šéf jeho firmě zakázku zadává, ovšem s výslovným přáním, že zlikvidován smí být výhradně Bechr – a bacha na něho,“ zopakoval si nahlas Sladký.

„Hlavně, pane řediteli, nabedněte Vycmrdlýmu ksichtovi do hlavy, že s dítětem se musí zacházet šetrně,“ řekl Ivan. Zdálo se, že Vycmrdlý ksicht se ujme jako epiteton ornans. „Bohunka si převezmeme bezprostředně po akci. Ať s ním únosci zamíří nejkratší cestou směrem na Liboc a na periferii na ně budou čekat naši lidé,“ shrnul Ivan to, co už několik dní měli domluveno.

S ukrýváním Bohunka neměly být potíže, protože v Praze a okolí měl PROTECH řadu různých objektů. Jako nejvhodnější, ba ideální, byl jednomyslně vybrán přízemní domek za Libocí, určený k demolici. Ne že by byl zchátralý, ale byl součástí areálu skladišť, jejichž komplexní rekonstrukci firma plánovala. Dokud bývala skladiště v provozu, v domku sídlily kanceláře, šest místností v přízemí, kde dosud fungoval telefon, bojler a WC. Proti pohledu zvenčí byl domek dokonale chráněn. Skladiště totiž vytvářela jednolitý obdélník, v jehož středu byl prostorný dvůr a na něm tento domeček. Vstup na dvůr byl možný pouze skrze jedno ze skladišť. Do skladišť byly vstupy čtyři a všechny důkladně zajištěny pancéřovými vraty s bezpečnostními zámky, protože představitelé firmy PROTECH se obávali, aby se zatím nepoužívané objekty nestaly útočištěm bezdomovců a vandalů.

Nad plánkem se Ivan vyjádřil, že nic vhodnějšího si pro ubytování Bohunka nedovede představit.

Bylo také rozhodnuto, že v den, kdy Bohunek a jeho ostraha domek opustí, buldozer ho srovná se zemí. Tím odpadne starost s otisky v domě i obava, aby si dítě nezapamatovalo třeba interiéry. Jinou předností bylo, že z Břevnova, kde se únos uskuteční, je do Liboce kousek.

„Místo, kde nám Bohunka předají, si musíme rychle vytypovat,“ dodal ještě Ivan.

„Projezdíme to tam s Pepinem hned zítra,“ řekl Sladký.

„Pane řediteli,“ obrátil se Ivan znova na Sladkého, „prozradil vám Kadlec, jaký zjistili okolo Bohunka režim?“

„Jo, a dost podrobně,“ pokýval hlavou Sladký. „Že je to okolo rodiny hustý, sledovačka byla náročná, aby si gorily ničeho nevšimly. U Šrámků jsou permanentně čtyři, dvě v domě a dvě na zahradě, střídání po osmi hodinách.“

Pepino si dlouze hvízdl: „Pane jo! Únos Heluny je tedy pěkně nadzvednul!“

„A Bechr navíc,“ řekl Sladký. „Gorily, co jsou v baráku a kolem, jsou ostří hoši, ale v rámci normálu, povídal Kadlec. Mladý kluci, s Bohunkem blbnou na zahradě a tak podobně. Bechr, kterýho Kadlec označil jako mimořádně nebezpečnýho, mezi nimi není. Bechr zajišťuje jenom výjezdy mimo dům, což je prakticky jenom Bohunkova škola. Kadlecovi lidé prý sledovali rodinu tři dny a za tu dobu kluk kromě školy neopustil dům a paní Šrámková vychází taky jenom na zahradu.“

„Jak Bechr jistí školu?“ zajímalo Ivana.

„K Šrámkovým přijede v půl osmý ráno, naloží kluka a jedou. Za volantem je jeden z těch domácích bodygardů, Bechr sedí vedle něho, kluk vzadu na podlaze. Když přijedou ke škole, Bechr zůstává v autě a bedlivě sleduje okolí, chlápek, co byl za volantem, doprovodí Bohunka až do dveří školy. Pak se vrátí do auta a tam na kluka čekají až do půl jedný, kdy mu končí vyučování. A žádný klimbání, ale ostřížím pohledem šmírujou celou ulici. Pak zas řidič vyjde Bohunkovi naproti, hned ve dveřích školy si ho čapne za ruku a rychle ho šoupne do auta.“

„Tím mám tak zhruba představu, jak si to Kadlec představuje,“ řekl zamyšleně Ivan.

„Divím se, že s Bohunkem nejezdí taky paní Šrámková,“ poznamenal Pepino.

„Bodygardi jí určitě vysvětlili, že kdyby něco – jen by překážela. Měli by dost práce ochránit kluka, ne tak se muset starat ještě o ni,“ vyložil mu Ivan. „Mimochodem, za tebe Bechr u wolfovců ještě nedělal?“

„Nic mi to jméno neříká,“ odpověděl Pepino. „Co mi ale vrtá hlavou: že Šrámek svěřuje dítě takovýmu gaunerovi. Že by ho neměl prolustrovanýho, že by neznal jeho minulost líp než policajti, to vylučuju.“

„Nejspíš rozhodlo, že Bechr má renomé bezohledného střelce a rváče,“ mínil Mrožek.

„S Robim a Danym už jste, pane řediteli, mluvil?“ zeptal se Ivan Sladkého.

„Samozřejmě. To je oukej. O Bohunka se budou starat, doma o tom ani neceknou. Pavle a Kájovi se řekne, že je posílám služebně do Německa, kde se pár dní zdrží… Ale vrátil bych se ještě k Bohunkově ostraze. Nepřipadá vám, kapitáne, že to je – nic moc? Dvanáct, vlastně třináct maníků během čtyřiadvaceti hodin, to sice zní velkolepě, ale kdybych se vážně obával únosu dítěte, tak je především okamžitě přestanu posílat do školy, aspoň dočasně, a kdyby do školy chodilo, tak ne s dvěma gorilama, ale se dvěma auty goril. To všechno je pro Šrámka stejně dostupný jako pro normálního smrtelníka nákup housek,“ uvažoval Sladký.

„Přesně tak, pane řediteli,“ přikývl Ivan. „Podařilo se vám asi Wolfovi vsugerovat, že jdeme po krku výslovně jemu, takže společníci sice nějaká opatření nastolili, ale spíš na odiv, než že by byli opravdu vyděšeni. Tím lépe pro nás. Vynořuje se nám ale jiný problém, související s Bechrem. Nebýt jeho, mohli jsme doufat, že policie opět zůstane mimo. Gorily by si ji po únosu bez Šrámková souhlasu přivolat nedovolily a my bychom při troše štěstí stihli mluvit se Šrámkem dřív, než by policii zavolal. Jenomže jakmile Kadlecovi hoši odprásknou Bechra, a to můžou udělat jenom bezprostředně předtím, než Bohunka popadnou, čili před školou… tahle vražda se utajit nedá a souvislost s Bohunkem, tedy jeho únos, se okamžitě provalí.“

„My můžeme Šrámkovi volat až po tom, co nám kadlecovci dítě předají,“ nahlas uvažoval Mrožek a Ivan to upřesnil:

„Až potom, co dítě budeme mít v úkrytu.“

Mrožek přikývl: „A to v praxi znamená, že už vedle něho můžou sedět policajti. Čili maximální opatrnost a sledovat čas už od prvního hovoru.“

„To jistě,“ souhlasil Ivan, „i když já odhaduju, že policajti u něho ještě sedět nebudou. Než jim dá někdo hlášku, než přijedou, než zjistí, co se vlastně stalo… než dojedou k rodičům na Letnou… Myslím, že my budeme se Šrámkem mluvit dřív. Ale to není podstatné. Podstatné je, že po nás bude pátrat policie v souvislosti s vraždou a únosem dítěte. Proti tomu byl únos Heluny oddechová akce.“

Všichni nenadšeně přikývli, a když už chtěl Ivan sezení rozpustit, Mrožek si ještě vzpomněl: „Málem bych zapomněl, pane kapitáne. V souvislosti s Helunou jste se zmiňoval, že dvě stě milionů korun je značný objem i váha, zejména když můžeme přistoupit nanejvýš na tisícikoruny.“

„Ano, takový objem komplikuje převzetí, ale vypracoval jsem postup, který to vyřešil,“ řekl Ivan.

„Kdybyste přesto myslel, že neuškodí ten objem zmenšit, tak kolegu Krátkého napadlo, že bychom daný obnos mohli požadovat v markách. Bylo by to v přepočtu dvanáct milionů marek, a i když by to nemohly být bankovky větší než pětistovky, přece jen by to výsledný objem velice zredukovalo. Jsme si jisti, že pro wolfovce jsou marky stejně snadno dostupné jako koruny a vzhledem k charakteru jejich kšeftování si dokonce troufám tvrdit, že mnohem víc než nějakých dvanáct milionů marek mají přímo v hotovosti ve svých sejfech pro pokoutní platby v zahraničí – z ruky do ruky,“ vysvětlil svoje stanovisko Mrožek.

„Má to logiku,“ poznamenal Pepino.

„Hmm… A vy si, pane generální, troufáte bez problémů rozpustit takový balík marek?“ zeptal se Ivan. „Bez rizika?“

„Bez problémů i bez rizika,“ potvrdil Mrožek.

„V zásadě platí, že čím menší objem a váha, tím líp pro nás,“ shrnul Ivan. „Klidně tedy žádejte dvanáct milionů marek,“ obrátil se na Sladkého. „Ale pozor, aby to wolfovcům příliš nezkomplikovalo život – kdyby je neměli k dispozici, jak předpokládáte. To musíte ze Šrámkova postoje odhadnout sám a případně přistoupit na koruny.“

„Ale jo, klidně mu dám třeba vybrat,“ řekl žoviálně Sladký a se svým smyslem pro černý humor dodal: „Je přece úplně jedno, jestli si pudu odsedět marky nebo naši poctivou měnu podloženou dělnickými mozoly.“ Ivan a Pepino se zasmáli, Mrožek se zaškaredil, protože neměl rád žertování o provaze v domě oběšencově.

A Ivan už jen Sladkému zopakoval to, co mu vštěpoval před jednáním s Wolfem: „Jenom žádné vybavování a dohadování. Stručně oznámit požadavky a upozornit na důsledky odmítnutí nebo podrazu.“

„Jen tak mimochodem,“ povzdechl si Mrožek, „napadlo vás, pánové, co bychom dělali, kdyby tak Šrámek řekl: Odmítám se s vámi bavit a věc předávám policii?“

„Tak to by teda byla situace přímo lahůdková,“ zachechtal se Sladký. „Už vidím, jak házíme kostkou, který z nás uřízne Bohunkovi nožičku a pošle ji tatínkovi.“

„Musíš být tak nechutně morbidní?“ zhnusen se na něho obořil Mrožek.

„Vědět Šrámek, jak kmitáme, aby měl Bohunek pastelky a omalovánky a knížky a lego – aby se nám nenudil… a jak šílíme, aby mu nebyl od kadlecovců zkřiven vlásek na hlavě, tak by se zasmál a popřál nám vespolek příjemnou rekreaci. Případně by nám slíbil prémii, jestli s harantem vydržíme dýl jak tejden,“ mínil věštecky Pepino, který měl to potěšení Bohunka znát. Ještě dnes mu naskočila husí kůže, když si vzpomněl, jak jeli k příbuzným paní Šrámkové do Ostravy. Bohunek seděl s matkou vzadu, a když si to Pepino svištěl v hustém provozu dálnice, Bohunek s ním zalaškoval – zezadu mu přitiskl prsty na obě oči. Jen díky pohotové reakci paní Šrámkové, která Bohunka na sebe strhla, to nedopadlo tragicky.

„Kdyby Šrámek odmítl, můžeme ho týden dusit ve vlastní šťávě a pak nám nezbyde než haranta vrátit,“ řekl realisticky Sladký. „Radši na to nemyslím, nerad se nervuju předem.“

„Jak víte, s Wolfem jsem si moc jistý nebyl,“ řekl Pepino. „Ale za Šrámka vám ručím. Přestože ví, jak uspěl Wolf, když jde o Bohunka, nebude mít nervy na to, aby nám třeba jen předstíral, že je mu fuk, co s klukem uděláme. Tvrdím, že se okamžitě sesype. Vzpomenete si na moje slova.“

Kapitola 20

V Lipové ulici v tiché břevnovské vilové čtvrti parkovalo u chodníku zánovní Volvo 940 LX. V něm na předních sedadlech ležérně rozvaleni, ve skutečnosti však ostře bdělí dva muži-vazby. Zatímco ten za volantem, sedmadvacetiletý David Putík, v podpaží pistoli zakrytou letní bundou, sledoval teď už jen převážně čas, Roman Bechr vedle něho přejížděl ulici pohledem jak reflektor. Tu za zády předním i bočními zrcátky. Pistoli měl na klíně pod Motorevuí.

Ulice byla teď jako každý den okolo poledne takřka liduprázdná. Před chvílí tu prošla štíhlá, elegantní asi padesátnice, která vyšla z nedaleké vily, a teď už tu byl na dohled jenom starý pán s rozevlátými šedinami jako Einstein, jehož oblečení bylo dost komické: hubenou přihrblou postavu měl naditu v černém obleku, který mohl být módním výstřelkem asi tak před třiceti roky, k tomu bílá košile a černá kravata. Přestože nebe bylo bez mráčku, přes ruku měl přehozený plášť do deště.

„Komu asi jde ten páprda na funus? Sobě?“ prohodil Roman Bechr a zasmál se svému vtipu. David na to neřekl nic, Bechr mu byl z duše protivný jako koneckonců všem bodygardům ve Šrámkově domě, protože s kterýmkoli z nich Bechr provázel Bohunka, dával mu najevo svoji služební nadřazenost, k níž ho nic neopravňovalo.

Starý pán s kšticí Einsteina byl zřejmě jenom na procházce a očividně se mu šlo špatně. Šoural se po opačné straně chodníku, než u kterého stálo volvo, co chvíli se posadil na některou z laviček, jež tu byly před brankou téměř každé vily, a za několik minut zas popošel dál.

Ve chvíli, kdy k smrti otrávený David se protáhl a s úlevou řekl spíš sám sobě než Bechrovi: „No konečně – za pět minut půl jedný, takže jdu,“ starý pán seděl na lavičce před vchodem do vily sousedící se školou. Od volva šikmo přes vozovku byl vzdálen asi třicet metrů. Na prsa spadlá hlava nasvědčovala, že usnul.

David vystoupil z auta a rozhlédl se.

Na ulici bylo dál mrtvé ticho, jak kdyby všechny ty vily kolem spaly. A jak kdyby spala i zeleň, jíž byly obklopeny. Takové bylo dusno bez sebemenšího závanu větříku. Na dohled dál nikde nikdo kromě toho ubohého staříka.

David svižně vykročil a přešel přímo na opačnou stranu vozovky. Po klimatizovaném prostoru auta to byla tak nepříjemná změna, že cítil, jak mu potem vlhne bavlněná kostkovaná košile. Byl by rád shodil slupku bílé nylonové bundy, ale kvůli zbrani v podpaží, kterou by tak odhalil, nemohl. Prošel brankou vily – exkluzivní soukromé školy – odkud ho už jen dvacet kroků dělilo od vstupních dveří do domu. Tam se postavil do jeho stínu. A nestál tu ani pět minut, když se ozvalo dětské brebentění, zarachotil klíč a vyšla příjemná hezká čtyřicátnice, paní učitelka obklopená devíti sedmiletými dětmi, tři holčičky a šest kluků.

Děti hlučně se hrnoucí ze školy byly znamením pro mladého grázla se snajprovkou v půdním vikýři vily na konci této ulice.

Zaměřil pomocí teleskopu snajprovku a po několika vteřinách stiskl její spoušť.

Kulka tiše prosvištěla ulicí. Tiše roztříštila přední sklo parkujícího volva a stejně tiše prolétla hlavou Romana Bechra. A on se stejně tiše, okamžitě mrtvý, zhroutil na Davidovo sedadlo.

David obklopený švitořícími dětmi si ničeho nepovšiml. Ani paní učitelka, jež se s ním srdečně pozdravila, si ničeho nepovšimla. Rozloučila se s dětmi a vrátila se do domu.

Zato si velice dobře povšiml starý pán s kšticí Einsteina.

Vyskočil z lavičky stále liduprázdné ulice a hbitě vyrazil ke škole. Před Davidovým pohledem byl kryt keři vily sousedící se školou.

David si z chumlu dětí vytáhl a pevně popadl za ruku modrookého světlovlasého kloučka a rázně s ním vykročil k brance.

„Tak co, šerife, jak jsi válel?“ zeptal se s úšklebkem, který Bohunek opětoval a prozradil:

„Bude průser. Úča povídala, že zatelefonuje tátovi, že sem si přines práskací kuličky a –“ Bohunek je včera získal jistou směnou od spolužáka a David se domníval, že mu je už všechny zabavil, což byl velký omyl.

„Kde je máš?“ zeptal se okamžitě hluboce zainteresován. Hošík se ošil a David ho stiskem ruky přiměl zastavit se. „Tak je rychle naval. Zas bys prásknul Romanovi za zády a on už se z tebe jednou pose – – pomine… Tak honem!“ řekl energicky.

Vzpomínka, jak včera Bohunek za Bechrovými zády práskl kuličkou a ten bezmála začal kolem auta střílet, nepatřila zrovna k Davidovým nejmilejším. Bohunek se na Davida dopáleně zaškaredil a neochotně sáhl do kapsičky svých plátěných kalhotek.

Děti už proběhly branou a rozptýlily se ke svým domovům, okolo Bohunka zůstali jen tři kamarádi napjatě sledující jeho konflikt s gorilou, kterou mu strašně záviděli.

Starý pán, čtyřicetiletý Cyril Spáčil, který se jako v mládí zkrachovaný herec, zato však úspěšný zločinec dovedl perfektně líčit, měl vystřelit, až bude bodygard s klukem na chodníku před školou. Jenomže když byli ještě v zahradě asi pět kroků od otevřené branky a pozastavili se, aby chlapec něco vyndal z kapsy, David se znova rozhlédl a uviděl na chodníku staříka, jak se dýchavičně šourá podél plotu školy. Tady už Cyrila před Davidovým pohledem nic nekrylo, protože plot z řídkého pletiva byl holý, takže chůzi opět přizpůsobil předstíranému věku.

Davida napadlo, že děda jde možná naproti některému děcku… ale vzápětí se jejich pohledy na vzdálenost patnácti kroků střetly a v bodygardových blikl střeh. V záblesku pochopení, že ten člověk je na starce nalíčený, pravou rukou vyjel po zbrani v podpaží, jenomže Cyril už měl zbraň v pohotovosti – po celou dobu ji ukrýval pod pláštěm do deště – a bez zaváhání vystřelil. Rána nebyla hlučnější než plesknutí dlaně o stůl.

David se skácel k zemi, Bohunek nadšeně zavřískal, jakou fantastickou srandu mu zas jeho gorily uspořádaly, zaječel: „Všichni k zemi!“ upustil tři kuličky, které před několika vteřinami podával Davidovi, v rychlém sledu na jednu po druhé dupl a hodil sebou na zem, kde se doširoka jak žába rozplácl na bříško. Totéž udělali neméně skvěle se bavící Tonánek, Milošek a Rudánek.

Rány dokonale napodobující střelbu z pistole bez tlumiče Cyrila šokovaly. Přes děti nezahlédl, že Bohunek práská kuličkami, a jak děti vzápětí popadaly kolem bodygarda i na něho, pořádně na něho neviděl. Hlavou mu blesklo: střílí po mně, netrefil jsem ho – a to pomyšlení ho bezmála paralyzovalo.

Za cihlovým sloupkem plotu, kam Cyril uskočil, jakmile zazněly výstřely, aby se kryl, bleskově přehodil pistoli s plastikovými náboji do levé ruky, pravicí vyrazil do podpaží a vytáhl pistoli s ostrými náboji, jenomže okamžitě vystřelit nemohl, mezi ním a bodygardem byly děti. A jemu v hlavě blikal striktní příkaz, že naostro smí střílet jen v případě krajní nouze v sebeobraně a dítěti se absolutně nesmí nic stát. A neplnit příkazy firmy Služby až do domu se velice nevyplácelo.

V těch několika vteřinách bezradnosti si nehlídal záda, takže netušil, že ze sousední vily vyšel dvacetiletý vysokoškolák Michal Vajda, hokejové eso. Michal se překvapeně rozhlédl, kdo a kde to tu střílí, a když viděl klubíčko dětí na zemi a za sloupkem záda jakéhosi šíleného starce, který má v každé ruce pistoli, bez zaváhání se k němu přiblížil třemi lehkými skoky a zasadil mu takovou ránu za krk, že Cyril třískl spánkem o dlažbu. Pistole s plastikovými náboji letěla do vozovky, odjištěná pistole s ostrými náboji po dlažbě proletěla brankou a zastavila se o rameno Bohunka ležícího na bříšku. Pistoli dychtivě popadl a leže na bříšku začal střílet. Tetelil se blahem, protože toto se mu zatím nepoštěstilo, že by mu jeho gorily přihrály opravdickou pistoli. Jak střílel od země, projektily letěly taky při zemi a jeden proletěl dlaní Cyrila, který tu ležel s rozhozenými pažemi.

„Nestřílej! Příměří! Vzdáváme se!“ řval na něho Michal Vajda, který to naštěstí s dětmi uměl.

Bohunek nevěděl, co má na taková slova vítězná strana odpovědět, tak vykřikl: „Beru!“ a doufal, že se neztrapnil.

Pár desítek metrů odtud, ale za rohem, už dvacet minut parkovalo černé BMW, jehož řidič i spolujezdec netrpělivě očekávali signál z vysílačky, aby vyrazili ke škole. Vyslat ho měl Cyril v okamžiku, kdy plastikovým nábojem vyřídí Bohunkova bodygarda. Semlelo se to všechno ale tak, že se zbraněmi v obou rukou nestačil už po vysílačce v kapse sáhnout a nakonec tu vyřízený ležel on sám. A tak posádka BMW za rohem namísto hlášky od Cyrila Spáčila a předpokládaného ticha, v němž měla celá akce proběhnout, se vynervovala třemi ranami jak z děla – Bohunkovy kuličky – a ještě než se oba muži stačili rozhodnout: vyrazit bez vyzvání ano, nebo ne? – další kanonáda. To byla Spáčilova pistole v Bohunkově ruce.

Jirka a Zbyněk v BMW pracovali k infarktu.

Ne že by nebyli zvyklí na přestřelky, naopak, cítili se v nich jak doma. Ale takováhle kanonáda za bílého dne na celou ulici! „Něco se posralo,“ zasténal Jirka a vzápětí zařval na Zbyňka za volantem: „No na co čekáš?! Jedem!“

Než BMW přirazilo k chodníku před školou, Jirka a Zbyněk si natáhli přes obličeje kukly a se zbraněmi v pohotovosti vyrazili z vozu. Z pohledu na Cyrila Spáčila, který tu ve svém přestrojení seděl na chodníku, přiblble se rozhlížel, pravou rukou si držel otékající spánek a z levé ruky mu crčela krev, byli na mrtvici. Zatím ho ignorovali a hnali se k Michalu Vajdovi, který už měl ruce nad hlavou a rychle řekl:

„Nejsem ozbrojený, jdu jenom kolem,“ a doufal, že neviděli, jak toho grázla srazil k zemi.

Hbitě si prověřili, že skutečně nemá zbraň, a povalili ho na zem se štěknutím, aby se ani nepohnul. To byla zásadní chyba. Naštvali totiž Bohunka, kterému byl Michal sympatický, a tak po nich začal střílet.

Vrhli se za BMW, aby se kryli, a Zbyněk zaúpěl: „To je zlej sen! Přece neodprásknem haranta!“

Byli skutečně fajnovější parta, jak Sladkému slíbil Vycmrdlej ksicht.

Příkaz pro ně dva zněl: poté, co jim Cyril dá vysílačkou znamení, že šofér i bodygard jsou zneškodněni, bleskurychle sem vlítnout, popadnout Bohunka a zmizet i s Cyrilem. Zbraň použít jen kdyby to bylo nevyhnutelné, například proti nějakému náhodnému chodci, který by si chtěl zahrát na hrdinu. A dítě nesmí utrpět ani škrábnutí.

Jirka, jemuž před okamžikem Bohunkova kulka zasvištěla kolem krku, zasyčel: „Odprásknul bych ho s potěšením – jenomže… nevidíš, vole, že je to náš harant?! Se kterým máme zacházet pěkně?!“

„Do prdele,“ hlesl Zbyněk, a protože Bohunkovi konečně došla munice, jíž provrtával BMW, oba vyrazili z úkrytu.

„Deset nula pro mě,“ vyšel jim přátelsky vstříc Bohunek, zatímco ostatní tři chlapečkové stále ještě leželi na zemi, a hodil jim pod nohy zbraň, která mu teď už byla k ničemu.

Div to s nimi nepraštilo, když v ní podle vrypu na pažbě poznali Cyrilovu devítku. „Kluk bude spolupracovat,“ pohotově změnil Jirka scénář.

Podle plánu měli dát Bohunkovi éter a hodit ho do kufru auta. Když však Jirka viděl, že chlapec je klidný a neztropí scénu, v mžiku se rozhodl kufr použít pro Cyrila, který je ve stavu, že na sedadle by upoutal pozornost i toho nejtupějšího poldy.

„Vraž ho do kufru a frčíme!“ přikázal Zbyňkovi s trhnutím hlavy směrem k Cyrilovi a se slovy: „Konec srandy, pistolníku, jede se domů!“ popadl Bohunka a naskočil s ním dozadu do BMW.

„Hm…“ zamumlal nenadšeně Bohunek, jehož napadlo, že to prostřílené auto tátu asi moc nepotěší. Oba maskované muže pokládal za svoje další gorily, jimiž se to v poslední době kolem něho jen hemžilo. Byl z nich u vytržení, protože s ním hrály báječné bojové hry ne nepodobné této.

Cyril se už vzpamatoval natolik, že si na krvácející dlaň tiskl kapesník, a se Zbyňkovou pomocí se nasoukal do kufru BMW.

Zbyněk kufr zapráskl, skočil za volant, Bohunek vykřikl: „Dupni na to, srabe!“ a auto odpálilo.

BMW hbitě kličkovalo vilovými ulicemi a Zbyněk prohodil: „Zázrak, že tu už nejsou poldové svolaný lidma z okolních baráků… Panebože, takový rodeo! Starej se posere!“

Akce byla naplánována jako rychlá a tichá.

„Kterej starej? Můj tatínek?“ lehce se znepokojil Bohunek, teď už si úplně jistý, že táta kvůli tomu blbýmu auťáku řádit bude. Vzpomínka, jak před několika dny dostal naplácáno, když pomaloval černý mercedes krémovou barvou na okapy, mu taky na klidu nepřidávala. V rámci svých starostí navrhl: „Nemusíme ject přece rovnou domů… A sundal bych ty masky, abysme nebyli nápadný a nestopli si nás poldové.“

Oba muže oblil studený pot. Strhli kukly a z hrdel se jim vydral sípavý ston.

Namísto tiché a pokojné a bleskové akce čtvrthodinový brajgl div ne s rachejtlema. Nevěděli, jak se ten precizní plán mohl zvrtnout do téhle hrůzné podoby, a byli z toho oba natolik vyvedeni z míry, že se řítili Břevnovem v kuklách nenápadní asi jako hasičské auto s rotujícími blinkry a sirénou naplno. A teď ještě ta facka, že duchapřítomnější než oni je ten mrňous. Pocit, že jim selhaly nervy a dělají chyby, byl zničující. Navíc pomyšlení, jak by se asi zatvářil Venca, kdyby se v příštích vteřinách vyhrnuli z auta v kuklách! Totální znemožnění, o kterým by si vykládaly agentury jejich branže po celý republice a válely se smíchy… jak už tak u nás se rozkecá absolutně všechno včetně nejutajovanějších akcí BIS. Co nerozprodají její vlastní agenti, to vyžvaní generální prokurátor.

Ano, totální odrovnání v branži. Mohli by přejít k agentuře Úklid města.

Silou vůle se vymanili z deprimujících představ. BMW teď jelo necelých pět minut a Jirka upozornil Bohunka: „Támhle si přelezeme do jinýho auta, abysme zmátli policajty.“

„Jasně. Zametání stop,“ nadchl se Bohunek.

Vjeli do pusté uličky lemované z jedné strany zchátralým plotem hřiště, z druhé slepými zdmi garáží. Venca už je netrpělivě vyhlížel ve zpětném zrcátku fordu. Šokovala ho prostřílená kapota BMW. A dítě, jež mělo být pod éterem v kufru auta, vesele vyskotačilo.

„Nasedej, Bohunku!“ postrčil Jirka kloučka k otevřeným dveřím fordu, Zbyněk už v něm seděl a startoval.

„Kde je ten?“ zeptal se Venca Jirky.

Před Bohunkem se zásadně nevyslovovala žádná jména.

„V kufru,“ odpověděl ponuře Jirka. „Průser. Pomlácenej a postřelenej. Krvácí z ruky. Postarej se o něho. A bacha, poldové už jsou určitě v ulicích, měli jsme komplikace. Přestřelka,“ podal nezbytné informace a už se hrnul k fordu za svými zády.

Jak se sklonil, aby nasedl, zařval: „Rány do hlavy, kde je harant?!“

Zbyněk nadskočil a prudce se otočil: „Kde by měl bejt?! Z bavoráku vylez s tebou, ne?“

S děsem v očích se všichni rozhlédli a spatřili Bohunka, jak pádí uličkou.

Vyrazili za ním.

Slyšel je, ohlédl se a zavelel: „Pohněte!“ a uháněl dál.

První ho dostihl Venca, popadl ho pevně do náruče a v běhu zpátky k autům na něho zasyčel: „Zasloužil bys nařezat!“

„Co blbnete?! Pusť mě!“ ječel Bohunek. „Chyťte mi tu kočku! Mám rád kočky! Koupím jí uzenáče,“ vřeštěl jak zjednaný, a jak kolem sebe mlátil, podařilo se mu kopnout do tváře Zbyňka, který klusal po Vencově boku.

Zbyněk sykl a klopýtl, což Bohunkovi zas vrátilo dobrou mysl. „Nemáš postřeh,“ poučil ho. „Můj tatínek včera povídal, že mám dobrej postřeh. A moje maminka povídala, že by rači, kdybych občas poslech.“

Venca ho hodil na zadní sedadla fordu a z druhé strany si k němu naskočil Jirka, Zbyněk zpátky za volant.

„Dupni na to, vole,“ pobídl ho Bohunek a Zbyněk si pomyslel, že ještě jeden případ Bohunek a půjde si polepšit ke kopání kanalizace.

Ford se hnal směrem k Bílé hoře.

Teď už konečně byli oba muži trochu klidnější, protože věděli, že to nejhorší mají za sebou, i když do bezpečí je ještě dost daleko. Jirkovi otrnulo do té míry, že poznamenal:

„Zajímalo by mě, jak Bohunek toho debila odzbrojil, ztřískal a postřelil,“ mínil Cyrila.

Zbyněk, který cítil, jak mu natéká oko a tvář, kam ho Bohunek kopl, zlobně zachrochtal, zatímco Bohunek se polichoceně usmál.

„Bohunku, skrč se na podlahu, aby tě neviděli policajti. Určitě tě už za to střílení stíhají,“ vzpomněl si Jirka s určitým prodlením na základní bezpečnostní opatření.

Bohunek se svezl na podlahu a tetelil se blaženým vzrušením. Jenom mu dělalo starost, jestli tomuhle všemu, co prožil, maminka uvěří. Pořád mu říká, že si moc vymýšlí.

Po chvilce se začal nudit a vzpomněl si, že by mohl mít ještě nějakou práskací kuličku. Zašátral v kapse a potěšen našel dvě. Položil je Jirkovi k nohám, dlaně si pevně přitiskl na ouška a napjatě sledoval, jestli ta jeho nová bezvadná gorila správně přešlápne.

Přešlápla.

V uzavřeném prostoru auta se ozvala rána, jak když vůz exploduje, a za tři vteřiny další, když Jirkovy nohy vyhozené do vzduchu dopadly zpátky na podlahu.

Za volantem nadhozený Zbyněk trhl volantem tak, že se ford ocitl v protisměru, kde jen o vlas minul autobus, když se Zbyňkovi duchapřítomně podařilo strhnout volant doprava. Tím se však ford dostal do smyku, svým zadním levým bokem vyhodil z vozovky proti sobě rovněž rychle jedoucí golf, který vyřídil, a ford, aniž ztratil rychlost, se řítil dál. „Přidej! Přidej!“ řval na Zbyňka Jirka, který si myslel, že jim někdo pod vůz namontoval nálož, kterou zřejmě ztratili, takže explodovala tak, že jí o vlas unikli.

„Pal po nich!“ řval na Jirku Zbyněk, který si myslel, že jsou terčem granátů vrhaných nepřátelským gangem.

„Zastav, chci si koupit limonádu, mám žízeň,“ řekl Bohunek, který si myslel, jaký má dnes pěkný den.

„Klid,“ řekl ještě trochu rozklepaným hlasem Zbyňkovi Jirka, který konečně pochopil. „Kluk jen prásknul kuličkama,“ znal tuhle prokletou volovinu od svého synovce.

„Debile,“ zuřivě zasyčel Zbyněk. „To chrápeš, že neuhlídáš malý dítě?!“

„Kdo je u tebe malý dítě?!“ teď se doopravdy naštval Bohunek.

U vypelichaného lesíku tři kilometry od hlavní silnice je už netrpělivě očekávali Dany s Robim v dodávce vyzdobené nápisy Mražené pochoutky na váš stůl.

Když se auta k sobě přiblížila na dohled, muži v obou si natáhli přes hlavy kukly. Nebyl žádný důvod navzájem se vidět. Zato mnoho důvodů mluvilo proti.

„A co já?“ dopálil se Bohunek. „Taky chci masku!“

„Přesedej, poldové jsou nám v patách,“ vystrčil ho z auta Jirka.

Robi si ho převzal s popleskáním: „A frčíme domů, frajere.“

„Žádnej spěch,“ odtušil Bohunek, jemuž každá zmínka o domovu připomněla tatínka a prostřílené auto. Věděl, že na malování po autech a tak podobně je otec háklivej.

„Nějaké potíže,“ zeptal se Dany s pohledem na pomlácenou levou zadní část fordu.

„Nooo… moc klidný to nebylo. Koukejte se rychle uklidit, policajti už určitě mají hlášku o přestřelce,“ informoval Jirka.

Vzápětí byli Robi s Bohunkem uvelebeni na pokrývce v zadní části dodávky, Dany za volantem a auta se rozjela opačnými směry, jak bylo naplánováno. Teď teprve všichni muži sejmuli kukly.

Jakmile dodávka vyjela, Bohunek v jejím dusném prostoru a vyčerpán rušným děním poslední hodiny usnul jak hozený do vody. Dany za volantem obloukem objel Liboc a pak už byli za pár minut v cíli. Odjistili a zase za sebou pečlivě uzavřeli těžká, bezpečnostně dokonalá vrata do jednoho ze skladišť, projeli jím a zastavili na opačném konci u dveří vedoucích do dvora, kde stál domek, jenž bude v příštích dnech jejich domovem. Minulý týden byly tři místnosti v přízemí uklizeny a zařízeny. Sladký na toto dílo nahnal Cimla a Krátkého, protože měl dojem, že jsou až příliš pouhými diváky celého dění. Přízemní místnosti měly okna s mléčným sklem a zvenčí mříže. Ty tři, které Ivan podle plánu vybral k obývání, okny hleděly do pět metrů vzdálené slepé zdi skladiště.

Nábytek sem Ciml s Krátkým dovezli jen základní, ale zapotřebí byly i pokrývky, polštáře, nádobí, vařič, lednice s mrazákem, šatstvo, hračky a knížky pro dítě, dva televizory, mobilní telefon a značné zásoby potravin. Počítalo se, že Bohunek se svými opatrovníky tu stráví možná i dva tři týdny.

Zatímco Robi ukládal spícího Bohunka na lůžko, Dany sloupal z dodávky fólie s nápisy Mražené pochoutky. Sloupání dalších fólií ukázalo, že dodávka není rudá, ale bílá, hlavně však otlučená a rezavá. Zbývalo vyměnit čísla a auto bylo připraveno pro Sladkého, který je v noci odveze. Když ještě Robi beze zbytku zlikvidoval stará čísla a fólie, byl se svými povinnostmi hotov a připraven – stejně jako brácha – příjemně se flákat dlouhé dny příští.

V sestavě Bohunek-Robi-Dany tedy vládla pohoda a klid, což se o týmu Cyril-Jirka-Zbyněk říci nedalo.

Cyrila zuřícího z toho pokoření, že bude muset šéfovi přiznat, že situaci nezvládl, ošetřil pro firmu pracující lékař. Podobně neveselé myšlenky se honily hlavou Jirkovi a Zbyňkovi, kteří se vrátili na základnu s tvářemi ztrhanými, výrazem lehce nepříčetným. Když je Vycmrdlej ksicht všechny tři podrobně vyzpovídal o průběhu akce, že běsnil, je slabý výraz.

Jeho záchvaty zuřivosti se projevovaly tím, že mluvil hlasem ještě o něco mdlejším než normálně.

Štědře honorován byl pouze grázl, jehož kulka precizně zlikvidovala jeden kousek hnoje této země – Romana Bechra.

Jirka, Zbyněk a Cyril za totálně zbabranou akci – jak ji charakterizoval Kadlec – nedostali ani korunu, zato se však dozvěděli, že ještě jednou něco takhle zpackají a firma s nimi ruší spolupráci. Firma aby se styděla podívat se klientovi do očí, uzavřel Vycmrdlej ksicht.

Pocity Cyrila, Jirky a Zbyňka vůči Bohunkovi byly v souladu se slovy jeho bodygarda Davida Putíka, který zasažen plastikovou střelou z pistole Cyrila Spáčila měl zhmožděný hrudník a následným pádem, při němž hlavou třískl o betonový obrubník záhonu, utrpěl středně těžký otřes mozku. Teď ležel pod dohledem kriminálky v nemocnici.

Když se začal probírat z bezvědomí, vyšetřovatel na něho naléhavě promluvil:

„Bohunka unesli tři ozbrojení muži!“

„Dobře jim tak, kurvám,“ zasténal pacient a znova upadl do mdlobného spánku.

Kapitola 21

Sladký seděl v autě zaparkovaném pár minut jízdy od libockého skladiště a v pětiminutových intervalech se tam zkoušel dovolat. Netrpělivostí přímo nadsedával.

Konečně.

„Ahoj, ahoj,“ řekl domluvené heslo Dany. Znamenalo, že jsou na místě a všechno je v pořádku.

„V kolik?“ zeptal se Sladký.

„Třeba v jednu,“ odpověděl mu synovec.

Sladkému se chtělo zařvat úlevou, ale jenom si zhluboka vydechl a zamručel: „Jo, tak jo –“ a oba zavěsili.

Na jedničku! letělo Sladkému jásavě hlavou. To znamená, že kluci převzali Bohunka v pohodě, v pohodě taky dojeli a už se zabydlují. Žádné komplikace. Současně se ten pocit vítězoslávy snažil potlačit, protože měl ještě v příliš dobré paměti jásot nad zdařilým únosem Heluny a pak tu ránu do vazu.

Vyskočil z auta a rychle zamířil do vedlejší ulice na periferii Liboce k telefonní budce. Z kapsy vyjmul Vika, přiložil ho na mluvítko, ten se k němu jemně přisál a za pár vteřin už Sladký mluvil se Šrámkovou sekretářkou. Byl připraven, že Šrámka v kanceláři nezastihne, a v tom případě by ji požádal, aby mu řekla, jak se s ním co nejrychleji spojit – jeho synovi se přihodila nehoda.

Měl však štěstí, Šrámek v kanceláři byl.

„Pane řediteli, mám na drátě nějakého doktora Procházku a tvrdí, že s vámi musí okamžitě mluvit kvůli vašemu synovi. Víc mi odmítá říct,“ informovala sekretářka Šrámka.

Mezi její povinnosti patřilo každého volajícího – kromě přesně určených výjimek – důkladně vyzpovídat a uvážit, jestli ho odkázat někam níž. Pokud by nebyl ochoten odpovídat na její otázky, zavěsit mu. Tak zněla instrukce.

Jenomže teď šlo o Bohunka, a i když jí jméno doktor Procházka nic neříkalo a i když doktor Procházka nebyl ochoten na její otázky odpovídat, bála se, aby něco nezvorala.

Ukázalo se, že uvažovala správně.

„Spojte mi ho! Na co čekáte?!“ vyštěkl do telefonu Šrámek, který pod titulem doktora okamžitě viděl lékaře a Bohunka s úrazem v nemocnici.

„Ředitel Arnošt Šrámek?“ zeptal se podivně dutý, lehce vibrující hlas a Šrámkovi se útroby sevřely strachem.

„Ano. Co je s mým synem?“ vykřikl.

„Jste v místnosti sám? Neodposlouchává nás vaše sekretářka?“ zeptal se dutý hlas.

Siréna ve Šrámkově hlavě se rozječela na poplach: je to hlas, který popisoval Wolf!

„Jsem sám!“ křičel zoufale. „Poslech sekretářky se odpojí automaticky, jakmile mě spojí. Co je s mým synem?“

„Máme ho. Vrátíme vám ho za dvacet milionů marek,“ řekl Sladký a hned se polekal svých slov, protože namísto dvanáct se přeřekl na dvacet. Opravovat se bylo vyloučeno, to by se příšerně shodil, udělal ze sebe šaška… letělo mu hlavou. Zbývalo doufat, že Šrámek nezavěsí se slovy, že věc předává policii. A statečně pokračoval: „Bankovky musí být pětistovky. Standardní balíčky s už použitými bankovkami. Marky volíme proto, že to bude menší objem a menší váha než odpovídající obnos v korunách: zhruba… padesát kilogramů,“ pohotově zvýšil i původní uvažovanou váhu. „Vložíte je do tří lehkých hliníkových kufrů opatřených číselnými kódy.“

„Vy jste zešílel,“ vydechl Šrámek omráčeně.

Wolf, kterému Sladký ani nestačil požadavek vyslovit, se domníval, že ten hajzl byl určitě připravený říct si klidně o milion korun. I tato představa všechny tři společníky firmy EXTRAN pobouřila na nejvyšší míru.

Ale dvacet milionů marek neboli zhruba tři sta šedesát milionů korun…

Šrámka zachvátil vůlí nezvladatelný třes po celém těle. Slabounce mu jektaly i zuby.

„Kde bych takový prachy vzal?“ řekl vyprahlým hlasem.

„Z daňových úniků,“ odpověděl mu dutý hlas. „Musíte šetřit a nevydávat tolik prachů na nájemný vrahy.“

Dutý hlas sice byl prost jakéhokoli zabarvení, ale Šrámek v něm přesto cítil výsměch. Současně ho drtilo pomyšlení, že Wolf měl pravdu: je to pozůstalý-mstitel někoho, komu jsme šlápli na chřtán. A on nám to dá sežrat i s úrokama.

„Koukněte, určitě se dohodneme,“ skučel. „Jenom proboha vás prosím zacházejte s dítětem slušně. Můžete mi to slíbit?“

„Jestli se dohodneme, tak vám to slíbit můžu,“ řekl Sladký.

„Ale já vám přísahám, že bych nedal dohromady ani desetinu toho, co požadujete,“ svíjel se Šrámek.

„Pak má ten čipernej kluk smůlu,“ konstatoval Sladký neustále sleduje hodinky, aby nemluvili příliš dlouho, přestože se dalo takřka stoprocentně vyloučit, že už by byla policie rozběhnuta tak, že by se snažila zjistit, odkud únosce volá a řítila se k němu. „Takže uzavírám: zejtra mi povíte, jestli berete nebo neberete. Žádný handrkování. O vašich špinavých příjmech máme přesný přehled. Jestli neberete, víc o nás neuslyšíte a o klukovi taky ne. To samý, jestli si zkusíte nějakej podraz. A protože zejtra už budou policajti napíchnutý na vašich telefonech, je ve vašem zájmu víc už o konkrétní částce peněz nemluvit.“

„Jo! Rovnou vám říkám, že jo, že beru!“ teď už úplně propadl panice Šrámek. „Dostanete, co chcete, i když zatím nevím, kde si vypůjčím –“

„Vaše platební neschopnost mě dojímá,“ řekl dutý hlas. „Doufejte, že někde něco vyžebráte. A teď číslo domů!“ zavelel.

„Ano, ano, volejte jenom domů, budu teď pořád doma, dokud to nedokončíme,“ blekotal Šrámek a nadiktoval jedno ze tří tajných čísel do vily. „A jenom si nemyslete, že půjdu za policajtama. Vyřídíme si to v klidu mezi sebou a proboha vás prosím, abyste Bohunka – –“

Na druhém konci nemilosrdně zaklaplo.

Šrámek ještě chvíli držel sluchátko v ruce, a když je konečně odložil, košili měl propocenou a kapky potu se mu řinuly po obličeji. Deset minut seděl zhroucený nad psacím stolem a třásl se po celém těle tak, že nebyl schopen se postavit na nohy. Konečně se vzchopil a zvedl telefon, aby řekl sekretářce: „Okamžitě auto s řidičem.“

„Odjedete, pane řediteli?“ podivila se sekretářka. „Na odpoledne jste si pozval Závadu a Ulíka a potom nezapomeňte –“

„Všechno zrušte. I na zejtra… Chytnul mě žlučník,“ uvědomil si, že musí podat nějaké vysvětlení, aby zamezil nežádoucím dohadům.

Když mu sekretářka přišla za čtyři minuty říct, že vůz s řidičem má před domem, zděsila se jeho popelavé ztrhané tváře.

„Pane řediteli! Vás to teda draplo! Neměla bych vám radši zavolat doktora sem, aby vám něco píchnul, než vyjedete?“

Odmítavě mávl rukou a těžce se zvedl k odchodu.

Hleděla za ním a pomyslela si, že najednou je z něho starý shrbený muž, potácející se troska. Žlučník už ho sice párkrát chytil, ale takhle zřízený ještě nebyl nikdy.

Řidičovi řekl jenom domů a pak už celou cestu nepromluvil. Když vjeli do zahrady, která obklopovala jeho vilu na Letné, nelibě zaznamenal parkující tu Volkswagen Vento. Návštěva! pomyslel si zuřivě a byl připraven rychle ji vypoklonkovat s tím, že má žlučníkový záchvat.

Když vystoupil z vozu, přiskočil k němu jeden z bodygardů a tlumeně, aby ho řidič neslyšel, řekl: „Něco se děje, pane.“

Šrámek s ním poodešel od vozu a bodygard pokračoval: „Kluci se nevrátili s Bohunkem ze školy, vaše paní se nedovolala do auta ani do školy, a tak tam odfrčeli Igor s Viktorem. Před chvílí se vrátili bez Bohunka, s nimi tohle vento, v něm dva chlapi – kriminálka. Jsou uvnitř. Igor s Viktorem šli do naší cimry, neřekli nám, oč jde, asi jim nařídili, aby drželi hubu.“

„Jo… jo… díky…“ zablekotal Šrámek a vpotácel se do domu.

Už je zapojená policie! To ještě chybělo, sténal polohlasitě.

V hale se k němu hned hrnula hospodyně. Její slzy byly upřímné. Paní Šrámkovou a Bohunka měla ráda.

„Všichni jsou v modrým obejváku,“ řekla.

Ve velkém pokoji laděném domodra – byl to jeden ze tří obývacích pokojů této rozlehlé vily – v křesle vzlykala zhroucená Blanka Šrámková a proti ní seděli dva muži. Pětačtyřicetiletý kapitán Nedbal a osmadvacetiletý podporučík Jagel.

„Už jsme pro vás chtěli jet, nemůžeme se k vám dovolat,“ řekl kapitán Nedbal.

Skutečnost byla taková, že Blanka Šrámková v tom rozčilení nadiktovala podporučíkovi Jagelovi chybné číslo.

„Co víte o našem synovi?“ vykřikl Šrámek a spíš se skácel než usedl do jednoho z křesel.

„Zatím nic moc, přestože máme výborného svědka, který všechno sledoval z bezprostřední blízkosti. Ale kdo informoval vás?“ zajímalo kapitána.

„Na tom nezáleží,“ odsekl Šrámek a pak honem dodal: „Teď hospodyně.“

„Takže únosci se vám už ozvali,“ konstatoval kapitán.

„Co víte?!“ zeptal se znova zuřivě Šrámek. „Máte nějaký stopy… ponětí, kdo to je… kam ujeli…?!“ naléhal.

„Zatím nevíme, ale –“

„Tak co se do toho pletete?!“ nelogicky běsnil Šrámek a měl pocit, že mu pukne hlava. „Dejte od toho hned ruce pryč, rozumíte?! Neohrozím život dítěte tím, že si budou myslet, že se s váma proti nim paktuju a chci je podrazit. A nepřejte si mě, jestli se něco provalí v tisku! Víc nemám co říct. Běžte!“

„Arno, prosím tě! Chtějí nám pomáhat!“ vzlykala, až se dusila Blanka Šrámková.

„Všechno zas bude dobrý, nic se neboj, všechno zařídím,“ přisedl si na opěradlo jejího křesla Šrámek a objal ji. „Věř mi přece. Nesmíme únosce vyplašit a naštvat tím, že by mysleli, že jsme se proti nim spojili s policií. To by byla vůbec ta nejhorší možnost, co by se mohlo stát, kdyby si tohle mysleli,“ promlouval k ní naléhavě a hlas se mu lámal.

„Dobře mě poslouchejte, pane Šrámku,“ oslovil ho energicky kapitán Nedbal. „Únosci si nemůžou dělat žádné iluze, že by policie zůstala stranou. Jednoho vašeho bodygarda zastřelili, druhého těžce poranili. Nebyl to žádný únos v tichosti, ale únos s bengálem. Vymklo se jim to totiž z rukou, došlo k přestřelce… Klid, paní Šrámková, řekl jsem vám už přece, že chlapci se nic nestalo. Svědek nám popsal, že váš syn celou akci pokládal za jakousi hru svých goril a s únosci odjel úplně zvesela… A teď k těm sdělovacím prostředkům, pane Šrámku. Tady mám pro vás špatnou zprávu: televize Nova byla na místě dřív než my.“

„To mě vůbec nepřekvapuje, divil bych se spíš opaku,“ vzchopil se ke sžíravé poznámce Šrámek a teprve pak mu došel celý rozsah katastrofy: „Prokrista, budou o tom informovat… půjdou za tím… únosci propadnou panice…“ teď už jen zničeně šeptal.

„Nemůžeme zabránit zveřejnění únosu v televizi, ale že by únosci propadli panice, toho se bát nemusíte,“ řekl kapitán. „Stříleli a vraždili, a to znamená, že počítají, že se to nevyřídí mezi nimi a vámi v tichosti… A pokud jde o to, že jsme dorazili až po televizi: ten svědek je vysokoškolák, bydlí ve vile vedle školy. Vyšel z domu, prvního útočníka srazil on, ti další srazili jeho. Když ten bengál skončil, utíkal domů, aby zavolal policii, ale nevěděl číslo. Znal ale číslo televize Nova, tak tam zavolal. Pak teprve začal hledat číslo policie. A pokud jde o školu, učitelky byly ochromeny hrůzou z toho, co viděly oknem, a nevzchopily se ani k tomu, aby nám zavolaly.“

„Dneska večer vystoupím v televizi a oznámím únoscům, že jsem odmítl jakoukoli spolupráci s policií a dělám všechno pro to, aby se mezi nás nepletla,“ rozhodl se Šrámek.

„To je prozíravé,“ souhlasil kapitán. „Zdánlivě nesmíme být v kontaktu –“

„Žádný zdánlivě! Nečekejte od nás žádnou spolupráci! Copak nechápete, že mi jde jenom o vrácení dítěte? Nedopustím, abyste do mýho jednání s únosci zasahovali,“ rozčiloval se Šrámek. „Dejte si pohov, vykašlete se na to, zapomeňte na to!“

„Nemluvte nesmysly, pane Šrámku,“ řekl kapitán mírně. „Nemůžeme se vykašlat na vraždu, na těžké ublížení na těle ani na únos, který nám byl ohlášený. Uděláme ale všechno pro to, abychom únosce neplašili.“

„Bylo by asi zbytečný vás žádat, abyste mi nenapichli telefony,“ konstatoval rezignovaně Šrámek a kapitán jen pokrčil rameny. „Dobře, budu únosce varovat a sám se pokusím vymyslet s nimi kontakt, který by byl mimo vaši kontrolu,“ oznámil Šrámek odhodlaně.

Kapitán pomalu zavrtěl hlavou: „To je zbytečný. Stejně vám nebudou věřit a budou si počínat tak, jako byste s námi spolupracoval. Můžu-li vám radit, nechte veškerou iniciativu na nich… Asi bych se vás ptal zbytečně, kolik po vás chtějí.“

„Jo, to byste se ptal opravdu zbytečně. Stejně zbytečně byste se ptal i na cokoli jinýho. A synkovu fotografii byste taky chtěl marně.“

Kapitán, který už ji měl v kapse od paní Šrámkové, se zvedl a s ním i podporučík. Když míjeli křeslo, v němž byla schoulena, kapitán se lehce dotkl jejího ramene: „Paní Šrámková, přeju vám hodně štěstí, abyste dítě dostala v pořádku zpátky.“

„Děkuju vám… Děkuju… A nezlobte se na nás. Ale i já vím, že tam, kde se do únosu plete policie, dopadne to většinou špatně,“ vzlykala.

S jejím manželem se kapitán rozloučil jen stroze. O řediteli Arnoštu Šrámkovi totiž věděl svoje.

Když Šrámek s manželkou osaměl, zeptala se: „Kolik na tobě vymáhají?“

„Deset milionů,“ odpověděl bez zaváhání. „Deset milionů korun.“

I tato částka ji vyděsila, protože o manželových reálných příjmech neměla ani ponětí. Nechtěl v ní vzbuzovat podezření na nějakou špínu.

„Dobrý bože,“ hlesla. „Dáš je vůbec dohromady? Dá se nějak rychle prodat třeba hotel?“ Hotelů Šrámek vlastnil sedm, věděla o dvou.

„Nic nebude třeba prodávat, bylo by smutný, kdyby takový podnik, jako je náš EXTRAN, neměl volných deset milionů… Neplač. Uvidíš, že všechno dobře dopadne,“ snažil se do ní vlít optimismus, kterého sám byl dalek.

„Když si představím, jak asi s ním nějací hulváti zacházejí –“ vzlykala.

„Něco ti prozradím,“ rozhodl se Šrámek a ona k němu překvapeně vzhlédla: Co tady je k prozrazování? Copak jí snad něco tajil?

„Vzpomínáš si, jak jsi byla proti, když jsem se rozhodl nasadit do domu ochranku? Abych tě přesvědčil, řekl jsem ti, že u jednoho našeho zaměstnance ve vyšší funkci byl učiněn pokus unést mu dítě.“

„No a?“

„Nebyl to pokus, ale skutečný únos. To dítě byla Wolfových Heluna. A některé detaily ukazují, že teď jsou to titíž únosci,“ popsal jí podivně dutý hlas.

Zírala na něho s očima rozšířenýma, neschopna zatím srovnat si v hlavě, jestli je to zpráva příznivá nebo naopak. Protože však Helunu před několika dny viděla, nakonec s úlevou vydechla: „Wolf zaplatil a oni Helunu v pořádku vrátili.“

Vysvětlil jí, že dokonce ani nezaplatil, protože mazaně využil toho, že dcerka není jeho vlastní, a namluvil jim, že mu na ní nezáleží.

„Příšerně riskoval,“ řekla Blanka.

„Ale vůbec. Kdyby mu to nesežrali, tak zacouval a platil,“ vysvětlil Šrámek verzi, jakou jemu a Ryšavému předložil Wolf. Byl sice hodně otrlý a vždycky kašlal na to, co si o něm kdo myslí, ale tak otrlý, aby přiznal, že by dítě svojí manželky nechal únoscům na milost nemilost, ba přivítal by, kdyby holce zakroutili krkem – až tak otrlý zase nebyl. „Ale proč ti to teď vykládám,“ pokračoval Šrámek a vylíčil, jak neuvěřitelně pěkně únosci s Helunou zacházeli. Tak pěkně, že to Wolfovi úplně bralo nervy, když holka pořád mlela o jakési tetičce Janě, jaká je prima, a kdykoli se vrátila odněkud domů, sháněla se, jestli jí tetička Jana nevolala.

„Vymyslíš si, abys mě uklidnil,“ řekla nejistě Blanka.

„Zvedni telefon a vyptej se Irmy, jak to bylo s únosem jejich Heluny. Lubovi jsme se sice já i Honza zavázali mlčením, únos policii samosebou nenahlásil, ale pochopí, že v téhle situaci jsem ti to svěřil.“

„Zavolej mu, co se stalo,“ vybídla manžela Blanka, která trošičku ožila nadějnou zprávou. „Může ti poradit, když už s nimi má zkušenosti.“

„Není žádná jiná rada než platit a doufat, že i oni dodrží slib,“ věděl Šrámek. „Lubovi to pochopitelně ještě dneska povím, ale teď – nejsem schopný o tom mluvit,“ lámal se mu hlas.

Dlouho seděli mlčky, každý pohroužen ve své neradostné myšlenky. Pak se Šrámek natáhl po telefonu: „Musím zavolat do Novy, že večer chci promluvit k únoscům.“

„Volej ale z jiného čísla. Tohle jsi jim dal,“ připomněla mu manželka, „a tak musí být pořád volné.“

„Máš pravdu,“ přikývl Šrámek, těžce se zvedl a přinesl si telefon s druhým číslem ze své pracovny.

„A neměl by sis co nejrychleji připravit pro ně ty peníze?“ starala se Blanka.

„To musí zařídit Luba s Honzou. Já se nemůžu hnout od telefonu. Nedělej si starosti, zítra to vyzvednou v bance a dají do podnikového trezoru.“

Samozřejmě že žádné vyzvedávání peněz v bance nebylo třeba. V několika tajných trezorech měli hotovost podstatně vyšší, než únosci požadovali. Hotovost v markách, dolarech i korunách – peníze pro pokoutní obchodování, v němž se platí z ručky do ručky.

Ještě štěstí, uvědomil si Šrámek, že únosce se už nemíní o výši obnosu zmiňovat. Doufal, že to dodrží. Nešlo jenom o policii, která by se tak dozvěděla, jaký obrovský obnos je schopen okamžitě proplatit, ale i o manželku. U telefonu, na jehož číslo budou únosci volat, Blanka už stiskla knoflík jak pro nahrávání magnetofonu, tak pro prostorový poslech, aby slyšela každé únoscovo slovo. Šrámka tato její aktivita sebeméně netěšila, protože věděl, že se bude nervovat mnohem víc, než kdyby jí únoscova slova sám nějak šetrně interpretoval. Jenomže když jí navrhl, aby si vzala prášek pro spaní, šla do ložnice a pokusila se usnout, čímž se jí trošku uleví, hystericky vybuchla, že se snad zbláznil.

„Chtěl jsi volat tu televizi,“ připomněla mu, když nepřítomným zrakem civěl do zdi, telefon, který si přinesl z pracovny, na klíně.

Neměl sílu číslo si vyhledat v telefonním seznamu, a tak zavolal do ústředny EXTRANu, kde byla nepřetržitá služba, aby mu je našli. Do Novy se provolal na pátý pokus a neuvěřitelně rychle byl spojen s člověkem kompetentním pro danou záležitost. Požadoval, aby dnes večer mohl promluvit k únoscům, což samozřejmě zaplatí. Dozvěděl se, že na večer se už připravuje o tomto případu reportáž a navrhli mu, že v jejím závěru by s ním mohlo být interview, což by vyznělo přirozeněji a mohlo by být účinnější než nějaké jeho jenom prohlášení. A za interview nebude platit vůbec nic. Šrámek podrážděně odsekl, že to je mu úplně jedno, a souhlasil, aby přijeli do jeho domu. Vpouštěl si je tam velice nerad, ale sám do studia jet nemohl, nechtěl se hnout od telefonu. A vzchopil se natolik, aby vše před jejich příjezdem zorganizoval.

Vezme je do knihovny, a kdyby v tu dobu únosce telefonoval, Blanka ho přivolá a hospodyně bude hlídat v hale, aby hochy z televize náhodou nenapadlo, že telefonuje s únosci, a vyšli by z knihovny, aby se pokusili něco zaslechnout. Hospodyně dále dostala příkaz, aby jim neodpovídala na žádné otázky a v tomto smyslu aby poučila i obě pomocnice. Být zdvořilí, ale na nic neodpovídat, to byl pokyn i pro bodygardy v zahradě okolo domu, kteří budou auto televize vpouštět.

Šrámek ovšem nepočítal s tím, že kameraman si pohotově hned při vstupu natočí záběry na dům, zahradu, bodygardy a na tři nejluxusnější auta stojící na prostranství mezi domem a zahradou, k nimž Šrámek zapomněl dát příkaz, aby před příjezdem televize byla posunuta do garáže za domem. Bodygardi kameramanovi v natáčení nebránili, protože jiný pokyn než neodpovídat na otázky neměli, a tak se domnívali, že toto je součástí dohody televize se Šrámkem.

Takže ještě týž večer přinesla televize Nova o zavražděném Romanu Bechrovi a Bohunkově únosu obsáhlou reportáž. Během několika málo hodin se jejím reportérům podařilo shromáždit úctyhodnou sumu informací. Diváci se dozvěděli, že zavražděný Roman Bechr, Bohunkův bodygard, se za socialismu opakovaně těšil vězeňské péči, po listopadu vyšel v amnestii na svobodu a od té doby se ho policie opakovaně, leč marně pokoušela vrátit tam, kam patřil – za katr.

Šrámek s manželkou celý pořad sledovali.

Zrovna tohle musej ty idioti rozmazávat, v duchu zuřil Šrámek naslouchající výčtu, za co všechno byl Roman Bechr v minulosti vězněn a v posledních letech bezvýsledně stíhán.

Blanka byla zdrcena: „Proč jen sis pořádně neprověřil, co je Bechr za člověka?“ vyčítala mu. „Takovému individuu jsme svěřovali dítě! A jak teď před slušnými lidmi vypadáme?!“

„Copak nějaká agentura ti prozradí minulost svých goril?“ bránil se Šrámek, který toho o Bechrovi věděl víc než dost, i když ne úplně všechno.

Dále se diváci dozvěděli, že Arnošt Šrámek, otec uneseného dítěte, je jedním ze tří majitelů firmy EXTRAN, zabývající se dovozem a prodejem lehkých topných olejů a motorové nafty. Tuto informaci prolínaly obrazy velké překrásné vily, zahrady, aut okolo domu, bodygardů. Detailní záběr na mercedes za čtyři a půl milionu korun…

„Co je zas tohle za nesmysl?“ rozčilovala se Blanka. „Co má, prosím tě, váš EXTRAN společného s naftou a topnými oleji?“

Před ní, před příbuznými, přáteli a známými Šrámek zásadně hovořil o transportu různého zboží, jak si ho kdo u jejich firmy objedná. A když pak Nova začala dusat v tom, okolo čeho politici a ostatní sdělovací prostředky kromě Rudého práva decentně našlapovali po špičkách – mnohamiliardové daňové podvody naftařů – gratuloval si Šrámek ke své prozíravosti, díky které nikdo v blízkosti jeho soukromí netuší, co je nejzásadnější náplní kšeftování jeho firmy.

A teď… teď ten mameluk v souvislosti s únosem dítěte jak kdyby říkal: koukněte se, jak si z daňových úniků žijí lidé, kteří dovážejí lehké topné oleje a prodávají je jako motorovou naftu… svíjel se Šrámek bezmocně nad další křivdou na něm páchanou.

„Jsou to hajzlové,“ vysvětlil manželce. „Jedou jenom po senzacích. Jo, párkrát jsme transportovali i naftu, když si to od nás někdo objednal,“ bájil.

„Jak teď na nás budou lidi hledět?“ měla Blanka k zoufalství jeden důvod navíc.

„Ale prosím tě, Blaničko! Ne přece každý, kdo se otře o naftu, je podvodník,“ chlácholil ji. „Však jen počkej, přesně toto jsem jim v tom interview pověděl.“

Wolf měl pravdu, letělo mu hlavou, když propagoval – jakmile Nova začala rejt do naftařů – že by bylo nejlepší nechat toho reportérka odprásknout, aby si všichni ostatní dobře rozmysleli, s čím exhibovat na obrazovce. Bohužel Ryšavý a on sám tento Wolfův návrh přehlasovali a zamítli s tím, že by to vedlo k dohadům, jež by naftaře ještě víc poškodily. Argumentovali taky, že i když systematické zveřejňování naftových podvodů tou svinskou Novou časem asi vládu dokope k nějakým beztak jalovým opatřením a snad i k nepatrnému povolení uzdy policajtům, zabývajícím se hospodářskou kriminalitou, jejich EXTRANu s jeho výlučným postavením ani jich osobně s jejich výlučnými konexemi se to nedotkne.

To se taky do písmene potvrdilo. Jenomže televizi Nova, jejímu cílevědomému zveřejňování obrovských nezákonných zisků naftařů on teď může děkovat za to, že pár ničemů je si jisto, že on za dítě klidně vyklopí dvacet milionů marek! A u těchhle zločinců-únosců mu bohužel nepomůže, že si tyká a chodí na večeře se třemi ministry.

Ve chvíli, kdy se rozhodl, že otázku, koho z televize Nova dát odprásknout, položí v podniku znova na stůl, reportér přivedl na televizní obrazovku studenta Michala Vajdu, který inteligentně vylíčil, čeho byl účasten. Teprve teď se Šrámek dozvěděl, že Bohunek po únoscích střílel. A zatímco Blanka se křižovala, jak si mohl ublížit, jeho otcovské srdce se dmulo pýchou, jak statečného má syna. Od tohoto pocitu byl však jen krůček k drásajícímu pomyšlení: uvidím ho ještě někdy?! Vždyť ty kurvy ze mě můžou vyrazit prachy, a přesto ho zabít… Ne, určitě to neudělají, Helunu přece taky vrátili, když už jim byla k ničemu… a znova si opakoval: a byli na ni hodní!

Nakonec přišlo interview s ním samotným.

Pokud předchozími informacemi vypreparovaní diváci očekávali vypaseného arogantního grázla už od pohledu, byli zklamáni. Takový byl ve vedení firmy reprezentován pouze Wolfem. Arnošta Šrámka televizní obrazovka ukázala jako mírně olysalého muže s propadlým hrudníkem, přihrblými rameny a tou nejtuctovější, nejvšednější tváří. Kdyby diváci měli jen podle vzhledu tipovat na jeho povolání, nejvyšší počet hlasů by asi získal bezvýznamný účetní bezvýznamného podničku.

Diváci se dozvěděli, že odmítá jakoukoli spolupráci s policií, protože mu nezáleží na ničem jiném než na vrácení dítěte. Upozornil, že policie, ač jí to výslovně zakázal, se nepochybně napíchla na všechny jeho telefony, a vyzval únosce k maximální opatrnosti. A lámajícím se hlasem je prosil, aby s jeho synkem zacházeli ohleduplně. Na otázku reportéra, proč je jeho rodina obklopena tolika bodygardy… zda se cítí někým ohrožena, stručně odpověděl, že o zločinech páchaných na slušných občanech se dozvídáme denně a že pokládá za povinnost každého občana svůj život, svoje zdraví a svůj majetek hájit, chránit a zabezpečovat. Nevysvětlil už – podobně jako političtí prominenti zastávající týž názor – kde na to má vzít průměrný občan peníze, nemluvě vůbec o tom, že k danému účelu si přece svými daněmi vydržuje policii.

Za otázku, byť decentně položenou, zda se pan ředitel Šrámek domnívá, že vzhledem k obchodování firmy EXTRAN s naftou by mohl být únos jeho syna součástí boje mezi určitými podnikateli, jak se s tím dnes často setkáváme – za tuto otázku by byl Šrámek reportéra nejraději na místě uškrtil. Ovládl se však a vysvětlil, že mezi naftaři samozřejmě existují i jedinci nepoctiví, kteří si mezi sebou vyřizují účty všelijakým způsobem, ale bylo by tragickým omylem se domnívat, že co naftař, to podvodník. On sám si je jistý, že těch poctivých je drtivá většina, a jedno může říct s plnou odpovědností: firma EXTRAN je absolutně seriózní. Možná… možná ovšem… připustil váhavě, že právě toto může být někomu trnem v oku.

„Bylo to překrásné a bylo toho dost,“ zhodnotil Šrámkovo vystoupení básníkovými slovy Pepino, který pořad sledoval spolu se Sladkým a Mrožkem.

„Měl jsi vysvětlit, že vaše firma se naftou zabývá jen docela okrajově a pouze jejím transportem,“ vytkla Blanka manželovi, když vypnula televizor.

„Ale Blaničko, pochopitelně že jsem to těm volům vysvětlil. Jenomže oni udělají sestřih tak, jak se jim to nejlíp hodí, aby měli senzaci,“ blábolil Šrámek, který se o žádné podobné nehorázné vysvětlení před kamerou pochopitelně vůbec nepokusil v obavě, jakými argumenty by ho ten uhlazenej vychcanej mizera znemožnil už úplně. Že se ještě před tímhle interview vyzbrojil precizními informacemi o EXTRANu, o tom Šrámek vůbec nepochyboval.

Ačkoli v průběhu celého pořadu o zavražděném Bechrovi a uneseném Bohunkovi reportér s dokonalou profesionalitou a nezaujatostí vlídně předkládal pouze suchá fakta beze vší pejorativnosti, stačila k tomu, aby divák nad postiženou rodinou určitě neslzel. Ostatně jaképak soucítění s rodinou, která si k opatrování dítěte najímá zločince jako Bechr. Výsledný pocit většiny diváků byl: mafiáni si mezi sebou vyřizují svoje špinavý účty. Policajti jsou na ně krátcí, a tak je dobře, když se tahle sebranka vydírá a vraždí mezi sebou navzájem. Aspoň občas nějaký ten gauner ubude. Gauner, který ohrožuje i slušné lidi. Chudáček jenom to ubohé dítě.

Že byl unesen Šrámkův syn, o tom se Wolf dozvěděl až večer z televizní obrazovky, protože všechno, k čemu se byl Šrámek schopen vybičovat, bylo televizní interview. Vybavovat se ještě s někým dalším bylo už zcela nad jeho síly.

„Lubo!! Luboši, pocém!!“ zaječela na celé kolo halou v prvním poschodí Irma Wolfová, která seděla ve svém obývacím pokoji před televizní obrazovkou, zatímco její manžel funěl nad nějakými čísly ve své pracovně za protějšími dveřmi. „Dělej, Luboši!! Honem!!“

Že jeho vždy unyle malátná žena se takhle vzrušeně rozkřičela, to Wolfa okamžitě pozvedlo z fotelu a svoji tunu živé nadváhy přemístil do jejího pokoje tak rychle, jak jen toho byl schopen.

„Šrámkovejm unesli Bohunka,“ řekla Irma nespouštějíc oči z obrazovky.

„Co – – co – – cože?“ zablekotal Wolf a skácel se do křesla vedle ní.

Pak už naslouchali beze slova.

Když pořad na toto téma skončil Šrámkovým interview, Wolf zničeně vydechl: „Tak ho vidíš, vola. Sesypal se, posera. Namísto aby to sehrál jako já. Do televize vůbec neměl co lézt a únoscům měl dát najevo, že na harantovi mu nezáleží. Třeba že manželka si ho uhnala s bůhvíkým.“ A hned rychle dodal: „A samozřejmě teprve kdyby to nesežrali, tak se dohadovat o prachách. Namísto toho von skučí a div jim nenabídne, že jim dá trojnásobek toho, co požadujou. To já – já jsem jim nedal šanci ani se vyžvejknout, kolik chtějí.“

„Hm…“ řekla neurčitě Irma, která si dodnes nebyla jista, jestli manžel svým razantním postupem Helunku neohrozil. „Zajímalo by mě, kolik chtějí. Vidíš, na to reportérovi odmítl odpovědět,“ všimla si.

„Moc bych za to nedal, že to bude částka nekřesťanská. Taky by to mohly bejt dva tři miliony,“ byl otrávený Wolf a už se zase sunul do deprese a úzkosti: voni si pokoj nedaj. Co když jednoho dne doopravdy vyjedou mně po krku, jak to slíbili?!

Jeho těžce obnovovaná jakás takás znovurovnováha – když se dva tři týdny po únosu Heluny a pohrůžkách, že bude odprásknut, nic nedělo – se teď hroutila jako domeček z karet.

„Jedu ke Šrámkovi,“ rozhodl se.

V tu chvíli zazvonil telefon.

„Je doma. Hned vám ho dám,“ řekla Irma a podala sluchátko manželovi. „Ryšavý,“ zašeptala.

„Příšerný, Honzo! To je prostě příšerný!“ řval do telefonu Wolf. „Jo, taky k nim jedu,“ prásknul vedle křesla telefonem a hned ho zas zvedl a vyťukal číslo do místnosti bodygardů. Ve službě jich tu měl od únosu Heluny permanentně šest z celkového počtu dvaadvaceti a harmonogram jejich povinností byl takový, že když byli po osmi hodinách střídáni další směnou, určitě neměli pocit, že ten docela slušný peníz si vydělávají snadno.

„Auťák se třema chlapama!“ štěkl do telefonu. Nemusel upřesňovat který, jezdil teď už jenom jediným mercedesem, který měl neprůstřelná skla.

Cestou ke Šrámkovým si říkal: možná že je docela dobře, že Arnošt jim vstřícně podlejzá. Kdyby je sral, mohli by si vzpomenout, že tu jsem ještě taky já.

Myšlenky Jana Ryšavého se nesly na podobné vlně: nejdřív Wolf, pak Šrámek… a teď jsem na řadě já a moje rodina… Bodygardy měl v autě jenom dva a auto mělo normální okna. To teď mínil co nejrychleji změnit. Ukazuje se, že Wolfova opatření vůbec nejsou úzkostlivě přehnaná.

Obě auta přijela k Šrámkově rezidenci současně. Šrámkovi bodygardi si posádku obou vozů pečlivě prohlédli a pak teprve, když zjistili známé jim tváře, vozy vpustili branou.

„Wolf a Ryšavý,“ řekl Ryšavý hospodyni do mluvítka u vstupních dveří do domu.

Na televizní obrazovce si ověřila, že jsou to skutečně oni, a pak teprve otevřela a zavedla je do knihovny v přízemí. Oba patřili mezi těch několik málo výjimek, které směla vpustit, aniž se nejdřív zeptala pana Šrámka nebo jeho ženy.

„Hned vás ohlásím,“ řekla zdvořile.

Za pár minut vstoupil do knihovny Šrámek a sesul se do hlubokého koženého křesla proti nim.

K Wolfově cti je třeba říci, že se nikdy nepřetvařoval. A tak zatímco Ryšavý zablekotal něco útlocitného, Wolf se na projevy soucítění či povzbuzení vykašlal a přešel rovnou k věci:

„Kolik, Arnošte?“

„Dvacet milionů,“ hlesl zničený Šrámek.

„No to snad ne!“ zasténal Wolf a hřbetem tučné ruky si setřel pot, který mu vyrazil na čele.

Ryšavý se nezmohl ani na to, protože byl prostě přidušen.

„Jo. Dvacet,“ potvrdil tupě Šrámek a teprve s prodlením si uvědomil, že Wolf a Ryšavý uvažují koruny. Takže dodal: „Ale marek!“

Toto sdělení prokysličilo Ryšavého natolik, že byl s to chytit se za hlavu a vydávat jakési skučivé stony.

Wolf naopak usoudil, že už každým okamžikem se z tohodle blbýho snu probudí, a tak jenom blekotal: „Dvacet – – čeho – – marek – –“

„Dvacet milionů marek,“ potvrdil apaticky Šrámek.

„Ne, ne… bože, to ne,“ věřil Ryšavý, že bůh se musí slitovat.

Wolf mezitím tápal po krabičce s diazepamem v kapse. Když polkl dvě tablety, prohlásil: „To jim přece nemůžeš dát!“ a snažil se, aby to znělo pevně.

„To přesně jim dáme,“ oznámil Šrámek sice mátožně, ale bylo jasné, že jeho rozhodnutí je nezvratné.

Po jeho bok se kupodivu postavil Ryšavý, ač z nich tří největší skrblík. Jenomže to už mu bušilo v hlavě: příště by to mohla bejt moje vnučka! Tato představa ho div neporazila, takže byl s to jen šeptat:

„Luboši, musí se jim to dát. Dítě by klidně zavraždili. A nezapomeň, že příští měsíc by to moh bejt tvůj kluk. Anebo ty sám. Nehrozili ti snad dost jasně?“ připomněl Ryšavý Wolfovi. „Co když si spočítali, že než nás střílet, jsou pro ně lukrativnější únosy? Dětí, a třeba i dospělých.“

„To se rozumí, že se těm kurvám bude platit ze společnejch prachů,“ honem souhlasil Wolf. „Jenom jsem si myslel, že by se třeba dalo něco uhrát, rozumíš, Arnošte?“

„Není co – uhrát,“ srdceryvně si posteskl Šrámek. „Zkusil jsem to hned, jak se mi ten hajzl ozval. Zamet se mnou. Když jsem se zaklínal, kde bych takovou částku sehnal, vychechtal se mi. Poradil mi, že z daňovejch úniků a taky prej máme víc šetřit na nájemných vrazích.“

Na chvíli oběma mužům vyrazil dech.

„Vědí o nás zřejmě hodně,“ ozval se rozklepaně Ryšavý.

„Já to tušil, já to tušil,“ bědoval Wolf. „Neříkal jsem vám už tehdy, že jsou to nějaký fanatický mstitelé? Uvidíte, že ty si pokoj nedaj… uvidíte, že Bohunkem to neskončí. Budeme klopit a ještě po nás budou práskat, dokud je neodhalíme a nevodděláme. A na tom odhalení se musí začít makat okamžitě, jen co budeš mít, Arnošte, kluka doma.“

„Únosci bývají málokdy odhaleni, i když po nich jede celej federál, jako třeba v USA,“ přispěl kouskem reality Ryšavý.

„Něco ještě veselejšího nevíš?“ obořil se na něho Wolf a znova se obrátil na Šrámka: „Jen co budeš mít kluka doma, poštveme na ty hajzly policajty.“

Šrámek, přestože absolutně vyčerpán, odpověděl stejně jako Ryšavý s oběma nohama na půdě reality: „Policajti nemají žádnou motivaci se kvůli nám horlivostí přetrhnout. Jednak je štve, že si nesmějí podat náš podnik, za druhý ve srovnání s každým trhovcem mají nahý prdele a techniku z časů císaře pána, takže s větším elánem honí vraha kdejakýho důchodce, než někoho, kdo decimuje nás podnikatele na vyšší úrovni – –“

„– vůči kterým jsou třídně zaujati,“ doplnil Ryšavý, jenž nadarmo marxismus-leninismus za dělnické peníze nestudoval.

„Třídně netřídně, zaujatý nezaujatý,“ odbyl to mávnutím ruky Wolf, který zas naopak byl v marxismu-leninismu analfabet, „prostě promluvím na vnitru s někým, kdo jim to dá povelem, aby pohnuli těma línejma prdelema.“

„Můžete přivést koně k vodě, ale nemůžete ho donutit, aby pil,“ unaveně zarecitoval anglické přísloví Šrámek, který jako jediný z nich dokonce tu a tam četl knihy a mluvil německy a anglicky.

Wolf, který vůbec nepochopil, co tím chce básník říci, se na něho jen vyjeveně podíval s podezřením, že už mu z toho neštěstí přeskakuje, ale zato naplno pochopil sžíravou ironii Ryšavého, když ten se ušklíbl:

„Jenom jsem, Luboši, zvědavej, až se ty poliši na povel shora vrhnou s nadšením do práce, jak s nima budeš spolupracovat, aby se dozvěděli, po jakých žhavých stopách se pustit: pánové, mohl by to bejt někdo z blízkých Jindřicha Horníka, kterýho jsme dali odprásknout, protože nám v Děčíně lezl do našeho teritoria… a taky se rozhlídněte mezi pozůstalejma Bedřicha Zouly, kterej si o nás pouštěl hubu na špacír a –“

„Přestaň!“ okřikl ho hystericky Šrámek s nervy už beztak nadranc. Vzápětí se přinutil říct klidně: „Hele, Luboši, Honza má pravdu. Policajty jsme si vždycky drželi od těla co nejdál a bude dobře, když se tímhle pravidlem budeme řídit i nadále. Tady řešení naší krize není.“

„A kde teda je?“ zoufale rozhodil rukama Wolf. „Soukromí detektivové?“

Šrámek zavrtěl hlavou: „Nám zbývá jediná možnost – co nejdokonalejší sebeobrana. Co nejdokonalejší ochranka. Ale co je to pak za život? Moje žena si stěžovala už teď – gorily v baráku… Ale obraťme list,“ cítil, že v tuto chvíli už je opravdu na dně svých rezerv. „Jak se zařídit dál, to probereme, až budu mít za sebou tenhle nervák. Momentálně je nejaktuálnější – –“

Probrali, z kterých rezerv vzít potřebnou částku a v kterém trezoru bude ležet odpočítaná a připravena k odebrání. Taky se ukázalo, že nebude dostatek pětisetmarkovek, takže je třeba hned zítra v bankách rozměnit tisícimarkovky. To vše zařídí Ryšavý s Wolfem, protože Šrámek se nemůže pohnout od telefonu, jehož číslo dal únoscům, a nebyl to telefon mobilní. Nemluvě už vůbec o tom, že se stěží udrží na nohou. Také mu slíbili, že jakmile uvidí, jaký je to objem peněz, obstarají únoscem požadované tři přiměřeně velké hliníkové kufry s číselnými kódy. To vše mu dovezou zítra večer.

Když Wolf s Ryšavým odjeli, Šrámek se vrátil zpět k manželce.

„Nic?“ položil s pohledem na telefon zbytečnou otázku. Dobře věděl, že kdyby únosce volal, okamžitě by ho přivolala.

Jenom mlčky zavrtěla hlavou a pak se tiše rozplakala: „Kde asi spinká, kašpárek můj maličkej – – Nespinká. Je nešťastný, stýská se mu, chce domů – – Třeba má hlad a je mu zima – –“

„Blanko! Přestaň se takhle drásat!“ zoufale ji okřikl manžel a sám se rozvzlykal. Nevolají a nevolají. Proč jenom ty hajzlové nevolají? třeštila mu hlava. Marně sám sebe přesvědčoval, že nemají žádný důvod volat. Řekl jim přece, že zaplatí, a oni dobře vědí, že takový obnos nemá rovnou po ruce. Budou volat zítra, možná dokonce až pozítří.

Kašpárek skutečně nespinkal a byl nešťastný, protože bylo deset hodin večer a Robi s Danym ho chtěli zahnat na kutě od televize, kde běžela detektivka. Vyboxoval si, aby ho nechali koukat se až do konce, takže v posteli se ocitl až ve tři čtvrti na jedenáct. To bylo dobře, protože teď už byl tak unavený, že nestačil tesknit, když si vzpomněl, že do postýlky ho má ukládat maminka… ona a táta mu mají dát pusu na dobrou noc…

„Mamínko… mamínko,“ zafňukal si do polštáře – a vzápětí usnul.

Kapitola 22

Když čilým děním v průběhu únosu a horkem unaveného Bohunka Robi přenesl v Liboci z dodávky na lůžko, spánkem spravedlivých spal dvě hodiny. Probudil se dorůžova jako vždycky a nijak zvlášť ho neznepokojilo, že je v neznámém mu pokoji. Hned si vzpomněl, jak bezvadně si zastřílel a potom někam ujížděl se svými gorilami, aby ho za to střílení nesebrali policajti.

„Mami!“ zavolal. „Maminko!“

„Tak co, Bohunku, jak ses vyspal?“ vstoupil a zeptal se Robi, kterého Bohunek už znal z cesty dodávkou.

„Kde je moje maminka?“ zeptal se.

„Zrovna jsem s ní mluvil,“ byl na otázku připravený Robi. „Povídala mi, abysme se tady chvíli schovávali, aby tě policajti nenašli.“

Bohunek Robimu v dodávce ještě než usnul řekl, že střílel a teď ho pronásledují policajti. Robi usoudil, že na tuhle fantazii by mohl navázat.

„Policajti po mně pořád jedou?“ zakabonil se Bohunek.

„No jo, to víš, střílet – to jen tak neprojde,“ řekl Robi.

„Zavřou mě?“ zajímalo Bohunka a Robimu se nezdálo, že by mu to bylo nějak proti mysli.

„To by byla maminka nešťastná. Právě aby tě nezavřeli, tak chce, abysme tě tady ukryli.“

„Tak jo. Ale ať sem taky přijede.“

„Zbláznil ses, Bohunku? Policajti jsou jí v patách, protože myslí, že seš malej kluk a budeš kňourat, aby za tebou přišla maminka. Pěkně by je k tobě dovedla. Jenomže ty už seš velkej statečnej kluk –“

„To sem,“ souhlasil Bohunek.

„No tak vidíš. Přece bys nefňukal pár dní bez maminky?“

„Kdo fňuká?“ naštval se Bohunek. „Jak dlouho se musím schovávat?“

„Myslím si, že asi tak tejden, než na tebe policajti zapomenou.“

„A celej tejden nemusím chodit do školy?“ odkryl Bohunek jasnější stránku věci.

„Nemusíš.“

„Senzace! Jak se jmenuješ?“ zajímalo Bohunka.

„Ruda. A vedle je můj kamarád Standa.“

Jména zvolil Sladký prozíravě tak, aby nebylo příliš nápadné, kdyby se synovci před Bohunkem přeřekli a oslovili se skutečným jménem. To ovšem neznal Bohunkův postřeh.

„Tatínek vám řek, že jste moje nový gorily?“

„Jasně. Nechceš se oblíct?“ podal mu Robi tričko a plátěné kalhoty, z nichž ho svlékl, když ho ukládal. Teď byl jen ve spodních kalhotkách.

„Nemůžu si znova oblíct ušmudlaný hadry, co jsem měl ve škole,“ poučil ho Bohunek. „Ty přece patří do pračky. Dej mi čistý. A taky spoďáry,“ vyklouzl i ze spodních kalhotek.

„Prokrista, Bohunku, nejsi v módním letovisku playboyů, ale v úkrytu před policajtama. Myslíš, že v takovejch drsnejch podmínkách se chlapi třikrát denně převlíkaj?“ úpěl Robi při pomyšlení, že počet oblečení, co tu pro kluka mají, je omezený a při Bohunkových nárocích by tu na něho mohli dvakrát denně prát, případně i žehlit.

„Maminka povídala, že jenom čuně si znova oblíkne, co už svlíklo,“ řekl Bohunek a šatstvo hodil na zem.

Robi se s povzdechem zvedl, otevřel skříňku a vyjmul z ní nové šortky a tričko s obavou, že kluk řekne, že proužek je nevkusný, chce puntíky.

Bohunek si to však spokojeně oblékl, a když se Robi zeptal, jestli má hlad, řekl, že strašlivej – přece ještě neobědval.

„Tak si otevřeme párky nebo lančmít,“ navrhl Robi a Bohunek zajásal. Maminka mu nikdy nedovolila jíst konzervy, ale on dobře věděl, oč jsou lepší než nějaké pitomé telecí nebo kuře.

Přešli do vedlejší místnosti – tady nebyl důvod, vzhledem k tomu, že dům bude demolován, proč by se Bohunek nemohl pohybovat ve všech třech propojených místnostech, kde byl též kuchyňský kout se základním vybavením. Když Robi otevřel lančmít a kladl Bohunkovi plátky na talíř, Bohunek řekl:

„Vopeč mi to na pánvi, jo? To je moc dobrý. Jed jsem to u Ládíka.“

„Bešamelovou vomáčku bys k tomu udělat nechtěl?“ zazubil se na něho Dany, který právě vstoupil. „Ahoj, já jsem Standa,“ podal mu ruku. Bohunek způsobně vstal ze židle u stolu a potřásli si pravicemi.

„Vomáčku já nejrači koprovou a rajskou. Ale bodla by kyselá okurka. Máš?“ zeptal se Bohunek.

Dany nahlédl do čtyřdílné skříně sloužící jako zásobárna: „Jo, máme. Ale nechtěl bys radši rajče?“

„Ale fuj!“ otřásl se Bohunek. „Ty musím jíst doma pořád.“

Robi mu mezitím opekl lančmít – sami si ho s Danym dali před hodinou studený, aby nemuseli umývat pánev. To ještě věřili, že i Bohunek se zadaptuje na polní podmínky tří mužů v tísni.

Bohunek se s chutí nacpal, talíř odstrčil s poděkováním a zmínil se, že rohlíky byly prima, doma musí jíst černý chleba, protože maminka myslí, že je zdravý –

„A teď si pudeme ven čutat,“ navrhl.

„Neblbni, Bohunku, pojedou kolem policajti, poznají tě a čapnou,“ řekl Dany.

„Už vysílala televize moji fotografii, že se po mně pátrá?“

„Samozřejmě. Asi před hodinou,“ řekl Dany a netušil, že toto je jako milé překvapení čeká ve večerním vysílání.

„Kde jsme? Co je tady kolem baráku?“ dál vyzvídal Bohunek.

„Jsme… kousek za Berounem. Kolem tohodle baráku je jenom zeď, aby tě policajti neviděli,“ pootevřel Dany okno s mléčným sklem a mřížemi. Od strýce věděli, že omítka téhle zdi půjde dolů současně s demolicí domku v den, kdy Bohunek úkryt opustí, takže si klidně mohou větrat oknem. Cokoli Bohunek po svém návratu domů popíše, nebude už existovat.

„Zahrajem si teda Člověče, nezlob se,“ řekl Bohunek, který viděl několik her na stole ve svém pokoji.

„Číst by sis nechtěl?“ zeptal se Robi. „Máš tu několik krásných knížek.“

„Čtu si po večeři. S maminkou a s tatínkem,“ vysvětlil Bohunek a Dany s Robim na sebe zničeně pohlédli. Představa, že se tu budou flákat a hltat detektivky, kterých si sem poručili asi čtyřicet, jaksi brala zasvé.

Posadili se tedy k Člověče, nezlob se a Bohunek se po chvíli zeptal: „Kluci, proč si barvíte vlasy natmavo? Já myslel, že vlasy si barví jenom ženský.“

„Co to mluvíš za nesmysly?“ odbyl ho Dany.

„Vlasy si pochopitelně nebarvíme,“ řekl Robi.

„Jenom nekecej,“ chichotal se Bohunek. „To se pozná podle obočí. Moje maminka má hnědý obočí a taky měla hnědý vlásky a teď si je barví na zlatý. A vy máte světlý obočí, tak máte taky světlý vlasy a barvíte si je na tmavý. Já totiž umím všechno odhalit.“

Což byla pravda v dané situaci dost zničující.

Vysvětlili mu, že oni se tak už prostě narodili: světlé obočí a tmavé vlasy.

„Nevěřím vám,“ rozhodl se Bohunek. „Nejspíš jste fifleny. Já se jednou provoňafkoval všema maminčinejma voňafkama a tatínek povídal, že sem fiflena.“

„Bohunku, hrajem, nebo kecáme?“ řekl Dany.

Chvilku hráli mlčky a pak Bohunek položil další otázku na tělo: „Jste dvojčata?“

„Samozřejmě že nejsme,“ řekl Dany.

„Tak jste jenom bráchové,“ konstatoval Bohunek. „V naší třídě máme dvojčata Vildu a Péťu a úča povídala, že sou ještě zlobivější než já, a to už je co říct.“

„Nejsme bratři,“ zdůraznil Robi.

„A jak to, že jste si tak podobný?“ podivil se Bohunek.

Pak zase: „Rudo, od čeho máš tu jizvu na palci? Říznul ses?“

Bohunkův postřeh je zabíjel.

„Jdu postavit na kafe,“ zvedl se zničeně Dany. „Bohunku, chceš čaj?“

„Ano, děkuju, s citronem,“ řekl způsobně Bohunek.

K čaji snědl několik kokosových sušenek a znova si pochvaloval, že to je jiná bašta než tvaroh s ovocem, co má ke svačině doma. Stejně ho nadchly párky s hořčicí k večeři. Zato Robimu a Danymu zhořkly v ústech, když Bohunek podotkl:

„Já dobře vím, jak je to s váma dovopravdy.“

„Jak, prosím tě?“ zeptal se trochu nervózně Dany.

„Taky se musíte schovávat před policajtama jako já.“

„Nemluv blbosti a jez,“ okřikl ho Dany.

„Vím to,“ trval na svém Bohunek. „Proto se přece maskujete. Proto máte falešný kníry.“

„Nevymejšlej si pořád nějaký nesmysly,“ napomenul ho Robi.

„Když sis v autě sundaval tu kuklu, tak se ti knír pošoupnul,“ triumfoval Bohunek. „Pravej knír se přece nemůže pošoupnout, ne?“

V půl osmé ho zahnali do jeho pokoje a přikázali mu, že teď musí hodinu psát. Dali mu pero, linkovaný sešit a knížku pohádek. Kus jedné pohádky musí opsat. A pro jistotu ho teď zamkli, aby za nimi neběhal do třetí místnosti, kde byl druhý televizor. Chtěli si v klidu vyslechnout zprávy.

Když si poslechli očitého svědka únosu Michala Vajdu, Dany zasténal: „Tak on ten mrňavej ďábel opravdu střílel. To je fakt jak zlej sen.“

Relace o únosu je v podstatě pobavila. Neviděli sebemenší důvod ke znepokojení, že by je policie mohla odhalit, zoufajícího si tatíčka okomentovali jako jednu z těch všivejch naftařskejch kurev a odprásknutí Romana Bechra je potěšilo v okamžiku, kdy reportér informoval, že byl jedním ze zaměstnanců bezpečnostní agentury HEP. Věděli, že tato agentura má již dobré renomé: pronajímá své zaměstnance jako ochranu, ale nejčastěji k brutálnímu vydírání spojenému s násilím. Takže další fakta z Bechrova plodného života je už sebeméně nepřekvapila.

Další den jim potvrdil tušení, že opatrovat malého chlapečka nebude vůbec taková idylka, jak jim maloval strýček Sladký.

Bohunek si směl po celém přízemí běhat volně, protože vstupní dveře byly zamčeny a klíč schován. Chodil si tedy sám i do umývárky a na WC.

Hned druhý den voda z klozetové mísy neodtékala, takže záchod byl k nepoužití.

Když Dany objevil tuto katastrofu, podezíravě se zeptal: „Bohunku, nenacpals tam něco?“

„Jo, nacpal,“ odpověděl bezstarostně Bohunek. „Spláchnul jsem to triko, co jsem měl včera, když jsem střílel. Kdyby ho tu poldové našli, byl by to důkaz proti mně, ne?“

„Zasloužil bys přehnout přes koleno a naplácat,“ řekl Robi.

„Za to, že zahlazuju stopy, jo?“ naštval se Bohunek.

„Až budeš zas chtít zahladit nějakou stopu, tak se s náma nejdřív poraď,“ soptil Dany, marně v klozetu šťáraje štětkou. „Kruci, to triko je zřejmě někde až v koleni. Vercajk nemáme… Co budem dělat?!“ obrátil se na Robiho.

„Mohli bysme si zoufat,“ řekl Bohunek a Dany s Robim se rozchechtali.

Dany pak našel v jednom skladišti jakés takés nářadí, klozetovou mísu s Robim odšroubovali, což jim šlo špatně, šrouby byly staré a rezavé. Bohunek je zaujatě sledoval, sedě vedle nich v podřepu, a občas prohodil něco povzbudivého jako: Stejně to nespravíte, zavolejte instalatéra… nebo: Vykašlete se na to, budeme chodit na záchod do nějaký restaurace tady kolem…

Trvalo jim tři hodiny, než klozet zprovoznili, a Bohunek je pochválil slovy: „To je dobře, že nejste žádný nemehla, protože já něco porouchám každou chvíli. Moje maminka říká, že jsem domácí katastrofa.“

S Bohunkem se ale rychle skamarádili navzdory tomu, že od něho neměli chvíli klidu a ještě je citýroval… nechce brambory, ale bramborovou kaši… maminka má kaši sametovou a ne s kuclema… uzený maso je tvrdý, málo je uvařili… nebude jíst guláš z talíře, ze kterýho jedl polívku, chce čistý… Zejména Bohunkův smysl pro čistotu byl zničující. Nejenže neustále vytahoval ze skříňky čistá trička, kalhoty, pyžama, kapesníky… ale taky kontroloval, jestli hoši mají uklizený svůj pokoj, umyté nádobí a kuchyni… Výroky jako: dneska jste ještě nenavoňavkovali záchod… je zabíjely.

„Bohunku, k čemu ty vůbec chodíš do školy?“ řekl mu jednou Robi. „Na to, abys šéfoval úklidový četě, přece nepotřebuješ umět psát.“

„Jsem paní Fišlová,“ vysvětlil mu Bohunek. „A paní Fišlová každý den překontroluje, jestli Naďa všecko umyla.“

„Kde bydlí paní Fišlová, abych ji zaběhnul uškrtit?“ zeptal se Dany.

Bohunek, jemuž nechyběl smysl pro humor, se zakřenil: „Paní Fišlová je naše hospodyně.“

Bohunek měl několik oblíbených postav, na které si rád hrál. Docela snesitelné bylo, když si hrál na stíhacího pilota nebo kosmonauta. Méně snesitelné bylo, když si hrál na trenéra a oni byli jeho mužstvo. Když si hrál na paní Fišlovou a oni byli služka Naďa a kuchařka Eva, měli chuť zavolat strýčkovi, že to balej.

Chápali, že kluk zlobí a citýruje, protože se stále víc nudí, a děsili se okamžiku, kdy bude zběsile nebo zoufale vyžadovat návrat domů, maminku… A tak dělali, co mohli, aby ho zabavili a rozptýlili. Jednou, když zlobil jak zjednaný – v kuchyňském dřezu smíchal všechen cukr se solí, v dalším nestřeženém okamžiku rozstříhal v Danyho a Robiho pokoji polštář, takže peří poletovalo celou místností, a nakonec do hrnce guláše, který Dany ukuchtil s notným sebezapřením, vymačkal tubu zubní pasty – Robi ho strčil do jeho pokoje se slovy: „A teď si tu hraj sám, jak umíš, protože seš protivnej a my s tebou dvě hodiny nemluvíme.“

Bohunek nejdřív párkrát zlostně kopl do zamčených dveří, ale vzápětí už slyšeli, jak si štrachá s legem. Pustili se tedy do zničujícího úklidu svého pokoje – zbavit ho peří, když neměli vysavač, byla práce hodná nejtěžších recidivistů z Leopoldova – pak sebou praštili každý na svoje lůžko a upadli do spánku. První se probudil Robi a pohledem na hodinky zjistil, že Bohunek už je zavřený dvě a čtvrt hodiny.

Vyskočil a Dany rozespale poznamenal: „Určitě taky usnul. Ne abys ho probudil.“

„Nespí. Slyším ho tam štrachat. To je teda dobrej, když se dokáže sám takhle dlouho zabavit,“ zamířil Robi přes prostřední místnost s kuchyňským koutem ke dveřím Bohunkova pokoje.

Odemkl je, vstoupil a v tom okamžiku pochopil, co to znamená v praxi, když se řekne – ztuhla mu krev v žilách.

Bohunek měl otevřenou kazetu s drobným nářadím, kterou včera v jeho pokoji nechal Dany, když tam opravoval vypínač světla, a za pomoci těchto nástrojů rozebral televizor, tedy sundal kryt zadní části a se zaujetím se šťoural v jeho útrobách. Nad čím Robimu ztuhla krev v žilách, to byl pohled na šňůru televizoru v zásuvce.

Ten den Robi prohlásil, že zestárne a zemře jako starý mládenec, zapřisáhlý nepřítel dětí, které se ode dneška rozhodl nenávidět.

Sladký se skučení synovců jen pochechtával a tvrdil jim, že Bohunek je ten nejlepší trénink pro založení rodiny. Objevoval se obden s čerstvými potravinami, aby nebyli odkázáni jen na konzervy a mrazák. S Danym a Robim pohovořil vždy ve skladišti, aby ho Bohunek neviděl, a z toho, jak výtečně byl vždy naložen, hoši usuzovali, že tentokrát všechno probíhá výborně. Taky strýce informovali, že Bohunek se převléká snad ještě častěji než Karel Gott, a požadovali pro něho další várku šatstva a prádla a dále konvalinkovou vůni na záchod.

„Nejste doufám přihřátý?“ zeptal se Sladký.

„Náhodou ne, ale kdykoli jde Bohunek na záchod, meje nám hlavu, že maminka dává na záchod konvalinkovou vůni a ten náš smrdí Jarem.“

Příště přivezl Sladký velkou kabelu prádla a šatstva pro Bohunka a jablkový WC deodorant.

„U Bohunka mě omluvte, že po Praze jsem konvalinkový nesehnal a do Paříže k Nině Ricci pro něj můžu zajet až příští tejden. Tak ať má strpení,“ chechtal se.

Ivanovi, Pepinovi a Mrožkovi druhý den na poradě řekl, že tohle není únos, ale fraška nebo spíš parodie na únos: Bohunkův nejčerstvější požadavek jsou kolečkové brusle a k snídaním teplá jablíčka v županu.

Mrožek řekl: „Zaplaťpámbu že se ten kluk tak drží, jen aby mu to ještě pár dní vydrželo.“

Vše nasvědčovalo, že zdárné ukončení akce je už skutečně otázkou jenom několika málo dnů.

Kapitola 23

Po prvním spojení bezprostředně po únosu nechal Sladký dle Ivanova harmonogramu Šrámka podusit ve vlastní šťávě plné tři dny. Byl to psychologický tah, aby se Šrámek ocitl až na samém dně hrůzy, že se někde něco zaseklo, únosci se už nikdy neozvou a on už se nikdy se svým jediným dítětem neshledá.

Vypočítáno to bylo dobře. Když se celý další den po únosu dutý hlas neozval, Šrámkovi letěly před očima drásající obrazy: žádné výkupné doopravdy nechtějí, to je jen jejich fígl, hra na vydírání, ale ve skutečnosti dítě rovnou zavraždili v aktu msty… Helunu propustili jenom proto, že zjistili, že Wolfovi je lhostejná, jinak už by taky nebyla, ať už by z něho vyrazili prachy nebo ne… Lidí, majících dobrý důvod krvavě se majitelům EXTRANu mstít, defiloval ve Šrámkově mysli bezpočet a těžko bylo si z nich vybrat… Neméně působivý byl obraz, jak ti zločinci byli policajty zatčeni pro něco docela jiného, třeba vloupačku, takže k Bohunkovi nemohou a ten umírá v jakési sklepní místnosti baráku určeného pro demolici, kde ho spoutaného a s roubíkem v ústech zamkli a mínili mu tam jednou denně donést jídlo… Šrámkovu depresi ještě umocňoval pohled na vyhasínající manželku, která okamžitě zvrátila všechno, co ji přinutili sníst, a rodinný lékař naléhal na hospitalizaci. Protože však šlo o manžele, jejichž utrpení mohou zmírnit neomezené finanční možnosti, rodinný lékař nakonec zařídil, že se ke Šrámkovým nastěhoval zkušený psychiatr, který se snažil držet je nad vodou.

U zlověstně mlčícího telefonu neseděl Šrámek ještě ani celých čtyřiadvacet hodin, v nichž ani nezdřimnul, a už byl vypreparován tak, že by za vrácení Bohunka dal absolutně všechen svůj majetek a z jedna plus jedna na sídlišti Černý Most narvaným autobusem v pět hodin ráno denně dojížděl k výrobnímu pásu ČKD. Ano, to všechno a bez zaváhání, jenom mít jistotu, že doma ho vítá rozjívený Bohunek a usmívající se manželka.

Telefon byl základní bod, na který se teď zredukoval celý život manželů Šrámkových. Žili i spali – přesněji řečeno živořili, takřka nespali, takřka nejedli a jenom se nepřetržitě trápili – v jednom z obývacích pokojů vily, který byl propojen s pokojem, v němž ubytovali psychiatra. Přestože paní Šrámkovou medikamenty utlumoval do malátnosti, věděl, že lépe ji moc nespouštět z očí.

Tajné číslo tohoto telefonu na stolku mezi gauči a křesly znalo jenom pár lidí a ti zas věděli, že toto číslo dal Šrámek únoscům, takže volali, co je nového, na číslo jiné, na němž se teď už ohlašovala jenom hospodyně. I ta tu v tyto dny byla neustále a též tu přespávala.

Telefon, k němuž se upínali manželé Šrámkovi, plné tři dny mlčel a doháněl je tak k šílenství.

Zazvonil čtvrtý den.

Šrámek, přestože psychiatr do něho hučel, až zazvoní, aby počítal aspoň do deseti, než zvedne sluchátko, a pak aby mluvil s klidnou rozvahou – jinak utvrdí únosce v jistotě, že ho mají dokonale v hrsti a mohou svoje požadavky ještě stupňovat – po něm skočil a zoufale vykřikl:

„To jsem já, Šrámek! Haló!!“

Na opačném konci velkého pokoje psychiatr svíral Blanku Šrámkovou, která se rozvzlykala a chtěla se taky vrhnout k telefonu.

Sladkému, volajícímu z budky na periferii Berouna, z toho, jak bleskurychle Šrámek po telefonu drapl a jakým tónem se do něho ozval, bylo jasné, že přibit ve dne v noci u telefonu na tohle zavolání čeká jak na smilování.

„Máš to připravený?“ byla první slova, jimiž se dutý nedefinovatelný hlas ohlásil, a Šrámkovi v tu chvíli zněl jak rajská hudba. Aspoň že se ozvali!

„Mám! Mám! Co je s dítětem?“ křičel hystericky a vůbec si nevšímal psychiatra, který mu ukazoval: klid, jenom klid!

„Dítě je v pořádku,“ řekl podle pravdy Sladký.

„Jak tomu můžu věřit?“ šílel Šrámek.

„Poslouchej,“ řekl Sladký, z mluvítka sejmul Vika a spustil miniaturní magnetofon, který držel v dlani. Na mikropásce byly útržky různých Bohunkových projevů, které podle strýcova pokynu Dany a Robi nahráli.

„Nechci pečený kuře, leda bych se poblil…“ nesl se pokojem Bohunkův hlas z reproduktoru pro prostorový poslech. „Kluci, ohřejte ty klobásky, co jsme měli včera… Jenom nekecej, dobře vím, že ještě jsou v lednici… Vypil jsem kakao a opsal tři říkanky a vypočítal pět příkladů, tak teď si zahrajem karty, jo? Nezačíná už v telce večerníček?… Kluci, já vám povím vtip. Ale je strašně legrační, to se teda nachechtáte…“ Bohunkovo chichotání a hihňání… „Děsně se nachechtáte, protože ten malej kluk povídá tomu velikýmu klukovi – –“ Vyprsknutí a výbuch Bohunkova smíchu.

Potom klapnutí a konec. Dutý hlas zavěsil.

Manželé Šrámkovi si padli do náruče a plakali a smáli se současně. Pak si telefonát nahraný na magnetofonovou pásku telefonu přehráli snad desetkrát, Bohunkova hlásku se nemohli nasytit.

Když zas byli schopni vnímat i něco jiného než jenom hlas svého dítěte, psychiatr jim řekl: „Tak to vidíte: je veselý, spontánní, sekýruje s jídlem, hrajou si s ním, nutí ho, aby psal a počítal. Od počátku vám tvrdím, že lidé, u kterých se měla Heluna tak, jak líčila, by nikdy dítěti neublížili. Vrátí se vám ze své eskapády stejně rozjařený, jako se vrátila Heluna.“

Zatímco policajtům Šrámek o Heluně ani necekl, psychiatrovi její únos podrobně popsal tak, jak ho Wolf svým dvěma společníkům vylíčil. Jenom Wolfovo jméno samozřejmě neuvedl.

Ivan si byl dobře vědom, že přehrání úryvků s rozjařeným Bohunkem vyvolá dojem, že únosci nejsou tak úplně zlí hoši, kteří by byli schopni děťátku ublížit. Ať se touto představou Šrámkovi pokochají, ale to kochání nesmí trvat moc dlouho, aby ve Šrámkově dutině lební neměly čas vzklíčit myšlenky příliš růžové. Třeba že únosci by neměli to srdce děťátku ublížit, ani kdyby s nimi on, Šrámek, zametl.

Necelou hodinu poté, co Šrámkovým přehrál Bohunka, zatelefonoval Sladký znova.

„Tak co?“ zeptal se dutý hlas.

„Děkujeme vám,“ rozplýval se Šrámek. „Teď už jsme si s manželkou jistí, že dítěti byste neublížili –“

Tím Sladkému přesné přihrál na smeč.

„My určitě ne. My dítě jen pár dní opatrujeme. Jde o to, kam půjde od nás.“

„Jak – – jak – – to myslíte?“ vyděsil se Šrámek a manželka vedle něho zoufale vykřikla: „Kam by šel?! Přece nám ho vrátíte?! Manžel vám zaplatí, kolik chcete!“

Sladký její hlas ignoroval a odpověděl Šrámkovi: „Myslím to tak, že když našemu šéfovi dáte, co mu dlužíte,“ správně podpořil úzkost wolfovců, že jde o osobní mstu, „šéf vydá příkaz, jak vám máme chlapce vrátit. Jestli na šéfa uděláte podraz, chlapce zlikvidujou jiný, my to nebudeme.“

„Žádný podraz neudělám!“ řval do telefonu Šrámek, zatímco jeho žena bílá jak stěna za ní tu seděla s očima vytřeštěnýma hrůzou.

„V to doufám,“ řekl dutý hlas. „Naše rodina si toho vašeho kluka docela oblíbila.“

„Tak vidíte. Přece byste neměli svědomí vydat ho někomu, kdo –“ sípal Šrámek a dutý hlas ho přerušil:

„Vy jste zrovna ten správnej člověk, co může kázat o svědomí. Kdyby to náš starej bral podle toho, co máte na svědomí vy, tak vám bude chlapečka vracet po kouskách.“

„Tohle je nějaký fatální omyl,“ rozčilením selhával Šrámkovi hlas.

„Líp jsi to říct nemoh – teda pro paničku a policajty, co nás poslouchají. Ale my dva víme svoje, viď?!“ řekl dutý hlas a zavěsil.

„Nedráždit ho! V ničem mu neodporovat!“ řekl psychiatr zabývající se paní Šrámkovou, která byla blízka mdlobám.

„Perfektní,“ vyhodnotil Ivan nahrávku, kterou Sladký z každého rozhovoru se Šrámkem pořídil minimagnetofonem v dlani, a jakmile si ji na schůzce v autě přehráli, okamžitě ji zase smazali.

„A co nového u vás?“ zeptal se Ivana Mrožek.

„Nic. Nedbal a jeho tým jsou k smrti přetížení, a že by v bezesných nocích přemýšleli, jak dopadnout vraha takový zrůdy, jako byl Bechr – to tedy mají důležitější starosti. A protože odposlech Šrámkových telefonátů s únoscem naznačuje, že se dohodnou, tak i tam je aktivita týmu… řekněme průměrná,“ referoval Ivan, který se právě dnes potkal na policejním ředitelství s kapitánem Nedbalem a slovo dalo slovo. „Zpočátku se pokoušeli lokalizovat, odkud pachatel volá, ale když viděli, že nikdy nemluví déle než dvě tři minuty, tak to vzdali.“

„Čas si budu přesto dál hlídat,“ poznamenal Sladký a Ivan řekl: „Samozřejmě.“

„Pokusili by se policajti o něco, vědět, kdo kdy s výkupným vyjede, nebo nepokusili?“ položil klíčovou otázku Pepino.

„Nepokusili,“ řekl Ivan. „Nedbal se zmínil, že únosci nejsou žádní prosťáčkové, ale chytří lidé nepochybně dobře technicky vybavení. Mimochodem, nejvíc ho štve náš Vik. Ví o existenci téhle techniky, ale v našich poměrech se s ní ještě nesetkal. Dopaluje ho, že vokalografie z nahraného pachatelova hlasu neodkryla vůbec nic… Takže Nedbal se podle mého názoru bude držet stranou v obavě, že čelí silnému protivníkovi, v jehož intelektuálních a technických možnostech je aktivitu policie při předávání výkupného odhalit, a tím oni by pak mohli mít na triku smrt dítěte.“

„Což je strašné pomyšlení už samo o sobě, nemluvě o tom, že veřejnost by jim to nikdy neodpustila,“ dodal Mrožek. „Ale my i přesto, že kriminálka nejspíš zaujme pozici mrtvého brouka, budeme dodržovat všechna naplánovaná bezpečnostní opatření, protože čert nikdy nespí.“

„Pochopitelně,“ přikývl Pepino. „Tím spíš, že kromě čerta taky nikdy nespí Wolf. Je schopný za Šrámkovými zády najmout machry, aby se pokusili vysledovat, kam peníze poputují. Je schopen na vlastní pěst nechat peníze cinknout, aby jeho lidem signalizovaly svoji lokaci. Je schopný všeho, co si nemůže troufnout policie, protože na rozdíl od policajtů Wolfovi je úplně fuk, jestli únosci nějakou štěnici odhalí a Bohunka sejmou… protože Wolfovi může bejt Šrámkův Bohunek ukradenej… Co Wolf udělá, to závisí jenom od toho, jestli převáží jeho touha únosce odhalit a nechat je odpráskat, aby už se nikdy před nimi nemusel třást o svůj krk, anebo jestli převáží Wolfův strach, že únosce vydráždí sledováním, a vzpomene si, že mu slíbili elitního střelce, který ho elegantně odbouchne… Jak tak znám Wolfovu zbabělost, vsadil bych si na alternativu druhou. Přesto musíme Šrámka náležitě varovat jak před policií, tak před Wolfem.“

Tak také učinili, ale bylo to zbytečné, protože Pepinův odhad byl správný. Wolfovi se sice hlavou pilně rojily všelijaké statečné myšlenky, koho na únosce nasadit, ale strach, že únosci podraz včas odhalí a přičtou ho na účet spíš jemu než opatrné policii nebo Šrámkovi na lopatkách, ho paralyzoval.

„Váš plán na převzetí peněz, kapitáne, pokládám za geniální, jako byl ostatně až dosud každý váš plán,“ nechal se slyšet Mrožek.

„Dobrý plán je jedna polovina úspěchu,“ řekl Ivan. „Druhá spočívá v perfektní realizaci, a tu pan ředitel Sladký zajišťuje dokonale, takže v úspěch snad opravdu můžeme doufat.“ Ivan věděl, že Sladkého k preciznímu plnění úkolů nejvíc povzbuzuje ocenění, a proč mu je nedopřát, když si je skutečně zaslouží. „A dostáváme se k bodu, jak proběhlo setkání Káji s Budou,“ pokračoval Ivan.

Když Ivanův scénář ukázal potřebu pilota, vzpomněl si Ciml, že za socialismu, kdy oni všichni působili ve Východočeském kraji, byl tam ředitelem státního statku nějaký Buda. Jeho syn Jindra, takový sympaťák, byl fanda do letadýlek. Na státním statku dělal mechanika a lítal se čmelákem, přestože absolvoval na technice a mohl usilovat o docela jinou kariéru. Když se Ciml nedávno se starým Budou v Praze potkal a šli se posadit na kafe, dozvěděl se, že Jindřich si koupil nového parádního čmeláka a zavedl se v Hostinné u Dobřichovic. Lítá dál pro zemědělce, ale taky dělá vyhlídkové lety po okolí – Karlštejn… Docela se mu daří.

To už byl do akce Bohunek – kapitola převzetí výkupného – vpojen osvědčený Kája. Jeho role byla značně náročná a nezbývalo než ho zasvětit dost široce, ale vzhledem k jeho výborným výsledkům v případě Heluny k tomu dal Ivan Sladkému ochotně souhlas.

Kája se zapojil nadšeně. Sladký mu slíbil, že když to klapne, nechá mu na západním předměstí Prahy, kde PROTECH právě koupil nějaké pozemky, postavit vilu. Pro Káju však byla jakákoli odměna až čtvrtořadá. Na prvním místě bylo potěšení z akce samotné, z jeho vlastní role, náročné na obratnost a důvtip. Na druhém a třetím místě bylo uspokojení z podávání důkazů bráchovi i sobě samotnému, že ještě zdaleka není odkecaný a k seberealizaci mu nestačí nějaký blbý hotel nebo taxislužba.

„Kája už Budu najal, je to prej opravdu slušnej mladík,“ referoval Sladký. „Kája se mu přesně podle scénáře představil jako pracovník reklamní agentury, vyložil mu, jaký potřebuje natočit šot a jakou on by v něm se svým čmelákem sehrál roli. S honorářem, který dostane předem, byl Buda velice spokojený a Kája mu slíbil ještě prémii, když se mu úkol podaří. Zkouška proběhne zítra. Kája ho taky požádal, aby o této akci nikde předem nemluvil, protože nechce, aby se kolem nich hemžili a překáželi zvědavci. Buda ho ujistil, že může bejt klidnej, o zákaznících se nikde s nikým nevykecává, do hospod nechodí, manželka se před týdnem vrátila s jejich prvním dítětem z porodnice… Prostě zdá se, že hned na první pokus se podařilo kápnout na vhodnýho člověka.“

„No a co samotný úkol?“ zeptal se Ivan.

„Kája povídal, že se jen zasmál té generálce. Zmáknul by to prej levou rukou rovnou naostro před kamerou.“

„Jenom si tu generálku udělejte,“ řekl pečlivec Mrožek. „Klidně se může ukázat nějaký zádrhel.“

Neukázal. Hned naponejprv to klaplo perfektně. Nikde žádní čumilové, široko daleko ani noha, Buda člověk důvěřivý a výborný pilot.

Zatím tedy vše potvrzovalo, že Ivanův plán je skutečně geniální a že stejně dokonale vybral Sladký pro akci lokalitu i personální obsazení.

Týž den, co proběhla s Budou generálka, Sladký večer zatelefonoval Šrámkovi.

„Od zítřka měj doma všechno po ruce!“

„Rozumím. A můžeme to uskutečnit opravdu už zítra?“ žebronil Šrámek.

Sladký to ignoroval a pokračoval: „A teď mě dobře poslouchej: budeš přesně plnit instrukce, který budeš dostávat postupně. A dej si velký pozor, abys auto nebo kufry neměl cinknutý.“

„Jak to myslíte,“ kácel se Šrámek, který ve svém současném rozpoložení opravdu hned nepochopil, co má dutý hlas na mysli.

„Myslím to tak, že v kufru bys mohl mít štěnici, v tomto případě miniaturní vysílačku, která by na patřičný místo vysílala signály, který by jejich příjemcům umožňovaly kufr lokalizovat.“

„Rozumím, rozumím,“ řekl rychle Šrámek, aby si dutý hlas nemyslel, že s bůhvíjakým záměrem ze sebe dělá blbce. „Signály v kufru by toho, kdo je zachycuje, mohly dovést až k cílové stanici kufru. Ale –“

„Tuhle iluzi ty i policajti můžete pustit z hlavy. Člověk, který si od tebe bude kufry přebírat, přejede detektorem tebe, auto i kufry. Jestli odhalí nástrahové prostředky, akce končí a víc o nás ani o svým klukovi neuslyšíš. Můžete si podat toho chlápka, ale zjistíte, že nemá ani ponětí, oč jde a pro koho ve skutečnosti dělá. Bezvýznamnej mezičlánek, co má kufry kdesi uložit a tím to pro něho končí… Nejsme totiž idioti… Dál si zapamatuj, že v autě, kterým pojedeš, nesmíš mít telefon.“

„Všechno je mi jasný. A pokud jde o tu signalizaci – nejsem přece vrah svýho jedinýho dítěte.“

„Zavolám zejtra,“ utnul ho dutý hlas a zavěsil.

Zavolal za hodinu.

„Nějaký otázky?“

Šrámek okamžitě navázal na svoje poslechu slova. Teď, když se konečně blížila hodina akce, vjel do něho život.

„Do auta a kufrů mi policajti nic nemůžou vpašovat bez mýho vědomí. A kdyby s nějakou takovou blbou iniciativou přišli, tak je vyrazím a vás na to upozorním. Jenomže oni se ani neopováží přijít,“ mluvil tentokrát poprvé klidně, věcně a sebejistě.

„To je pravděpodobný. Ale dávej si taky pozor na Wolfa a na svoje gorily,“ řekl Sladký. „Na každýho, kdo má k tvým autům a těm kufrům přístup.“

„Wolfa by ani nenapadlo –“ začal Šrámek a Sladký ho okamžitě přerušil: „Co dokáže Wolfa napadnout, to ty i já víme nejlíp. A že Wolfovu srdci jsou dražší prachy než synáček kamaráda, to vím taky, a jestli to nevíš ty, seš vůl. Tak abych to uzavřel: Ve tvým zájmu ti radím, než vyjedeš, aby sis ty sám osobně projel auto i kufry detektorem. Jestli ho nemáš, tak si ho bleskurychle obstarej. A dobře si ho vyzkoušej, jestli spolehlivě funguje.“

„Určitě. Určitě,“ ujišťoval Šrámek. „Přesně tohle udělám, protože opatrnosti není nikdy dost. Ale prosím vás, moje žena je už zase na dně, jestli je chlapec v pořádku. Prosím vás, zeptejte se ho, kam pojede na prázdniny, ano? Zavoláte nám to?“

„Ano,“ řekl dutý hlas a zavěsil.

Šrámkovi měli štěstí, že Sladký byl právě na cestě do Liboce, a tak ve skladišti strčil Danymu magnetofon a řekl: „Jdi se Bohunka zeptat, kam pojede na prázdniny.“

Bylo deset hodin večer, když horký telefon zazvonil u Šrámků ten den potřetí a pokojem se nesl Bohunkův hlásek: „Na prázdniny já pojedu do polepšovny, táta to povídal, protože sem vylil do bazénu velikou pikslu červený barvy, co s ní chlapi natírali lavičky na zahradě. Tátovi se červená voda nelíbila, mně jo. Kluci, do tý polepšovny bych vás moh vzít s sebou, vy ste taky pěkný čísla, bude tam sranda – –“

„Děkuju vám! Já vám, pane, moc děkuju!“ řekla do telefonu chvějícím se hlasem paní Šrámková.

„Dokdy jste schopný opatřit si ten detektor?“ zeptal se dutý hlas Šrámka.

„Zítra během dopoledne,“ nezaváhal Šrámek. „Můžu odejít? Nebudete volat? Na přesun kufrů chci dohlédnout osobně a ten detektor si taky chci sehnat osobně. Nasadil jste mi brouka do hlavy, že věřit nemůžu vůbec nikomu.“

„Máš na to celý den. Nebudu volat vůbec nebo až večer,“ řekl Sladký.

„Jenom vás prosím, kdyby se něco zaseklo… nebo nějaká závada, třeba že byste zjistili, že je moje auto sledovaný… jenom si proboha nemyslete, že je to nějaký můj podraz,“ zaklínal se Šrámek. „Akci přerušte, zavolejte mi, co se stalo, a vymyslete nový plán. Víte přece, že nás policajti odposlouchávají, a tak nemůžu za nic ručit!“

„Postarej se, ať jsi ty, auto a kufry čistý, a všechno klapne,“ řekl dutý hlas a zavěsil.

„Není ten náš kluk fantastickej?“ obrátil se Šrámek na psychiatra. „Dobře ví, že o prázdninách pojedeme na měsíc do Kalifornie a pak ještě bude s mámou na Kanárských ostrovech, prohlíží si prospekty a těší se na to, ale do placu dá srandu, jak jsem zuřil, když jsem musel dát vyčistit bazén a vyhrožoval jsem mu polepšovnou.“

Skvěle placený psychiatr přitakal ten den počtyřiaosmdesáté, že Bohunek je vpravdě fantastické dítě.

Tuto noc manželé Šrámkovi poprvé spali zas tak, že se tomu dalo říct spánek. Uklidňovalo je, že akce předání výkupného je už na spadnutí, a tím i vrácení dítěte.

Druhý den večer se Sladký Šrámka zeptal: „Detektor už máš?“

„Mám. Kufry jsou taky připravený a prověřený, znova všechno prověřím, než vyjedu. Poslyšte, dítě mi dáte hned, jakmile zjistíte, že obsah kufrů je v pořádku?“ naléhal.

„Jo. Hned jak budeme mít jistotu, že všude je ticho po pěšině a expert nám potvrdí, že bankovky jsou oukej. To bude do čtyřiadvaceti hodin.“

„Tak dlouho!“ vykřikl Šrámek. „A jak to uděláte, aby se mu nic nepřihodilo? Má hrozný nápady. Ten nebude někde dlouze vysedávat a čekat jako Heluna.“

„Jenom klid. O Bohunkovi už víme svoje,“ řekl Sladký. „Jestli mezi váma a naším starým všechno klapne, dítě vám budeme vracet my. A při vracení se o něho postaráme stejně dobře, jako se o něho staráme teď. Počestný člověk, kterýmu někdo zaplatí a řekne mu správnou historku, vám ho přiveze až domů.“

Plán byl zajisté docela jiný, ale potřebovali, aby se teď už Šrámek přestal nervovat a s klidem a rozvahou plnil úkoly mu ukládané.

S dialogy mezi Sladkým a Šrámkem byl Ivan nadále navýsost spokojený. „Výborně!“ pochválil si poslední nahrávky a smazal je hudbou v autorádiu. „Takže… pane generální, nějak nejste ve své kůži. Není vám dobře? Nebo nějaké starosti? Děje se něco?“ zeptal se důrazně Mrožka.

„Právě že se neděje vůbec nic,“ povzdechl si Mrožek. „Zrovna dneska jsem o tom mluvil s Cimlem a s Krátkým: všechno jde jak na drátku. A právě to nám připomíná průběh s Helunou.“

Než stačil Sladký vybuchnout, Pepino rychle řekl: „Já tuhle obavu chápu. Všechno klape bez sebemenšího zádrhelu a pak parádní průser… Jo, taky by mi byly milejší sem tam nějaké drobné nesnáze.“

„Poručte si větru dešti, jak byste to nejradši,“ utrhl se Sladký.

„Buďme šťastni, že všechno bezporuchově šlape,“ řekl ostře Ivan. „A do práce! Pane Sladký, pozítří to spouštíme, takže zítra –?“

„Zítra Kája zatelefonuje pilotovi a potvrdí mu, že předběžně stanovené datum pro natáčení naostro – pozítří – platí.“

Scénář celé akce převzetí peněz s nimi Ivan promrskával ještě téměř hodinu a pak vyzval Sladkého: „A teď scénář katastrofický: policie vás zadrží při natáčení anebo když vezete kufry do Prahy.“ Potřeboval si ověřit, jak Sladký zvládl postavu Josefa Smetany, kterou jemu a Kájovi do katastrofického scénáře vymyslel.

Sladký se jen samolibě usmál a spustil:

„Můj brácha má taxikářství a sám taky občas sedá za volant. Nedávno vozil po Praze chlápka, se kterým hodili řeč. Nějaký Josef Smetana, zrovna si zakládá reklamní agenturu. Do reklamy dělal už za komoušů, takže má znalosti i zkušenosti, ale zatím nemá pořádný personál, a tak neví, kam skočit dřív, protože zakázky se už hrnou. Brácha mu padnul do oka a sondoval, jestli by pro něho jezdil pravidelně i mimo Prahu a přitom taky leccos vyřídil a obstaral, že by ho dobře platil. Brácha na to kejvnul jenom proto, že jemu taky už nějakej čas haraší v hlavě, že si otevře reklamní agenturu. Smetana se mu docela zamlouval, tak si řekl, že si ho okoukne, a jestli se opravdu vyzná a má kšefty, nabídne mu, že by mu do toho vrazil nějaký prachy a mohli by to rozject spolu.“

Sladký se odmlčel a Ivan řekl: „Dobrý, ale kdybyste to opravdu musel vykládat policajtům, tak jenom pozor, aby to bylo trochu neurovnaný, ne tak precizní.“

„Já vím. Aby to nevypadalo nabiflovaný,“ přikývl Sladký. „Žádnej strach. Sehrál bych poldům scénu, s jakou bych moh jít na prkna národa voršilkám – jak lid teď trefně říká Národnímu,“ zachechtal se, „a oko by nezůstalo suchý. Prostě scéna, jakej vůl je ten náš Kája a že od prvního okamžiku, co za mnou s touhle volovinou přišel, jsem vyšiloval, protože mi bylo jasný, že tady zas mám šanci pochovat větší peníz, protože to budu pochopitelně já, kdo by nějakýho Smetanu financoval. Povídám mu: Kájo, ty vole, tebe by pořád něco ohromně bavilo, jenomže pak se bavíš tak dobře, že proděláš poslední kalhoty!“

„Petře, netěšíš se už doufám na to, že tenhle svůj velký slavný monolog budeš mít příležitost před policajty opravdu uplatnit,“ řekl půl ironicky, půl usouženě Mrožek, když viděl, jak si Sladký svou roli prožívá.

„A víš, že docela jo?“ popíchnul ho Sladký. „Nedělám rád práci nadarmo. A když už jsem si ten výstup tak bezvadně naštudoval a narežíroval jsem i Káju s jeho verzí – nebylo by škoda, kdyby to zůstalo nepoužito?“

„Maluj čerta na zeď!“ teď už se Mrožek dopálil doopravdy.

„Takže Kája za vámi přišel se zbrusu novým nápadem, jak se nově realizovat, což v praxi znamenalo, že vy do toho jeho v pořadí bůhvíkolikátého podnikání vrazíte nemalý prachy,“ shrnul Ivan. „Tak dál!“

„Hučel jsem do něho: Kájo, neblbni! Jak je to dlouho, cos byl tak žhavej do taxikářství. Tak už se ho proboha drž… Jenomže kdepak náš Kája! Ten když si něco vezme do palice, tak konec, jde za tím jak mezek. Byl jsem bez sebe, že jednoho krásnýho dne mě postaví před hotovou věc, že prodal taxikářství a prachy vrazil do nějakýho pomatenýho, ne-li rovnou podvodnýho Smetany,“ vzrušeně horlil Sladký a Pepino podotkl:

„Je to, pane řediteli, fakt strhující, voršily by se na premiéře utleskaly, ale tak mě napadá… Policajti by přece věděli, že jste bejvalej policajt. Nepředpokládali by od takového suše věcný stručný výklad?“

„To by sice očekávali, jenomže já už jsem jednak dost dementní, jednak by jim to potvrdilo to, co jim vštěpují jejich hlavouni: že bolševický papaláši nad bezpečností byli absolutní tupci a policajti dnes mají velký štěstí, že ty absolutní tupce vystřídali absolutní géniové.“

„Ty a Bohunek z téhle akce uděláte frašku,“ zlobil se Mrožek, o Bohunkových aktivitách a nárocích pravidelně informovaný, a Sladký pokračoval:

„Když z bráchy vylezlo, že už zkusil Smetanu oťuknout, co on na to, že by do toho šli spolu – a to ho prosím ten náš idiot znal snad čtrnáct dní a už mu nabízí prachy! – a Smetana že proč ne, jenom co se tak během měsíce rozjede, bylo mi hrozivě jasný, že musím vstoupit na scénu. Bráchovi jsem dal nůž na krk, ať Smetanovi nakecá, že by mohli přibrat i mě, zrovna jsem se vrátil z práce z Německa, vyznám se a nějaký prachy mám taky. Jel jsem tedy s nima, když ho Kája vozil po Praze, a musím teda říct, že tenhle Smetana má dar přidělovat práci. Než jsem se vzpamatoval, už jsem byl taky zaměstnanej. Má zrovna jednu reklamu rychlovku, oba mu s ní musíme bodnout. Zákazník je rakouský výrobce kufrů, které míní hodit na náš trh, na reklamní šot do televize docela pustil chlup, tak to pro nás všechny tři bude lukrativní.“

„Nemíníš, doufám, rozplakat policajty líčením, jak ses tím reklamním šotem mínil postavit na nohy a zaplatit konečně dluhy?“ staral se Mrožek a všichni se rozesmáli.

„Sranda by to byla,“ připustil Sladký.

„Vy jste fakt, pane řediteli, ztracenej hereckej talent,“ povzdechl si Ivan ne docela si jistý, jestli Sladkého nadání – kdyby nedej bože došlo uplatnění – by bylo ku prospěchu věci. Snažil se věřit, že ano.

„Na střední škole jsem vedl divadelní kroužek,“ pochlubil se Sladký. „A měl jsem v tomto směru všelijaký představy o svý budoucnosti. Jenomže mě vzal pevně do ruky strýček, člen ústředního výboru na ÚRO, a nasměroval mě na docela jinou kariéru: na nesmiřitelný boj s třídním nepřítelem,“ zachechtal se Sladký. „No nic, tak dál: S tou lukrativní zakázkou jsem slíbil trochu pomoct, protože jsem se chtěl přesvědčit, co v tom Smetanovi je, co je to za člověka. Můj úkol byl nenáročný: na určený místo dovézt rekvizity, naaranžovat je a po natáčení je zase sbalit a hodit do Prahy. Kája zas měl všechno dohodnout s pilotem a dovézt rekvizity, co budou potřebovat oni. Tahle volovina – Kájova nejnovější iniciativa – mě prosím stála dvě půldne času. Generálka natáčení a natáčení samotné. Proč se to nedalo zmáknout v jednom dni, na to se ptejte Smetany. Mně podal vysvětlení na takový odborný úrovni, že jsem neměl páru, o čem to žvaní.“

„Je to síla,“ pochválil Sladkého Pepino.

„Kdo tu scénu s letadlem natáčel? A kde byl v tu dobu Smetana? S vámi?“ zkoušel ho dál Ivan.

„Právě že si to Smetana natáčel sám, tak s námi nebyl. Povídal, že to bude natáčet na… nevím už, jak ten kopec jmenoval.“

„Proč jste jel k téhle akci favoritem, když jinak jezdíte jenom s volvem nebo BMW?“ vložil se do křížového výslechu Pepino.

„Před Smetanou jsem přece nemohl exhibovat s takovým auťákem. Nechtěl jsem, aby uhodl, jak jsem ve skutečnosti situovaný. Tak jsem si vzal auto z půjčovny naší firmy,“ bezchybně vysvětlil Sladký.

„Na natáčení té reklamy vám nic nebylo divný? Nepřipadalo vám to fušerský?“ ptal se dál Pepino.

„Vůbec jsem o tom nepřemejšlel, hlavně proto, že reklamě vůbec nerozumím, tím méně tý technický stránce věci. Mně šlo jenom o to, Smetanu si oťuknout tak celkově, jestli to není jasný hochštapler nebo grázl, což by můj brácha rozpoznal chvíli potom, co on mu sebral peněženku a podříznul krk. Můj záměr byl: jestli mi Smetana bude připadat seriózní, tak tu jeho firmu a její šance dám proklepnout machrům a pak teprve se rozhodnu, jestli pro bráchu do toho ty prachy vrazím.“

„A připadal vám seriózní?“ byla další Pepinova otázka.

„Ale docela jo, přestože jsem se s ním viděl mnohem míň, než jsem doufal. Při tom natáčení například vůbec. Na druhou stranu zas na mě udělalo dobrý dojem, že všem zaplatil do koruny – a dokonce předem – co slíbil.“

„Jaké jste měl pokyny ohledně kufrů, tedy těch, se kterými se údajně natáčelo naostro?“ zeptal se Ivan.

„Jako po natáčení? Měl jsem je odvézt ke Kájovi do dispečinku a tam je zamknout do komory, aby je nikdo neukradl, protože za pár dní se s nimi mělo ještě něco natáčet a Smetana jiný nemá, musel by pro ně jet do Vídně.“

„Toto je tedy verze pro případ, že by vás policajti chytli s kufry při takzvaném natáčení anebo cestou směrem na Prahu. Ale kdyby si vás podali až později, protože je k vám něco dovedlo, až kufry už budou v bezpečí?“

„Pak řeknu, že když jsem vyjel z místa natáčení, ještě v lese na nejbližším rozcestí na mě čekal ve svým autě Smetana a kufry si převzal.“

„Jiná možnost: policajti vás drapli ve chvíli, kdy jste s kufry přijel domů, tedy do své vily v Radotíně,“ kladl Ivan další a další kontrolní otázky, protože pro určité fáze akce Bohunek bylo možno výpovědi pro policii předem přesně připravit, tudíž neplatilo takřka univerzálně použitelné: mlčet a čekat na advokáta. Naopak: proč by odmítli výpověď dva bezúhonní občané, Petr Sladký a Karel Šimek, ve vší počestnosti spolupracující na reklamním šotu?!

„Pak platí verze, že kufry jsem měl uložit u Káji v dispečinku, ale už se mi tam nechtělo, takže zůstávají u mě doma a ke Kájovi do Nuslí je hodím zejtra cestou do práce,“ odpovídal stále bezchybně Sladký. „Veškerý moje výpovědi se budou odehrávat v přítomnosti mýho právníka a po konzultaci s ním, od okamžiku, kdy bude jasný, že jde o jakýsi snad závažný výslech. Policajtům to nanesu: Podívejte se, pánové, jsem bejvalej policajt, a tak dobře vím, že vyslýchanýmu je nejlíp, když je u výslechu jeho právník. Takže mi ho zavolejte a pak si pěkně popovídáme.“

„Nepřipadalo vám divný, že kufry jsou zamčený?“ vypálil Pepino.

„Voni byly zamčený?“ podivil se Sladký. „Je to možný – přece aby se při natáčení nerozevřely, ne?“

„Věděl jste, co je jejich obsahem?“

„Jak bych to mohl vědět, když tvrdíte, že byly zamčený?… S jistotou vím jen jedno, že pro tu natáčecí scénu musely být dost těžký. A Smetana se zmínil, že je napěchoval novinama.“

„To vás nenapadlo ty noviny z nich po natáčení vyhodit? To jste se s tak těžkými, narvanými kufry vláčel do Prahy?“

„To jsem je měl podle vás jako vyprázdnit v tom lese? Případně tam ten papír taky zapálit, ne?… A tuhle otázku mi prosím položej policajti!“ kácel se Sladký a Pepino mu zatleskal.

„Jak byste Smetanu vy a Kája popsali – rozšafný, sotva padesátník – to si opakovat nemusíme,“ uvažoval nahlas Ivan, „takže se obraťme ke Kájovi. Jste si absolutně jistý, že svoji potenciální výpověď má taky v malíčku?“ zeptal se Sladkého.

„To jsem si teda absolutně jistý,“ řekl Sladký. „Probuzen ve tři nad ránem by vysypal svoji verzi o reklamní agentuře: jaký já jsem posera a opatrník, který než pustí chlup, půl roku kádruje, a než dokádruje, fantastická šance je v hajzlu.“

„Jak to, že se Kája pilotovi představil jako Šípek? To už věděl, že ta spolupráce se Smetanou nějak smrdí?“ zeptal se Pepino.

„Takový tvrzení by Káju pěkně vytočilo. Představil se pochopitelně jako Karel Šimek, a protože se mu Buda zamlouval, začali si tykat. Tím si nemohl všimnout, že snad Buda špatně zaslech jeho jméno a myslí si, že je Šípek.“

„Proč po skončeném natáčení měl Buda přistát a civět u vesnice Komínek, kde je rovněž dráha pro přistávání čmeláku? Nebylo to proto, aby pachatelé měli dost času s kufry ujet? Aby policie – kdyby byla kufrům v patách a Buda jí s nimi zmizel ve vzduchu – nemohla Budu rychle zmáčknout, jakmile by se vrátil na svoji základnu, tedy vyslechnout ho, kam kufry dopravil?“

„Kája ví jen tolik, co mu řekl Smetana: až splněj svůj úkol pro natáčení, aby se upíchli u Komínku a čekali tam na něho půldruhý hodiny, kdyby bylo třeba ještě něco přitočit. Když se neukáže, znamená to, že pro ně práce skončila,“ deklamoval Sladký.

„Jak to, že jste si pro natáčení naostro znova vyzvedával od Smetany kufry?“ vystřelil Ivan další otázku policajta Kájovi. „Proč jste si tuhle rekvizitu vy anebo váš bratr u sebe už po té generálce rovnou neponechali?“

„Při generálce jsme pracovali s nějakejma obyčejnejma kuframa, aby se ty parádní před natáčením naostro náhodou nepoškodily,“ Kájovými ústy odpověděl Sladký.

„Výborně!“ pochválil si Ivan, kterému konečně docházely otázky. „Jak už jsem vám říkal, když jsem s tím nápadem na letadlo přišel: jenom zpoloviny plní účel, aby auto s penězi zmizelo policajtům z očí, kdyby náhodou navzdory mým informacím s nimi Šrámek spolupracoval a oni se na auto s výkupným nějak zdálky zavěsili… Ta druhá, mnohem podstatnější úloha letadla je, abyste vy, pane řediteli, i váš bratr měli pro policii perfektní historku, kdybyste byli zadrženi ať už v průběhu akce anebo mnohem později, až už Bohunek bude doma a kriminálka by dupla na plyn. Proto vás s promrskáváním katastrofického scénáře tak otravuju.“

„To je nám všem přece úplně jasný a buďte klidný: stejně jsem to já zas promrskal s Kájou,“ řekl Sladký. „A vůbec mi není proti mysli, že tenhle katastrofický scénář máme po ruce, i když jsem si jistý, že Šrámek s policajty nespolupracuje, a tím jsou odrovnaný i v případě, že je nějakej ambiciózní vůl shora nutí do aktivity, kterou by dítě ohrozili. Že dupnou na plyn, až bude kluk doma, tomu věřím, ale k nám se stejně nepropracujou,“ byl si jistý.

„A i kdyby se proti zdravému rozumu propracovali, když se vy a Kája budete držet své reklamní story se Smetanou, jste neprůstřelní,“ dodal Pepino. „Ta story má přece svoji perfektní logiku: copak by si únosci, o kterých policie ví, že disponují značnými prostředky technickými a vysokým intelektem – copak takoví únosci by si sami osobně šli pro výkupné? Strkali by hlavu do oprátky, když na to se dají najmout nic netušící lidé? Anebo že by člověka, kterého pro výkupné pošlou, sebeméně zasvětili? To už je úplně absurdní… Ne, ne. Pan ředitel Sladký a jeho bratr nejsou ani pachatelé, ani zasvěcení, jenom prostě blbě naletěli grázlovi Smetanovi a ani ten asi není žádná špička, ale nejspíš taky jenom mezičlánek. Zkrátka a dobře tvrdím, že figuru SMETANA Ivan stvořil úplně geniálně. Kdyby došlo na nejhorší, Smetana je dokonalý záchranný pás pro pana ředitele Sladkého i pro Káju,“ mluvil s hlubokým přesvědčením Pepino.

„Krásně se to poslouchá,“ pokýval hlavou Mrožek, „ale pravda je taková, že jestli tahle tvoje parádní exhibice, Petře, dojde uplatnění… jestli ji budete muset s Kájou policajtům sehrát – znamená to jenom jedno: že je s námi všemi ámen,“ přispěchal se svou troškou defétismu do mlýna Mrožek. Promluvil však s takovou ponurostí, že se všichni, namísto aby se cítili deprimováni, rozchechtali a sám Mrožek se k nim nakonec přidal.

A Sladký se ho zeptal: „Můžeš mi teda doprdele, Jardo, říct, proč do toho vůbec jdeš, když čekáš jen samý katastrofy?“

„Ano… Protože po té bance velice toužím,“ odpověděl mu důstojně Mrožek.

Kapitola 24

V ten den, kdy akce převzetí výkupného měla být odstartována, Ivan se ráno jen tak jakoby mimochodem zastavil v kanceláři kapitána Nedbala. I když se dobře znali a názorově si byli velmi blízcí, za normálních okolností by si nedovolil Nedbala se na jeho případ vyptávat. Jenomže Nedbal věděl, že naftaři jsou Ivanova zájmová sféra, a tak Ivan neriskoval, že jeho zvědavost Nedbala zarazí.

„Tak jakpak se daří mým oblíbeným naftařům?“ zeptal se, když vstoupil a viděl, že Nedbal je sám. „Nemáš pro mě nějakou dobrou novinku, třeba že se unesli a podřezali navzájem do posledního kmotra?“

„To teda bohužel nemám. Posaď se, Ivane. Poslechni si tohle, co tomu řekneš,“ přehrál mu poslední rozhovory mezi Šrámkem a únoscem.

„Hm… Odhadovals to správně, když ti od začátku připadali inteligentní a dobře vybavení. Postup mají vymakanej a bude neprůstřelnej. Moc si asi neškrtnete,“ pokyvoval hlavou Ivan.

„Vůbec si neškrtneme. Starej by nás rád nahnal do nějaký akce, aby se blejsknul v televizi, jak válíme, ale já jsem to odmítnul, že by to bylo hazardování s životem toho děcka,“ řekl kapitán Nedbal.

„Jak odhaduješ, že únosci budou při přebírání výkupného postupovat?“ zeptal se Ivan. „Já to vidím tak, že první pokyn dají Šrámkovi domů telefonem, takže ho podchytíte. Poženou ho k nějaký schránce, kde ho čeká písemná instrukce, co dál – a tím jste vyšachovaní, protože tu schránku si budou zpovzdáli hlídat. Vědí, že se neopovážíte k ní přiblížit, protože víte, že by vás viděli a akci odpískali,“ hádal Ivan. „Tuctový začátek. A dál?“

„Dál to bude pokračovat taky tuctově – budou ho honit sem tam od jedný schránky s instrukcema ke druhý, a to místama, kde si zdálky můžou ověřovat, jestli ho někdo nesleduje. Netuctová je jenom ta jejich technická vybavenost – o inteligenci ani nemluvě – která jim umožňuje eliminovat nevalnou a nedostatečnou techniku naši,“ byl otrávený Nedbal.

„Šrámek by ti stejně nedovolil, abys mu napajcoval auto nebo zavazadlo s prachama,“ řekl Ivan.

„Nedovolil, ale přesto bysme se o něco pokusit mohli. Jenomže ten kretén, co telefonuje, se planě nevytahuje. Věřím mu, že v průběhu toho Šrámkova putování si ho někdo někde prolustruje, a věřím mu dokonce i to, že ten člověk bude jenom mezičlánek, který neví vůbec nic. Stejně tak nebude vědět nic ten, kdo prachy převezme. Přes další mezičlánek by nás sice k onomu muži v pozadí snad dovedl, jenomže my si sledovačku nemůžeme dovolit, protože je v sázce život dítěte.“

„Vidím to stejně,“ přitakal Ivan. „Znáš mě, že já jsem pro akci skoro za každou cenu. Ale v tomto případě… ne, nedovedu si představit, že by mě napadlo něco tak geniálního, co by se dalo zorganizovat bez ohrožení dítěte.“

„Všiml sis, jak mají únosci přečtenýho Wolfa?“ zasmál se kapitán Nedbal. „Povídám ti, že jsou to taky naftaři. Buď konkurence, anebo odběratelé či dodavatelé EXTRANu, který je okradl, podfouknul… A výkupné je částka, nad kterou by se nám protočily panenky. Žádná jenom sedmimístná cifra.“

„Aby vám Šrámka při tom putování s prachama někde neodpráskli,“ podotkl Ivan.

„S takovým vývojem nepočítám, i když by mi nebyl proti mysli,“ ušklíbl se kapitán Nedbal. „A kdyby se mi pachatel chtěl opravdu zavděčit, tak by to zaběhnul naládovat ještě do Ryšavýho a Wolfa.“

„Za to bych i já dal svoje roční prémie,“ zasmál se Ivan. „No nic… Kdybys v týhle vřavě naftařů kápnul na něco, co by se mohlo hodit mně – víš, kde sedím.“

„Jasný, ale s ničím moc nepočítej. Hele – na rovinu: nezanedbali jsme s mejma klukama nic, co je naší povinností, ani u Bechra, ani u toho děcka. Ale jinak… Jestli na něčem potíme krev, tak určitě ne na klukovi zločince, kterýho si táta vykoupí, ani na hajzlovi Bechrovi. Jestli na něčem potíme krev, tak na znásilněný a brutálně zavražděný jedenáctiletý Elišce Němcový… na okradeném a zavražděném důchodci Motlovi… na zmasakrovaný zdravotní sestře, která vešla do svýho bytu ve chvíli, kdy tam probíhala vloupačka, a páteř má v takovém stavu, že je velká otázka, jestli se ještě někdy postaví na nohy… Kdybych měl s mejma klukama potit krev ještě na Šrámkovi a Bechrovi, tak bysme nedělali čtrnáct, ale pětadvacet hodin denně.“

„Stačí,“ řekl Ivan. „Vím přece, jak na tom jste. Nepřipadá ti, proboha, že si myslím, že bys měl na Šrámkovi a Bechrovi přidat?“

„To mi určitě nepřipadá. Ale stejně určitě vím, že si to myslí našich pár hlavounů. Jenomže na ty já seru. Zrovna včera jsem řekl Beránkovi, že už se nemůžu dočkat, až mě vyrazí. Pak si konečně najdu místo, kde si za rok našetřím na novej auťák… Nepřipadá ti někdy, že jsme úplný volové, že za ty prachy a při těch buzeracích tady pořád ještě děláme… a mnohem víc, než musíme?“ řekl unaveně kapitán Nedbal.

„Ne, to mi nepřipadá někdy, ale permanentně,“ ujistil ho Ivan na odchodu.

Pak naskočil do auta, ujel asi dva kilometry a odbočil do úzké jednosměrné uličky, kde měl parkovat Sladký – a jenom vyčkávat. To, že Ivan projede okolo něho, znamenalo, že ani na kriminálce se neděje nic, co by bylo důvodem akci neodstartovat. Jenomže namísto zeleného favoritu se Sladkým uviděl Ivan už zdálky Pepina, jak si opřen o kapotu svého auta čte noviny. Gestem dal najevo, aby Ivan zastavil.

„Kruci, co zas má bejt tohle?!“ zaklel Ivan, znova se přesvědčil ve zpětném zrcátku, že ho nikdo nesleduje, a pak zastavil těsně před autem Pepinovým.

Pepino odhodil noviny na sedadlo svého auta a přisedl si vedie Ivana.

„Průser. Něco se děje v Liboci. Ráno kluci naléhavě volali Sladkého, aby okamžitě přijel. Poplach stupeň číslo čtyři.“

„Co by se proboha mohlo dít v Liboci?“ snažil se Ivan zachovat klid. „Nejhorší možnost, jaká mě napadá, je, že se stalo něco klukovi… onemocněl… anebo úraz – při tý jeho superaktivitě,“ zbledl Ivan při tomto pomyšlení.

„Štěstí, že jsme mysleli i na tuhle eventualitu,“ snažil se být klidný Pepino.

V libockém skladišti stála kradená starší škodovka, kterou měl být Bohunek odvezen, kdyby náhodou onemocněl tak, že by potřeboval lékaře. Někdo by s ním odjel pár kilometrů od základny, ponechal ho v zamčeném voze a vyrozuměl rodiče, aby si pro něho okamžitě přijeli.

„Co přesně kluci řekli?“ zeptal se Ivan.

„Sladký se ráno ukázal v práci, a těsně než chtěl vyjet sem, ještě si mě k sobě zavolal. Vešel jsem k němu, zrovna když mu začal vyzvánět telefon. Chviličku poslouchal, pak řekl: Jo, hned se na to kouknu… zavěsil a přehrál mi to. Jeden z kluků povídal: Pane Sladký, ty čtyři smlouvy s Kladnem jsou neúplný. Můžete se na to hned podívat?“

„Hergot!“ ulevil si Ivan a udeřil pěstí do volantu.

Vyslovená číslovka znamenala stupeň ohrožení anebo prostě nějakého maléru, vyšší už byla jenom pětka, která by znamenala aktivitu policie. Aby se na to Sladký okamžitě podíval, to byla výzva, aby hned přijel.

„No nic, tady to nevyřešíme, doufejme, že jenom došly Bohunkovi nažehlený spoďáry nebo oblíbenej šampon,“ vrátil se zas Ivanovi humor. „Hele, Pepino, zastavím se ještě v práci, něco tam zařídím a hned zas vypadnu a přijedu domů. Tam jedině můžeme bez problémů komunikovat.“

Pepino jel domů rovnou, Ivan se u něho objevil za necelou hodinu.

„Nějaký zprávy?“ zeptal se hned, jak za ním zaklaply vstupní dveře.

„Nic,“ řekl otráveně Pepino. „Pojď hrát šachy. Stejně nic nevymyslíme.“

Hráli sotva dvacet minut, když se ozval Sladký a Pepino hned pustil jeho hlas na celou místnost:

„Pepino, ten kontrakt jsem uzavřel za optimálních podmínek, prostě všechno na jedničku, i když to byla fuška. Za chvíli jsem u tebe, pokud tedy ředitel může navštívit poradce v jeho bytě,“ hlaholil Sladký a Pepino i Ivan cítili, jak se jim odvaluje balvan ze srdce.

A protože Ivan kýval, Pepino řekl: „Samozřejmě že mě můžete, pane řediteli, navštívit. Omlouvám se, že vám s tím bolením zubu působím takovou komplikaci.“

„Řezat, řezat, řezat – myslím Bohunka,“ byla první slova Sladkého, když vpadl do Pepinovy garsoniéry. „Ráno zřezat za to, co vyvede, večer za to, co vyvedl… Jak je pámbu nade mnou, v životě jsem nevztáh ruku na dítě. Ale dneska mě ta dlaň svrběla. Víte, co ten všivoň udělal?“ Než jim to začal vyprávět, ještě řekl: „S Kájou už jsem to vytelefonoval. Aby řekl pilotovi, že natáčení musíme z technických důvodů odložit na zítra, ale dnešek dostane taky zaplacený.“

„Jenom aby měl zejtra čas,“ znepokojil se Pepino.

„Už mi Kája volal zpátky do auta, že je to oukej,“ řekl Sladký.

„Hm… mohlo se to stihnout ještě dneska,“ řekl Ivan rozmrzele s pohledem na hodinky. Zdaleka ještě nebylo poledne.

„Ne… Ne! Převálcován Bohunkem jsem dneska schopný už jen tak se svalit na zahradě k bazénu anebo před televizor,“ řekl Sladký a Ivan, když si uvědomil, co Sladký musí při předávání výkupného zvládnout, hned omluvně řekl:

„Promiňte. Samozřejmě že na tu akci musíte být odpočatý a po všech stránkách fit… a ne po šoku z toho mrňavýho skřeta. Už mi to nejspíš vynechává,“ dotkl se čela, „protože avízo, že se něco děje v Liboci, a dokonce na čtyřku, to byl šok. Celou dobu jsem měl před očima něco, jako že ten spratek vylezl na komín a zřítil se – –“

Protože se blížilo poledne, Pepino přinesl kávu, šunku, sýr a chléb a během tohoto improvizovaného oběda jim to Sladký vyprávěl.

Bohunka si zvykla pootevřeným oknem navštěvovat velká černá vypasená kočka, nejspíš z některého stavení, která byla od skladišť vzdálena něco přes kilometr. Očividně to byla kočka domácí, nikoli divoká nebo bezprizorní: v jejich příbytku si počínala jako doma, věděla, jak dát najevo, co chce. Robi a Dany nic nenamítali, že Bohunek ji cpe dánskou šunkou, byli rádi, že se Mindou zabaví a mají od něho chvíli pokoj. Bohunka jenom štvalo, že Minda se nikdy dlouho nezdrží, nejvýš tak hodinku a už si vynutí vypuštění.

To ráno po snídani se Robi a Dany usadili do křesel s detektivkami. Moc dlouho si ale nečetli, protože Bohunek s nimi cloumal, aby si s ním šli na chodbu čutat. Když si nemohli čutat venku, spokojoval se i s chodbou.

„Bohunku, proč si nehraješ s Mindou?“ zeptal se mrzutě Dany. Věděl, že ještě před chvílí ji Bohunek ve svém pokoji cpal holandským sýrem a francouzskou paštikou. „Pak ať mi opozice vykládá, že nám klesá životní úroveň,“ poznamenal Dany k Robimu a oba se rozchechtali.

„Nemůžu si hrát s Mindou, protože ta zmije mi zas už zdrhla,“ stěžoval si Bohunek. „Ale už jsem si ji pojistil, aby se musela vrátit.“

„Jak sis to pojistil?“ zpozorněl Dany.

„Dal jsem jí na krček ceduličku, že to je Minda Bohuslava Šrámka,“ vysvětlil Bohunek.

Dany a Robi byli rázem na nohou. Výslech Bohunka informaci už jen upřesnil: kočce uvázal na krk šňůrku, na kterou navlékl cedulku z kousku tuhého papíru s nápisem: JÁ JSEM MINDA BOHUSLAVA ŠRÁMKA.

S touhle cedulí teď Minda lítá po Liboci… teď, když díky televizi celý národ ví, že se hledá unesený Bohuslav Šrámek… šíleli Dany s Robim. S touhle cedulí ta zatracená kočka dříve či později dorazí domů. Rodina to zavolá policajtům a vzápětí je tu komando, které pročeše celou tu část Liboce, jež spadá do Mindiny zájmové sféry. Že snad by jim přitom mohl ujít komplex skladištních budov, navíc momentálně nepoužívaný, čili přímo se nabízející desperátům a zločincům – v to se určitě doufat nedalo. Dany a Robi už přímo slyšeli, jak rupají bezpečnostní uzávěry na masívních kovových vratech – a všemi objekty se přežene smršť ostrých hochů.

Dany s Robim nejdřív proletěli všechny skladištní prostory, jestli tam někde Minda není. Její vstupní ani únikové cesty sice neznali, ale nepochybovali, že jich tu má jistě víc. Na jejich volání se neukázala.

„Takže evakuace nebo kryt,“ řekl Robi a zatelefonoval strýcovi SOS.

Pro případ evakuace měli klíč od neobývaného rodinného domku v nedaleké Ruzyni, který firma nedávno koupila tak, jak kupovala každou nemovitost, jež se jí naskytla za přijatelnou cenu. Pokud se nedala využít, po čase se zase prodala se značným ziskem. Evakuovat ovšem směli pouze v případě požáru anebo něčeho v jeho úrovni, poučil je strýc. Mohlo to tedy být ještě zemětřesení, snad potopa či kobercové bombardování Liboce, ale zcela určitě ne epidemie dýmějového moru, lepry anebo Minda.

„Evakuace za bílýho dne by bylo riziko i bez pohotovosti policajtů,“ řekl Dany. „Nezapomeň, že kočky se courají po nocích a ve dne přicházejí domů. Minda mohla mazat domů rovnou od Bohunka a touto dobou už se může hnát do Liboce komando. Teď se vynořit by byla sebevražda.“

„Takže okamžitě přesun do úkrytu,“ řekl Robi.

Kompaktní čtverec skladištních objektů – v jehož středu byl dvůr s domkem, kde žili – byl jednou svou stranou přitisknutý na úpatí strmé zalesněné stráně. Pod tímto skladištěm byl vybudován kryt, nebo spíš úkryt, který jako kuriozitu předváděl při prodeji představitelům firmy PROTECH starý pán, jemuž tenhle areál připadl v restituci. Vyprávěl jim, že původně tu byl jenom sklep, z něhož jeho otec odbojář se svými přáteli vybudoval úkryt, kde po celou válku skrývali pronásledované. A byl to jeden z nemnoha úkrytů, které nacisté nikdy neodhalili.

Kryt tvořily tři dvacetimetrové místnosti a čtyřicet metrů dlouhá úzká chodba, jež končila průlezem ústícím do stráně, kde byl pečlivě zamaskovaný východ. Vpravdě však dokonale byl maskován vstup ze skladiště. Vsunutím železné tyče do jedné z mezer mezi betonovými deskami, jež ve skladišti vytvářely podlahu, se dal jen nevelkým tlakem – díky důmyslné mechanice – jeden betonový kvádr vyklopit a pod ním se objevilo schodiště. Když firma PROTECH tyhle objekty koupila, v krytu byly už jen zchátralé trosky původního jakéhos takéhos komfortu: záchodu, vodovodu, osvětlení a větrání.

Krátký a Ciml si vzali do hlavy, že tenhle kryt dají zrestaurovat. Mrožek a Sladký to pokládali za dobrý nápad, někdy by se mohl hodit k uskladnění nějakého horkého zboží. Jenomže když se přišli podívat na výsledek – káceli se: byl tu komfortní příbytek se všemi technickými vymoženostmi: klimatizace a dokonalé větrání, stěny obložené dřevem, na zemi položeny dlaždice a na nich poházeny koberce, perfektně vybavená kuchyně a koupelna, tři pohodlné pokoje s lůžkovinami a základním ošacením, spíž s trvanlivými potravinami… Oba vstupy, jak ten ze stráně, tak ten ze skladiště, byly posledním výkřikem techniky. Podlahový betonový kvádr ve skladišti – byl to ten původní, aby splýval s okolní stařičkou podlahou – se sám pomalu vyklopil na zakódovaný povel pomocí jednoho ze spínačů v kovové skříni ve skladišti. Pro případ, že by nešel proud, bylo možné s trochou námahy vyklopit vstupový panel i ručně. Otevírání zevnitř bunkru bylo velmi jednoduché. V úkrytu byl samozřejmě i telefon a kromě normální televize tu byl též televizor pro uzavřený okruh, aby se zdola nechalo sledovat, co se děje nahoře.

„Vám fakticky přeskočilo!“ řičel tehdy Sladký. „To už vážně nevíme, co s prachama?! Jak je vyhodit oknem?! Rány do hlavy, co musela stát jenom tahle volovina!“ bušil pěstí do dokonalých bezpečnostních pancéřových dveří ústících do stráně, a to ještě ani nevěděl, že z druhé strany jsou teď maskovány v rámci nové terasovité úpravy celé stráně, jež též patřila jejich firmě.

Mrožek nad tím vším jen vrtěl hlavou a nakonec se omezil na otázku: „Chystáte se snad do ilegality?“

„Ne, chystaj se to pronajímat skopčákům jako rekreaci v českých jeskyních,“ dál nepříčetně řičel Sladký. „Sexy obsluha duo Ciml a Krátký – dole bez… A mimo sezonu – aby ta nádhera neležela ladem – sem budeme na dovolený jezdit my. Moje stará chce letos do Egypta. Zblázní se radostí, až jí řeknu, že pro ni mám něco fajnovějšího – katakomby u Liboce!“

Ciml se urazil a Krátký, jehož koníčkem v dobách, kdy působil na ÚV KSČ, bývalo budování protiatomových krytů, aby se alespoň nejelitnější část národa, tedy vysocí funkcionáři, zachránila před imperialistickou agresí a mohla se tak stát zdravým jádrem pro zrod dalších stranických funkcionářů – tedy Krátký ponuře pravil:

„Jenom aby to jednou nebylo někomu z nás móc dobrý. Člověk nikdy nemůže vědět, kdy bude potřebovat nějaký čas se ukrývat – prostě zmizet.“

„A tahle situace nastane hodně brzy – ukrývat se a mizet budeme muset před věřitelema, jestli budeme takhle hospodařit,“ kopl Sladký do koženého fotelu.

„Je to otázka vkusu. Já osobně, až bude třeba zmizet a ukrývat se, zmizím a ukryji se například na Floridě anebo v San Francisku v nějakém dobrém hotelu,“ řekl Mrožek se svým suchým humorem.

Krátkého nevyvedl z dobré míry on ani Sladký. Svým dílem byl fascinován, stejně jako byl fascinován nově nastolenými polistopadovými poměry. Zatímco dřív ho v jeho rozletu někdo neustále srážel – nejsou lidi, nejsou prachy, byl nejfrekventovanější slogan socialismu – dnes měl k dispozici jak lidi, tak prachy v míře nejhojnější.

Když bylo rozhodnuto umístit Bohunka s kluky v Liboci, uvažovalo se i o krytu. Sladký, dosud proti krytu najedovaný, se vyjádřil, že všichni tři, Robi, Dany i Bohunek, by z toho měli během dvou dnů deprese s halucinacemi. Když Pepino úkryt prohlédl a poreferoval o něm Ivanovi, ten se nakonec rozhodl, že ne: dle Pepinova dobrozdání je Bohunek výjimečně bystré dítě. Snadno tedy rozpozná, že je kdesi v podzemí. A až si ho po návratu domů podá psycholog, a kdyby se zveřejnilo, v jakém komfortním podzemním bytě byl ukrýván – mohl by se najít někdo, kdo by si vzpomněl: takovéhle bydlení jsme přece zřizovali tam a tam. Je sice pravda, že Ciml s Krátkým tuto akci komplexně zadali firmě německé, která na to poslala do Prahy svoje lidi, ale přesto se Ivan rozhodl nic neriskovat. Do úkrytu se kluci s Bohunkem uchýlí jen v případě nouze a pak ho tam budou držet důsledně v jediné místnosti, o které mu nasugerují, že je to komora bez okna. A při přenášení musí mít pečlivě zahalené oči ještě než s ním opustí domek.

Teď tedy Dany s Robim ve zběsilém spěchu nacpali všechny Bohunkovy věci do tašek, naházeli je do krytu a hned tam taky odnesli Bohunka. Ten celou tuhle akci prospal, protože včera s nimi ponocoval dlouho do noci u televize, což si doslova vydupal. Začínaly se už u něho projevovat první známky důsledků nenormálního života, jakási hysterická podrážděnost a zarputilá umanutost.

Dany ho zabalil do osušky tak, aby měl zakrytou celou hlavičku, Bohunek si jen zafuněl a spal dál. V krytu ho uložil na lůžko, rozsvítil mu jen malou lampičku, zamkl a šel s Robim do vedlejší místnosti.

Robi řekl: „Jdu to nahoru ještě project, jestli tam určitě není po Bohunkovi nějaká stopa. Otřu taky všechno, po čem sahal, ale je to celkem zbytečný, jestli kriminálka nasadí komando, tak to tu jen proletí všechno jak smršť a pořítí se dál. No a už počkám nahoře na strejdu, musí tu bejt každou chvíli. Snad by bylo nejlepší, kdybych vůbec zůstával nahoře. Kdyby sem vtrhli, tak je provedu a řeknu jim, že tu připravujeme velkou rekonstrukci, mám tu leccos na práci a občas tady i přespávám.“

Sladký vjel do skladiště chvíli nato, co se Robi vrátil do domku. Když uslyšel jeho auto, vyšel mu naproti a řekl: „Dany s děckem už jsou dole.“ A pak mu vylíčil, co se přihodilo. To už seděli v domku nad kávou.

Sladký prošel všechny místnosti, aby se ujistil, že tu skutečně nezůstaly stopy po dítěti, a Robimu schválil, že tu chce zůstávat.

„Ale u chlapce byste se měli střídat,“ podotkl.

„To bude nutný, protože jeden by to nevydržel. Začíná to houstnout. Klukovi už to začíná lízt na mozek, přestože se mu věnujeme prakticky nepřetržitě. A teď když má bejt dokonce jenom v jedný cimře, to teda může bejt peklo. Asi dojde na ten hysteps… Zatím, strejdo, nevíš, jak dlouho tu ještě musíme tvrdnout?“

„Už se to chýlilo ke konci,“ řekl podle pravdy Sladký. „Mohlo vám to skončit během čtyřiadvaceti hodin. Ale s tímhle zádrhelem se to určitě protáhne. Teď ti nepovím, jak moc. Tak jen, prosím tě, vydržte. Jak to tu skončí, vyrazíte si na čtrnáct dní do Alp,“ věděl, že to je jejich nejmilejší končina.

„Ale ne,“ řekl Robi. „Však už stejně za chvíli jedeme na dovolenou.“

Za akci Heluna jim oběma i Kájovi a Pavle Sladký zaplatil u německé cestovní kanceláře šestitýdenní putování po Spojených státech.

„To nevadí. Na dovolenou jedete přece až v srpnu,“ řekl Sladký. „Tý Alpy si za Bohunka zasloužíte. No nic. Zastavím se tu nejspíš už zejtra. Kdyby něco – všechno víš, co a jak. Ani necekneš a chceš našeho právníka. Samozřejmě že dít se nic nebude. To já jen tak ze zvyku, jak jsem vždycky zvyklej mít po ruce i katastrofickej scénář.“

„Taky nečekám, že by se něco dělo,“ byl naprosto klidný Robi. „I kdyby sem vtrhli – tak zase odejdou.“

„Toho haranta bych rozškubnul,“ ulevil si Sladký, když ho Robi vyprovázel k autu zaparkovanému ve skladišti.

„Von je náhodou bezvadnej,“ zastal se Bohunka Robi. „Teprve když jsme tu s ním začali žít, tak nám došlo, jakej je to pro něho záběr. Jak nám tu moh fňukat, vřískat, hysterčit.“

Když byli asi na pět kroků od Sladkého auta, odkudsi shůry, z vysokého zchátralého regálu cosi těžkého se žduchnutím přistálo Robimu na rameni, takže vykřikl bolestí i leknutím. Sladký nejdřív v úleku odskočil, ale vzápětí po tom drapnul, a ono se to vůbec nevyděsilo, ale měkce přitisklo k jeho hrudi a začalo vrnět.

„Mindo! Kristepane, Mindo!“ křičel Robi a sundával jí z krku šňůrku s ceduličkou JÁ JSEM MINDA BOHUSLAVA ŠRÁMKA.

„Zatracenej kluk… zatracenej kluk… rozškubnul bych ho…“ soptil Sladký při pohledu na ceduličku a mumlal si to ještě ve chvíli, kdy jeho auto už opustilo Liboc a on zvedl telefon, aby zavolal Pepinovi.

Když Robi okamžitě sešel dolů, aby poreferoval bráchovi, ten řekl: „No zaplať pámbu! Působí to tu na mě depresivně. S klukem by tu bylo peklo.“

„Ještě spí?“ zeptal se Robi.

„Zatím ho není slyšet,“ odpověděl Dany.

Potichu odemkli dveře do pokoje, kde Bohunka nechali, a s úlevou zjistili, že stále ještě spí. Znova ho tedy zabalili do osušky a přenesli do domku. Když ho pokládali na lůžko, zamumlal: „Kluci, co blbnete? Co mě pořád nosíte nahoru dolů?“

Za chvíli se pak už probral naplno a řekl: „Kluci, víte, co se mi zdálo? Že mě nosíte šup sem, šup tam, nahoru dolů.“

„To máš pěkně blbý sny,“ zakřenil se na něho Dany. „Kdopak by se asi tahal s kusem takovýho chlapa, jako seš ty.“

Ten den navečer poprvé začal fňukat, že chce maminku, že chce tatínka, že chce domů, že tady nebude.

Večeři však snědl, a když se pak posadili k televizi, jeho stesk se rozplynul. Byl však tak roztěkaný a neklidný, že do džusu před spaním mu rozpustili půlku hystepsu, aby se pořádně vyspal. Bylo to poprvé a skutečně se vyspal dorůžova a usměvava. Přesto jim bylo jasné, že Bohunek se stává časovanou bombou, kterou už dlouho zvládat nedokážou.

Kapitola 25

Bylo sedm hodin ráno, když v bytě Hedviky Helebrandtové, vedoucí sekretariátu ředitele Šrámka, zazvonil telefon. Zvedla ho a podivný dutý hlas řekl:

„Paní Helebrandtová, ve vaší schránce v přízemí je důvěrný dopis pro ředitele Šrámka. Týká se jeho syna. Můžete mu ten dopis hned teď doručit domů?“

„Samozřejmě, zajedu k nim,“ řekla paní Helebrandtová a musela si sednout, protože nohy se pod ní podlomily.

„Je zapotřebí, abyste jela vaším autem,“ pokračoval hlas.

„Ano. Pojedu naším favoritem,“ řekla paní Helebrandtová.

„A u Šrámků počkáte, než si Šrámek dopis přečte.“

„Počkám, než si Šrámek dopis přečte,“ opakovala paní Helebrandtová.

„A teď pozor. Nebudete se Šrámkovi ohlašovat předem telefonem. Telefon mu odposlouchávají policajti. Nesmějí vědět, že mu něco vezete.“

„Rozumím… Rozumím. Stačí, když vyjedu v půl osmé? Byla bych u Šrámků v osm.“

„To je v pořádku. A pozor: absolutně s nikým nebudete mluvit o tom, že jedete ke Šrámkovi. Ani s vaší rodinou.“

„Buďte bez starosti. Jsem tu teď v pokoji sama. A ředitel Šrámek nám přikázal, že s policajtama se nesmíme bavit, kdyby po nás chtěli nějaké informace, co se týkají dítěte. Takže vyjedu za chvíli naším autem a u Šrámků počkám, než pan ředitel si dopis přečte. Je to všechno?“

„Je,“ řekl dutý hlas a zavěsil.

Paní Helebrandtová byla ráda, že manžel je v koupelně pod sprchou, takže ji neslyšel. Porozuměl by, oč jde, a byl by nervózní, aby se do něčeho nezapletla. I tak jí často vytýkal – poté, co byla veřejnost seznámena, jak se kšeftuje s naftou – že dělá u naftařů a koleduje si o průšvih v lepším případě s policií, v horším případě s nějakými gangstery. Paní Helebrandtová, vedoucí Šrámkova sekretariátu, však věřila, že když se snaží nevidět a neslyšet, co slyšet a vidět nemá, snad bude dál všechno v pořádku. Ten dobrý plat u Šrámka zatraceně potřebovali, protože dvě dcery na vysoké škole, to dnes něco obnáší, a při manželově příjmu vědeckého pracovníka ve výzkumném ústavu farmakologickém kdyby i ona měla podobně nuzácký plat, mohla by holkám poradit, aby si na knihy vydělávaly prostitucí.

Na větší obálce ve schránce bylo napsáno paní Helebrandtová a ona tušila, že uvnitř bude další obálka se jménem Šrámka, ale tu vrchní neotevřela. Šrámkovi bodygardi s ní mluvili pouze průhledem v brance a nejevili ochotu ji vpustit dovnitř, ani když jim řekla jméno a svoji funkci ve Šrámkově podniku. Vyzvali ji, aby chvíli počkala, a za okamžik se vrátili a branka na automatiku se před ní tiše rozestoupila. Zaparkovala vůz před vstupem do domu, kde už jí otevřela hospodyně a v hale ji vybídla, aby se posadila. Tak trochu se znaly.

„Paní Helebrandtová, mám příkaz od pana ředitele, že když ho bude kdokoli shánět osobně anebo telefonem v nějaké pracovní věci, abych ho odkázala na prokuristu Domlera. Tak nevím, co teď mám dělat.“

„Tenhle příkaz já mám taky,“ řekla paní Helebrandtová netrpělivě. „Nejde o vůbec nic pracovního. Prostě ředitelovi řekněte, že s ním musím okamžitě mluvit o něčem pro něho důležitém. Ale netelefonujte mu to! Dojděte mu to říct osobně,“ nebyla si jista, jestli jsou policajti napíchnuti i na Šrámkově domácím telefonu.

„Aha…“ začínala tušit hospodyně. „Tak moment,“ prošla do druhé haly a zaklepala na dveře, za nimiž hlasy nasvědčovaly, že Šrámkovi už jsou vzhůru.

Šrámek se vzápětí objevil před paní Helebrandtovou. V županu přes pyžamo, jinak však upravený, ale přesto si pomyslela, že za těch pár dnů je ho polovina, ovšem polovina o dvacet let starší.

„Pojďte, Hedviko,“ gestem jí pokynul ke knihovně, kde se s ní posadil do křesel.

„Pane řediteli, než jsem vyšla do práce, zavolal mi domů takový podivný hlas, že mám ve schránce pro vás dopis,“ vyjmula ho z kabelky a podala mu ho. „Mám čekat, než si to přečtete.“

Šrámek třesoucími se prsty rozdrbl obálku, v níž byla další s jeho jménem.

Dopis přečetl nejdřív rychle, pak znova pečlivě. Paní Helebrandtová měla pohled upřený do knih, aby ho neznervózňoval pocit, že ona ho pozoruje. Teprve když promluvil, podívala se na něho a viděla, že je zbledlý a rozčilený na nejvyšší míru. Usoudila, že dobrou zprávu mu určitě nepřinesla, a při pomyšlení na to ubohé dítě ji zamrazilo.

„Co – co – vše – všechno vám ten č – člověk řek?“ Šrámek rozčilením až koktal.

„Že jde o vašeho syna. Že vám nesmím telefonovat, protože policajti vás odposlouchávají… Že o tom dopise nesmím nikomu říct… mám sem jet naším autem a mám čekat, dokud si to nepřečtete.“

„Počkejte tu… počkejte tu, Hedviko, prosím vás… chvíli… Je to strašně důležitý… musím promluvit se ženou – –“ těžce se zvedl z křesla.

„Ano, pane řediteli, počkám,“ řekla co nejklidněji.

„Neví o tom dopise opravdu nikdo?“ zeptal se úzkostně.

„Vůbec nikdo! Jde přece o Bohunka! Copak bych si dovolila toho člověka neposlechnout?! Způsobit nějaké neštěstí?“ byla upřímně zděšena.

„Jste moc hodná… moc… prosím vás, počkejte tu –“ říkal jakoby z posledních sil a vypotácel se ze dveří. Vzápětí tam vstrčil hlavu zpátky: „Co manžel a děvčata? Nebudou o tom někde mluvit?“

„Holky jsou na exkurzi v Brně, manžel byl v koupelně pod sprchou, když jsem s tím člověkem mluvila. Nic jsem mu neřekla, protože by si dělal starosti, abych se do něčeho nezapletla.“

„Hodná… máte to u mě – –“

„Je to trik! Podlý trik!“ hroutil se Šrámek, zatímco manželka a psychiatr ten dopis četli. „Doktore! Nemůžu tam manželku pustit. Chtějí ji bůhvíkam vylákat a unesou i ji, aby mohli požadovat dvojnásobek.“

„Pojedu,“ řekla pevně Blanka.

„Nesmysl,“ reagoval na Šrámkova slova psychiatr. „Uvědomte si, že kdyby chtěli požadavek zdvojnásobit, stačí říct. Dobře vědí, že za chlapce dáte jakoukoli částku, která je ve vašich možnostech.“

„Řeknu, že manželka je nemocná… řeknu mu to nějak tak, aby pochopil, že jedu já,“ rozčileně křičel Šrámek.

„Pojedu a nic mi v tom nezabrání,“ zaječela Blanka na pokraji hysterie, že se má ke všem těm ranám ještě hádat s manželem. „Chtějí, abych jela já, tak pojedu já.“

„Pane Šrámku, uvažujte logicky. Ten jejich plán je zaměřený jen na oblafnutí policajtů. Únosci vědí, že policajti odposlouchávají vaše telefonáty. A co kdyby se odvážili riskovat a nějak se na vás pověsili, až vyjedete s výkupným? Toho se přece bojíte i vy, aby se něco nezhatilo, ne?“ promlouval důrazně psychiatr. „Takže tady máte velice chytrý plán, jak tomu zabránit. Můžu se mýlit, ale nic jiného bych v tom dopise nehledal.“

„Ani já. Pojedu,“ řekla Blanka teď už klidná a rozhodná. „Kde je paní Helebrandtová? Moc času nemáme, dejme se do práce. Snad nám proboha neodmítne pomoc? Asi byste s ní měl promluvit vy, pane doktore,“ řekla psychiatrovi a očima ukázala na manžela, který tu seděl jako hromádka neštěstí.

„Kde je?“ zeptal se Šrámka psychiatr.

„V knihovně. Řekněte jí, že za tuhle službu dostane sto tisíc. Počkejte, rovnou jí je dáte,“ nemotorně se zvedl, někam odešel i s dopisem a za tři minuty byl zpátky i s jeho xerokopií a obálkou s pětitisícikorunami. Psychiatr si pomyslel, že statisícové částky má zřejmě po ruce tak, jak jiní pár stokorun.

Obálku a xerokopii dopisu podal psychiatrovi, ten do něho znova nahlédl a konstatoval: „Z hlediska identifikace stroje je úplně bezcenný. Pisatel se vyzná: je to čtvrtý nebo pátý průklep. A že na něm není jediný otisk, na to můžeme klidně vsadit krk.“

Pak odešel za paní Helbrandtovou a manželé Šrámkovi se znova sklonili nad pokyny únosců.

Dopis zněl:

Zavoláme v deset třicet. Tý řekneš: „Konečně že voláte!“ To bude znamení, že Helebrandtová a manželka jsou připraveny.

Pokyny, co ti dáme telefonem, jsou pro zmatení policie. Platí výhradně instrukce tohoto dopisu.

Do kufru auta Helebrandtové naskládáš zabalené peníze v balících asi po čtyřech pěti kilech, převázaných motouzem. Bez kufrů.

Do auta dáš taky autoatlas a detektor, nauč s ním manželku zacházet.

Auto nesmí mít telefon.

Než auto vyjede, prověříš je i balíky detektorem. Helebrandtová s autem vyjede před jedenáctou hodinou. Pojede tak, aby se přibližovala k Smíchovu. Cestou zastaví a něco nakoupí. Musí budit dojem, že má volno, dost času a nakupuje si.

Jestli nemá plnou nádrž aspoň ze tří čtvrtin, natankuje.

Pojede tak, aby byla okolo dvanácté hodiny na Smíchově v Zálužské ulici, kde zaparkuje blízko vedlejšího vchodu na polikliniku. Tam bude v autě čekat na tvoji manželku.

Tvoje manželka vyjede z domova se dvěma gorilami tak, aby po dvanácté byli u hlavního vchodu téže polikliniky ve Střešní ulici. Na uchu si po celou cestu bude přidržovat šátek, jako by ji bolelo.

Gorily se musí domnívat, že ji vezou skutečně k lékaři. Řekneš jim, že ošetření bude možná trvat dost dlouho. Před poliklinikou na ni budou čekat.

Za dvě hodiny jim zatelefonuješ do auta, že manželka se tam zdrží ještě dost dlouho, tak ať se zatím vrátí.

Manželka s šátkem na uchu projde hlavní budovou polikliniky a půjde pořád po směrovkách ušní oddělení. Ušní pavilon obejde a za ním je východ, kterým vyjde do Zálužské ulice. Tam si převezme od Helebrandtové její auto.

Helebrandtová v této ulici nasedne na městský autobus a odjede domů nebo do práce.

Koupíte si její absolutní mlčenlivost.

Tvoje žena pojede na Černošice. Za nimi je odbočka na Luží. Za Lužím před Smirkou je pod lesem rybníček. Jsou u něho tři lavice. Pod tou třetí je cihla a pod ní naše další instrukce.

Někde v průběhu trasy si auto i tvoji manželku důkladně prohledá detektorem žena, jestli někde v autě nebo na těle nemá miniaturní vysílačku, jejíž pomocí by informovala o svých pohybech.

To je zatím všechno.

„Jdi už balit ty peníze, je tři čtvrti na devět,“ řekla Blanka a zvedla se. „Najdu ti papír a motouz. Mám ti s tím pomoct?“

„Není třeba,“ řekl Šrámek. „Jenom aby to Helebrandtová neodmítla.“

„Ne! Dala bych jí… třeba tenhle barák, jen aby to pro nás udělala,“ zas už nabírala k pláči.

Než se vrátila s balicím papírem a motouzy, byl tu už i psychiatr.

„Je inteligentní a bystrá, zvládne to, i když je trochu vyplašená.“

„Zaplať pámbu,“ hlesla Blanka.

„Ten dopis jste jí dal přečíst?“ zeptal se Šrámek.

„Ne. Není třeba, aby věděla všechno, zejména co má vaše žena dělat, až nasedne do jejího auta. Přečetl jsem jí jenom to, co se týká jejího úkolu. Probrali jsme to, všechno je jí naprosto jasné. Ví, kde je Zálužská ulice, zná to tam. Peníze od vás si nechtěla vzít, ale vnutil jsem jí je.“

„Takže já jdu balit,“ řekl Šrámek, „a ty, Blanicko, jdi za Helebrandtovou a zavezte mi její auto do garáže.“

Garáž měl pro šest vozů, byla součástí domu a přímo pod ní v suterénu, v jedné místnosti sloužící jako kramárna, měl dokonale zamaskovaný trezor a v něm peníze pro únosce. Ve skříni tu byly i únosci požadované kufry – bluf po telefonu pro policii – jež vůbec nedojdou uplatnění.

Paní Helebrandtová už párkrát v domě byla, například když Šrámek marodil a bylo třeba s ním něco projednat, takže se s jeho ženou tak trochu znala. Teď si padly do náruče a rozplakaly se obě.

„Já vám moc děkuju,“ vzlykala Blanka.

„Mám přece dvě holky, vím, jak vám je,“ řekla paní Helebrandtová. „Každý slušný člověk by vám v takové situaci rád pomohl. Ale nechci za to žádné peníze, protože –“

Blanka jí stiskla ruce, když viděla, že chce otevřít kabelku: „Ne, prosím vás, nemluvte o tom.“

„Nechtěla jsem se s tím lékařem hádat, ale vzít si to nemůžu, to bych si připadala jako –“

„Paní Helebrandtová, prosím vás!“ vykřikla Blanka. „Prosím vás, nepřete se s námi. Jsme tak vyčerpaní… tolik nešťastní… Prosím vás, nechte si to a už o tom nemluvte!“

Pak spolu pro povzbuzení vypily kávu, ale nedokázaly polknout ani sousto z toho, co jim hospodyně přinesla.

Šrámek se zamkl v suterénní kramárně s trezorem, a když měl peníze zabaleny, výtahem balíky vyvezl o poschodí výš do garáže, kde je uložil do kufru auta své sekretářky. Z manželčina vozu do tohoto vozu vložil autoatlas, na který byla zvyklá. Detektorem si nejdřív auto i balíky přejel, než ho položil na zadní sedadlo. Jak s ním zacházet už Blanka věděla, bylo to snadné. Pak auto zamkl a vrátil se do bytu. Bylo čtvrt na jedenáct a Blanka a psychiatr už na něho čekali v pokoji, kde si zvykli pobývat takřka nepřetržitě. Paní Helebrandtová dál čekala v knihovně.

Následující minuty se mučivě vlekly.

„Paní Šrámková,“ ozval se psychiatr, „nepřipadá mi, že byste se měla bát. Únosci projevují jakousi zvláštní slušnost, ať už v nakládání s dítětem, nebo v jednání s vámi, například že prohlížet vás bude žena.“

„Jenom aby právě tohle nebyl nějaký jejich kolosální podraz,“ mínil světa a sebe sama znalý Šrámek.

„Tyhle nesmysly si teď nechte pro sebe a neopovažujte se jimi manželku nervovat!“ příkře ho okřikl psychiatr.

„Teď už mě nemůže nic vynervovat,“ řekla pevně Blanka. „Jsem šťastná, že se to konečně odstartovalo, a jela bych, i kdybych věděla, že mě bude prohlížet tucet psychopatů.“

„Jsem si úplně jistý, že to proběhne v pohodě,“ ujistil manželku Šrámek, ač jistý si tím zdaleka nebyl a třásl se hrůzou teď ještě i o ni. „To jenom chvílema blbnu a přepadají mě nesmyslný myšlenky… z toho stresu,“ chabě se pousmál na manželku i na lékaře.

„Se stresem už naštěstí končíme,“ řekl psychiatr, dobře si vědomý, že to nejhorší teprve přijde: muka po odevzdání výkupného, jestli dítě bude opravdu vráceno. Muka, která se budou stupňovat každou ubíhající hodinou.

Pak se zas mezi ně položilo ticho, v němž každá minuta byla rokem.

Bylo půl jedenácté a deset minut, když Sladký zatelefonoval.

„Konečně že voláte! Konečně!“ zvolal Šrámek požadované heslo.

„Večer se nehni z domu, možná se ozvu znova,“ řekl dutý hlas.

„Pořád jsem doma. Bude to už dneska večer?“

„Uvidíme. Buď připravený tak, až zavolám, abys moh do deseti minut vyject. Jasný?“

„A co chlapec?“ vykřikl Šrámek rychle, aby mu únosce nezavěsil.

„V pořádku, ale už se mu začíná stejskat. Tak koukej, abys nic nezvoral.“

Pak už jen klapnutí, jak dutý hlas zavěsil.

Bylo za sedm minut dvanáct, když Hedvika Helebrandtová zaparkovala svoje auto v Zálužské ulici přímo proti vedlejšímu vchodu do areálu polikliniky.

A bylo dvanáct hodin a osm minut, když se u jejího auta objevila paní Šrámková, bledá jak stěna. Nevyměnily už spolu ani slovo kromě „zlomte vaz!“, které zašeptala paní Helebrandtová, když z auta vystupovala. Pak už se ani neohlédla a pospíchala k autobusové zastávce. Blanka, která měla trasu už z domova nastudovanou, vyjela směrem na Černošice. Jela klidně a opatrně.

Rybníček mezi Lužím a Smirkou našla snadno, ale už zdálky viděla, že právě na té třetí lavici směrem od cesty sedí dvě venkovanky s košíčky prvních letních hub. Asi je bolí z chození po lese nohy, nebyly už nejmladší, a tak se tu na cestě domů posadily a klábosí. Blanka zastavila opodál a čekala. Pokud měla nějakou činnost, držela se. Ale teď myslela, že se zblázní. Takhle žvanit tu můžou ještě hodinu, šílela. Silou vůle sebrala rozum do hrsti a začala vymýšlet, co jim řekne… Třeba že tu včera byla s manželem a ztratila tu hodinky a začne je pod lavicí hledat…

Nedošlo na to. Zvedly se. Ani nečekala, až jí zmizí z očí, a utíkala těch padesát kroků od cesty k lavici. Cihlu viděla už zdálky a vydechla si s úlevou, když pod ní opravdu našla složený kus papíru. Běžela s ním do auta, třesoucíma se rukama ho rozevřela a četla:

Jeďte do Dubiny. Dubinou směrem na Pažit až k lesu. Uvidíte hájovnu. Za ní je rozcestí, na něm se dáte vlevo, pojedete cestou mezi lesy. Po dvou stech metrech uvidíte vlevo krmítko pro zvěř.

V něm máte další pokyn.

Jeďte pomalu a klidně, všechno bude v pořádku.

Tento papír si uložte do kabelky.

Forma pokynů na ni skutečně zapůsobila chlácholivě.

Všechno bude v pořádku, řekla si polohlasitě a pevně, když papír vkládala do kabelky.

Vzpomněla si, že když projížděla Lužím, viděla tam směrovku na Dubinu, takže zatím mapu nepotřebovala. Vrátila se do Luží, odkud bylo do Dubiny šest kilometrů. Bez problémů našla i hájovnu, a když jela cestou sevřenou lesy, cítila se zase víc stísněná. Věděla však, že i kdyby tahle cesta vedla peklem, půjde po ní dál, nahá a bosa trním.

Zastavila u krmítka a vypnula motor. Rozhlédla se, nikde nikoho neviděla. Napnuta jak struna vystoupila z auta, popošla ke krmítku… Byla v něm vrstva sena a pod ní obálka. V ní klíček od auta a papír s dalšími instrukcemi, které za svítání rozváželi Ciml s Krátkým.

Jeďte zpátky k hájovně a odtud do Mokré. V Mokré na plácku za prodejnou Jednoty stojí starší zelený favorit. Dopis je v palubní skříňce. Buďte klidná, máte na všechno dost času.

I tento papír si uložte do kabelky.

Pokyny na ni opět zapůsobily dobře. Vrátila se k hájovně, a protože tady žádné směrovky nebyly, ke slovu přišel autoatlas. Celkem snadno se zorientovala a za dvacet minut byla v Mokré. Zeleného favorita našla snadno, okolo plácku nebyl nikdo, jen kus dál si na trávníku čutalo pár děcek.

Zaparkovala tak, aby obě auta stála vedle sebe, odemkla zelený favorit, usedla za jeho volant a otevřela palubní skříňku. Našla další instrukce:

V zavazadlovém prostoru jsou tři kufry a spousta novin. Do kufrů naskládejte balíky a volný prostor v kufrech důkladně ucpěte novinami. Všechno pomalu a klidně. Vůbec nevadí, když vás někdo uvidí. Ze svého auta si přendejte do tohoto auta detektor, autoatlas a kabelku. Do té si vložte i tento vzkaz.

Také klíček od svého auta, které zamknete.

Favoritem s kufry jeďte do Halinky. Na začátku Halinky je kravín, hned za ním odbočíte vpravo, přejedete můstek a vyjedete nahoru k lesu. U lesa si zastavíte a detektorem se ujistíte, že kufry i auto jsou oukej. Kdyby nebyly, vrátíte se do Mokré, všechno naložíte zpátky do svého auta a odjedete s ním domů. Bude-li všechno v pořádku, pokračujte dál podle lesa, který budete mít po pravé ruce, po levé pole. Až pole skončí a les budete mít po obou stranách, jeďte dál stále rovně až na rozcestí. Tam uvidíte křížek.

Pod křížkem v mechu je dopis.

Klid. Klid. Na všechno máte dost času. Všechno pro vás dopadne dobře. Nebojte se.

Jsou ke mně hodní, řekla si, když vystupovala z cizího auta, aby dopis uložila do kabelky, kterou zatím měla ve svém voze.

Pomalu a rozvážně otevřela zavazadlový prostor obou vozů a pečlivě provedla svůj úkol.

Pak si na zadní sedadla cizího auta přendala detektor. Kabelku a autoatlas si položila na sedadlo vedle řidiče a posadila se za volant. Když klíček od auta paní Helebrandtové vkládala do kabelky, vyndala si poslední instrukce a znova si je pročetla, aby se ujistila, že na nic nezapomněla.

Na křižovatce za návsí byly směrovky, ale Halinku na nich nenašla. Vyhledala si ji tedy v autoatlase a bez problémů se dostala až k lesu, kde si měla prověřit auto a zavazadla. Detektor neukázal vůbec nic. Oddechla si a pokračovala v cestě. Jízda lesem opět vystupňovala její úzkost, přestože nikdy dřív se v lese nebála. Teď však byl pocit odříznutí od lidí nesnesitelný.

Dojela ke křížku a na papíru v obálce, kterou našla pod mechem, stálo:

Tady už zůstanete.

Do vrchního kufru vložte všechny naše vzkazy a pak všechny kufry uzamkněte kódem 1 2 3 4. Zavazadlový prostor nechte odemčený.

Posaďte se zpátky za volant, můžete se zamknout. Sklopte zrcátko i obě boční.

Čekejte, přijede k vám zezadu auto, nebojte se, muž si jenom vezme kufry. Neotáčejte se, nevšímejte si ho, nemluvte na něho. Neví vůbec nic, nemá ponětí, co přebírá.

Až muž odjede, čekejte tady ještě plné čtyři hodiny. Pak se vraťte ke svému autu do Mokré a jeďte domů. Toto auto ponechte zamčené na plácku. Nezapomeňte si v něm žádné svoje věci. Klíč od něho vhoďte do kanálu v rohu plácku.

Nedělejte si starosti, jestli jste nezorganizovali nějaký podraz, brzy bude všechno v pořádku. Mrzí nás, že jsme vás trápili. Máte smůlu, že jste si vzala zločince, který musí pochopit, že nelze beztrestně najímat vrahy na ty, kdo jsou kriminálnímu podnikání firmy EXTRAN nepohodlní.

Nevěříte nám? Převážíte 20 milionů marek. Jestli vám manžel řekl něco jiného, natrhněte papír jednoho z balíků a přesvědčte se, co vezete. Věříte, že takový obnos snadno po ruce je poctivě vydělaný?

Posledními dvěma odstavci chtěli Ivan a Pepino otevřít Blance Šrámkové oči – Pepino si byl jistý, že je slušná ženská a nemá ponětí, jaký kalibr je její manžel. Vědomí, jak ji týrají, jim nedávalo spát, a tak se jí chtěli trochu ospravedlnit.

Jejich slova se neminula účinkem.

Blanka přiskočila k autu, prudkým trhnutím zvedla zadní dveře a otevřela vrchní kufr. Peníze byly do silného balicího papíru zabaleny důkladně. Když si zlomila dva nehty, vrhla se na kabelku, její obsah vysypala na sedadlo, popadla manikúrové nůžky a zničila je na obalu jednoho z balíků. Když se na ni z trhliny zasmály úhledné balíčky pětisetmarkovek, jen zalapala po dechu, jak v transu zaklapla kufr i zavazadlový prostor a odpotácela se na sedadlo za volant. Hlava jí třeštila.

Zbytkem zdravého rozumu si vzápětí uvědomila, že absolutně prvořadé je bezchybně plnit pokyny únosců, a tak sklopila zrcátka až na doraz. Pak znova přistoupila k zavazadlovému prostoru, aby do vrchního kufru vložila všechny instrukce únosců. Poslední si ještě jednou přečetla. Když kufr otevřela a viděla rozškubnutý papír na jednom balíku, rychle mezi věcmi vysypanými z kabelky vyhledala roličku s náplastí a trhlinu zalepila. Pak kufr zaklapla a zámky všech zamkla určeným kódem.

Několik vteřin ještě postála nad otevřeným zavazadlovým prostorem a v duchu si odškrtala úkoly: sklopená zrcátka, dopisy vložené do kufru, kufry zamčené.

Zaklapla zavazadlový prostor a šla se posadit za volant. Na sedadle vedle řidiče byly poházeny věci z její kabelky, shrnula je do ní a potom už jen nehnutě seděla s hlavou opřenou o opěrku a s rukama v klíně. Ani se nezamkla v absurdním pocitu osobního bezpečí.

Najednou měla v hlavě průzračně jasno.

Těm několika krutým obviněním, která únosce plivl po manželovi do telefonu, nepřikládala v minulých dnech váhu: bláboly zločince. Ale tady v tom konejšivém lesním tichu a zeleni, které jak kdyby jí pročišťovaly mozek, se jí rozsvítilo, jako když blesk prozáří noční temnotu. Pochopila, že únos Bohunka je pomsta za něco strašlivého, co spáchal její muž. Stejně tak Heluna měla být trestem Wolfovi.

Vzpomněla si na obvinění, které únosce vmetl jejímu manželovi: kdyby to náš starej bral podle toho, co máte na svědomí vy, vracel by vám chlapečka po kouskách… Nebyla to sprostá urážka. Byla to pravda. Pravda, jejíž střípečky ona po celá léta někde v hloubi duše tuší, ale křečovitě před nimi zavírá oči. Takže i její vina je nemalá.

A oni se k ní přesto chovají slušně. Zatímco jejího muže ponižovali tykáním a pohrdavými slovy, k ní jsou zdvořilí, neustále ji uklidňují a teď se jí dokonce ospravedlnili. Takhle by si přece obyčejní zločinci nepočínali.

Věřila, že Bohunka jí vrátí. Proč by ji o tom ujišťovali? Nemají to už zapotřebí. Mohli by zmizet s penězi a víc se neozvat. Ale oni nechtějí, aby se trápila víc a déle, než bylo nutné.

Rozplakala se. Položila si hlavu na volant a plakala, až se zalykala a volant se chvěl.

Konečně jí pláč došel. Pozvedla hlavu a tupě zírala do neurčita.

Ani nevěděla, jak dlouho tu sedí – uběhlo pětatřicet minut od chvíle, kdy sem dojela – když za svými zády uslyšela přijíždět auto. Sluchem se orientovala, že na rozcestí pár desítek metrů za ní se otočilo a pak k ní zacouvalo. Zastavilo těsně za ní.

Muž – alespoň předpokládala, že je to muž – otevřel zavazadlový prostor svého i jejího vozu… Následovalo několik zvuků nasvědčujících, že kufry přehazuje z jejího do jeho auta… Potom klap… klap… klap… zabouchnutí všech dveří a prudký rozjezd. Celé to netrvalo snad ani minutu, během níž Kája stačil kufry nejen přemístit, ale též přejet detektorem… A pak už jen slyšela slábnoucí zvuk rychle se vzdalujícího auta.

Neopovážila se za ním ohlédnout. Ani neměla zájem se za ním ohlížet. Nezajímalo ji, jaké je to auto, ani kdo v něm sedí. Zajímalo ji jenom jedno: kdy už bude mít Bohunka doma.

Podívala se na hodinky, aby věděla, kdy odtud může odjet.

Pak už tu jen seděla a samoty lesa se víc nebála, vnímala jenom jeho hebké šumění a připadalo jí, že les hladí všechny ty bodné a tržné rány, které v uplynulých několika dnech utrpěla. Že je hladí a hojí.

Přemýšlela o svém manželství. Přemýšlela o tom, jaká byla pitomá holka, když si namluvila, že je úplně jedno, koho si vezme, jen ať se má aspoň dobře nejenom hmotně, ale hlavně jistotou, že je a bude zbožňovaná. Všechno ostatní je úplně jedno, protože žádného muže už milovat nebude potom, co nedostala toho, na kterého si zamanula.

Byl to ten nejbanálnější příběh na světě. Strašně se milovali – necelý rok. Pak už strašně milovala jenom ona. On potkal jinou a na ni se vykašlal, přestože byla na počátku těhotenství… Potrat… bezbřehé zoufalství… a po jejím boku laskavý, trpělivý, všechno chápající, nenaléhající… Arnošt Šrámek. Za dva měsíce si ho vzala. Za půl roku už by to neučinila, ale přesto mu vždycky byla dobrou ženou. Dal jí všechno, co si tehdy ve svém zoufalství myslela, že potřebuje: absolutní oddanost a blahobyt.

Přestože pokládala za svoji povinnost lásku mu alespoň předstírat, ve skutečnosti jí byl tak lhostejný, že pro ni byl cizincem, o kterém toho moc neví – protože ji nezajímá. Bylo by to živoření, nepřijít za rok Bohunek, který jí vynahrazoval všechno, co jí manželství nepřinášelo: milovat člověka po svém boku.

Teď teprve pochopila, vedle koho celé roky žije. Věděla však, že vedle něho bude žít dál, protože Bohunek je miluje oba… a ona by mu nikdy nešlápla do jeho smíchu tím, že by mu zbořila šťastný domov… vzala mu tatínka.

Pocítila však o něho nesmírný strach. Teď už ne strach, že ho nedostane zpátky – věděla, že zpátky ho dostane. Ale mučivý strach, že Bohunek jednou může jít v otcových šlépějích. Bylo to pomyšlení bezmála tak hrůzné jako představa, že jim ho únosci nevrátí.

Teprve když po čtyřech hodinách, jak jí únosci přikázali, otočila klíčkem, aby nastartovala a odjela zpátky k autu paní Helebrandtové, uvědomila si, že se neobjevila žádná žena, která by prohlédla ji i auto. Asi to byla jenom pohrůžka manželovi či policii, jejíž realizací se únosci nemínili zdržovat.

Ještě když přesedala do auta paní Helebrandtové, byla odhodlaná – tak jak si to v uplynulých hodinách promyslela – jakmile bude dítě doma, s manželem si tvrdě promluvit. Jak se však blížila k domovu, její odhodlání se rozplývalo. Nemůže to udělat. Vědět manžel, co ona ví a co si o něm myslí, nemohlo by to nepoznamenat atmosféru domova. A to kvůli Bohunkovi nesmí dopustit. Koneckonců… když po celé roky dokázala s úsměvem žít a ochotně spát s mužem, kterého nemiluje, proč by její úsměv a ochotu mělo změnit poznání, že on je zločinec? pomyslela si s trpkou ironií. Jednou svoji zlatou klec opustí. Ale nebude to dřív, než Bohunek dospěje.

Kapitola 26

Zatímco Blanka Šrámková odevzdaně čekala za volantem v lese, až si přijede posel únosců pro výkupné, Kája se blížil k Halince rychlostí odpovídající vzhledu starší škodovky, kterou před čtrnácti dny ukradl jistý machr. Jiný machr vyměnil motor za perfektní, machr třetí se postaral o karoserii, aby nadále budila dojem sešlosti, ale ničím nepřipomínala barvu původní. Dokonalé falešné papíry vzešly z rukou machra čtvrtého.

Převzetí výkupného od paní Šrámkové bylo jedním z nejkritičtějších bodů mezi mnoha kritickými body dnešní Kájovy aktivity. Být zadržen policií bezprostředně poté, co přebral kufry, byla by to situace na ostří nože, a tak si ještě zopakoval svoji výpověď ohromeného a ukřivděného řádného občana:

Tohle auto mu dneska ráno dal Smetana, aby s ním v lese u Halinky převzal kufry pro natáčení reklamy. Že mu je předá ženská, taková podivínka, nejspíš se s ním nebude vůbec bavit, tak ať si jí taky nevšímá a jenom si přehodí kufry z jejího zavazadlového prostoru do svého. Samozřejmě že se hned zeptal, cože je to za osobu a proč si má od ní ty kufry brát zrovna v lese. Smetana mu to objasnil docela rozumně: byla to za socialismu renomovaná výtvarnice, teď je na dně a dělá do reklamy a děsně se za to stydí, tají to. Kufry měla u sebe, protože kreslí reklamu na ně do Květů. Pracuje na chalupě v Halince, ale nechce, aby ji tam Smetana navštěvoval s reklamními artikly, někdy i dost nápadnými. Sousedé by se dohadovali, kdo a s čím to k ní jezdí…

S kufry měl jet rovnou za pilotem Budou, aby sehráli scénu pro natočení reklamy. Měkké koženkové kufry musely být k tomuto účelu vyplněné a těžké, Smetana mu řekl, že o to se nemusí starat, ta výtvarnice mu je dá už vycpané štůsky novin. Je to fakt nějaká střelená umělkyně. Ve svým autě seděla jak zařezaná, ani se po něm neohlédla, nejspíš v hrůze, aby on neodhalil, že je to slavná soudružka Anežka Tentononc, která vyměnila sousoší Brežněva s Leninem za reklamy na prací prášky. Jako by to nebylo úplně fuk – jedna kravina jako druhá, že ano… Proč potřeboval Smetanovo auto, když sám má BMW a dvacet taxíků?… No to je tak: Smetana nechtěl, aby on, Kája, jezdil za najímanými osobami luxusním autem. Budilo by to dojem, že agentura si stojí příliš dobře a tomu by pak odpovídaly honorářové požadavky najímaných lidí. Skromný favorit z půjčovny je ten pravý solidní střed, tvrdí Smetana… Ano, toho mu Smetana vždycky dával, když ho někam vyslal. Má ho prej z půjčovny na nějakou dlouhodobou výhodnou smlouvu. Jenomže dneska ho zrovna potřeboval pro sebe, a tak jemu dal tenhle vrak.

Kufry z auta, v němž seděla Blanka Šrámková, měl Kája přehozeny v mžiku a už si to frčel, aniž vyjel z lesa, k několik kilometrů vzdálené Stříbrné, kde na něho opět v lese čekal favorit, kterého mu sem někdo přistavil. Ten někdo byli Krátký s Cimlem, kteří tu dnes ráno projeli dvěma auty, když rozmisťovali dopisy pro Blanku Šrámkovou. Jedno z aut byl favorit, který Kája používal, když jel za Budou. Toho mu pak ponechali na přesně určeném místě v lese. Doklady od favoritu byly v palubní skříňce a byly to doklady řádné, stejně jako byl favorit řádným majetkem jedné pražské půjčovny vozů, kde si ho se svými osobními doklady neřádnými, tedy falešnými, vypůjčil jistý spolehlivý člověk, Cimlovi z minulosti za nemálo zavázaný. Kdyby něco… kdyby se policajti nějak k Budovi propracovali, číslem auta, jímž Kája k němu jezdil, by jim moc nepomohl. Stopa by končila v půjčovně aut u neidentifikovatelného klienta, který si vůz vypůjčil. A kdyby s autem policajti zadrželi Káju je to auto pana Smetany.

Změnit auto rychle poté, co Kája přebral kufry od Blanky Šrámkové, bylo nevyhnutelné, protože tu byla možnost, i když nepatrná, že Blanka má přece jen u sebe ukrytou miniaturní vysílačku, aby informovala policii, kde se nachází a jaké auto si odvezlo výkupné – auto, za nímž se navzdory varování únosců přece jen ohlédla.

Když Kája dojel starou škodovkou k favoritu na cestě mezi mlázím a vzrostlým lesem, věděl, že zatím na tom není z hlediska zadržení policajty o nic líp než v situaci, kdy si přebíral kufry od Blanky Šrámkové. Je na tom dokonce ještě hůř, protože jeho vysvětlení by komplikovala skutečnost, že kufry nejen převzal pochybným způsobem za pochybných okolností, ale navíc je ještě stejně pochybným způsobem překládá do dalšího vozu, zřejmě aby za sebou zametal stopy. Proti tomu by se Kája samozřejmě velice rázné ohradil, protože Smetana měl k poněkud komplikovanému postupu důvod.

Ráno mu dal Smetana starou škodovku, protože favoritem si potřeboval něco odvézt na chalupu, je to prej jakási bejvalá myslivna v lese nad Stříbrnou. S tím křápem by prej ten kopec v lese nevyjel. Ale taky nechtěl, aby on, Kája, jel s tou rachotinou za Budou k natáčení reklamy – poškodilo by to prestiž Smetanovy agentury. Takže co jednoduššího – když je to všechno v jedné končině, výtvarnice, Smetanova chalupa i pilot Buda – než že Smetana si odveze věci z Prahy na chalupu favoritem a pak ho nechá pro Káju stát pod kopcem. Kája si se starým autem převezme kufry od výtvarnice a cestou za Budou prohodí ten křáp za favorita. Se starým autem pak Smetana odjede zdálky natáčet letadlo najaté pro reklamu. Jednoduchý a jasný jak facka, ne?! A co ten detektor v autě?… Jakej prokrista detektor?!

Co je zas tohle za volovinu? Neeviduje, co má Smetana v autě.

Policajti by Kájovi těžko mohli dokázat, že detektor použil a přemisťoval z jednoho auta do druhého, pokud by ho přitom nechytili za ruku. A tak ať už by ho s detektorem přistihli ve staré škodovce anebo ve favoritu – on o něm nevěděl.

Jestli mu tyhle podivně komplikované manipulace s kufry nebyly vůbec podezřelé?… Nooo… tak teda na rovinu: byly. Není přece žádnej prosťáček.

Jenomže až do dnešního dne byly všechny Smetanovy požadavky úplně normálka. A teď se najednou vytasí s jakousi praštěnou výtvarnicí atakdále… Když mu Smetana vysvětloval co a jak, docela klidně mu kejval. Teprve cestou do Halinky mu to začalo chodit v hlavě a jaksi se mu to přestávalo líbit. Jenomže co už mohl dělat? Akce připravena, pilot zamluvený, oba už přijali honorář, navíc zapojený brácha, který už támhle někde připravuje krámy pro to natáčení… Jo, s ním kdyby tak byl měl čas se poradit, ten na to má jako expolicajt čich, jestli je něco levota. Jenomže kde ho teď mohl shánět po lesích?… Teď už mu prostě nezbejvalo nic jinýho než dodržet smlouvu se Smetanou, pak si o svých pochybnostech promluvit s bráchou a případně se Smetanou skoncovat.

Cože?! Že mohl s těmi kufry zajet na policii?! To má bejt vtip, jo? Jestli je Smetana nějakej mafián, pak by v těch kufrech mohly bejt docela klidně fety, a zmařit mu takovej kšeft, připravit ho možná o miliony, Smetana ho, jak je to dneska u nás v módě – kliďánko voddělá.

Když Kája přehodil kufry a detektor do favoritu a opouštěl starou škodovku, věděl, že ta už tady zůstane, dokud ji někdo neobjeví a neujmou se jí policajti. To byl důvod, proč měl striktní příkaz nedotknout se jí a ničeho v ní bez rukavic. Teď když od ní odjížděl, pobavila ho představa majitele, až mu policajti ten křáp vrátí a on zjistí, že mu ho zloději jako milou pozornost vybavili novým motorem. Je mu přáno, beztak je to nějakej chuďas, docent u starců nebo defektních harantů nebo tak něco… pomyslel si v jádru dobrosrdečný Kája.

Jak se blížil do Hostinné k Budovi, měl stále lepší náladu, protože zatím se nic zlého nedělo a z hlediska zadržení policií na tom byl stále lépe. Teď už by jeho výpověď byla jednoduchá.

Z Prahy vyjel favoritem, který mu Smetana půjčuje, kdykoli pro něho něco vyřizuje s osobami, co pro jeho agenturu pracují. Na domluveném místě v lese nad Stříbrnou mu Smetana předal kufry pro natáčení reklamního šotu a on s nimi jel za pilotem Budou…

Ne, nebylo to kuriózní místo setkání, Smetana tam někde v lese má chalupu a pro něho, Káju, to na cestě z Prahy k Budovi byla jen malá zajížďka.

A šmytec. Ať si policajti honí triko za nějakým Smetanou, který najednou zmizel. Musí jim dojít, že Smetana buď přímo patří mezi únosce, anebo pro ně pracuje. Převzal v lese výkupné a pak inkriminované kufry hodil k dalšímu přesunu na krk dvěma bezúhonným občanům, panu Karlu Šimkovi a panu Petru Sladkému.

Že Smetanu nemůžete najít? Že v Blanický 12 žádný Smetana nebydlí a není tam žádná reklamní agentura? Že žádná reklamní agentura SMETANA není registrovaná?… Tak tohle je nějaké nedorozumění, jak by řekl pan premiér, anebo blbost nějakýho úředníka, jak by řekl privatizátor pan Tomáš Ježek. On, Kája, Smetanu k tomu baráku několikrát vezl.

Ale co především: s agenturou SMETANA, Praha 5, Blanická 12, má prosím písemnou smlouvu, ano s razítkem a všemi náležitostmi, jakou práci a za kolik pro ni vykoná. Tahle smlouva leží v psacím stole v jeho dispečinku taxislužby. A ve složce dokladů pro daňové přiznání je i stvrzenka, kolik mu Smetana už proplatil.

Že Smetana najednou není k nalezení?

Jo, tak to může znamenat, že Smetana se ve skutečnosti jmenuje bůhvíjak… a celé to natáčení reklamy byl podvod bůhví s jakým cílem.

A jestli to opravdu je nějaká levota, netřeba se moc divit. Je snad dneska málo neřádů, podvodníků?… Ale za tenhle bordel, vážený pane prokurátore… pardon, vážený pane státní zástupce, stíhejte snad spíš ministra vnitra a ministra spravedlnosti než slušnýho důvěřivýho občana, který naletěl všivákovi, jaký nás dneska v pohodě a beztrestně terorizujou… ne?

Kája při svém řečnickém cvičení horlil a gestikuloval tak, že potkat ho jiné auto, řidič by si zděšeně pomyslel: zas jeden šílenec za volantem! Ve voze je sám a počíná si, jak kdyby byl za řečnickou tribunou!

Nepotkával naštěstí nikoho, protože v téhle zalesněné kopcovité krajině mohl jet těch čtyřicet kilometrů od Stříbrné k Budovi tak, že vesnice objížděl a většina jeho cesty vedla lesem.

V náladě stále rozjařenější se už přímo viděl, jak exhibuje před televizní kamerou:

Nejenom že si dneska nejsme nikdo jistý životem a majetkem doma ani na ulici… Nedávno jsem se dočetl, že v průběhu pěti let po Velký sametový bylo jenom v Praze zavražděno víc lidí, než jich komunisti dokázali voddělat v celý republice za celejch čtyřicet let svý totality… Dneska si už u nás občan není jistý ani tím, jestli náhodou nepracuje pro mafiána, a v tom případě samozřejmě nepude za katr mafián, ale ten slušnej člověk, co neměl ani ponětí, pro koho a na čem dělá… Toho mafiána totiž policajti nikdy nenajdou, protože když má podmáznutý nový struktury, tak kriminálce dovolej, aby po něm zahájila pátrání – tejden potom, co od něho došla pohlednice z Jižní Ameriky, kam bezpečně zahučel.

Navýsost spokojený s dosavadním průběhem akce vyskočil Kája z auta, kterému už vyšel vstříc vyhlížející ho Buda. Kája věděl, že teď už je spěch, protože kdyby byl policajty nepozorovaně zdálky sledován, jakmile by pochopili, že míní vzlétnout, přivolali by helikoptéru. Než by dorazila, chvíli by to trvalo, ale přesto nebylo času nazbyt. Budu naštěstí nemusel pobízet. On i letadlo byli připraveni přesně tak, jak bylo domluveno. Popadli kufry, naskočili do čmeláku a Buda vzlétl.

Za sedm minut po startu se ocitli nad svým cílem: mírný svah velké louky ze dvou stran ohraničené lesem, daleko od jakéhokoli stavení.

Jasně červený nafukovací polštář, jaký užívají hasiči nebo akrobati, o rozměrech desetkrát deset metrů jim zazářil už zdálky vstříc. Buda nad ním zakroužil, pak nad něj naletěl co nejníž a ve správný okamžik řekl připravenému Kájovi: „Teď!“

Kája pohotově vyhodil dva kufry a ty stejně správně jako při zkoušce žuchly doprostřed polštáře. Buda zakroužil a nálet opakoval ještě jednou se stejným úspěchem kufru třetího.

A to bylo všechno.

Buda pak podle plánu přistál za vesnicí Komínek.

Od čmeláka poodešli pár desítek metrů a uvelebili se v trávě, kde Kája vybalil z příruční kabely občerstvení. Poklábosili si nad kávou a ukázalo se, že Buda je velmi rozezlen na poměry tu nastolené, protože:

„Ze mě ty ničemové ždímou takový odvody, že to je podnikání s olověnýma koulema u nohou,“ stěžoval si. „Asi jsem vůl, že všechno platím, jak mám, korunu vejdělku těm kurvám nezapřu.“

„Jo, tak to teda promiň, ale vopravdu seš vůl,“ potvrdil mu Kája.

„A když se pak v televizi a v novinách dočítáš, jak si počínají poslanci, ministři a vůbec nejvyšší státní úředníci… jak podvádějí, hrabou, lžou, jeden kryje druhýho – je ti z toho na blití,“ soptil Buda.

„Ale prosím tě! Co se dočteš v novinách a co vidíš v televizi, to je jenom špičička ledovce… pár prkotin, který se novinářům podaří vyšťourat,“ ujistil ho bezvýhradně si tím jistý Kája. „Co se jim nikdy nemůže podařit vyšťourat, to jsou ty nepředstavitelný balíky, jaký dostávají papaláši za hranicema za to, že za pakatel rozprodávají naše nejlepší podniky.“

Buda si zhluboka lokl kávy a dramaticky provolal: „Víš, Karle, co je moje největší osobní tragédie? Že dneska se musím koukat na to, jak se můj fotr samolibě šklebí a mne si ruce. Bejval velkej fous. Ředitel státního statku. Matka kádrovačka v textilce. Jenomže mně se otevřely oči už na střední škole. Věčně jsem se s nima doma hádal, šli mi na nervy.“

„Co dělaj dneska?“ zeptal se Kája, ač si to uměl představit.

„Dneska jsou skvěle situovaný rentiéři. Investovali socialistický úspory a každý měsíc jim to hodí, aniž hnou prstem, okolo čtyřiceti tisíc. Najednou mi začíná připadat, že ty marxisticko-leninský kydy, jako že každej máme právo jen na peníze podložený naší vlastní prací… že tyhle kydy jsou docela smysluplný,“ řekl Buda a oba se rozchechtali.

„Takže vaši volí ODS a ty levici,“ dodal Kája a Buda přikývl: „Právě tak.“

„Nahoře se vyměnily starý kurvy za nový kurvy a poctivej občan na ty vyžírky doplácí furt dál,“ hluboce si zafilozofoval poctivý to člověk Kája. Pak se podíval na hodinky, a protože už uplynulo půldruhé hodiny od chvíle, co tu přistáli, řekl: „Smetana se nevobjevil, tak to znamená, že je všechno v pořádku a už nás nepotřebuje… Jo, tadyhle máš tu prémii, žes všechno perfektně zvládnul a nemusí se to točit znova,“ vyndal z kapsy obálku s pěti tisícikorunami.

„No díky,“ řekl potěšen Buda. „Hele, ty reklamy asi dost sypou, co? Nic mi do toho samozřejmě není, já jen že ten Smetana tak dobře platí.“

„Jak mu to vynáší, to nevím, to ti žádnej podnikatel po pravdě nepoví. Ale že slušně platí, to je tedy fakt,“ přitakal Kája, nacpal do kabely termosku a sáčky od lahůdek a vykročili k letadlu.

Doufejme, že nás nepřivítá deputace policajtů, pomyslel si Kája před přistáním, ale nijak zvlášť znepokojený nebyl, jak už si tak nikdy nedělal starosti, dokud k nim neměl naléhavý důvod.

Žádní policajti je nepřivítali, a tak už si jen srdečně potřásl s Budou rukou a slíbili si, že se určitě nevidí naposled. Že se vidí naposled, v to Kája upřímně doufal, protože znova by se mohli vidět leda tak před soudem, kde by o tomto vydařeném natáčení reklamy pro neexistujícího pana Smetanu, majitele neexistující reklamní agentury, podávali výpověď, Buda poctivou, Kája oč méně poctivou, o to lépe propracovanou.

Na Prahu Kája ujížděl s pocitem dobře odvedené práce i osobního bezpečí. Když ho policajti nedrapli přímo s výkupným v ruce, při jakémkoli vyšetřování ex post on už by se těšil nesrovnatelně lepší pozici a dobrý advokát by ho vysekal, byl si stoprocentně jistý.

Počínat si v rozporu se zákony pro něho nebylo nic nového, takže ho to neznervózňovalo, naopak vzpružovalo – jako napínavá hra. Zákony bystře obcházel už za socialismu, jako vrcholový sportovec a později trenér k tomu měl bezpočet příležitostí zejména díky častým výjezdům do zahraničí. Nikdy se ovšem nedopustil ani zdaleka tak závažného deliktu, jako byl únos Heluny anebo dnešní převzetí výkupného. Představa nebezpečí ho však trápila stejně málo jako výčitky svědomí. Věděl, že dítěti se absolutně nic nestane, a o rodičích mu Petr řekl, že jsou to všivý kurvy. Tak o co jde? Petr vždycky dobře ví, co dělá, a něco špatnýho by neudělal nikdy, byla Kájova celoživotní filozofie mladšího bratra vzhlížejícího s obdivem ke staršímu, v němž měl vždycky oporu i vzor.

Zákony nikdy nerespektoval ani Petr Sladký. Ne však že by si jako bratři počínali stejně.

Sladký se zneužívání funkce u policie a hospodářské kriminalitě věnoval systematicky, počínal si vždy uváženě a promyšleně a pečlivě zvažoval rizika. Zisk pak stejně uváženě a promyšleně dál investoval. Za socialismu ho příšerně štvalo, že většina zisků se mu válí ladem po vkladních knížkách.

Kája se hospodářské kriminalitě věnoval jen nahodile, když se mu naskytla zajímavá šance využít svého důvtipu, užít si trochu pocitu dobrodružství a lehounkého mrazení z podstupovaného rizika. Zisk hrál roli podružnou, přinejlepším snad prestižní. Korunu nikdy neuměl podržet ani investovat. Co měli na vkladních knížkách, to tam měli jen díky Pavle, která mu občas na nějaké prachy skočila a ulila je.

Po Velké listopadové Petr a Kája společně řvali smíchy, když se na televizní obrazovce z úst prominentního disidenta dozvěděli, že jsou solí této země. Podle onoho osvíceného myslitele byli totiž solí této země všichni, kdo dokázali úspěšně podnikat již v krutých podmínkách socialistické totality. Neboli veksláci, šmelináři, zloději a vyděrači za pulty, podvodníci různého kalibru, funkcionáři zneužívající svého postavení. Těžko si vzpomenout, kdo jiný tehdy podnikal. Petr a Kája měli pár dobrých vlastností a patřila mezi ně schopnost nazývat věci pravými jmény – nelhat sami sobě do kapes, hledět sami na sebe realisticky. K tomu přidejme ještě jadrný smysl pro srandu.

Výsledkem této kompilace bylo, že si rozjařeně řekli, že když byli solí země za rozvinutého socialismu, zůstanou jí i za rozvíjejícího se kapitalismu bez lidské tváře.

Zatímco Petr Sladký se pro nic takového nemusel dramaticky rozhodovat, protože v hospodářské kriminalitě malé privatizace už jel na plný plyn, Kája se jen tak plácal. Dočasně mu podrazilo nohy odstavení od trenérské práce, protože sport bylo to jediné, co ho kdy v životě zajímalo a čím se chtěl živit. Mít jakýkoli podnik, na to kašlal.

Podnikání ho otravovalo do té míry, že ani neměl zájem vymýšlet si v něm nějaké podvody. Když se mu jednou Petr snažil vysvětlit – v obavě, aby se nedostal do průšvihu – jaké daňové úniky jsou a jaké nejsou možné, odbyl ho slovy: Hele, v režimu, kde kriminalitě fandí svejma zákonama celej parlament – nemám zájem. Mám rád riziko, a ne tutovky.

Oba se tomu sice zasmáli, ale Petr věděl, že brácha už není ten frajer, co bejvával. A lámal si hlavu, jak ho zas postavit na nohy.

Podařilo se mu to díky wolfovcům.

Už zapojení do akce Heluna Káju oživilo a jeho zraku vrátilo jiskru. A v kauze Bohunek již přímo exceloval, prostě zase se našel.

Ještě včera, když bratři probírali detaily scénáře s kufry a Petr upozorňoval na různá úskalí, Kája mu výtečně naložen řekl: „Už teď bysme se měli rozhodnout, kdyby to prasklo, jestli využijeme toho bezvadnýho výdobytku Velký sametový: vyšetřování na svobodě – a zdrhneme, anebo jestli podstoupíme tu frašku u soudu, aby se náš proces zařadil mezi ty, co naserou celej národ – pachatelé vylezli s podmínkou osum měsíců.“

A Petr mu ve stejně dobrém rozmaru odpověděl: „Ty vole, abys dneska vyfasoval osum měsíců, to bys musel k únosu navíc vodprásknout dva poldy, co tě chtěli zadržet, a dědu, co se k tomu přichomejt.“

„Poldy, co si pistole nechávaj doma pod postelí, aby nebyli zprdnutý, že se bránili, když je podřezával skin, cigoš nebo Vietnamec, anebo škrtil zfetovanej sudeťák,“ doplnil Kája, od Velké sametové upřímný rasista.

Když se teď tedy vracel od Budy do Prahy, byl to zas ten starý sebevědomý Kája. A vůbec nepochyboval, že problémy nemá ani Petr, jehož práce touto dobou ještě zdaleka neskončila.

Když kufry dopadly bez úhony na polštář, Sladký je přejel detektorem a pak je hodil do dodávky, kterou přijel. Byl to vůz s řádnými papíry z půjčovny aut firmy PROTECH. Pak rychle vypustil polštář, srolovaný ho rovněž hodil do auta a rozjel se na Prahu. Jakmile za ním zapadla automatická bezpečnostně dokonale zajištěná vrata dílny a garáže pro tři vozy – přístavba to jeho radotínské vily – zhluboka si odfrkl. V příštích chvílích budou oba kufry i jejich obsah ukryty tak, že kriminálka nemá ani tu nejmenší šanci.

Když Sladký, Mrožek, Ciml a Krátký rekonstruovali vily, které si pro pohodlné rodinné bydlení pořídili v nejlepších pražských čtvrtích – Sladký v těsné blízkosti Prahy – jejich kriminální podnikání už tak kvetlo, že si byli vědomi, jak potřebují dokonalé trezory, které by policie objevila leda rozebráním vily na základní kameny anebo vyhozením do povětří. Německy mluvící Mrožek tyto nároky vyložil odborníkovi specializované firmy ve Stockholmu a její experti pak vyprojektovali individuální řešení pro každou ze čtyř vil. Po odsouhlasení projektů vyslali svoje lidi, kteří se zhostili kompletní realizace.

Sladkého prostorná garáž byla tedy budována tak, aby v ní vznikl vestavěný kout – asi osm čtverečních metrů – kramárna potřeb pro auta. Na zemi se povalovalo několik nových pneumatik a byly tu taky dvě pojízdné skříňky na kolečkách s různým nářadím. Jednolitá struktura podlahy vylučovala, že pod ní by se mohl nacházet jakýkoli úkryt, odtud přístupný. Ve skutečnosti pod metr silnou vrstvou betonu byl nejmodernější typ trezoru o obsahu čtyř kubických metrů. A pohodlně přístupný byl právě odtud – z garáže. Jeho zpřístupnění řídil nevinný ovladač televizoru ve Sladkého pracovně. Ani na něm by nikdo neodhalil, že může vydávat povely ještě něčemu jinému kromě stojícímu tu televizoru.

Než dnes ráno Sladký odjel z domova, ovladač si odnesl do garáže a zamkl ho tu do zásuvky stolu v dílenské části garáže, aby ho měl po návratu okamžitě po ruce.

Když se teď vrátil a zaklapla za ním těžká bezpečnostní, elektronicky ovládaná vrata garáže, nejdřív zablokoval jejich možné otevření zvenčí, přestože kód zámku kromě něho znala jenom jeho žena. Jenomže ani ona nesměla nic tušit o trezoru – co kdyby si ji policajti jednou podali? Cokoli před ní utajit nebyl však nikdy problém, nebyla zvědavá ani dotěrná.

Ještě zamkl dveře do chodby spojující garáž s vilou, pak shodil bavlněnou košili, plátěné kalhoty a sandály a převlékl se do pouhých trenýrek a tenisek. Ze zásuvky si vyndal ovladač trezoru, pak rozevřel široké zasunovací dveře přístěnku, vyházel odtud šest pneumatik a vyvezl skříňky s nářadím, z druhého konce garáže si donesl aluminiové štafle – strop tu byl ve výši tří metrů – a v přístěnku odšrouboval ze stropního světla kouli i žárovku. Prostor přístěnku teď osvětlovalo jenom světlo z garáže.

V tom okamžiku se ozval telefon – domácí linka. Manželka, která ho viděla přijet.

„Mám ti připravit k jídlu něco teplýho?“ zeptala se.

Měl vztek, že ho zdržuje a rozptyluje, ale dokázal odpovědět vlídně: „Ne, díky, v tom horku si dám jen něco studenýho, ale ne hned, teď si tu nejdřív musím něco opravit na autě.“

Odnesl štafle, postavil se pod otevřené dveře do přístěnku, ovládací panel od televizoru natočil směrem k prachobyčejně vyhlížející objímce žárovky a začal vyťukávat čísla: datum své maturity. Kdyby se v některém čísle zmýlil, varoval by ho zvukový signál a musel by celý kód vyťukávat znova od začátku. Kdyby se v průběhu dvou minut zmýlil třikrát, varoval by ho počítač trezoru zvukovým signálem ještě důraznějším a pak by k němu nesměl následujících patnáct minut vyslat žádný číselný povel – jinak by došlo k vnitřní detonaci, která by obsah trezoru beze zbytku chemicky zničila, takže už by nikdo neidentifikoval, jaké povahy byl jeho obsah. K téže reakci by došlo, kdyby se někdo pokoušel dostat se do trezoru jinak než pomocí vysílaného kódu, například se k němu prokopat.

Deset vteřin poté, co Sladký vyťukal poslední číslo, stěny přístěnku, jež byly jen zdánlivě napevno zapuštěny v podlaze, se o několik milimetrů zvedly a o několik milimetrů rozestoupily a pak se celá keramická podlaha přístěnku i s betonovým kvádrem, který pokrývala, začala pomaloučku vysunovat vzhůru, až se přesně mezi otevřenými dveřmi do přístěnku objevily o něco menší dveře v kvádru zasazeného trezoru, Sladký na ně opět zamířil ovládací panel a opět vyťukal číslo, tentokrát z říkanky svého dětství. A znova stačily tři chyby a nerespektování posledního varování trezorového počítače a z obsahu trezoru by zůstalo jen trochu toxického odpadu.

Když se dveře trezoru rozevřely, Sladký vyjmul z auta všechny tři kufry a teprve teď je otevřel. Balíky s penězi vyházel na podlahu a znova jak kufry, tak balíky prověřil detektorem. Teprve potom odstranil obaly a přesvědčil se, že všechny balíky skutečně obsahují balíčky pětisetmarkovek. Balíčky přepočítal – suma souhlasila, dvacet milionů marek. Potom už všechno rychle naházel do trezoru včetně kufrů, detektoru, balicího papíru, motouzů a nafukovacího polštáře, který nejdřív rozřezal na menší díly. Toto vše se vyjme a zlikviduje až časem – až únos upadne v zapomenutí. Zaklapl trezorové dveře a na jednoduchý povel se pak celá ta masa betonu a kovu znova uvedla do pomalého pohybu směrem dolů, až podlaha přístěnku dosedla a jeho stěny se posunuly zpět na své místo. Když tohle Sladký sledoval poprvé, pokládal to za nejúžasnější poslední výkřik techniky, ale Mrožek mu objasnil, že je to jen jeden z méně náročných systémů, jaké stockholmská firma EU instaluje.

Sladký si vzal sirky a vešel do klozetu garáže. Tady spálil a spláchl všechny instrukce pro paní Šrámkovou, které vzorně podle příkazu vložila do jednoho kufru. Pak dal zpátky do přístěnku pneumatiky i skříňky, našrouboval žárovku i její kryt, hadicí spláchl podlahu garáže v místě, kde pracoval s balíky peněz a rozřezával polštář, a v místnosti sousedící s garáží – prádelna a sušárna – se znova převlékl do dalších trenýrek a sandálů. Všechno, co teď ze sebe shodil, i to, v čem přijel zvenku, naházel do pračky. Na šatstvu, ale i na obuvi, kterou omyl, mohlo ulpět něco nežádoucího. Na trenýrkách třeba vlákna z motouzu a balicího papíru. A co když má policie od Šrámků jejich vzorky? Byla to představa absurdní, ale on i všichni další se shodovali na tom, že při tak závažném činu musí být jejich opatrnost přehnána skutečně až ad absurdum.

Uvedl pračku do chodu, znova prošel garáž, aby se přesvědčil, že tam nikde nezůstalo nic usvědčujícího, a pak ještě ovladač televizoru a trezoru vložil zpět do zásuvky stolu a zamkl. Ovladač tu přijde ke slovu ještě jednou – tuto noc.

Potom teprve vyšel do prvního poschodí svého domu a uvelebil se ve vaně. Když mu manželka přinesla do koupelny správně vychlazené pivo a chleba s domácím uzeným a křenem, měl pocit, že ke štěstí mu nechybí vůbec nic.

Perný den však pro něho zdaleka nekončil.

Nejdřív bylo třeba podat zprávu společníkům. Ještě ve vaně vyťukal Pepinovo číslo domů, a když ten se mu ozval napjatým hlasem, řekl:

„Tak jak si užíváš tenhle nádhernej den dovolený? Nebe bez jedinýho mráčku, vlastně se divím, že vysedáváš doma.“

Znamenalo to, že bez sebemenších problémů dorazil domů i s penězi a ty už jsou v bezpečí trezoru.

„Fakt je dneska nádherně,“ souhlasil Pepino, což zase řeklo Sladkému, že Pepinovi se už ozval Kája a podal zprávu, že na jeho straně se v průběhu akce nevyskytla žádná komplikace.

Když Pepino zavěsil, šel zazvonit k Ivanovi. Protože Ilona byla doma, jenom se na něho zazubil a řekl, že dneska je tak bezvadnej hic, že se psy by si měli vyjít až po setmění.

„Nevím, co je na tom hicu tak bezvadnýho,“ řekla Ilona, zatímco jejímu manželovi se odvalil balvan ze srdce: všechno klaplo. „A co ta tvoje Katka? Nějak podezřele dlouho už jsem ji neviděla,“ začala Pepina zpovídat. „Poslouchej, ty mizero, nepustil tys ji náhodou k vodě? Nemáš už zas nějakou jinou?“

„Rači padám,“ uchechtnul se Pepino a taky vypadl.

Katku ne že by zrovna pustil k vodě, ale odsunul na hodně vedlejší kolej, protože napětí související s akcí Bohunek na jeho sexuální apetenci určitě jako afrodiziakum nepůsobilo. A ani nebyl z těch, kdo když mají starosti, potřebují vedle sebe chápající a milující duši. Když měl starosti, byl nejradši sám. Jakmile však tenhle nervák skončí, vezme Katku na báječnou dovolenou někam k moři. Třeba na nějaký ostrov, sliboval si. Jestli si ovšem už nenašla jinýho, když on teď pro ni pořád nemá čas, napadlo ho. Ale ani to mu nepřišlo jako nějaká životní tragédie, protože takovou, jakou by pokládal za jedinou a nenahraditelnou, zatím nepotkal. A třeba ani nikdy nepotká, pomyslel si rozmrzele, ale vzápětí se okřikl: teď je opravdu ta nejsprávnější chvíle přemejšlet o volovinách. Když se vrátil do svého bytu, zatelefonoval Mrožkovi, který se v pracovně své vily chvěl se stejně rozklepaným Cimlem a Krátkým po boku, a řekl mu, že cestu do Maďarska si naplánoval na prvního. To znamenalo, že na obou frontách, u Sladkého i u Káji, všechno vyšlo na jedničku.

Pepino si pobaveně pomyslel, jakou asi tak zdrcující prognózou Mrožek svým společníkům tuto příznivou zprávu osladí.

A byl nejvyšší čas volat Šrámkovi, který touto dobou už jistě vyšiluje, že manželka ještě není doma. Taky by se mu mohlo něco posunout v hlavě a poradit se s policajty. Pepino popadl Vika, kterého si dopoledne převzal od Sladkého, jemuž bylo třeba v den pro něho tak náročný odlehčit od všeho, co nemusel bezpodmínečně vykonat sám – a odjel čtyři kilometry od domu k telefonní budce v pusté ulici. Vika nasadil na mluvítko a za pár vteřin už ke Šrámkovi promlouval dutý hlas:

„Všechno je v naprostém pořádku, buďte klidný, na nic se teď nevyptávejte,“ snažil se Pepino zabránit Šrámkovu vyhrknutí, co že je s jeho ženou.

Šrámek byl očividně rozčilený, ale ovládal se: „Já vám věřím… Za-zavoláte je-ještě?“ rozrušením už zase koktal.

„Samozřejmě že ještě zavoláme, klid, čekejte, buďte připravený vyjet, jenom klid.“

Doufal stejně jako Ivan, že kriminálka stále ještě věří, že Šrámek s výkupným teprve vyjede.

Asi tak za hodinu by už mohla být Blanka Šrámková doma, spočítal si Pepino. Nedělal si ovšem iluze, že mají vyhráno. Ostatně takové iluze si nedělal nikdo z nich šesti. Věděli, že nemalé riziko bude vyjet s Bohunkem do ulic, a pak ještě kritická doba, kdy dítě už bude doma a kriminálka se může bez zábran razantně pustit po stopách Bechrovy vraždy a Bohunkova únosu.

Sladký jako manžel sice nepatřil mezi muže nejvěrnější, ale svoji o šest let mladší ženu měl rád a kdykoli byl doma, družně s ní klábosil. Dneska – poté, co vše inkriminované potopil do trezoru – však cítil, že potřebuje absolutní klid, a tak když vylezl z vany, manželce řekl, že ho rozbolela hlava, a ona sama ho zahnala na lůžko do ložnice, kde byly zataženy žaluzie, a pak už se ho jen zeptala, na jaký stupeň mu tu má nastavit klimatizaci.

Sladký věděl, že pokud jde o peníze, mají vyhráno. I kdyby nějaké stopy dovedly policajty ke Kájovi nebo k němu, teď už uplatní verzi, že ty pitomý kufry po přistání na polštáři hodil do auta a mínil je odvézt do Prahy, kde je měl pro Smetanu ponechat v Kájově dispečinku, ale sotva ujel snad ani ne kilometr, na rozcestí se s autem vynořil Smetana a kufry i polštář si převzal. Hotovo. Ať mu policajti dokážou, že to tak nebylo.

Představa, že dvacet milionů marek je tam, odkud je nikdo jiný než on sám anebo Mrožek na světlo boží nevytáhne… to byla představa, která mu rozlévala blaho celým statným tělem. Verifikovat bankovky odborníkem nemínili. Šrámkovi sice pohrozili, že odborník bankovky prověří a pak teprve bude dítě vráceno, ale nebylo to třeba. Šrámek by se neopovážil předat jim padělky – ostatně, kde by je on anebo policie v takovém množství sehnali? Kromě toho Sladký se jako expolicajt v penězích vyznal. Že ty pětisetmarkovky, které si namátkou prohlédl, jsou pravé, za to mohl dát ruku do ohně.

Cítil se skvěle, ale věděl, že je to jenom pauza, ve které musí nabrat dech pro poslední etapu – vrácení Bohunka, jež opět leží na něm. Ne že by si naříkal, všechny ty úkoly bral na svoje bedra sám a ostatní ho spíš brzdili, ale on byl pevně přesvědčený, že nejlépe je před policajty zajištěno to, co si udělá sám. Každý cizí, koho by k realizaci najal, je potenciální nebezpečí, i když tyto lidi buď najímá anonymně jako Vycmrdlýho ksichta, anebo zadává nějaké nepatrné dílčí úkoly.

Velice složitou a riskantní etapu, převzetí výkupného a dopravení peněz do bezpečí, měli šťastně za sebou. Vydání Bohunka oproti tomu bude akcí krátkou a nenápadnou, ale svým způsobem mnohem nebezpečnější. Zatímco při manipulaci s penězi měl on i Kája naprosto věrohodnou story pro policajty, být zadržen s Bohunkem v autě… Ano, s Ivanem se domluvili, že kdyby ho náhodou stopla silniční kontrola, okamžitě velmi rozčileně požádá, aby ho rychle navigovali do nějaké nejbližší nemocnice, ve voze má dítě v bezvědomí. Před chviličkou ho stopnul muž s dítětem v náruči, že potřebuje syna rychle odvézt do nemocnice, a když mu otevřel zadní dveře, muž ho tam položil a zmizel ve tmě. Bál se, jestli dítě není mrtvé, tak je trochu prohlédl, žije, nemá žádná viditelná zranění, ale nepodařilo se mu je probudit.

Ano, to by obstálo, protože se předpokládá, že takhle nějak únosci dítě vrátí, nejsou-li to rabiáti, kteří by je uspané pohodili u silnice. Obstálo by to, pokud by absolutně žádné jiné stopy ke Sladkému, jeho rodině a jeho společníkům nevedly. Byly však takové dva úseky v akci vydávání Bohunka – a to chvíle, kdy Sladký bude vyjíždět z vrat skladiště a až se bude Bohunka zbavovat – k nimž vysvětlení pro policajty přijatelné prostě neexistuje.

Sladký věděl, jak nepatrná je pravděpodobnost, že by v kterékoli fázi Bohunkova propouštění byl perlustrován, takže se nikterak nenervoval, ale přece jen by byl rád, kdyby dneska už nikam nemusel a akce se uskutečnila až zítra. Ivan si však byl jistý, že kdyby ještě zítra pokračovaly kvůli policii fingované rozhovory dutého hlasu se Šrámkem, kapitán Nedbal by v nich svým správným instinktem zkušeného kriminalisty zavětřil cosi nedefinovatelně nového, jakousi jinou nuanci. A došlo by mu, že je to jen předstírání, výkupné už bylo nějakým způsobem předáno, takže v nejbližších hodinách, nejspíš v noci, dojde k přesunu dítěte. A vyhlásil by pohotovost. Dítěte je tedy třeba zbavit se ještě dnes, kdy kriminálka předpokládá, že Šrámek čeká na výzvu, kam vyrazit s kufry peněz.

Bylo devět hodin večer, když se u Sladkého objevil Pepino, aby mu vrátil Vika, a zase vzápětí odjel. Oba si byli dobře vědomi vážnosti situace a nebylo jim do zbytečných řečí. Co muselo být řečeno, bylo už zopakováno bezpočtukrát.

V půl desáté Sladký zavolal do Liboce, a když se ujistil, že je tam klid, řekl heslo, jež znamenalo, že v noci bude Bohunek vrácen.

Jakmile Dany zavěsil, začali s Robim kmitat podle přesného harmonogramu. Nejdřív dali Bohunkovi do šťávy prášek pro spaní, a když vzápětí usnul, pustili se do díla. Odlepili si kníry, rozstříhali je a spláchli v klozetu. Pak všechny svoje i Bohunkovy osobní věci včetně knih a hraček naskládali do kufrů a odnesli je do krytu pod skladištěm. Věděli, že strýc později všechno zlikviduje, aby to Bohunek už nikdy nemohl pro policii rozpoznat jako věci, které tu užíval on a jeho kamarádi. Do krytu také odnesli oba televizory, nádobí, lůžkoviny, zbývající potraviny… a pomocí popruhů taky lednici a mrazák. Sladký sem hned druhý den navelí chlapy s bagry, aby domek mezi skladišti srovnali se zemí, jak už bylo dávno naplánováno. Ciml tu měl dohlížet, aby se tak stalo včetně nábytku, co je uvnitř. Kdyby tam zůstaly nějaké cennější věci jako mrazák či televizory, vzbudilo by to pozornost dělníků.

Když se chvíli před půlnocí objevil Sladký, zbývalo mu už jen zkontrolovat, že skutečně nic nenaznačuje, že tu žilo dítě.

Tvrdě spící Bohunek byl svlečený do naha a zabalený v osušce. Tak ho odnesli do auta s falešným číslem a falešnými doklady pro případ, že by si vozu někdo povšiml v místě, kde později bude Bohunek nalezen.

Pak už je Sladký vyzval, aby se převlékli a odjeli.

Převlékli se do nových věcí, které tu měli k tomuto účelu, protože všechno, co nosili ve styku s Bohunkem, muselo zmizet. Mohly na tom být nějaké Bohunkovy stopy, nejspíš vlasy, ale i pachové stopy.

To, co ze sebe teď svlékli, hodili ještě do krytu, a pak vyjeli, aby očíhli okolí a případně Sladkého varovali vysílačkou, ať nevyjíždí. Neozvali se, a tak Sladký vyjel do temné bezměsíčné noci deset minut po nich. Bohunek na zadních sedadlech zabalený ve velké osušce klidně spal.

Sladký objel Liboc a zamířil k Bílé Hoře, kde Pepino, když tu hledal nejvhodnější místo, kam zaparkovat auto s Bohunkem, objevil na pokraji obory těsně u nefrekventované vozovky jakousi kolnu ani ne třikrát tři metry, která zřejmě sloužívala dělníkům pro nářadí. Teď byla prázdná. Když se o ní zmínil Ivanovi, ten po delším váhání souhlasil, aby se využila namísto nějakého kradeného auta, v němž mínili Bohunka ponechat. Auto je už přece jen významná stopa, policie – nepochybovali, že ta se k Bohunkovi přiřítí mnohem dřív než Šrámkovi – podrobí auto nejdetailnějším analýzám, které vždycky něco objeví. I když ne otisky, tak vlákna oděvů, při troše štěstí a pachatelově smůle vlas, leccos prozradí i pneumatiky, kudy auto jelo… Ano, bouda bude vhodnější, usoudil Ivan… Je tu ovšem ta kritická minuta přemisťování dítěte. Sladký ho ujistil, že to zvládne.

Deset minut poté, co vyjel ze skladiště, byl u boudy, aniž poslední tři minuty minul jediné auto, jediného chodce.

Zastavil těsně u boudy a pár vteřin vyčkával ve zhasnutém voze. Když v okolí nezaznamenal žádné známky života, natáhl si rukavice, vzal si tužkovou baterku, jejíž přezku si navlékl na zápěstí, vystoupil z vozu, aby nahlédl do boudy a zorientoval se. Překvapení, že tam spí nějací bezdomovci, se bát nemusel, předchozí dvě noci boudu kontrolovali ozbrojení Ciml s Krátkým a před chviličkou tu byli rovněž ozbrojení Dany s Robim, kteří poté, co vyjeli ze skladu, projeli okolí boudy a prohlédli ji. Teď seděli v autě zaparkovaném asi dvacet metrů od něho, oba ve střehu, aby mu vyslali varovný signál, kdyby zaznamenali, že se někdo blíží.

Když Sladký do boudy vstupoval, její dveře zavrzaly. V tom naprostém tichu kolem to bylo jak výstřel z děla, takže na vteřinu ztuhl.

Na zemi leželo rozprostřeno úplně nové prostěradlo, druhé pohozeno na něm. Robi a Dany je teprve tady v rukavicích vyjmuli z fólie, kterou si zas odnesli. Sladký to přejel jediným pohledem, vyšel z boudy, znova se přesvědčil, že nikde nikdo – pokud se to v té hluboké tmě vůbec dalo posoudit – a pak rychle otevřel zadní dvířka auta a z osušky vymanil Bohunka. Byl nahý, ale noc byla až nepříjemně horká. Položil ho stále tvrdě spícího na prostěradlo na zemi, tím druhým ho zakryl, a když z boudy vyšel, za volantem jeho auta seděl Dany, zatímco Robi už s druhým autem odjížděl. Sladký ještě ani nepřibouchl dvířka a Dany už vyrážel.

„Máš Robiho boty?“ zeptal se Sladký synovce.

„Samo, jsou vzadu na podlaze v tašce. Zatímco budeš telefonovat, přezuju se a přihodím tam ty moje a Bohunkovu osušku,“ přikývl Dany, který měl stejně jako Robi a Kája dokonale nabiflovaný Ivanův scénář, aniž ovšem tušili, že nějaký Ivan existuje.

To už se přezul i Sladký. Boty, v nichž se oni tři okolo boudy a v boudě pohybovali, musely zmizet, protože nebylo pochyb, že kriminálka v boudě a okolí získá jejich docela slušné otisky. Proto Sladký hodí tři páry sandálů zatím do trezoru a časem je zlikviduje. Podobně tomu bylo s pneumatikami, nad jejichž stopami bude okolo boudy bádat štáb specialistů. Robi v tuto chvíli už uháněl s autem do jednoho z podnikových servisů, Dany tam s autem druhým dojede za chvíli. V servisu v noci nikdo nebyl, a tak Robi s Danym v pohodě vrátí autům jejich řádná čísla a řádné papíry, kompletně je přezují, původní pneumatiky zlikvidují a v neposlední řadě na automatické lince obě auta důkladně umyjí včetně spodků a motorů, aby na nich nemohly být identifikovány prach a půda z okolí boudy. A ještě tuto noc obě auta zmizí v Německu.

To vše bylo naplánováno už dávno předem a Sladký si mohl být jistý, že jeho synovci vykonají svoji práci pečlivě a bezchybně. Takže jen Danymu připomněl:

„Až budete hotovi a vrátíte se domů, okamžitě všechno šatstvo do pračky a ještě v noci vyprat. A spláchnout ten přeliv!“ napadlo ho, že kluci si mohli na své tmavší vlasy zvyknout a zapomněli by si je odbarvit. V duchu si taky pochválil, jak je dobře, že jim pořídil vlastní, i když zatím společný byt, přestože Pavla nebyla nadšena, že jí vylétnou z hnízda.

„Neboj,“ řekl Dany. „Neboj, že se v tý maškarádě přihrneme do práce. Jak dva vyfintěný teplouši. I Bohunek nás obvinil, že jsme fifleny, když si barvíme vlasy.“

„To mám radost, že to poznal,“ podotkl Sladký.

Pět minut poté, co opustili Bohunka, Sladký v dejvické telefonní budce vytáčel Šrámkovo číslo.

Dutý hlas Šrámkovi oznámil:

„Chlapec tvrdě spí pod vlivem prášku. Právě jsme ho opustili. Jeď na Bílou Horu. Projedeš Mlejnkovou ulicí, na ni navazuje kaštanová alej. Alej končí u obory. Když se v tom místě dáš kousek doleva, uvidíš dřevěnou boudu. V té je chlapec. Klidně spí. Pochopils, kde to je?“

„Mlejnkova ulice, kaštanová alej –“ začal blekotat na nejvyšší míru rozčilený Šrámek a vtom ho přerušil jasný a zřetelný hlas:

„Tady je policie, pane Šrámku. Už jsme vydali pokyn nejbližším hlídkovým vozům, u vašeho syna budou během tří minut. Postarají se o něho a budou tam s ním na vás čekat. Jeďte pomalu a opatrně, nemáte žádný důvod riskovat nějakou bláznivou jízdu.“

Ještě nedomluvil a Šrámek se hystericky rozječel: „Jste zločinci! Únosci vás slyšej a dítě popadnou a ujedou s ním a –“

„Neblbni,“ napomenul ho dutý hlas. „Voláme ti za jízdy z auta, jsme už bůhvíkde. Buď rád, že poldové se o chlapce hned postarají. Počítali jsme s tím.“

Poté Sladký rychle zavěsil. Pomyslel si, že Ivan správně odhadl, že Bohunek v boudě nebude déle než deset minut, okamžitým zapojením policie si byl jistý. Takže klaplo i toto, mnul si Sladký ruce, když s ním Dany pokračoval v jízdě.

Nejeli však spolu dlouho. Na Letné na Sladkého čekal vůz, který mu sem večer přistavili Ciml s Krátkým, aby se Dany nezdržoval a s inkriminovaným autem byl taky co nejrychleji v bezpečí podnikového servisu.

Když se Sladký rozjel, měl dobrý pocit, že konečně je za volantem bezúhonného auta s bezúhonnými papíry. A už jen toužil být rychle doma a zbavit se inkriminovaných věcí, osušky a obuvi.

Tak a to bysme měli, spokojeně si odfrkl, když je i s kabelou vrazil do trezoru a ten s nimi zahučel pod zem. Vzápětí na něho padla taková únava z psychického vypětí celého uplynulého dne a ještě noci, že když se dovlekl do ložnice, jenom ze sebe všechno shodil na koberec a padl na svoji polovinu manželské postele.

Jeho žena byla po celé manželství zvyklá, že občas není v noci doma. A tušila, že ne vždycky je to z důvodů pracovních. Byla to však žena inteligentní a nikdy se neponížila vyptáváním nebo výčitkami.

Když se teď probrala ze spánku, řekla rozespale: „No prosím tě! To seš tak zřízenej, že se ani nevykoupeš?“

„Koupal jsem se u ní. U tý dvacítky,“ odpověděl jí manžel.

„Hádala bych spíš na čipernou důchodkyni. I tak by měla dost blbej vkus,“ mínila paní Milada Sladká.

Sladký se zachechtal, přitiskl se k ní, dal jí pusu na oblé rameno a na pokraji spánku si pomyslil, jakou bezvadnou si vzal holku.

Manželé Šrámkovi dojeli na místo i s psychiatrem, který byl za volantem, ve chvíli, kdy už bylo osvětleno a přítomny nejen dva hlídkové vozy, ale taky kriminálka, kapitán Nedbal a další. Bohunek si spokojeně spal na zadním sedadle hlídkového vozu, zabalený do saka jednoho z policistů, protože prostěradla byla okamžitě zajištěna pro laboratorní analýzu.

Když uplakaná Blanka Šrámková sevřela synka do náruče, pootevřel očka a zamumlal: „Moje maminko… ty moje maminko, mně se po tobě tolik stejskalo.“

„Jenom nekecánkuj, miláčku, já vím, že ses měl dobře,“ líbala ho matka, která věděla, že on se nesmí dozvědět, že se dělo něco strašlivě zlého a nebezpečného.

„No… s klukama byla velikánská sranda,“ uculil se Bohunek. „Všecko ti budu vyprávět… Kde je můj tatínek? Chci mýho tatínka.“

„Jsem přece tady, kašpárku,“ řekl Šrámek, který stál u otevřených dveří hlídkového vozu, slzy mu tekly proudem, jak v transu hleděl na svoji ženu v náruči s jejich synem.

Když se sklonil do auta, aby syna políbil, a ten ho pevně objal kolem krku, Blanka Šrámková věděla, že k tomuto nepřitažlivému, rychle stárnoucímu a rychle chátrajícímu mužovi je připoutána řetězy.

Pak si Bohunek blaženě zafuněl a znova upadl do spánku.

Kapitola 27

Bylo domluveno, že nějaký čas po skončení akce Bohunek se Ivan osobně nesetká ani s Mrožkem ani se Sladkým, byť se tyto tajné schůzky uskutečňovaly za nejpřísnějších bezpečnostních podmínek. Potřebný tok informací oběma směry bude zajišťovat Pepino, mezi jehož nedocenitelné hodnoty pro firmu PROTECH patří, že s Ivanem se kamarádí už celé roky, takže jejich setkání jsou zcela přirozená, nemluvě vůbec o tom, že mohou být i utajovaná, protože doma se navzájem navštěvují přes chodbu spojující jejich sousedící domy.

O rozdělení peněz bylo rozhodnuto už dříve: Mrožek, Sladký, Ivan a Pepino po dvaceti procentech, Krátký a Ciml, podílející se na akci jen okrajově, po deseti procentech. Veškerou režii, tedy Kájovu rodinu, pilota, firmu Služby až do domu, která odpráskla Bechra a unesla Bohunka… platila firma PROTECH ze svých černých fondů.

„Jak si připadáš jako majitel čtyř milionů marek anebo dvaasedmdesáti milionů korun českých?“ ušklíbl se Pepino na Ivana, který k němu zaskočil na kus řeči tři dny poté, co výkupné pohltila hlubina Sladkého trezoru a Bohunka obemkla milující náruč rodičů. Nálada mrožkovců byla opatrně nadšená, tedy nadšená, jak skvěle všechno klaplo až do posledního detailu, ale současně všichni svoje nadšení trochu brzdili: Zatím máme vyhráno jen z devětadevadesáti procent. Ještě pořád by policajti mohli chytit nějakou stopu vedoucí k nám. To je to jedno procento, které se každým dnem vzdalujícím nás od únosu plynule snižuje.

„S miliony korun podložených nejsenzačnějším podvodem století – naší privatizací vůbec a kuponovou zejména – si zatím nepřipadám nijak, protože mi ještě hodně dlouho patřit nebudou, budou-li mi vůbec kdy patřit,“ zasmál se Ivan. „A jsem jenom rád, že je to všechno teprve hudba budoucnosti, protože fiknout s prací na kriminálce, k tomu sice dozrávám už pár let, ale úplně zralej pro to pořád ještě nejsem.“

Plány do budoucna byly jasné a jednoduché. Dvacet milionů marek získaných za Bohunka se vypere tím nejstandardnějším způsobem, jaký naši republiku ve světě proslavil titulem největší pračka špinavých peněz. Prostě jak se zábleskem humoru řekl Mrožek: „Díky našim zákonům nebudeme mít nejmenší potíže zapojit tuhle nepatrnou částku do obchodování tak, že za pár měsíců ji budeme mít na bankovních kontech naší firmy čistou jak lilii plus zisk z ní vytěžený navíc.“

Byl to Ivan, který trval na tom, aby marky neopustily trezor Sladkého dřív než za čtyři měsíce a pak teprve byly pozvolna rozpouštěny. Mrožek řekl, že v našich poměrech je to opatrnost naprosto zbytečná, se kterou on ovšem bezvýhradně souhlasí. A protože firma PROTECH díky nezákonnému podnikání s cigaretami a alkoholem měla spolehlivé kanály k propírání špinavých peněz takovým způsobem, aby už v průběhu praní na sebe nabalovaly maximální zisk, společníci firmy nepochybovali, že na jaře roku pětadevadesát bude mít firma PROTECH na svých kontech křišťálově čistý nádherný základ pro založení banky – pět set milionů korun – takže si založí banku, aniž by se společníci museli zbavit kteréhokoli ze svých podniků či nemovitostí.

Banka je přirozený zlatý důl podle známé pravdy, že peníze dělají peníze. Jen laik se domnívá, že nejzásadnějším ziskem bank jsou úroky plynoucí z půjček poskytovaných klientům. To je jen nepatrný zlomek bankovních zisků. A tak Mrožek jakožto generální ředitel firmy PROTECH rozhodl, podporován zejména Pepinem a Ivanem, že firma do konce roku čtyřiadevadesát pozvolna skončí s distribucí alkoholu a cigaret při milionových ziscích na daňových únicích. Krátký z toho byl na mrtvici a Ciml řičel, že je slabomyslné podříznout si absolutně bezdůvodně zlatonosnou větev, větev naprosto bezpečnou, opustit chrlící naftový pramen. Sladký byl na straně Mrožkově. Nechť je firma PROTECH od roku pětadevadesát absolutně počestná stejně jako její banka, která jim ty ztráty z opuštění parkety cigaret a alkoholu mnohonásobně vynahradí.

Mezi plány firmy PROTECH patřilo dále to, že Pepino byl okamžitě zbaven všech povinností vyplývajících z funkce poradce generálního ředitele a začal se vzdělávat ve finančnictví, aby usedl do dozorčí rady banky a ostřížím zrakem sledoval počínání jejího vedení. Mrožek zas na svá bedra vzal úkol, už s předstihem usilovat o získání odborníků, kteří mají nejlepší jména v našem bankovnictví, aby je do nové banky přelanařil a vybral mezi nimi co nejprozíravěji ředitele.

Ivanovi, který do konce roku pětadevadesát opustí kriminálku, založí firma PROTECH konzultační centrum v oboru ekonomiky, zaměstnávající špičkové odborníky. Ivan jako expert na hospodářskou kriminalitu měl na tomto poli rozsáhlé znalosti i zkušenosti, a navíc ho ta problematika bavila a zajímala. Ekonomické poradenství bylo za kriminálkou v pořadí hned druhé povolání, pro něž byl schopen žít. Jeho centrum bude pracovat zejména pro firmu PROTECH a banku mrožkovců, ale i pro jiné renomované firmy.

Svůj podíl na výkupném dostanou Ivan a Pepino v podobě akcií banky.

Teď, tři dny po ukončení akce Bohunek, měl Pepino pro Ivana novinku: „Milionář seš už příští měsíc, milý poldo,“ oznámil mu.

„Co blbneš?“ opáčil Ivan.

„Mrožek mi dnes oznámil, na čem se se společníky usnesli: že nějaký prachy bychom měli my dva dostat hned jako zálohu. Samozřejmě v korunách, které se vyzvednou z řádných kont firmy, aniž by se sáhlo na trezor s výkupným.“

„No to bych prosil, že se ještě pár měsíců nesáhne na trezor,“ řekl Ivan.

„Ani se nezeptáš, jakou dostaneme zálohu?“

„Jak už tak znám Mrožka a Sladkého, určitě se mě vynasnaží omráčit částkou ne menší než milion, ale pámbuví co s těma prachama budu dělat, když doma s nimi nějak nápadně přilepšit do rozpočtu stejně nemůžu,“ mínil Ivan. „Takže budu mít leda tak starost, kam a jak je nenápadně uložit. No, kam jinam, než si na tenhle účel pronajmout další sejf v bance,“ odpověděl hned sám sobě. Jeden sejf už v bance měl – na honoráře, které průběžně od Mrožka dostával.

„Správně,“ pochválil ho Pepino. „Přesně tak je to naplánováno. Jenomže to nebude milion, ale pro každého deset milionů,“ zazubil se na něho.

„No neblbni!“ užasl Ivan a hned pokračoval: „Řekni Mrožkovi, že oceňuju jeho gesto, ale NE! Uvědomte si všichni, že já si nemůžu dovolit špacírovat se po Praze s kufříčkem nabitým milionovými obnosy.“

„Poslouchej mě,“ přerušil ho Pepino. „Na to všechno zřejmě mysleli, takže plán je následující. Ty i já si pronajmeme sejfy v pěti nejserióznějších bankách, kde má PROTECH konta. Já v každé té bance vyzvednu v hotovosti čtyři miliony korun a uložím je do svého sejfu tamtéž. Pak my dva tyhle banky navštívíme tak, abychom se v podzemí u svých sejfů setkali. Já ti všude předám dva miliony ze sejfu svého, ty je zaklapneš do sejfu tvého – a to je všechno, co musíš udělat.“

„Nooo… takhle by to snad šlo,“ připustil Ivan a příští měsíc akce splavně proběhla.

Ten den, kdy se setkali v pořadí v páté bance a tím byla transakce ukončena, při večerním venčení psů Pepino Ivanovi řekl: „Tak co, poldo? Už si konečně připadáš jako nefalšovanej milionář?“

„Už si konečně připadám jako nefalšovanej kriminálník,“ odpověděl mu Ivan, který nikdy ani sám sobě nic nepřikrašloval.

„Dost bych nerad, aby ti to nějak začalo lízt na mozek,“ řekl trochu ustaraně Pepino. „Když jsme se rozhodli podporovat mrožkovce v jejich daňových únicích, vycházeli jsme přece ze základní pravdy, že i kdyby státní kasa dostávala do poslední koruny všechny daně od všech občanů tak, jak je ze zákona dostávat má, stejně by ani koruna navíc nepřišla na zvýšení důchodů, podporu nemohoucích, rozvoj zdravotnictví, školství, ekologii – –“

„Pochopitelně,“ přerušil ho netrpělivě Ivan. „To všichno je odsouzeno k určitému existenčnímu minimu nezávislému na státní kase. Když se její příjmy zvýší, vypulíruje se majetek vyžírkům a povalečům na vysokých postech, národní majetek se bude vybraným prominentům a do zahraničí rozprodávat za ještě směšnější cenu a za ještě vyšší tuzéry do kapes, znova se sníží daně z příjmů osobám v nejvyšší příjmové kategorii… Víš co? Už mě ten šablonovitý stereotyp nudí. Proč se o tom vlastně bavíme?“

„Proč? Protože jestli jsme s klidným svědomím mohli vypomoci mrožkovcům s daňovými úniky, se svědomím ještě klidnějším můžeme spát potom, co jsme od trochy kapitálu odlehčili kapsám wolfovců.“

„A tvrdím snad že ne?“ opáčil najednou popuzeně Ivan. „Udělal jsem něco, za co se nemusím stydět, ale odmítám si namlouvat, že na to můžu být ještě hrdý.“

„No tak to já zas na to hrdý jsem,“ usmál se Pepino. „Mám už svůj přesný plán, jak s určitými penězi naložit.“

„Jak si koupit svoje svědomí?“ zeptal se ne bez zájmu Ivan.

„Jo. Ale to nic nemění na věci, že těm prachům bude líp u mrožkovců než u wolfovců. Jen co spustíme tu banku, prosadím, aby banka nebo PROTECH založily dvě nadace. Musím ti vykládat, v čí prospěch?“

„Ani ne: nemohoucí staří lidé nebo chromé děti, vykopaní z objektů, které si v restituci urvala církev svatá katolická…?“ hádal Ivan. „Jenom se obávám, že mrožkovci s tebou rychle vyběhnou,“ byl skeptický.

„Asi tě to překvapí, ale od chvíle, co jsem se rozkoukal v roli Mrožkova poradce, což mi trvalo asi tak dva dny,“ samolibě se usmál Pepino, „tak firmě tu a tam pustím žilou. Například do tří bědných domovů důchodců jsme koupili na pokoje barevné televizory s dálkovým ovládáním a se sluchátky, v dalším budeme rekonstruovat hygienická zařízení a přispíváme zoologickým zahradám a útulkům pro zvířata.“

„Jaký zisk z toho má PROTECH?“ zeptal se cynicky Ivan.

„Vyložil jsem jim, že charitativní činnost je nejlepší reklama. Všechny akce necháváme natočit a nafotit, takže s takovými dojemnými obrázky se zákazníci setkávají v našich provozovnách a teď je začneme používat i pro reklamy v tisku a v televizi: útoky na city veřejnosti. Každý průměrně slušný občan dá přece přednost být zákazníkem firmy, jejíž vedení si potrpí na dobročinnost, ne? Mrožkovci si tedy dělají renomé, ale to nic nemění na faktu, že ti nejpotřebnější něco dostali. Máš snad na to jiný názor?“ zeptal se Pepino útočně.

„Ne, to určitě ne,“ odpověděl rychle Ivan. „Jsem jenom omráčený, protože je jaksi nad moje schopnosti představit si mrožkovce v rolích filantropů a ochránců pejsků, medvídků a opiček.“

„No a náhodou jsi dost vedle, což je jen dokladem toho, že lidi nejsou jenom černí anebo jenom bílí,“ řekl Pepino. „Mrožkovcům jde sice o maximální odrbávání státu, ale… Do těch domovů důchodců jsem je vyštval i s manželkami kvůli propagačním fotkám. Když to tam viděli, rozdali trojnásobnou částku, než jaká byla na tyhle akce plánovaná.“

„Budiž,“ povzdechl si Ivan.

„Asi před dvěma měsíci Mrožkovi museli dát utratit šestnáctiletého vlčáka. Mrožek mi řekl, že je u nich doma jak po funuse,“ pokračoval Pepino, „a že shání dvě štěňata-vlčata, aby manželka na Jacka zapomněla. Objevil jsem mu jeden inzerát, a když jsme tam vyjeli, míjeli jsme psí útulek v Chadimově. Nedávno jsme jim s našima poslali nějaký prachy, když jsme se od máminy sestry, co tam bydlí nablízku, dozvěděli, jak jsou na tom mizerně. No a mě teď napadlo, že bych se tam mohl zastavit a něco jim zas strčit a možná že by přispěl i Mrožek. Tak jsem ho tam zatáhl. A víš, jak to dopadlo?“

„Jestli od té doby tomu útulku PROTECH štědře přispívá, tak se Mrožkovi hluboce omlouvám za každé slovo, které jsem kdy proti němu pronesl,“ řekl Ivan.

„Nejenomže je to jeden z těch útulků, které PROTECH podporuje, ale představ si, že Mrožek si tam odtud vzal dva nejšerednější podvraťáky, jaký si jenom umíš představit, a zdůvodnil to tím, že takoví šeredové by se těžko udali. Dneska jsou z nich spratkové, kteří se rozmýšlejí, jestli laskavě vzít do huby šunku… Ale to ještě není konec. Paní Mrožková sbalila paní Sladkou a rozjely se tam, takže Sladkého rodina se obohatila o desetiletého vlčáka. A tyhle dámy teď mezi svými kamarádkami propagují módu ujmout se chudáčka z útulku… Co tím chce básník říci: že ne každý, kdo okrádá stát a wolfovce, musí být úplný gauner,“ zasmál se Pepino.

„Jak to, že o téhle stránce mrožkovců ses mi nikdy nezmínil?“ zeptal se Ivan.

„Věděl jsem, že by tě to velice ovlivnilo v postoji k nim. A já jsem chtěl, abys byl maximálně nezaujatý a ve střehu. Ostatně, nerozněžňuju se nad nimi ani dneska. Ale mají i svoje lepší stránky a těch míním tvrdě využívat – pouštět jim žilou na správná místa. A pochopitelně taky sobě, když jsem teď milionář,“ ušklíbl se pojmu, k němuž měl odjakživa despekt. „Teda Ivane, umíš si vůbec představit, že jestli tu banku opravdu otevřeme, tak jenom s těmi našimi balíky akcií budeme mít mnohamilionový roční příjem?!“ mluvil vzrušeným hlasem. „Co s tím budeme dělat?“

„Zbejvá věřit, že prachy nám nezatemní mozek a nestanou se z nás skety,“ řekl Ivan.

„Tak z toho strach určitě nemám,“ usmál se upřímně Pepino.

„Ne?? Prachy dovedou pěkně člověkem zamávat. I s takovým, u jakého bys to nejmíň čekal, protože jako politik zdůrazňuje jiné hodnoty,“ řekl Ivan.

„Panebože, že je to ale hnus, celá ta politika, všechny ty intriky… pořád abys byl v obraze, komu se podbízet a komu zas včas vrazit kudlu do zad dřív, než ji tam vrazí on tobě… Víš, co bych si přál?“ zvýšil hlas Pepino. „Až jednou budu v tom opravdu parádním balíku, abych měl kamaráda, který by mě včas upozornil: Stává se z tebe kurva, milý Pepino!“

„Takový kamarád by se jistě našel,“ mínil Ivan, „jenomže jestli se na tu kurvu fakticky převeksluješ, tak s takovým kamarádem rychle vyběhneš a příště už si ho nepustíš přes práh. A obklopovat se budeš kamarády, co ti budou mazat med kolem huby… No nic. Musíme včas uvažovat, jak ty prachy využívat pozitivně. Mně se o to postará Ilona s Evkou. Až jim jednoho dne dojde, že jsem v balíku, obávám se, že pak už v něm dlouho nebudu, protože se koupí co největší barák s co největším pozemkem, kde bude azyl bezprizorních psů a koček… Kruci, zatím je pro mě problém přihrát domů třeba jen deset dvacet tisíc navíc tak, aby Ilona nezačala něco podezírat.“

Ivanovo manželství bylo více než šťastné. Ilonina přitažlivost netkvěla jenom v jejím půvabném, stále dívčím rozevlátém exteriéru, ale především v jejím chování. Byla bytost radostná a optimistická, se zvláštním darem být manželovi stále trošičku vzácná, stále trošičku nedostupná, takže nikdy neměl jistotu, že ji úplně vlastní. Nikdy se neztrapnila a neponížila žárlivostí nebo jiným ubožáctvím, a když se s Ivanem hádala – což zas nebylo tak výjimečné, protože oba byli temperamentní a výbušní – říkávala: Kdybys měl dojem, že si někde můžeš polepšit, tak vůbec neváhej. Rozvod bude jednoduchej – já dostanu majetek, ty dostaneš dítě… Evička, kterou tyhle hádky s humorným podtextem sebeméně nevyváděly z míry, jednou řekla: Až se rozvedem, já budu s tím, kdo bude mít ten majetek. Ivan zas vykřikoval, že on má tu obrovskou výhodu, že po Iloně si může polepšit prakticky s kteroukoliv.

„Co bys udělala, kdybys zjistila, že jsem ti nevěrnej?“ zeptal se jí jednou v důvěrné chvilce.

„Mám dost starostí s nevěrama svejma, ne tak že bych měla čas starat se ještě o nevěry tvoje,“ zasmála se.

Jednou řekl Ivan na procházce se psy Pepinovi: „Nezbláznil by ses z ní? Včera jsem se vracel z práce až v noci, jdu potmě a potichu, abych holky nevzbudil, ale Evka chtěla zrovna napít a slyším ji, jak se ptá Ilony: Kde je táta? A Ilona tak bezstarostně: Nevím, zlato. Nejspíš s nějakou ženskou. A Evička: Mami, neblbni mě. Určitě má schůzi.“

Pepino se tehdy zeptal: „A jsi jí nevěrný?“

„Ani ne…“ přiznal Ivan docela upřímně… „Jenom tak – no docela výjimečně. Ono to chlapa totiž ani tak moc neláká, když ví, že tý jeho je to fuk, a kdyby se to náhodou dozvěděla a náhodou by jí to vadilo, tak tě zvesela, ale neúprosně vyrazí, aniž by se shazovala nějakými diskusemi na dané téma… Víš, co je ještě odpornější než žárlivá ženská, která dělá scény? Žárlivá ženská, která to chce rozebírat, debatovat o tom. To je mor… No, jak jednou řekl doktor Plzák: Než žárlivou ženskou, to radši čistě vykoupanýho dědečka… Ale co jsem chtěl říct: Když manželka nežárlí a máš doma pohodu, tak ti těch důvodů k zahejbání moc nezbývá.“

„Na Ilonu si vymyslíš nějakou výhru, abys mohl vytasit prachy třeba na pořádnou dovolenou,“ navrhl teď Ivanovi Pepino.

„To jsem jí nakecal, když jsem přinesl domů něco z peněz, které jsem od Mrožka dostal už dřív,“ povzdechl si Ivan. „No nic. Tenhle problém je jenom o důvod víc, abych s kriminálkou rychle fiknul a měl svůj podnik. Zatím nejde jenom o Ilonu, ale i o zaměstnání. I tam by kolegům velice vrtalo hlavou, kdybych nějak vybočil z nuzáckého standardu neprominentního policajta.“

„Co namluvíš Iloně o tom, že máš na otevření vlastního podniku?“ zajímalo Pepina.

„Tohle by neměl být problém,“ doufal Ivan. „O firmě PROTECH nic neví, a tak jí řeknu, že je to firma seriózní, vyhledali mě, protože vědí, že jsem expert na specifickou ekonomiku, a nabídli mi, že mi založí podnik, který si obsadím machry a budu pro jejich firmu pracovat. Časem se zas zmíním, že jsem koupil nějaké akcie jejich banky, později se ukáže, že šly velice nahoru… Podívej, Pepino, jakmile jednou budu mít svůj podnik, tak už není problém doma tvrdit, že skvěle prosperuje.“

„Tím spíš, že skutečně prosperovat bude,“ byl si jistý Pepino.

„Dobročinnost…“ vrátil se Ivan zas najednou k předchozí myšlence. „Proč ne? Anebo spíš – určitě ano. Jenomže si nejsem jistý, jestli mi to stačí… Víš, já si myslím, že každý duševně zdravý chlap žije s věčnou touhou nějak v dobrém poznamenat svět. Pro mě by bylo zhmotněním takového snu stavět grázly před soud, který by jim to rozdával po zásluze. Jenomže to, co se dneska děje, je parodie na takový sen. Stačí se rozhlédnout, s jak směšnými tresty dneska vycházejí od soudů brutální násilníci a vrahové… zrovna včera dvacetiletý grázl zkopal starou ženu do břicha tak, že při převozu do nemocnice zemřela. Hrozí mu trest odnětí svobody na tři až osm let. Což v praxi znamená, že z kriminálu vyleze za pár měsíců… Takže když už nemůžu tenhle svět pozitivně poznamenat jako policajt, chtěl bych ho tak poznamenat aspoň jako člověk… Otázka, kterou si v poslední době kladu nejčastěji, zní: Ale jak?“

„Odpráskni několikanásobného a nepostižitelného vraha Wolfa,“ navrhl mu bez úsměvu Pepino a Ivan na něm utkvěl dlouhým pohledem.

Kapitola 28

Rok 1994 se nachyloval ku svému konci.

Byl listopad a dvacet milionů marek, které postupně opustily sejf Sladkého domu, už bylo rozpuštěno v podnikání a nabalovalo na sebe první zisky. V Ivanově životě se zatím nezměnilo vůbec nic, protože dosud nevymyslel způsob, jímž by do rodiny přistrčil nějaký větší peněžitý obnos tak, aby nevzbudil manželčino podezření – po pravdě řečeno spíš o žádném takovém způsobu moc nepřemýšlel, protože z jeho a Ilonina platu žili obstojně, oba byli lidé v podstatě skromní a jejich tužby se ubíraly jiným směrem, než jenom co pořídit.

V Pepinově životě se kromě toho, že studoval finance a bankovnictví v postgraduálním polodálkovém studiu, které mu firma PROTECH platila ve Vídni, změnilo jenom to, že v domě, kde bydlel on a jeho rodiče, vyměnil garsoniéru za třípokojový byt, takže měl větší pohodlí. A rodiče byli rádi, že se tomu jejich hodnému klukovi poštěstilo u firmy tak solidní a uznalé, u firmy, jež mu dává takovou šanci.

Nezměnilo se tedy nic ani na častých večerních okruzích Ivana a Pepina se psy, jichž se teď v listopadových plískanicích stále méně zúčastňovaly Ilona s Evičkou.

Tenhle večer se Pepino už nemohl dočkat, až se s Ivanem setká. Sotva opustili bloky domů a ocitli se na volném prostranství, vyhrkl:

„Teď si něco poslechni, poldo: Wolf má zřejmě nějakou novou aktivitu, jakou si nedovedu vysvětlit ani já.“

„No, když si ji neumíš vysvětlit ani ty, tak to si ji tím méně dokáže vysvětlit kriminálka,“ podotkl Ivan ironicky a hned dodal: „Doufám, že se nepleteš Wolfovi pod nohy anebo že o něm někde nevyzvídáš.“

Pepino ho mínil utřít jenom zdrcujícím pohledem, ale uvědomil si, že je skoro tma, a tak řekl: „Jo, motám se kolem něho a vyptávám se na něho hlavně u jeho poddaných. Jsem totiž sebevrah, ty magore… Ale teď poslouchej: Wolf si jezdí po Praze taxíky.“

„No neblbni,“ podivil se Ivan, jehož to zaujalo stejně jako Pepina: lidé Wolfova kalibru se pohybují výhradně svými vlastními auty, se svými řidiči a se svými gorilami, nemluvě už vůbec o tom, že Wolf by pro to měl mít – díky pohrůžkám Sladkého – pádnější důvod než kdokoli druhý z jeho ranku.

„Nějak rychle mu otrnulo,“ dodal Ivan rozmrzele. „Kdes ho viděl?“

„Včera večer nedaleko Lorety. Ale musel bys vidět, jak si počínal. Jak spiklenec dvacátých let. Vyskočil, tedy spíš vyvalil se z taxíku, počkal, až zmizí, pak došel za roh, kde je parkoviště taxíků… přitom se pořád rozhlížel a ohlížel… tam pak nastoupil do dalšího taxíku a –“

„Kdes byl ty?“ zajímalo Ivana prvořadě.

„Šel jsem tímtéž směrem, protože za tím rohem kousek od taxikářů jsem měl zaparkované svoje auto. Ale šel jsem po druhém chodníku a byla tma, takže Wolf jednak neviděl vůbec nikoho, jednak i kdyby mě byl viděl, tak mě nemohl poznat, měl jsem v tom větru naraženou čepici a zvednutý límec bundy,“ vysvětlil mu Pepino.

„Nemůžeš si být jistý, že to byl Wolf,“ namítl Ivan.

„Jsem si jistý. Má svoji typickou chůzi bečky na vratkých krátkých nohách. A zrovna když byl pod lucernou, vítr mu odnesl klobouk. Otočil se a já mu viděl do ksichtu. Navíc zaklel, takže jsem slyšel i jeho hlas… Klobouk nechal kloboukem a hned se zas kolíbal kupředu.“

„A jak to bylo dál?“ zeptal se suše Ivan.

„Co jak bylo dál?“ opáčil Pepino.

„Hele, kámo, známe se, ne? Nechceš mi doufám vykládat, že sis řekl, jaká šťastná náhoda, žes zas uviděl starého dobrého Wolfa, nasedls do svého auta a odjel sis po svým? Tak jak to hergot bylo?“

Mezi Pepinovy dobré vlastnosti patřil jeho vřelý vztah k rodičům i k prarodičům. Svoji ovdovělou babičku, čilou osmasedmdesátiletou dámu, navštěvoval v jejím bytě nedaleko Lorety pravidelně a dobře věděl, že cennější než dárky, které jí nosí, je pro ni vždycky ta hodinka, kterou s ní poklábosí.

Nedávno ho rozzuřilo, když tenhle dům získal nového majitele, který okamžitě nastolil opatření, jejichž úspěch prověřilo porevoluční vítězství lásky, pravdy a spravedlnosti: odpojení plynu, vody a elektřiny mělo bezpečně vykouřit z domu jak potkany všechnu tu pakáž, lidi bez výjimky staré, aniž by se jim pan domácí Kůrka postaral o jakékoli jiné bydlení. Jeho snem bylo byty po téhle pakáži zmodernizovat a pronajímat je pracovníkům nedalekých ambasád v této atraktivní lokalitě.

Pepino se zmínil před Sladkým, že všechny stížnosti ubohých nájemníků na policii a na magistrátě jsou pochopitelně úplně k ničemu, babi si vzali do svého bytu jeho rodiče a on jí teď na Jižním Městě chce koupit byt, jenomže babi vyvádí, že má opustit čtvrť, kde se narodila a prožila celý život a kde má přátele. Kromě toho je mu líto těch ostatních ubožáků, co už vůbec nemají, kam složit hlavy. Proto shání šikovného právníka, aby zastupoval obyvatele domu proti tomu hajzlovi. Neporadil by mu pan ředitel, na koho se obrátit?

Sladký se Pepinovi vysmál a doporučil mu, ať si dá pohov. Právník by pana domácího Kůrku obveselil, stejně jako ho obveseluje nezájem magistrátu nebo bezmoc policie. Copak jsi ještě nepochopil, že v dnešní době máš proti gaunerům jedinou šanci – použít jejich vlastní metody? provolal Sladký. Pak s Pepinem probral detaily tohoto případu a slíbil, že s tím něco udělá.

A taky udělal. Přesněji řečeno – nechal udělat.

Za čtrnáct dní proběhla akce stejně prověřená a stejně schematická jako jsou akce pánů domácích Kůrků.

Když se čtyřicetiletý grázl Karel Kůrka vracel večer domů do své spořilovské vily, sotva vystoupil z auta, obklopili ho tři muži a doporučili mu, aby ani nehlesl a nasedl si s nimi do jejich vozu. Jeden z nich pak byl za volantem, druzí dva se posadili dozadu, pana domácího mezi sebou. Především mu vysvětlili, že tímto končí doba her a laškování – stížností nájemníků po ouřadech. Pak mu přehledně objasnili, jaké poměry se nastolí v jeho domě nedaleko Lorety, a co nastane, když je okamžitě nenastolí a nájemníkům se neomluví. Byl to popis suše věcný, a přesto tak sugestivní, že pan domácí Kůrka by byl nejspíš spěchal ještě týž večer vlastníma rukama obnovit ve svém domě všechny funkce, nebýt toho, že ho ti drsní hoši vyrazili ze svého vozu tak, aby se k civilizaci musel tři kilometry brodit rozbahněnými poli, navíc ve tmě, takže těch kilometrů ušel víc než dvojnásobek. Domů se vracel nad ránem a tak zřízený, že už úplně zapomněl na poznámku jednoho toho chlápka: A před tou svou vilou budeš mít od nás překvápko, aby ti bylo úplně jasný, že s náma není žádná sranda.

Na tuto poznámku si vzpomněl, když si uvědomil, že před vilou nestojí nový porsche, kterého si koupil před čtrnácti dny a notně se na něj zadlužil. Tohle bylo překvápko jako řemen. Zejména díky tomu, že pan domácí se handrkoval s pojišťovnou o nestoudné ceně pojištění, takže vůz dosud pojištěn nebyl a on spoléhal jen na garáž, kterou vybavil alarmem. Ten večer už ovšem porsche do garáže nedal, protože akce proběhla podle precizního harmonogramu: hoši si pana domácího podali v okamžiku, kdy vystupoval z auta, aby si otevřel vrata garáže. Klíč tedy zůstal v zapalování, nemuseli ho o něj ani požádat. A sotva všichni zmizeli ze scény, o porsche se postarali dva machři, zatím sedící v opodál parkujícím favoritu.

Policajti samozřejmě s panem domácím Kůrkou všechno sepsali včetně jeho tvrzení, že jde o akt msty ze strany té pakáže, a když z pana domácího vymáčkli, zač by se mu ta pakáž měla mstít, měl jaksi dojem, že iniciativu policistů příliš nenadopoval. Dokonce mu připadalo, že upozornění, jak malá je pravděpodobnost, že pachatele dopadnou, když není schopen dát jejich popis kromě tušení, že jim může být snad tak kolem třiceti – že toto upozornění mu dali s jistým potěšením. Jeho naléhání, aby pakáž nájemníky strčili za katr a nechali ji tam tak dlouho, dokud se nepřizná ten, kdo jeho přepadení zorganizoval, komentoval od první chvíle mu protivný hoch v uniformě slovy, jestli by nechtěl, aby z těch starců nějaké přiznání vymlátili.

Druhý den v domě tekla voda a fungoval plyn a elektřina. Dům byl uklizen a v přízemí se objevila cedule, že majitel domu se nájemníkům omlouvá za potíže, kterým byli poslední dva měsíce vystaveni. Ubožáci, kteří už nevěřili na zázrak, že by se jich někdo zastal anebo jim pomohl, pomalu pookřáli a Pepinova babička se zas vrátila do svého bytu. A Pepino včera půldruhé hodiny poslouchal její meditace, že domácí nemůže být tak úplně špatný člověk, když se v něm nakonec hnulo svědomí. Když babička přešla na svoje oblíbené téma: ona to s námi vláda myslí dobře a ať mi nikdo nevykládá, že starým lidem je zle a že z důchodů se nedá žít… Podívej se třeba na mě, Pepoušku, na jaký pěkný nový televizor jsem si našetřila z důchodu, a teď zase na Karlovy Vary… Pepino dokázal neprásknout sebou k zemi v hysterickém oblouku, ba dokázal dál popíjet bílé kafíčko a polykat mandlovou bábovku, aniž babičce vysvětlil, že na televizor si ušetřila díky tomu, že on za ni platí kompletní inkaso a nakupuje jí nestoudně drahé potraviny, a v neposlední řadě pak díky tomu, že jí řekl, že televizor pro ni pořídil ve výprodeji za šestnáct stovek, zatímco za něj v Kotvě zaplatil osmnáct tisíc. A podobně že je tomu s lázeňským poukazem do Karlových Varů za čtrnáct tisíc, o němž jí nakecal, že třináct tisíc dvě stě jí jako důchodkyni uhradila sociální pojišťovna… To vše v rámci rodinného usnesení, že babi nesmí vědět, kolik na ni vynakládáme, aby z toho neměla komplexy. Babi tedy komplexy neměla a rozesílala na všechny strany pochvalné a nadšené dopisy, jak se nám důchodcům hezky žije a žádné opasky si neutahujeme, ale kdyby to bylo zapotřebí, ona si ho pro pana prezidenta utáhne ráda. O levných léčebných poukazech pro staré lidi do Karlových Varů napsala pár vřelých slov panu Klausovi. Její zeť, Pepinův otec, když si dopis před odesláním přečetl, se pak nechal doma slyšet, že to si teda Klaus počte – Vodičku nechá zbavit svéprávnosti. Pepinova matka zas naopak mínila, že lidé obklopující premiéra by mu nikdy nedali přečíst něco, co by otřáslo jeho duševním zdravím, jako třeba zjištění, že ministr se pomátl a dopřává důchodcům.

Pepino tedy babičce jenom přitakal a v duchu si říkal, že tři měsíce před volbami by ji měl nechat hospodařit s jejím důchodem dva tisíce šest set korun, aby si pěkně promyslela, koho volit.

Pak se s ní rozloučil polibkem, slíbil, že v sobotu k ní přijde máma s tátou a on že se zastaví zase příští týden – a vyšel do zasmušilého, temného a větrného listopadového večera. Bylo pár minut po sedmé, a tak přidal do kroku, aby doma ještě stihl televizní zprávy.

Když vykročil ke svému autu, pár kroků před ním zastavilo taxi a z jeho útrob se vyvalil Wolf a pěšky pokračoval tak, že co pár kroků se ohlížel a rozhlížel, Pepino si však byl jistý, že jeho na temné straně ulice vidět nemůže. Vzápětí Wolf odbočil za roh a teď už bylo jasné, že míří k taxíkům.

Jak když prchá z místa činu a zametá za sebou stopy, pomyslel si pobaveně Pepino, stále víc zaujatý představou, co asi tak důležitého musí Wolf vyřizovat osobně a beze svědků, když absolutně na všechno má všeho schopné poskoky, v zájmu vlastního života mlčící jak hrob.

Wolf skutečně nasedl do dalšího taxíku a Pepino naskočil do svého auta a vyrazil za ním. Mezi sebe a taxi nechal najet tři auta, protože bylo bezpodmínečně nutné udržovat si odstup, ale věřil, že díky označení taxi na střeše Wolfa neztratí. Taky ho napadlo, že je vlastně nejpravděpodobnější, že Wolf se z nějaké prapodivné akce už vrací zpátky domů, takže on jeho sledováním jen marní čas, ale jel za ním dál. Vzápětí byla jeho obava vyvrácena, když se ukázalo, že taxi nabírá kurz Břevnov, zatímco Wolf – alespoň za Pepinových časů u firmy EXTRAN – bydlel v Troji.

Ukázalo se, že Wolf nejede daleko. Po pěti minutách taxi vjelo do nefrekventované břevnovské ulice a ve chvíli, kdy Pepino brzdil, aby udržel dostatečný odstup, zastavilo. Pepino okamžitě najel svým vozem k pravému chodníku, vypnul motor a sáhl do palubní zásuvky po dalekohledu pro noční vidění, aby sledoval další Wolfovy kroky. Měl ho před sebou necelých sto metrů – v dalekohledu jak na dlani. A opakovala se předchozí scénka: Wolf postál na vozovce, dokud taxi nezmizelo, rozhlédl se a přešel na levý chodník, tedy opačný, než u kterého parkoval Pepino. Ten se v těch vteřinách rozhodoval, co dál. Sledovat Wolfa pěšky? Jenomže co když je tu někde stanoviště taxíků, k němuž znova míří? Ulice byla jednosměrná, a tak se Pepino v mžiku rozhodl, že pokud se Wolf od něho bude vzdalovat, popojede za chvíli za ním, bude-li se k němu blížit a míjet ho, objede blok a počká si na něho na rohu, ovšem s rizikem, že mezitím mu zmizí v některém domě.

Wolf mířil směrem k němu, stále po levém chodníku. Pepina, který měl v dalekohledu jeho tvář jak za bílého dne na krok před sebou, fascinovalo, oč je za těch asi patnáct měsíců, co ho v EXTRANu viděl naposled, vypasenější a jak nezdravě vypadá.

Když se Wolf přiblížil, Pepino odložil dalekohled, z palubní desky vyjmul zbraň – pohybovat se v blízkosti Wolfa na nějaké jeho eskapádě temným večerem nebylo ani rozumné, ani bezpečné – a jakmile ho Wolf minul, odlepil se od chodníku a co nejrychleji objel blok. Když za půl minuty znova najel do téže ulice, zastavil hned na jejím rohu a byl napnutý, jestli Wolfa ještě najde v dalekohledu. Našel. Oddechl si i proto, že teď byl v pozici mnohem výhodnější. Ať už se Wolf dá z tohoto rohu kterýmkoli směrem, dopravní značky mu nezabrání ho sledovat. Po pravdě řečeno dopravní značky v mrtvé ulici mu mohly být ukradené a klidně by do protisměru vjel, jenomže se obával, že by to mohlo upoutat Wolfovu pozornost.

Když byl Wolf od něho ještě asi čtyřicet kroků, ulicí pomalu projelo volné taxi. Wolf si je nezastavil, takže Pepino si byl takřka jistý, že zapadne do některého z blízkých domů, pokud se nevynoří nějaký vůz, do kterého by si přisedl.

Potvrdila se naštěstí alternativa první a v úplně ideální podobě. Stále se opatrně rozhlížející Wolf se zastavil u druhého domu od rohu, čili pár kroků od Pepina, naposled se ohlédl a pak si hbitě odemkl klíčem, který už musel mít připravený v dlani. Když za ním s cvaknutím zaklaply vchodové dveře, Pepino se zbraní v ruce vyskočil z auta a rychle přeběhl vozovku.

A zase měl štěstí. Těžké kovové vstupní dveře byly částečně prosklené silnými tabulemi, a i když za nimi byla tma – Wolf si nerozsvítil – přímo proti dveřím byl moderní výtah, nad jehož dveřmi blikala čísla ukazující, kde se výtah nachází. V okamžiku, kdy se Pepino tím směrem podíval, zablikala pětka a poté zůstala svítit šestka – poslední poschodí.

Pepino, zbraň stále pevně v pravici, poodešel od domu co nejdál a na opačný chodník, aby se podíval na okna posledního poschodí. Byla osvětlena a jejich obrys naznačoval, že je tam též ateliér. Pepino se vrátil zpátky k domu, aby si prohlédl jmenovky na zvoncích, jestli neobjeví výtvarníka či architekta. Řazení bylo přehledné, v každém podlaží dvě jména, tedy dva byty. Pouze pro poschodí šesté byl jediný zvonek – a neoznačený.

Pořád zajímavější, pomyslel si Pepino a do auta se vrátil rozhodnut, že si počká na Wolfův odchod, i kdyby tu měl sedět do rána. Vůz si přeparkoval tak, aby viděl na okna šestého poschodí i na vchod, zapnul si topení, na klín si položil pistoli, překryl ji novinami – a doufal, že neusne.

Okna šestého poschodí stále zářila naplno, zabarvení světla však naznačilo, že jsou zataženy dekorační závěsy bránící pohledu dovnitř z protějších oken. Bylo devět hodin patnáct minut, když světla zhasla, zdálo se však, že jedna místnost je osvětlována intimně. Pepino z toho byl naprosto zmatený. Všechno nasvědčovalo, že jde o naprosto banální epizodu – ženáč na supertajné návštěvě u milenky, jenomže to by nesměl být ve hře Wolf. Wolf, který se tak rád vytahoval, že je samá děvka. Wolf, kterého by k milence mohly dovézt gorily, hlídat za dveřmi i před domem, a bylo nemyslitelné, že by se o tom kdokoli z nich opovážil špitnout před kýmkoliv, neboli byla vyloučena Wolfova obava, že se o jeho úletu dozví manželka. Prostě Wolf v roli úředníčka, který obezřetně a vyplašeně kráčí za hlasem svého srdce, aby spáchal svoji první nevěru – to byla představa směšná a Pepino si byl jistý, že v této Wolfově schůzce jde o mnohem víc. Ale o co, krucinál?!

Bylo sedmnáct minut po půlnoci, když se všechna okna opět rozzářila. A bylo padesát minut po půlnoci, když se jedno z oken pootevřelo a za dalších pět minut před domem zastavil taxík a dvakrát lehce zatroubil. Po chvíli Wolf vyšel z domu, nasedl a taxi se rozjelo. Pepino věděl, že teď už, v minimálním provozu, si nemůže dovolit je sledovat, ale napadlo ho něco jiného. Šlápl na plyn, taxikáře svým nejnovějším sportovním typem BMW, který měl od firmy PROTECH k osobnímu užívání, hravě předjel a řítil se do Troji. Z doby, kdy Wolfovi šoféroval, znal okolí jeho domu dost dobře, a tak teď zaparkoval o ulici výš a prolukou mezi vilami měl Wolfovo sídlo pod sebou na vzdálenost asi sto padesáti metrů. Bylo ponořeno ve tmě, Pepino tedy znova sáhl po dalekohledu.

Takhle tu stál deset minut, když se branka Wolfovy zahrady tiše rozevřela a na chodníku se objevily tři vazby. Pepinovi bylo jasné, že jsou to bodygardi. Za další dvě minuty už tu bylo taxi, z něhož Wolf svým gorilám zřejmě zatelefonoval, aby mu vyšly naproti.

Když za nimi zaklapla branka a taxi zmizelo, Pepino konečně vyrazil k domovu. Byl spokojený. Potvrdilo se mu, co tušil a o čem se sem přijel ujistit: že i na cestě domů si Wolf počínal jak spiklenec-samouk. Přijel totiž jiným taxíkem, než do kterého před domem číslo jedenáct v Rýnské ulici v Břevnově nasedal.

Tu noc se Pepino dostal do postele sice až v půl třetí, ale s dobrým pocitem, že odvedl kus záslužné práce. Byl to pocit z hlediska měsíců příštích opodstatněný, přestože v tuto chvíli absurdní: co na tom záleží, jestli Wolf navštěvuje tu či onu couru, toho či onoho mafiána. Firmu PROTECH to už nezajímá a kriminálku to zajímat nesmí. Mohlo by to nanejvýš zajímat reportéry televize Nova nebo Rudého práva, jenomže kdyby je to začalo zajímat, násilí proti nim by bylo mnohem úspěšnější než ta předchozí: nezůstalo by už jenom u pomlácení nebo zbabraného pokusu o vraždu.

Když Ivan Pepina pozorně vyslechl, potvrdil jeho pocity: „Jaksi to nedává smysl. Nemluvě tedy už vůbec o tom, že Wolfovo chování, jak je popisuješ, je trapné fušerství naznačující, že se nacházel ve stavu jakéhosi selhávání rozumu. Jestli se obával, že může být sledován, pak přece nemohl věřit, že někoho odhalí, když se bude rozhlížet. Není snad úplný vůl, aby nevěděl o existenci třeba jen infradalekohledu, jaký tys měl po ruce… Tohle fušerské, neracionální, nelogické, emotivní počínání opravdu nasvědčuje jenom jediné možnosti: Wolf na záletech… Wolf rozklepaný, že by ho mohl šmírovat manžel či milý jeho milé… Jenomže –“

„Jenomže právě v takovém případě by za tou cuchtou Wolf vyrážel obklopen gorilami, které by si s žárlivým vobejdou snadno poradily,“ dokončil myšlenku Pepino, který neměl žádné iluze, do jaké kategorie asi tak může Wolfova potenciální milenka náležet. „Dobře, připusťme, že je to počestná, šťastně provdaná ženuška, poprvé nevěrná manželovi, když se z celého srdce na první pohled zamilovala do Wolfa,“ pokračoval Pepino sarkasticky. „Wolf ji smí navštěvovat, jenom když je manžel na služební cestě, a musí být strašně obezřetný, protože žárlivý manžel třeba vůbec neodjel, ale šmejdí kolem baráku, aby si manželčinu věrnost prověřil. Ale proč v tom případě Wolf mění taxíky, když jede k ní i od ní? Proč vůbec za ní jezdí taxíkem? Nebylo by logičtější, kdyby ho přivezly tři gorily a čtyři další předtím pročesaly ulici i barák, aby měl jistotu, že nikde žádný manžel nešmíruje? Nebylo by logičtější, kdyby po celé hodiny Wolfovy ať už vášně či platonického zbožňování střežily ulici i barák?!… Opakuju ti, že Wolf má na svoje lidi absolutní spolehnutí a nepotřebuje se obávat –“

„O tom mě nemusíš přesvědčovat,“ přerušil ho Ivan. „Jestli má Wolf lidi, na které je spolehnutí v celém tom kriminálním počínání firmy EXTRAN, pak má i lidi, u kterých se nemusí třást, že by žvanili o jeho milostných záletech.“

„Teď jsem hlavně zvědavý, komu ten kvartýr patří. To jistě snadno zjistíš,“ řekl Pepino.

„No dobrý!“ ušklíbl se Ivan. „To si jako myslíš, že mě to zajímá?“

„Nekecej. Samozřejmě že tě to zajímá,“ byl si jistý Pepino. „Zajímá tě všechno kolem wolfovců, protože doufáš, že věčně nemusí být pro kriminálku tabu. Mimochodem, nikdy tě nenapadlo všechno, co proti nim máš pohromadě, anonymně předat reportérům Rudého práva nebo Novy?“ uvažoval Pepino. „Umíš si představit, jak by do toho šlápli?“

„Tak to mě opravdu nenapadlo – právě proto, že si umím představit, jak by do toho šlápli. Já totiž ty sympatický hochy nemíním poslat na jatka… na porážku… Nemluvě už vůbec o tom, že i kdyby rozvířili, co na wolfovce mám – čeho by se tím dosáhlo? Rozpletení nitek, jak vysoko mají wolfovci své ochránce a jak nezištné jsou tyhle vazby? Nesmysl! Naši mocní a nedotknutelní by z toho opět vypreparovali případ neprodyšně odizolovaný od jejich osob – stejně jako v případě Koženého, Líznera, Helbigů a tak podobně,“ nepochyboval Ivan. „Hlavně to koukej zjistit co nejrychlej,“ hudl si Pepino to, co ho v tuto chvíli vzrušovalo prvořadě. „Rýnská jedenáct v Břevnově,“ zopakoval Ivanovi důrazně. „Poslední patro, na zvonku není jméno.“

„Od mého zapátrání tím směrem si nic moc neslibuj,“ varoval ho Ivan. „Klidně to může být kvartýr, který si pod bůhvíjakým jménem koupil nebo pronajal Wolf k účelům pro nás nezjistitelným.“

Za pár dní zazvonil Ivan u Pepina: „Tak už to pro tebe mám, vím prakticky všechno. Díky totiž tomu, že jde o záležitost úplně nevinnou. To jenom ty Wolfa neustále podezíráš z nějaký konspirace,“ šklebil se Ivan. „Nevěříš na jeho čisté milostné vzplanutí, v němž si počíná jak dojemný puberťák šmejdící kolem hezké mladé paničky odnaproti.“

„Nechceš mi doufám nakecat – –“ ohradil se Pepino a Ivan pokračoval: „Chci. Vyrovnej se prostě se skutečností, že Wolf se nám zamiloval.“

„Žvaníš,“ zasípal Pepino. A teprve po několika vteřinách se vzmohl na racionální: „A kdo tedy je ta jeho velká čistá láska?“

„Správná otázka,“ pochválil ho Ivan. „Jeho láska je Fanynka Šmuclinka.“

„Co-že?!“

„Slyšíš správně. Fanynka Šmuclinka. Skoro ještě zajíc. Ve srovnání s Wolfem určitě. Pětadvacet.“

„Kurva?“ spíš konstatoval, než se zeptal Pepino, jemuž to nadále nedávalo žádný smysl.

„Ale kdepak. Tichá, domácky založená bytost, kterou těší pulírovat byteček, vařit, taky vyšívá a maluje. Proto ten ateliér,“ vysvětlil Ivan.

„Aby to se mnou nepraštilo,“ strachoval se Pepino. „Jakže se ta dorota jmenuje?“

„Žádná dorota. Bytost Wolfovi naprosto oddaná,“ uvedl věc na správnou míru Ivan.

Pepina z jeho pojetí nevychýlil ani o milimetr: „Jistě se to tý kurvě rentuje. Ale jaks to povídal, že se jmenuje? Fanynka Šmudlinka? To je její umělecký pseudonym v masážním salonu, anebo tomu rovnou říkaj bordel?“

„Fanynka Šmuclinka,“ opravil ho Ivan. „Tak se jí prostě říká. Takový obletovaný mazlík. Občanským průkazem František Šmuc.“

Pepino povalující se v křesle prudce rozhodil nohy, z křesla se svezl na koberec a mlátil sebou v záchvatu hysterického smíchu.

Protože šlo o homosexuála, nečinilo Ivanovi žádné potíže získat potřebné informace.

Nejdřív si zjistil, že dům číslo 11 v Rýnské ulici byl privatizován, modernizován a jednotlivé byty poté rozprodány movitým nájemníkům. Ti nemovití, co ty dva miliony neměli, sypali na nejpříšernější pražské sídliště na Černém mostě. Snadno se též dalo zjistit, že majitelem bytu s ateliérem, zabírajícího celé šesté poschodí, je František Šmuc, výtvarník. Ivan zkusil štěstí s jeho nacionáliemi v počítači a štěstí mu přálo. Dozvěděl se, že nyní pětadvacetiletý František Šmuc alias Fanynka Šmuclinka v roce 1988 žil a fetoval ve společné domácnosti s čtyřicetiletým homosexuálem Jiřím Moldánem, angažujícím se též v distribuci drog. Moldán šel na pět let do kriminálu a s ním šest dalších, nikoli však Fanynka. Z kriminálu vyšli na Havlovu blahodárnou amnestii a Ivan nepochyboval, že od té doby už na poli drog podnikají zcela bezstarostně.

Druhý den Ivan poseděl s kolegou, o němž se říkalo, že to, co neví o našich homosexuálech, tedy o těch, kteří jedou v drogách, nestojí za to vědět. Když Ivan vyslovil jméno František Šmuc, kapitán Brzek se jen zasmál: „Fanynka Šmuclinka!“ a z rukávu vysypal love story, jak jeden malý panchart k velkému štěstí přišel.

Tak především kapitán Brzek si byl jistý, že ten tehdy sotva zletilý grázl Šmuc jel v kšeftování s drogami stejně naplno jako celá ta Moldánova parta, jež se svorně postarala, aby mazlíkovi Fanynce, blonďáčkovi s lokýnkami a očkama jak pomněnky, nebyl zkřiven vlásek na hlavě… aby od soudu vyšel čistý jak lilie. A samozřejmě aby se jednoho dne, až vylezou z kriminálu, vrátil do jejich milující náruče.

Fanynce prostě štěstí přálo. V té době jeho závislost na drogách nebyla ještě silná a on navíc v pudu sebezáchovy byl ochoten se léčit a při léčení spolupracoval, takže se zařadil mezi to nepatrné procento vyléčených – snad jednou provždy.

Výtvarník si sice říkal a později, když si začal žít na vysoké noze, to dokonce stálo na jeho navštívenkách, ve skutečnosti to však nedotáhl ani k maturitě a různé patlaly jenom bezuzdně obdivoval, napodoboval a vedl s nimi úchvatné diskuse o bezduchém kýčaření impresionistů podbízejících se hnijícímu maloměšťákovi a tak podobně.

Když Moldán a jeho hošánkové zahučeli v kriminále, Fanynka se z jejich poměrně blahobytného prostředí ocitl zpátky ve svém pokojíku třetí kategorie v ohyzdném holešovickém činžáku, bez koruny pravidelného příjmu a bez razítka v občanském průkazu, že řádně pracuje neboli není příživník. Až do chvíle, kdy si tuhle partu podala kriminálka, její členové a mezi nimi i Fanynka pracovali na domovní správě v úklidových četách. Jejich práce spočívala v nepřetržitém sledu pracovních neschopností, a pokud náhodou byli práce schopní, upláceli ostatní pracovníky úklidových čet, aby dělali místo nich. Když se provalilo, že kšeftují s drogami, přesněji řečeno s určitými léky, které pro ně kradly zdravotní sestry, a došlo k vyšetřování i na bytové správě – ta s nimi okamžitě rozvázala pracovní poměr.

Fanynka se tedy rozhlížel, na koho se dál nalepit, aby si něžné ručičky neušpinil prací. Nalepil se na třicetiletého Hanýnka Pěnkavu zvaného Slečinka, což byl pro Fanynku krok vzhůru, protože Hanýnek se od fetů držel v uctivé vzdálenosti. Kromě toho se příšerně bál, že by mohl chytit AIDS, takže měl jen omezený počet partnerů a zásadně používal ochranu, o jejíž nutnosti přesvědčil i Fanynku, ač je dva sbližovalo pouhé spříznění duší. Nikoli sex, protože v homosexuálním styku oba sehrávali vyhraněně ženskou roli. Dobrosrdečný Hanýnek, hýčkaný výborně situovanými pány středního a pokročilejšího věku, přihrával některé z nich zcela nezištně Fanynce.

Počátkem dvaadevadesátého roku se Fanynka seznámil u Hanýnka s jistým panem inženýrem Lubošem Králem, pánem skvěle situovaným a štědrým, který v tu dobu Hanýnka pravidelně navštěvoval. Byl to pán poněkud záhadný, Hanýnek se nikdy nedozvěděl, kde pracuje ani kde bydlí, jenom jednou se zmínil, že je expert v zahraničním obchodě. Na zdravotní stránku styku byl až úzkostlivě opatrný a právě tak na svoji anonymitu. Nikdy také nepřijal Hanýnkovo pozvání na nějaký společný mejdan. Hanýnek nepochyboval, že Luboš Král není jeho skutečné jméno.

S Fanynkou se u Hanýnka seznámil Alois Wolf alias inženýr Luboš Král čistě nedopatřením, nikdy totiž nedovolil, aby si Hanýnek někoho pozval, když je u něho ohlášen on. Jenomže pár minut před jeho příchodem u Hanýnka nečekaně zazvonil Fanynka, a než ho Hanýnek bleskově vyexpedoval, už tu byl Lubošek. Nenaštval se, jak se Hanýnek obával, ale naopak Fanynku pozval, aby s nimi povečeřel. Ještě téhož večera bylo jasné, že Lubošek se do Fanynky zamiloval na první pohled. Hanýnkovi to nebylo nijak zvlášť proti mysli, protože Lubošek byl sice velice štědrý, ale také fyzicky dost odpudivý… „Drž se ho, zlato, budeš mít vystaráno,“ radil nezištně Hanýnek Fanynce, když si druhý den po telefonu o Wolfovi štěbetali.

Mezi Wolfem a Fanynkou rychle vznikl vztah, který vylučoval další mužské partnery. A Fanynka měl opravdu vystaráno. Pro začátek mu Wolf koupil velký byt s ateliérem v pěkném renovovaném činžáku v Břevnově. Byt mu nákladně zařídil, za dalších pár měsíců mu koupil volvo… a měsíčně mu dával na konto pětadvacet tisíc korun. To všechno za jeho něhu, přítulnost a mazlivost. A za slib, že Fanynka nikdy s nikým jiným. Což Fanynka nejen slíbil, ale též plnil, protože skvělé zabezpečení mu bylo nad zhmotnění snů o urostlém mladém frajerovi, v jehož náruči by se blaženě choulil. Tím spíš, že pár takových poptávkou zpovykaných superfrajerů už ho zneužilo a pak zas bezcitně odkoplo. Zato s Lubouškem, jak mu říkal, se poprvé v životě cítil v bezpečí. S Lubouškem, který mu říkal ty moje kotě a nikdy nepřišel bez dárečku.

Ivanův kolega Brzek nevěděl, kdo se za tajemným panem inženýrem Lubošem Králem skrývá, protože po tom nikdy nezapátral. Tím, že František Šmuc opustil sféru drog, přestal ho zajímat, takže jen tu a tam o něm něco zaslechl od jiných homosexuálů. Že pan inženýr Luboš Král je Alois Wolf, to bylo Ivanovi jasné ještě dřív, než mu ho Brzek popsal slovy: prachatý, bachratý, rozteklý pupkáč, nepochybně z kruhů naší podnikatelské elity. A nejspíš ženatý. Buď alibisticky, nebo je bisexuál.

Wolf byl bisexuál. Jeho sexuální náklonnost k mužům byla po celá léta zablokována otřesnými zkušenostmi z mládí, kdy ještě jako nezletilý syčák tvrdě odhodlaný dostat se do balíku začínal svoji kariéru tím, že držel jednomu třiašedesátiletému olezlému chlípníkovi ve vysokém postavení, který ho navíc půjčoval svým dvěma podobným kamarádům. To byl odrazový můstek Wolfovy kariéry, ale současně i zkušenost tak hnusná, že po celá léta blokovala v jeho bisexuálním založení složku homosexuální. Nikdy však se ženami – kromě s Irmou – neměl žádné úchvatné prožitky, a jak se přibližoval k padesátce, jeho homosexuální sklony začaly nabírat vítr do plachet. Doopravdy rozparádit ho dokázali už jen něžní hošíčkové. Ne že by o ně měl nouzi, když mohl štědře platit. Jenomže ti všichni pro něho byli jen kurvičky, zatímco on prahl po velké oddané lásce hocha nevinného. Zlatovlasý Fanynka s cherubínským obličejíčkem nevinně přinejmenším vypadal, a jakmile pochopil Wolfovu tužbu, dokázal se do jejího obrazu vecpat. Wolf po jeho boku prožíval obrovské štěstí, ale současně i muka děsu, že někde něco praskne. Za svoji náklonnost k hošíkům se příšerně styděl – bylo to jediné, zač se ve svém životě styděl, protože vždycky si přál působit jako stoprocentní chlap. Představa, že jeho homosexualita se provalila a jeho poddaní se baví na jeho účet, to byla představa přímo mučivá. Taky si říkal, že kdyby se to dozvěděla Irma, spáchá sebevraždu, dřív než by ho zhnusena stačila opustit. Protože Fanynka Nefanynka, Irma dál byla středem jeho světa. Občas snil o tom, jak by bylo nádherné mít je doma oba. Irmušku a Fanouška.

Opatření, jichž byl Pepino svědkem, si Wolf nastolil už od první chvíle, kdy svoje homosexuální tužby začal realizovat. Věděl, že v této stránce svého života nesmí spoléhat na nikoho kromě na sebe. Takže hluboká, důmyslně zajišťovaná anonymita.

Poté, co pohrůžka Sladkého uvrhla Wolfa do rozpoložení, v němž se hystericky třásl o svůj život, tři týdny za Fanynkou nepřišel. Jenomže Fanynkovy pusinky po telefonu a bědování, jak se mu stýská, mu rychle přestaly stačit tím spíš, že právě v té hrůze o chřtán prahl po Fanouškově náruči a po zapomenutí, jak je svět špatnej. A tak zas svoje návštěvy obnovil, jenom s tím rozdílem, že na cestách k němu a od něho byl ještě vyplašenější, jak tak jeho děs z prozrazení se obohatil ještě o děs z perfektně zamířené kulky či kudly v ruce znalce.

Toto tedy byl Wolf, jakého Pepino potkal v nevlídný večer na sklonku čtyřiadevadesátého roku.

Kapitola 29

Že Wolfovy Vánoce toho roku byly mizerné, to je jen chabé označení skutečnosti. Každý pohled na Irmu mu působil muka pomyšlením: Tak tahle nejbáječnější ženská pod sluncem miluje jinýho! Kdy mi asi chce říct, že mě opustí? Určitě ne dřív než po Novým roce. Je hodná, nepokazila by mi svátky… Panebože, rozkřiknout se tak, že ona má jinýho, jak by mi to všichni přáli! Jak bych byl všem pro smích! Nepochyboval, že Irmu mu každý závidí, a už vůbec nepochyboval – ve své jistotě, že všichni lidé jsou nepřátelé, zejména jeho osobní nepřátelé – že jakékoli jeho neštěstí každého škodolibě potěší.

Wolfových muk strůjcem byl Jarda Kahánek patřící do party, s níž Wolf mastil karty. Kahánek byl zhruba ve Wolfově věku, tedy okolo padesátky, jenomže podstatně přijatelnějšího exteriéru, a jeho v pořadí třetí manželka o víc než dvacet let mladší, neboli podobná konstelace jako u Wolfů. Kahánek byl pražský řezník, zloděj stejně předlistopadový jako polistopadový, změnilo se pouze to, že dřív okrádal zákazníky a stát v národním podniku, dnes mnohonásobně víc v podniku svém vlastním.

Wolf prostě nechápal, jak Jardu, s nímž si žila tak skvěle, mohla manželka opustit kvůli jakési nule, kvůli řidiči autobusu. Když to pobouřeně vykládal Irmě, ta jen pokrčila rameny: „Ale prosím tě, jakýpak ráj na zemi, prachy přece nejsou všechno.“

„A co je tedy všechno?“ opáčil vztekle Wolf a Irma, která pochopila, že se ho dotkla, rychle obrátila list:

„Dej pokoj s nějakým Kahánkem a tou jeho nánou. Radši se pojď domluvit, jestli budeme na Vánoce doma, anebo odjedeme.“

Loni strávili Vánoce v alpském rodinném penzionu.

„Jak chceš ty, Irmi,“ odpověděl Wolf a dohodli se, že letos zůstanou doma.

Wolf pak ještě bájil, jakou jedli dá přivézt z Rakouska a nové nádherné ozdoby z Finska, viděl je nedávno v katalogu, prostě nádhera… ale neopouštěla ho podivná stísněnost.

V noci pak skoro nespal, převaloval se na lůžku, funěl a přemítal, jak jen je to možné, že ta čúza se na Jardu vykašlala. Ženský jsou bestie záludný a všeho schopný, vzdychal a ujišťoval se, jaké štěstí potkalo jeho, že má Irmu, která jak kdyby do tohodle špatnýho světa ani nepatřila, říkal si pateticky. Jenomže hned zas v něm zahlodalo, jak ona se skoro postavila na stranu tý kurvy Kahánkový… prachy nejsou všechno… namísto aby ji rozhořčeně odsoudila. A jak hned převedla řeč jinam, jak kdyby se lekla, že prozradila nějakou svoji tajnou myšlenku… Znamená to snad, proboha…?!

Ráno si pospal do desíti hodin, ale přesto vstával jak převálcovaný, zato však s přesným plánem: nechá Irmu sledovat. Je to sice úplná blbost, on přece ví, že ona ho miluje a váží si toho ráje na zemi, do kterého ji posadil… Že to není všechno, to jí jenom uklouzlo, jak už tak ty potvory ženský vždycky jsou jedna při druhý… Prostě dopadne to stejně jako kdysi, když se k němu přistěhovala a on ji dal pošetile sledovat, ale udělá to znova a zas bude mít na celá léta klid.

Sotva přijel do kanceláře, přikázal sekretářce, aby mu okamžitě sehnala Tomáše Drápka, majitele pátrací agentury PIP, se kterou měl dobré zkušenosti. To už měl promyšleno, jak mu zadá tento vysoce delikátní úkol, aniž by se ocitl v pozici žárlivého šaška.

Za půldruhé hodiny vstoupil Drápek do Wolfovy velké honosné kanceláře, které říkal pracovna.

Když ho Drápek opakovaně ubezpečil, že může počítat s absolutní diskrétností, protože případ – ať už jde o cokoliv – předá svým nejlepším lidem, na něž je tisíciprocentní spolehnutí, Wolf mu vysvětlil:

„Uvažuju o rozvodu. A tak bych docela rád zjistil o manželce něco, co by jaksi – –“

„Rozumím, rozumím,“ ujistil ho Drápek. „Něco, čím byste mohl argumentovat, až ji postavíte před fakt, že ji chcete opustit.“

„Přesně tak,“ přitakal Wolf okouzlený Drápkovým porozuměním. „Nebude to ovšem asi úkol pro vás snadný, a dokonce se bojím, že mi nepomůžete, manželka totiž na mně příšerně visí, ale myslím si, že za pokus to stojí, ne?“

„To v každém případě,“ souhlasil Drápek, protože wolfovci patřili mezi jeho nejlepší klienty. Občas mu zadávali prolustrování osoby, jíž mínili svěřit nějaký ožehavý úkol. „Určitě to stojí za pokus, pane generální řediteli, to byste totiž nevěřil, co někdy dokáže vyvádět i ta napohled nejspořádanější ženská.“

To bylo přesně to, co Wolf válcovaný žárlivostí potřeboval slyšet. Přímo cítil, jak se mu svírají útroby.

Vzpamatoval se však natolik, aby řekl: „S mojí manželkou to nebude tak jednoduchý, to víte, s kým by se měla tak, jak se má se mnou.“

„O tom vůbec nepochybuju, někdy ovšem právě tyhle blahobytem zhýčkané a znuděné dámy si hledají povyražení,“ potěšil ho zas svým optimismem Drápek a Wolf měl chuť ho uškrtit. „Potřebuju její fotografii, pane generální řediteli.“

Wolf otevřel psací stůl a podal mu jich hned několik: on a Irma před několika měsíci v Kalifornii.

Při pohledu na Irmu si Drápek pomyslel, že tohle tedy bude úkol velice snadný. Taková kočka že by byla věrná téhle bečce sádla – vyloučeno. Brvou však nepohnul, zato Wolf se na něho spiklenecky – my chlapi si přece rozumíme – ušklíbl: „Už není nejmladší, třicítku má na krku – –“ čímž dal najevo, že má v merku něco mnohem lepšího.

„Je mi všechno jasný,“ přetékal pochopením Drápek. „To je prostě neštěstí všech ženských, že stárnou tak rychle, zatímco my jsme pořád stejný frajeři!“

Oba pánové se bujaře rozchechtali a pak už si Drápek jen poznamenal pár základních údajů, Irmino auto, šofér a tak podobně. Pak se rozloučil s opětovným ujištěním, že na absolutní diskrétnost se pan generální ředitel může spolehnout. A Wolf mu znova zdůraznil, ať na výlohách nešetří a na případ nasadí dostatek lidí i aut, aby si manželka nebo její řidič nemohli všimnout, že je na ně někdo zavěšen.

Pan Drápek se ozval za čtrnáct dní, tři dny před Štědrým dnem. A hned do telefonu hlaholil, že má pro pana generálního ředitele výborné zprávy.

Wolf se rozzářil a vyzval ho, aby za ním přijel okamžitě.

Ano, zářil. Zářil, protože výborná zpráva mohla být jenom jediná: Irma žije pouze pro něho. A to mu teď, bláznovi podezíravýmu, Drápek potvrdí. A on zítra odjede do Mnichova ke svému oblíbenému klenotníkovi a koupí Irmušce pod stromeček náramek s rubíny. K narozeninám jí dal rubínové náušnice a prsten, teď k nim přikoupí ještě náramek, Irmuška sice šperky nenosí, jen zcela výjimečně se mu podaří ji přinutit, aby se nastrojila a vzala si třeba ty báječné diamanty, které jí dal k jejich svatbě… Ale co na tom záleží, hlavně že ve všech těch špercích, jimiž ji on zahrnuje, má ona své malé jmění. Tedy spíš velké než malé… rozjímal Wolf a s tváří stále rozzářenou vyšel vstříc Drápkovi.

„Rád vidím, že jsem vás potěšil, pane generální řediteli,“ zářil i Drápek, který teprve teď při pohledu na Wolfa naplno uvěřil, že se skutečně míní té nádherné kočky zbavit. Od počátku Wolfa podezíral, že jeho historka je jen kamufláž žárlivce. Teď však cítil, že takhle dokonale by to žárlivec nesehrál.

Sotva se proti sobě posadili a odešla sekretářka, která jim přinesla kávu, Drápek samolibě řekl:

„Tak to mám, pane generální řediteli, pro vás kompletně pohromadě. Totiž abyste rozuměl: že vaše žena skutečně má milence, to jsme věděli už za čtyři dny. Ale chtěl jsem, abyste dostal co nejvíc informací.“

Jenom proto, že Wolf seděl zády k oknu, Drápek neviděl, jak posedl a zbortila se mu tučná tvář. Co to ten grázl mele? Co si to dovoluje? Dělá si ze mě srandu?! Potěší mě výbornejma zprávama! nepříčetně soptil Wolf. Tak za ty výborný zprávy mi zaplatí kejhákem. Za ty cynický srandičky! Dám ho vodprásknout, rozhodl se pevně. Dám ho vodprásknout, potom napíšu Irmušce, že bez ní pro mě život nemá cenu a zastřelím se. Oči si vypláče, protože ráda ona mě má, to zas ano. Jenomže naletěla prohnanýmu hajzlovi. I jeho dám samozřejmě vodprásknout.

Naplánováním dvou vražd a následné sebevraždy, z níž si manželka oči vypláče, Wolf maličko pookřál a byl schopen znova naslouchat tomu ničemovi, prakticky už mrtvému, proti sobě.

„…a těch informací i důkazů o nevěře vaší manželky jsme vám, pane generální řediteli, shromáždili tolik, že jí budete mít dost co vmést do tváře, pokud se skutečně rozhodnete pro tu druhou dámu,“ mlel Drápek a Wolfovi se konečně rozbřesklo: no jo, nakecal jsem mu přece… Škrtl tedy jednu vraždu, ale zlost na něho měl stále, tak jak člověk mívá zlost na posla špatných zpráv.

„Takže fakta,“ pokračoval Drápek a rozevřel desky na stole před sebou. „Vaše manželka se pravidelně stýká s jistým Evženem Novákem, je to pětatřicetiletý zubař. Tady jsou jeho fotografie,“ vyjmul z desek několik dokonalých barevných fotografií většího formátu, které zachycovaly průměrně vzhledného tmavovlasého muže veselé tváře a sportovní postavy. Byl v džínách a kožené bundě a prostovlasý šel po ulici, kde byl zdálky fotografován. Dvě fotografie byly detailní záběry jeho tváře. Drápek fotografie přistrčil k Wolfovi a ten na ně jen oněměle zíral, neschopen slova ani pohybu.

„Doktor Novák je rozvedený a bezdětný, bydlí v třípokojovém bytě v paneláku na Proseku, kde ho vaše žena navštěvuje, tady je adresa, a ty Vysočany, to je zas adresa jeho soukromé ordinace,“ položil Drápek před Wolfa kartičku a ten si pomyslel, že nejlepší bude vyhodit do povětří soukromou ordinaci i s panem Novákem, případně celej barák. Když už – tak už!

„Máte tam, pane generální řediteli, taky přesné údaje, které dny a odkdy dokdy vaše žena v Novákově bytě pobývala.“

Na kartičce bylo pět dní. Během čtrnácti dnů u něho byla pětkrát! burácelo úplně vyřízenému Wolfovi hlavou, ale věděl, že musí zachovat tvář. Upil kávy, nalezl ztracený hlas a dokázal rozšafně pokývat hlavou:

„Skvělá práce. Opravdu skvělá profesionální práce, pane Drápku. Moc jste mi pomohl.“

Do hrobu, dodal si v duchu a netušil, jak přesná je to prognóza.

„Děkuji,“ byl oceněním potěšen Drápek. A vyjmul další čtvrtku papíru: „Tady jsou v bodech jednotlivé informace: vaše žena má klíče od jeho bytu, kam chodívá v pozdní odpoledne, někdy přijde dřív než on z práce. Přijíždí i odjíždí taxíky. Novák ani ona se nebojí ukazovat se spolu, asi spoléhají na anonymitu sídliště. Když ona odjíždí, on ji k taxíku vždycky doprovází. A na ulici se k sobě chovají velice důvěrně. Tady prosím… další fotografie: on ji objímá okolo ramen… tady ji drží za ruku… ano, tadyhle máme pusu na rozloučenou…“ přisunul Wolfovi další barevné fotografie.

Wolf jen pokyvoval hlavou, ale na fotografie se nepodíval, protože věděl, že jediný pohled na to, jak se Irma něžně dotýká nějakýho chlapa, by ho okamžitě zabil. A on nesmí zemřít dřív než voddělá toho zasranýho Nováka. A teprve potom sebe.

Všechny fotografie a popsané papíry od Drápka tedy shrnul do zásuvky psacího stolu a tupě opakoval: „Perfektní práce… perfektní práce…“

„Taky víme, jak se v mé zprávě dočtete, že vaše manželka se s Novákem stýká přibližně tři měsíce. To jsme se dozvěděli následovně: jeden náš člověk, takový postarší, důvěru vzbuzující chlap, zazvonil u Novákovy sousedky. V montérkách a s brašnou, s historkou, že má v Novákově bytě zkontrolovat odpady. Kdy je doktor doma? Sousedka na to, že až navečer… kdepak manželka, je už dva roky rozvedenej… Náš člověk, že to se teda diví, doktora Nováka totiž zná, dělal mu můstek, takovej slušňák… No a za chvíli věděl, že Novák je sice slušňák, ale zato z tý jeho se vyklubala pěkná rajda, zdrhla mu s nějakým Vídeňákem. Ještě štěstí, že neměli děti. Novák byl celý dva roky sám, až teď poslední tři měsíce k němu nějaká chodí, vypadá to na vážnou známost, jistě se vezmou, na střídání ženskejch, na to teda doktor není.“

Jo… vzali by se a mě by nechali pojít žalem, řítil se do další vlny propastného zoufalství Wolf. Srdce mu poskakovalo tak, že jeho hlavní starost teď už byla, jen aby nezemřel dřív, než dá Nováka sejmout.

Pak se mu znova podařilo zmobilizovat všechny síly, aby roztáhl pysky do šklebu, který měl být spokojeným úsměvem, a vydal skřek, který měl být zasmáním: „Tři měsíce! Fantastický! Tím ji mám na lopatkách. Žádnej flirt, ale dlouhodobá známost. Tím taky mám po výčitkách svědomí – jako abych jí tím rozvodem neukřivdil.“

Drápek se úlisně zasmál: „Ale pane generální řediteli, ženskej se nikdy nedá dost ukřivdit!“

„Svatá pravda,“ pokýval nad touto moudrostí Wolf a Drápek se zeptal:

„Budete si přát, abysme vaši ženu dál sledovali a podávali vám informace?“

„Zatím ne. Co máme, mi prozatím stačí,“ řekl Wolf a sám se divil, že dokáže odpovídat a neleží tu v agonii. „Je ale docela možný, že až si všechno promyslím, jako jestli se opravdu rozhodnu vzít si tu druhou… pak vás asi požádám, abyste mi ještě nějaký informace doplnil, prostě abych to měl proti manželce komplet,“ blábolil usilovně.

„Velmi rozumný postoj, pane generální řediteli,“ servilně přitakal Drápek. „Jenom nic neuspěchat. Vždycky je třeba zvážit, jestli rozvod a nový sňatek, anebo jestli není lepší setrvat v manželství a potěšení si nechat jenom bokem. A ve vašem případě je ještě třetí možnost: když jsem analyzoval podrobné informace mých pracovníků, vůbec mi nepřipadalo vyloučené, že vaše žena a ten zubař to berou vážně, a tak možná než se nadějete, bude to vaše žena, kdo přijde s rozvodem. A máte po starostech.“

„Hm… hm… to by bylo… vůbec nejlepší…“ děl umírající Wolf. Být schopen postavit se na nohy, popadl by toho idiota pod krkem a vyrazil s ním dveře. Namísto toho zůstával zhroucený v křesle za svým psacím stolem a z posledních sil řekl: „Tak to by bylo všechno, konečně můžu klidně spát. Vyúčtování pošlete přímo do mých rukou a jako vždycky, žádný konkrétnosti, jenom stručně: za poskytované služby a celková cifra.“

Když se Drápek uctivě odporoučel, Wolf řekl sekretářce, že absolutně pro nikoho tu teď není, musí si pročíst důležitá lejstra. Půldruhé hodiny pak seděl s hlavou zabořenou v dlaních a úporně přemýšlel o své dobrotivosti a o nejvhodnějším způsobu zavraždění Evžena Nováka. Byla by Irma schopna dohadovat se, jestli v tom nemá její manžel prsty? Nebyla, ujišťoval se. Pro ni on je úspěšný a seriózní podnikatel a takový v jejích očích taky zůstane, i kdyby měl kvůli tomu vyvraždit půlku Prahy. Pokud jde o Nováka, vydá pokyn, aby vražda byla zinscenovaná v jeho bytě jako loupežné přepadení. Nic jednoduššího. Dva machři vniknou do bytu, Nováka zastřelí a scénu upraví tak, aby policajtům bylo jasné, že pachatelé při vloupačce narazili na majitele bytu a v panice ho odpráskli. On a Irmuška musí zmizet z Prahy ještě ten den, kdy on tento úkol zadá. Vyjedou si třeba na Havaj. Protože jakmile se okolo Nováka a jeho kvartýru začnou točit machři, aby si to otipli a určili si přesný postup i nejvhodnější den a hodinu pro úder, Irma už se tam nesmí ani ukázat. Sousedi budou určitě kecat, že za Novákem chodila milenka, ale jméno znát nemohou, a protože ona sama se policajtům neozve, oni si domyslí, že je to vdaná ženská. Řekněme, že by se jim podařilo ji vypátrat. No a co?! V době činu byla ona i její manžel od Nováka stovky kilometrů.

Hlavně aby mu Irmuška nepřišla s rozvodem dřív, než se úder proti Novákovi uskuteční. To se prostě nesmí stát, mohlo by to zkalit jejich další vztah. Jakmile se něco tak strašnýho vysloví, je to jizva na kráse, která zůstává, přestože on Irmušce odpouští už předem a nikdy jí nic nevyčte… Prostě nepřipustí, aby Irma slovo rozvod nebo odchod vůbec vyřkla. Začne ještě dnes předstírat nějakou nemoc. Nejlíp bolesti u srdce. Ty ani nemusím předstírat, pomyslel si trpce. Irmuška je hodná. Nevzala by si na svědomí povědět mu něco, co ho rozčilí a co mu může přivodit infarkt. Ano, bude se bát, že on by jí mohl před očima vydechnout naposledy a s ní by ta strašlivá vina potom kráčela zbytek života až do hrobu… promluvil ve Wolfově duši básník.

A že by kecal Drápek, až na televizní obrazovce tý prokletý Novy uvidí Novákovu mrtvolu?! K smíchu! Ať už ho při tom pohledu napadne cokoli, bude držet jazyk za zuby, aby náhodou nedopadl stejně jako milej Novák, no ne? Totéž bude jasný i Drápkovým poskokům.

Když Wolf konečně vrávoravě vstal s vraždou MUDr. Evžena Nováka kompletně vymakanou, následná sebevražda mu už nepřipadala nevyhnutelná. Proč taky? Jen co ten hajzl pojde, Irmuška už nebude mít žádný důvod manžela opustit a všechno zase bude nádherný jako dřív.

Zatím to tedy bylo všechno možný, jenom ne nádherný.

Domů přijel ve stavu, kdy skutečně nepotřeboval nemoc předstírat. Vypadal tak, že hospodyně se ho zeptala, jestli mu není špatně. Špatně mu bylo a bylo mu ještě hůř, když mu vyřídila vzkaz: milostivá paní šla na předvánoční dámský večírek a vrátí se dost pozdě. Wolf, reagující na každý stres přežíráním, byl nyní v takovém stavu, že nepolkl ani sousto, jenom se naládoval prášky pro spaní a praštil sebou do postele, přestože bylo teprve šest hodin.

Probral se v jednu hodinu po půlnoci, právě když Irmu přivezlo taxi. Tiše prošla domem ke svým pokojům naproti pokojům jeho a Wolf byl napjatý, jestli se u něho zastaví. Rozsvítil noční lampu, kterou měl po ruce, a uchopil jedny z mnoha novin, které mu hospodyně denně pokládala vedle lůžka.

Irma se nejdřív vykoupala, pak nahlédla do pokoje dcerky a nakonec do manželovy ložnice.

„Ahoj. Nemůžeš spát?“ zeptala se vlídně.

„No jo, to víš, starosti s podnikem jako vždycky koncem roku. Jaká byla dámská jízda?“ zeptal se nedbale.

„Dost nuda,“ odbyla to mávnutím ruky Irma, která se právě vrátila od Evžena, jak správně Wolf tušil, a přisedla si k manželovi na postel. „Máš špatnou barvu,“ všimla si. „Je ti blbě?“

„Nooo… nejlíp mi zrovna není,“ řekl a nelhal. Bylo mu přímo hrozně, a to nejen psychicky.

„Mám zavolat doktora?“ dělala si starosti.

„Ať tě ani nenapadne,“ ohradil se Wolf. „Co by mi řek jinýho, než že musím vysadit.“ Doufal, že manželka bude naléhat, a nezklamal se.

„Jestli ti ráno nebude úplně dobře, tak posypeš na vyšetření,“ řekla, popleskala ho po paži v pyžamu a s přáním dobré noci odešla.

Wolf si uvědomil, jak se Irma poslední dobou vyhýbá políbení. Přičetl to na vrub Novákovi, ale mýlil se. Pro Irmu byl fyzický kontakt s manželem stále nesnesitelnější, úměrně k jeho narůstající rozteklosti, funění a pocení. Děkovala bohu, že jeho sexuální nároky jsou už takřka nulové. Nevěděla, že jakžtakž rozproudit krev mu dokáže ještě Fanynka, a kdyby to byla věděla, poslala by mu štědrý šek, jen aby se proboha jejího manžela držel.

Když Irma odešla do své ložnice, Wolf se zpajcoval dalšími prášky a znova usnul. Probudil se v šest hodin ráno, hlava mu třeštila a věděl, že teď už neusne. A rozhodl se, že Irmušce ten náramek pod stromeček koupí. Musí na každým kroku vidět, jak on ji miluje, a stydět se, jak hanebně ho podvádí.

Ještě z postele probudil Emila, poručil mu, aby co nejrychleji přijel, jede se do Mnichova na nákupy. Irma ještě spala.

V Mnichově u svého klenotníka k rubínovému náramku přidal náušnice a prsten s růžovými perlami a pro Fanynku vybral zlatou sponu se safíry do vlasů. Nepochyboval, že v jeho zlatých kučerách splývajících na ramínka bude úchvatná. Emil mezitím obstarával dárky pro Helunku.

Rozverná atmosféra zářícího německého velkoměsta Wolfa sebeméně nerozptýlila. Stále cítil na hrudi ten balvan, který ne a ne se odvalit. Do Prahy se vrátil ve stavu, kdy musel spíš disimulovat než simulovat, aby ho Irma rovnou nehnala do nemocnice. Další den ráno tam už jít musel a ortel internisty, v jehož byl péči, zněl přesně tak, jak si Wolf toužebně přál: EKG neukazuje, že by se jeho srdce zhoršilo, ale pan ředitel je vyčerpaný a jeho srdce by nám mohlo připravit nějaké nemilé překvapení, hustil lékař do Irmy. Ještě před ním jí manžel slíbil, že hned po Novém roce spolu pojedou na čtrnáct dní do Davosu, protože dlouhou cestu letadlem na Havaj lékař nedoporučil.

Když od lékaře odjížděli, Wolf se musel držet, aby si nemnul ruce samou spokojeností, jak mu to – ostatně jako vždycky – všechno klape. Nakonec ani ti zločinci, co unesli Helunu, si na něho netroufli, nepokusili se ho zastřelit, byly to jen plané pohrůžky, které mu ovšem život ztrpčily, ale za to mu oni ještě jednou zaplatí.

Za pár hodin už ho zase válcovala deprese a mučil se představami, že Irmuška je sice ze soucitu s ním, ale srdcem u toho všiváka.

Wolfova sekretářka zajistila všechno okolo cesty i pobytu v Davosu a odjezd autem byl naplánován na třetího ledna.

Druhého ledna Irma přišla k Evženovi a k Wolfovi přišel JUDr. Robert Váhal, jeden z nejvšiváčtějších advokátů v této zemi.

Irma a Evžen se nejdřív dlouze a hladově milovali a potom, když už vedle sebe vyčerpaní jen tiše leželi, Evžen řekl:

„Irmo, chtěl bych s tebou žít. Rozveď se a vezmeme se.“

Bylo to poprvé, co něco takového vyslovil, a Irma mu bez rozmýšlení odpověděla. „Miláčku, to není dobrý nápad. Nemůžu manžela opustit. Je starý a nemocný, zabilo by ho to.“

„Tak mu obětuj nejlepší roky svého života,“ naštval se Evžen.

„Ale prosím tě! Chybí nám snad něco? Jsme spolu skoro pořád,“ řekla chlácholivě Irma.

„Pořád!“ odfrkl Evžen. „Dvakrát týdně, pokud s ním nejsi někde u všech čertů, což je každou chvíli.“

„Ale nepřeháněj,“ popudila se Irma nenávidějící hádky.

„Irmo,“ přitáhl si ji k sobě Evžen. „Chci, abychom spolu měli dítě. A brzy, nejsme už tak úplně nejmladší. A tvoji Helunu budu mít rád.“

„Tak podívej, Evžene,“ vymanila se Irma z jeho objetí a posadila se na to, aby tuhle diskusi uzavřela už jednou provždy: „Za prvé, další dítě už nechci. Za druhé, Luboš mi moc pomohl, když jsem byla na dně, a já na to nezapomínám. Kdyby mi nějak šlapal na paty, asi bych s ním nevydržela. Jenomže on je tak slušný, že když večer přijde domů dřív než já, nezeptá se mě, kde jsem byla, ani kdybych se vrátila nad ránem. Určitě celé roky tuší, že věrná mu nejsem, ale nikdy ani necekl.“

„Takže pro život si mám hledat nějakou jinou,“ vyhrkl Evžen zcela konsternován. Do této chvíle věřil, že Irma kdykoli ráda odejde od toho odporného chlapa, kterého znal sice jen z několika fotografií, dostatečně však výmluvných. Ano, byl si jistý, že Irma toho chlapa celá šťastná opustí ve chvíli, kdy on se rozhodne si ji vzít.

„Ano. Pro manželství si hledej jinou, nejlíp holku beze všech závazků,“ poradila mu Irma. „Až ji najdeš, zmizím z tvého života.“

„Jsi s Wolfem kvůli prachům?“ zařval. „Má víc než já?“ neměl ponětí, jak je Wolf situován. „Já taky nejsem žádnej chudák, i když po Americe bych tě zatím vozit nemohl… Tak jak je to?!“ lehce s ní zacloumal, když otráveně mlčela.

„Důvody, proč Luboše neopustím, jsem ti řekla,“ zněl její hlas sice stále stejně malátně, ale přesto v něm vycítil varování, aby hezky rychle hodil zpátečku. „Nechodím sem proto, abych se s tebou hádala,“ nespěchavě se zvedla z postele a začala se oblékat.

Vyděsil se, že by už taky mohla nepřijít. A tak ji uchlácholil, že všechno zůstane tak, jak chce ona, protože on o žádnou jinou nestojí a žádnou si hledat nebude, a bez námitky spolkl i další hořkou pilulku, že se dva týdny neuvidí. Manžel je nemocný, lékař mu poručil, že musí okamžitě vyprahnout, a tak zítra odjíždějí na čtrnáct dní do Švýcarska.

Pro taxi si zavolala už v šest hodin, protože poslední večer před odjezdem musí strávit s dcerou.

Domů se vrátila spokojená, že to s Evženem uhrála.

I Wolf se vrátil domů relativně spokojený, protože s Robertem Váhalem, svojí pravou rukou pro jisté delikátní záležitosti, dnes probral způsob, jakým Váhal nechá oddělat zubního lékaře MUDr. Evžena Nováka. Pokud se Váhal v duchu podivil, že předmětem Wolfova zájmu je zubař, brvou nehnul a na nic se nezeptal. A když Wolf důrazně řekl, že akce se musí uskutečnit do deseti dnů, odpověděl, že to je maličkost.

Wolf tedy odjížděl do Davosu v takřka dobré náladě, čímž se okamžitě zlepšila i jeho fyzická kondice. Musel si dokonce připomínat, že má občas naznačit přetrvávající potíže se srdcem, aby Irma náhodou nedospěla k závěru, že on už je natolik pohromadě, aby si mohli v klidu promluvit o rozvodu. Wolfovým neštěstím bylo, že se s Irmou nepokusil domluvit. Ujištění, že by ji ani nenapadlo ho opustit, by mu umožnilo vyrovnat se s její nevěrou. Tím spíš, že erotiku teď už pro něho představoval takřka výlučně Fanynka. Irma však pro něho byla symbolem spořádané a úctyhodné rodiny, reprezentací váženého domu. Navíc manželkou, jakou mu kdekdo záviděl. Obraz vážené a úctyhodné a spořádané rodiny byl ideálem i modlou Wolfa, dítěte z rozvráceného manželství, kde rozvádějící se otec a matka se třískali přes hlavu dítěte – on inženýr, ona právnička – rvali se o ně jako o zbraň jednoho proti druhému, a když nakonec desetiletý kluk byl soudem svěřen do péče prarodičů, máma s tátou se u něho ukázali třikrát čtyřikrát do roka a ani jedinkrát ani ona, ani on s ním nestrávili Vánoce nebo dovolenou. Kromě toho si jako černé stigma nesl celým životem ponížení z dětství, že na jejich rodinu se hledělo s despektem. V karlínském činžáku, dokud tam žil s rodiči, sousedé opakovaně na jejich rodinu zvali policajty ve dvě hodiny po půlnoci, kdy mlácení předměty a řev hádek pana inženýra a paní doktorky práv otřásaly barákem.

Malý Wolf se hanbou propadal, když mu sousedé říkali ty chudinko, ty ubožáčku. U babičky a dědy byl sice klid a byli to lidé dokonce tak rozumní, že dítě neštvali proti svému zeťovi, ale nevedlo se jim moc dobře: on řadový úředník na poště, ona řadová úřednice v Řempu… proti dětem řezníků, zelinářů, funkcionářů a tak podobně byl malý Wolf zase chudáček – postavení, které nenáviděl.

Prakticky od dětství si sliboval, že jednou bude hrozně bohatý a bude mít rodinu, které si bude každý vážit. Každý mu bude závidět.

Být bohatý se mu dařilo celkem snadno jako každému, kdo je připraven jít za penězi jakýmkoli způsobem, třeba přes mrtvoly. Peněz se taky nikdy nenasytil, nikdy jich neměl dost, nikdy si neřekl – stačí. Pokud jde o tu váženou rodinu, to mu jaksi nevycházelo.

Pohyboval se mezi rajdami, s rajdou měl syna Vojtěcha, a jak mu přibývalo na letech a fyzické odpudivosti, na jinou než rajdu, jež by s ním byla pro prachy, šanci už ani neměl.

Pak se v jeho životě objevila Irma, holka, které všechny ty šmudly a coury nesahaly ani po paty. Irma, o které si pateticky říkával, že je jediná čistá věc v jeho životě, kde je obklopen samou špatností lumpů a darebáků, s nimiž musí bojovat. Irma, k níž dnes měl city spíš chorobně milujícího otce, zdrceného pomyšlením, že se od něho odpoutá dospělá dcera, než city manžela.

Ano, byl by unesl Irminu nevěru, jen kdyby ho ujistila, že ho neopustí. Dá se tedy říci, že to bylo pouhé nedorozumění, jež vyvolalo krveprolití.

První dny po příjezdu do Davosu probíhaly skvostně. Irma byla jako pokaždé okouzlena nádherným Švýcarskem, Wolf byl neméně okouzlen nádhernou jistotou, že Irmuška už nikdy nespatří toho pancharta všivýho, kterej ji obloudil. Jeho jistota měla pevné zázemí v osobě šestatřicetiletého advokáta Roberta Váhala, mimo jiné též majitele obchodu se starožitnostmi v centru Prahy, u něhož bylo nemyslitelné, že by jeho lidé neodvedli precizní práci dle zakázky.

Ten taškář osud si však usmyslil, že tomu bude úplně jinak, a k realizaci mu stačilo zinscenovat dvě nenápadné náhodičky: Wolfovo přežrání a Helunčin pád ze schodů.

Šestý den toho báječného pobytu v Davosu se Wolf při večeři přežral tak, že v noci mu bylo zle jak ještě nikdy. Svíjel se bolestmi a lékař ho okamžitě převezl do nemocnice, kde mu ještě tu noc operovali žlučník. Irmu, která až do pěti hodin nad ránem seděla v nemocničním salonku pro příbuzné pacientů na operačním sále, lékař sice ubezpečil, že manžel je jakžtakž už mimo nebezpečí života, ale vzhledem k té těžké obezitě a hypertenzi určité komplikace přetrvávají. Zatím musí mít absolutní klid a ona ho nemůže navštívit.

Irma se vrátila do hotelu a po probdělé noci spala až do odpoledne. Pak zatelefonovala do nemocnice, kde ji uklidnili, že manželův stav je stabilizovaný, ale nadále ho navštívit nemůže. Vzápětí jí hotelová ústředna oznámila hovor z domova, a to se malinko lekla, protože domů volala každý večer, aby si popovídala s Helunou a hospodyní, která se o ni starala. Co se děje, že to nemůže počkat do večera?!

Nepříjemná předtucha se ukázala být oprávněná. Hospodyně jí naříkavě sdělila, že Helunka ve škole v nějaké strkanici s holkami sletěla ze schodů, je trochu potlučená a má zlomenou nohu. Zatím si ji nechali v nemocnici, kde velice naříká.

„Jedu hned do Prahy,“ řekla Irma a zavěsila.

Recepce jí okamžitě zařídila pro cestu do Prahy auto a řidiče, a ještě než odjela, telefonicky si promluvila s manželovým lékařem. Vysvětlila mu, proč musí odjet, a domluvili se, že on touto nehodou nebude pacienta znepokojovat. Lékař ani Irma pochopitelně netušili, že milá představa, jak si Helunka rozmlátila hubu a přerazila hnátu, by uspíšila pacientovu rekonvalescenci.

Irma dala lékaři svůj telefon domů, slíbila, že sama bude každý den volat, a jakmile to dceřin stav dovolí, přijede manžela navštívit. Lékař slíbil, že zatím pacienta ponechá při tom, že manželka je v hotelu, ale nemohou se vidět ani si telefonovat, protože potřebuje několik dní absolutního klidu.

Irma se v noci vrátila do Prahy, druhý den strávila odpoledne s Helunou v nemocnici, odkud zatelefonovala Evženovi, co se přihodilo. Domluvili se, že večer k němu přijede a zůstane u něho až do rána.

Měla osudovou smůlu, že vražedný útok na Evžena Nováka byl naplánován právě na dnešní večer.

Kapitola 30

Irma několik hodin trpělivě chlácholila a bavila mrzutou a fňukající dcerku, ale se značným sebezapřením, protože sama se cítila dost mizerně. Marodila jen zcela výjimečně, ale teď si musela připustit, že na ni snad jde chřipka. Proto taky, když se s Helunou loučila, jenom ji k sobě přitiskla a líbala ji do vlasů.

„Ne, pusu ne, Helunko, bojím se, že jsem nachlazená, mohla bych tě nakazit,“ jemně ji od sebe odstrčila.

„Ale zítra přijdeš?“ naléhala Heluna.

„Určitě přijdu,“ slíbila. „Přijdu hned po obědě, a jestli opravdu mám nějakou virózu, řeknu si sestře o roušku.“

Ve dveřích třílůžkového pokoje se ještě otočila, dcerce zamávala, ta jí poslala pusu… a pak už se jí ulevilo, když za ní zaklaply dveře dětské chirurgie.

Taxíkem dojela domů, v lékárničce si našla prášky proti chřipce a položila se do vany s hodně teplou vodou. Měla chuť svalit se rovnou do postele, ale věděla, že Evžen by byl strašně zklamaný, kdyby mu zavolala, že nepřijde, a tak si poručila, že pojede. Ostatně když z vany vylezla, bylo jí o hodně líp. Přinutila se něco sníst a pak už se jen rychle a hodně teple oblékla, zavolala si taxi a jela k Evženovi.

Byl už doma, láskyplně ji přivítal, a když zjistil, že má teplotu, přinutil ji ulehnout a starostlivě o ni pečoval. Dva šálky horkého čaje s citronem a další prášky jí znova udělaly dobře. Večeři jí přinesl do postele a měl radost, že s chutí snědla dvě půlky žemle s margarínem a plátky uzeného lososa. A i když věděl, že v tomhle stavu nemá náladu se milovat, byl spokojený. Spokojený tím, že ji má vedle sebe, že ona dneska nebude hlídat hodiny, že on si to na zítřek zařídil v ordinaci tak, aby mohl z domova odcházet později.

V pohodě klábosili asi do desíti hodin a byl to Evžen, kdo usnul první.

Spali sotva čtvrt hodiny, když se za jeho hlavou rozdrnčel telefon. Natáhl se po něm se vzteklým:

„Kruci, zapomněl jsem ho vypnout.“ Sluchátko však zvedl. Později pochopil, že tenhle telefonát mu zachránil život.

„Pane doktore, já se moc omlouvám, ale ten zub začal běsnit. Co mám vzít, abych vydržel do rána?“ ptal se pacient pan Kvasnička, kterého Evžen tyto dny ošetřoval.

„Neberte vůbec nic,“ řekl rozhodně Evžen, protože věděl, že pan Kvasnička je dost těžký kardiak. „Ať vás manželka hned odveze do ordinace, něco s tím provedeme. Za jak dlouho tam můžete být?… Dobrá, tak já hned vyjíždím.“

„Ty máš teda život,“ politovala ho Irma, ale imponovalo jí, jak je k pacientům hodný.

„Za chvíli jsem zpátky,“ políbil ji, hodil na sebe oblečení a vyrazil.

Když odešel, nemohla Irma znova usnout, sáhla tedy po jedné z knih, co měl na nočním stolku. Chvíli si četla, ale cítila vyprahlo v ústech, a tak se zvedla, aby si uvařila čaj.

Když vešla do kuchyně, zarazila se: pach plynu. Jak je to možné? Když sem dnes navečer přijela, nic tu cítit nebylo. Překontrolovala, že všechny hořáky plynového sporáku i trouba jsou uzavřeny, a otevřela okno. V tu chvíli si uvědomila, že předtím bylo okno pootevřené, takže je docela možné, že plyn už tu někde ucházel, ale necítili to.

Co když sem ten zápach proniká z některého vedlejšího bytu, byla znepokojena. Přes noční košili si navlékla župan, který tu měla trvale, a vyšla na chodbu. Začichala, ale nic necítila. Jak tu tak bezradně postávala, vzpomněla si, že naproti přece bydlí mladí manželé, on je řemeslník, jednou ho Evžen přivolal na opravu odpadu. Přistoupila ke dveřím – Jan Poštolka. Chvilku váhala, je už přece jenom půl jedenácté… A vtom uslyšela zevnitř hlasy. Žena konejšila malé dítě.

Irma zazvonila lehounkým cinknutím, aby se děcko ještě víc neprobralo ze spánku. Za okamžik viděla, že se někdo podíval kukátkem a pak se dveře otevřely a stála v nich mladá žena, v náruči rozespalou holčičku.

Irma se omluvila a vysvětlila, že si neví rady, Evžen musel zajet k akutnímu případu do ordinace…

„Plyn?“ polekala se paní Poštolková. „Hned k vám manžela pošlu.“

Irma poděkovala a vrátila se do bytu, dveře do chodby nechala pootevřené. Jan Poštolka se objevil v džínách a tričku, rozcuchaný, asi už ležel.

„Jo, uniká to v tomhle spoji,“ vyřkl za chviličku verdikt. „Neměl by to bejt problém. Vypnu hlavní uzávěr a skočím si domů pro vercajk, hned jsem zpátky.“

„Pane Poštolko, moc díky. Víte, mám chřipku a trochu horečku,“ řekla Irma, která v kuchyni s oknem dokořán do lednového mrazu jektala zuby. „Šla bych si lehnout a –“

„Klidně,“ řekl Jan Poštolka. „Až budu hotov, zaklapnu dveře. A nemáte vůbec zač děkovat. K doktoru Novákovi chodí můj táta i moje žena. Šikovnej a slušnej člověk. Jsme na tomhle patře vůbec všichni dobrý sousedi.“

Irma se v posteli zachumlala a vzápětí se propadla do spánku.

Probudila se do pokoje matně osvětleného stolní lampou, kterou předtím nezhasla. Nevěděla, jestli spala dvě minuty nebo dvě hodiny, věděla jenom, že ji vzbudily podivné zvuky. Ještě Poštolka? Nebo už Evžen? Asi oba, podle kroků… ale že ani nepromluví… letělo jí rozespalou hlavou. Posadila se na lůžku a cítila, že teplota se jí asi zvýšila…

Paní Poštolková ukonejšila obě děti, roční probudila i tříletého, a znovu ulehla. Když si v posteli četla asi půl hodiny, řekla si, že manžel nějak dlouho nejde. A povídal přece, že jenom přitáhne nějaký spoj… No, asi je to složitější… Pak ji napadlo, že Novák se už nejspíš vrátil a Honza se tam s ním vykecává. Zatímco Novák má před sebou noc s milou. Energicky se zvedla a vyšla na chodbu. Nejdřív zazvonila lehounce, pak důkladněji… Nic… Že by Honza s tou doktorovou holkou… Nesmysl! Věděla, že manžel není děvkař. Ani cvok. Aby něco prováděl v bytě, kam se Novák co chvíli vrátí… Znova zazvonila, teď už hodně dlouze… Taky je možné, že Honza šel do sklepa k hlavnímu přívodu plynu. Ale že neotevírá ona?!… Úplně vyvedena z míry zvedla pěst, aby na dveře zabušila, přestože si současně uvědomila, že je to nesmysl: když někdo uvnitř neslyší pronikavý zvuk zvonku, tím méně uslyší bušení. Přesto však její pěst na dveře dopadla. A ty sice zůstaly dál zaklapnuty, ale vypadla z nich na rohožku k jejím nohám vložka zámku.

Několik vteřin na ni vyjeveně zírala a pak se sklonila, aby otvorem, který po ní zůstal, nahlédla do bytu.

Vzápětí se rozječela na celý dům.

V tom okamžiku se za jejími zády otevřely dveře výtahu a vystoupil z nich doktor Novák vracející se domů.

Kapitola 31

„Takže jsem to já, kdo si to teď vyžere! Můžeš mi věřit, že bych radši držel pár facek nebo tejden hladovku,“ rotoval pokojem Arnošt Šrámek na pokraji hysterického záchvatu.

Blanka seděla na gauči potaženém jemnou šedomodrou kůží, štíhlé nohy hozeny v křesle přistrčeném ke gauči. Na manželův výbuch nereagovala, věděla, že ten bezmocný vztek ze sebe musí dostat, aby se mu aspoň trošičku ulevilo. A neméně jasné jí bylo, že zdaleka nejde jenom o to, že on má jet za Wolfem a postavit ho před hrůznou skutečnost, ale znova jím mlátí příšerný strach o Bohunka a o ni. Strach, který po Bohunkově návratu jen velice pomaloučku opadával.

„Opravdu za ním nemůže jet nikdo jiný? Má přece dospělého syna,“ upozornila jemně.

Šrámek jen opovržlivě mávl rukou: „Vojtěch! Sekretářka po něm půl dne pátrala, a když ho konečně objevila v Římě, podnapilý se mi vychechtal do telefonu: Hnát se do Davosu, aby taťku držel za ruku? No to snad tedy ne!… Bohužel je to tak, že tam musím jet já, a na tom nic nezměním. Přiznám se ti, že jsme s Ryšavým házeli kostkou a to neštěstí padlo na mě,“ skončil odevzdaně a klesl vedle manželky na gauč.

„Že za ním po takovém neštěstí pojedeš, když nemá nikoho bližšího, to je koneckonců v pořádku,“ připustila Blanka. „Ale říct by mu to snad měl lékař, když je mu stále ještě mizerně. Pokud je vůbec vhodné, aby mu to teď někdo říkal,“ uvažovala nahlas.

„To máš těžký, Blani,“ mluvil konečně klidněji Šrámek. „Do toho špitálu jsem volal hned, jak ode mě policajti vypadli. Lubův lékař mi vysvětlil, že pacientovi neřekli, že manželka musela odjet do Prahy, s úrazem dcerky ho nechtěli rozčilit. Jenomže jak se cítí líp, naléhá, aby k němu manželku pustili anebo aby s ní mohl alespoň telefonovat. Kdyby mu to dál odpírali, ocitne se v rozpoložení, které mu uškodí. A tak mu slíbili, že dnes odpoledne mu dovolí telefonovat, a rozhodli se, že teprve než mu telefon dají k lůžku, povědí mu, že je manželka v Praze… No a tenhle doktor mi slíbil, že za těchto tragických okolností budou pacienta medikovat tak, aby na telefonování nenaléhal, ale z Prahy musí okamžitě přijet někdo z jeho nejbližších a společně se dohodnou, co a jak se pacientovi poví. Pochopitelně jsem mu vysvětlil, že Wolf má jen malou dcerku a dospělého syna bůhvíkde v cizině k nedostižení… a jestli by mu to neměl šetrně povědět někdo z lékařů. A on na to, že tohle vylučuje už samotná skutečnost, že pacient německy moc nerozumí, francouzsky a anglicky vůbec a dorozumívají se s ním prostřednictvím sestry, kterou mu přidělili, protože její otec je Slovák a i ona trochu mluví slovensky. Na takové úrovni komunikace mu ovšem nemůžou oznamovat podobnou tragédii.“

„To dá rozum,“ přikývla Blanka.

„Co jsem tedy mohl udělat jinýho než slíbit, že zítra ráno bude v Davosu někdo z Wolfových přátel… A to tedy můžu být jenom já, anebo Ryšavý. Nejdřív jsme se hádali, který z nás na to má lepší nervy, potom jsme si hodili – a já v tom lítám. Po půlnoci mi odjíždí rychlík, auto ani letadlo v tomhle počasí nepřichází v úvahu,“ byl ještě víc otrávený Šrámek, protože vlaky nenáviděl.

„Zabalím ti věci s sebou,“ zvedla se Blanka.

„Počkej ještě,“ vtiskl ji manžel zpátky na gauč. Tušila, co přijde. „Musíme si promluvit o bezpečnostních opatřeních pro tebe a pro Bohunka.“

„Ale Arno,“ namítla, „říkals přece, že policajti ti prozradili, že to byla vloupačka. A proti tomu líp zabezpečit tenhle barák už asi nemůžeme.“

„Nic takového jsem neřekl!“ nadskočil Šrámek. „Policajti sice jako jednu z možností uvažují i vloupačku… člověka by vzal ďas z toho jejich mlžení… ale já ti povídám, že to žádná vloupačka nebyla, nanejvýš fingovaná, a že to jsou titíž syčáci, co unesli Bohunka. Psychopati, co si pokoj nedají a nedají, dokud nás neoddělají jednoho po druhým.“

Bylo to poprvé v životě, co Šrámkovi ujely nervy tak, že před manželkou lamentoval, a dokonce ji děsil.

„Nejsou to oni,“ byla si jistá Blanka. „Únosci nenávidí tebe a Wolfa. Manželkám ani dětem by neublížili. Víš přece, jak neuvěřitelně krásně se chovali k Bohunkovi i k Heluně. A říkala jsem ti, jak vlídně mě uklidňovali po celou tu moji cestu s výkupným. Zesil si opatření kolem sebe, ale pro mne a pro dítě to nepřipustím. Už takhle je to na hranici snesitelnosti,“ řekla pevně a zvedla se, aby manželovi připravila zavazadlo.

Když se Šrámek dopoledne z hotelu telefonicky ohlásil Wolfovu lékaři, že už je v Davosu, ten řekl: „Výborně. Přijďte laskavě okolo druhé hodiny. Pacientovi teď už nedáme další sedativa, takže bude natolik při sobě, abyste s ním mohl hovořit.“

Poté, co Wolf v poledne snědl polévku a kaši, měl už v hlavě docela jasno a hned si vzpomněl, že ten darebák doktor mu slíbil, že může zatelefonovat Irmě. V čase byl naštěstí dezorientován, takže nevěděl, kolik hodin prospal. Ten slib si však pamatoval dobře a zaklel, že telefon tu pořád ještě nemá.

Když do pokoje vstoupila jeho ošetřovatelka Karin, jediný člověk, s nímž se tu jakžtakž domluvil, hned se na ni obořil, kdeže má ten telefon. Jakousi hatmatilkou, jež mu šla příšerně na nervy, mu vysvětlila, že telefonování má přece slíbené až po odpolední vizitě. Zaškaredil se na ni a řekl, aby šla pryč, chce být sám.

Další hodinu pak dřepěl na posteli svého komfortního jednolůžkového pokoje s televizí a s koupelnou a mračil se na celé kolo. Už má tý samotky tak akorát dost. Ještě dneska si energicky promluví s doktorem, buď okamžitě povolí manželce návštěvy, anebo mu podepisuje reverz na propuštění. Nooo… ne zrovna propuštění, opravil se, když bodnutí v krajině břišní mu neurvale připomnělo, že by nejspíš nedošel ani před barák, ale bude trvat na převozu do jiný nemocnice. K zbláznění je, že se s tím volem doktorem může bavit jenom přes tu blbou Slovenu, proklínal, odhodlán k velké scéně při odpolední vizitě. Za chvíli se však jeho záchvat vzteku rozpustil v sedativech, která v jeho organismu ještě slabě doznívala, začal se litovat a nakonec zdříml.

Když se probral, v křesle vedle lůžka uviděl Arnošta Šrámka. Wolfova tvář se rozzářila potěšením a ani mu hned nedošlo, cože je to za nesmysl, že manželku k němu nepustí, ale kamaráda ano.

„Tak tomu teda říkám kámoš, žes přijel v týhle mizérii-sibérii,“ hlaholil, seč mu síly dovolovaly. „Co novýho v podniku? Nepřijels, doufám, se žádnou jobovkou,“ spíš žertoval, než že by se opravdu znepokojoval. Jaká asi tak jobovka by mohla jejich bezporuchově šlapající kšeftování ohrozit?! Ani při nejlepší vůli si nic takového nedovedl představit – malér, který by hravě nezvládli Šrámek a Ryšavý i v jeho nepřítomnosti.

„Na podniku je všechno úplně v pořádku,“ oznámil Šrámek zvadle. Prokrista, kdyby už tak frčel zpátky na Prahu. „A co ty, Luboši? Jak se cejtíš?“

„Nic moc, ale doktor tvrdí, že to je po takový operaci normálka,“ byl celkem spokojený Wolf, ale hned začal chrlit nářky: „Jak ses sem vlastně propasíroval?! Představ si, že ty hajzlové sem za mnou nepustí ani Irmu! A ani telefonovat nesmím! No, dneska jsem v ráži, při vizitě si něco vyslechnou! Ale jsem rád, že když si tu s nima neporadila Irma, poradil sis s nima aspoň ty. Dneska po vizitě mi s ní milostivě dovolej telefonovat. Ty už jsi s ní tady mluvil?“

Šrámek usilovně polkl a pak přeskakujícím hlasem ze sebe soukal: „To je tak, Luboši, ona tu Irma vlastně není. Ona totiž… Heluna si totiž zlomila nohu a Irma kvůli ní musela zajet do Prahy.“

„Jak to, že mně o tom nikdo nic neřek?“ zlostí zbrunátněl Wolf. Pak se ještě rozchrchlal a Šrámek toužebně civěl na zvonek u Wolfovy paže. Lékař mu slíbil, že bude nablízku, stačí zazvonit. Jenomže kašel ustal a též Wolfova barva se ustálila na přijatelném odstínu, takže nebyl důvod rozhovor přerušit.

„No jo, to je celá Irma, nechtěla mi přidělávat starosti,“ řekl nakonec Wolf napůl potěšený, jak je k němu manželka ohleduplná a starostlivá, napůl rozezlený, že obskakuje toho prokletýho spratka, namísto aby byla u něho. Být na tomhle mizerným světě jenom kousíček spravedlnosti, tak si ta mrcha nezlomila hnátu, ale vaz. „Tak teda Irma tě sem vyslala, že jo,“ pokračoval Wolf. „A co říkala? Kdy sem přijede? Vždyť já tu můžu tvrdnout třeba ještě dva tři tejdny,“ zoufal si. „No nic, dneska s ní budu telefonovat, tak to všechno proberem,“ byl odhodlaný neústupně trvat na tom, že péči o holku a o něho musí prostřídávat. Fakt aby toho spratka už ďas vzal. Bude muset zrevidovat svoje rozhodnutí, že by nebylo dobré uspěchat zadání akce, v níž by tomu rozcapenýmu smradovi někdo podříznul krk… protože Irma bez dítěte by se mohla začít cítit moc svobodná. Jenomže ono už jde vážně o jeho život, Heluna by ho rychle pochovala na infarkt nebo na mrtvici.

Šrámek věděl, že teď je to tady a není úniku.

„Víš, Luboši… stalo se hrozný neštěstí…“ lezlo z něho a Wolf, právě zaměřený na Helunu, trošku pookřál.

„Ale? Copak?“ snažil se, aby jeho hlas nezněl nadšeně, nýbrž zdrceně: „S holkou je nějak blbě a Irma vyšiluje?“ Pohodlněji se uvelebil v poduškách a byl připraven vyslechnout potěšující zprávu, že Heluna je v sádře od pat po chřtán.

„To ne… ale Irmě… se stalo neštěstí,“ zašeptal Šrámek.

„Co je s Irmou?!“ zařval Wolf, tedy spíš se nadechl k zařvání, které však vyšlo jako zakňučení. „Mluv!!“

„Irma… Luboši, Irma… Irma je mrtvá…“ mlel Šrámek z posledního.

„Ne!… Ne!… Panebože, to ne! Panebože, tohle bys mi přece neudělal,“ hlasitě jektal zuby Wolf a roztřásl se.

Šrámek ztratil hlas, takže jen potřásl hlavou.

„Co… co se stalo? Havárka autem?“ sténal Wolf.

„Ne… byla zavražděná,“ sípal Šrámek.

„Maj ho?“ vydechl Wolf.

„Včera ho ještě neměli.“ Představa, že kdosi něco podobného sděluje jemu o Blance nebo Blance o něm, byla tak naléhavá, že Šrámek bezmála potřeboval lékařovu pomoc spíš než Wolf.

„Já si ho najdu. Najmu na to stovku machrů. A až mi ho najdou, pak ho voddělám těma dle rukama. Pěkně pomaloučku… Bude prosit, aby už moh chcípnout…“ sám sobě hlasitě sliboval Wolf. Pak se jeho do stěny nepříčetně upřený pohled posunul a zabodl se do Šrámkovy tváře: „Jak se to stalo? Přepadení na ulici?“

Toto byl další krizový bod. Šrámek ho s manželkou probíral až do svého odjezdu na vlak. Wolfovi zatím nakecat nějakou přestřelku na ulici… takže pravdu se dozví až po návratu do Prahy, kdy už na tom bude zdravotně líp… anebo mu hned povědět všechno, aby si to odbyl v rámci jednoho šoku a navíc pod lékařským dohledem? Blanka se domnívala, že alternativa druhá je milosrdnější než horor na pokračování. Těžko taky bylo odhadnout, jestli poznání, že manželka byla zavražděna v bytě svého milence, Wolfovo zoufalství umocní, anebo naopak zmírní tím, že se na ni rozezlí. Opravdu těžko říct. Blanka se sice s manželi Wolfovými setkávala jen velice zřídka, protože Wolf jí byl odporný, ale o jednom nepochybovala: do Irmy je blázen. Nespouští z ní oči oddaného psa.

Nakonec se domluvili, že pokud to Wolfův stav dovolí, Arnošt mu poví celou pravdu, ať si ji odstůně v lékařské péči.

„Jak se to stalo?“ zaurgoval Wolf, když Šrámek chvilinku váhal.

„Byla na návštěvě. A do toho bytu vtrhli ti zločinci nejspíš na vloupačku, asi mysleli, že byt je prázdný. Jenomže – – Luboši! Luboši!“ křičel Šrámek při pohledu, jak Wolf zpopelavěl, zmodraly mu rty a snad upadl do bezvědomí. Šrámek stiskl tlačítko zvonku.

Lékař a sestra vzápětí vběhli do pokoje.

„Počkejte venku,“ řekl Šrámkovi lékař.

Šrámek se odebral na opačný konec chodby, kde byl salonek pro návštěvy. Tam se skácel do křesla s polovzteklým, polozoufalým: Jo, tak tohle jsem musel vyžrat zrovna já.

Lékař za ním přišel za čtyřicet minut.

„Pan Wolf už je v pořádku. A chce slyšet všechno.“

„Radši snad ne,“ namítl Šrámek. „Znova zkolabuje.“

„Teď už mu musíte odpovědět na všechny otázky, jinak se bude týrat různými dohady a to je ještě horší než zlá jistota.“

Šrámek přikývl a vrátil se k pacientovi.

Z Prahy Wolf odjížděl s tak absolutní jistotou, že zubař Novák je prakticky mrtvola, s níž se už manželka nikdy neshledá, že ho takřka vymazal z hlavy. Vlastně jenom ten den před operací si při večeři řekl: tak jestlipak už to proběhlo?… To bylo všechno.

Po operaci na něho už vůbec nevzdechl. Nevzdechl na něho, dokonce ani když už mu Šrámek řekl, že Irma je v Praze… a ani když se dozvěděl, že je mrtvá. To zas lze přičíst mírnému obluzení medikamenty a pak šokem. Teprve když Šrámek vyslovil ta osudová slova: Irma na návštěvě… vloupačka… Wolfovi projel nůž hrudí a zastavil se v srdci.

Teď ležel s hlavou vysoko podepřenou, bledý jak stěna, ale klidný. Šrámek nepochyboval, že ho důkladně napajcovali, a doufal, že co nejrychleji usne.

„Pokračuj, Arnošte, neboj se, vydržím to… V jakým bytě se to stalo?“

„V bytě nějakého zubaře Nováka,“ odpověděl Šrámek co nejsamozřejmějším tónem.

„Kdo tam ještě byl? Ještě někoho zavraždili?“

„Byl tam ještě jeden chlap. A toho taky zavraždili. Stříleli.“

„Takže Irma a ten zubař. A co jeho rodina?“ Wolf byl dokonce natolik pohromadě, aby dal najevo, že ho ani nenapadá, že by manželka mohla být na jiné než nějaké přátelské návštěvě.

„Nikdo jiný už v tom bytě nebyl. A ten zubař zavražděný nebyl. Chvíli předtím odjel do ordinace. Ale v tom bytě byl nějaký řemeslník… soused.“ Pátravě se zahleděl do Wolfovy tváře: „Luboši! Je ti zas hůř? Chceš doktora?“ natáhl se po zvonku.

Wolf, který se křečovitě ujišťoval: jenom klid, nic se neděje, toho hajzla Nováka dám voddělat za měsíc… Šrámkovu ruku odstrčil a ujistil ho: „To nic… to nic…“ A pak se vzchopil ke kardinální otázce: „Jak vypadala scéna, když tam vtrhli policajti?“

Šrámek ve snaze tenhle šílený bod oddálit se pustil do obšírného líčení, jak Novák odjel do ordinace, Irma zvonila u sousedů, že v kuchyni páchne plyn… jak se sousedka znepokojila, cože se manžel tak dlouho nevrací, marně zvonila, vypadla vložka zámku a ona otvorem uviděla manžela ležícího na prahu mezi kuchyní a předsíní… No a vtom se vrátil Novák, vyrazil dveře… a našli Irmu…

„Kde? Jak?“ zašeptal Wolf a byl by dal stovky milionů za to, kdyby odpověď zněla: v kalhotovým kostýmu v křesle v obejváku koukala na televizi… nebo tak něco.

„No, stejně se to dozvíš, tak ať už to máš radši za sebou všechno najednou,“ povzdechl si Arnošt a vyslovil TO: „Byla v noční košili… v ložnici… v posteli. V pozici, která prý nasvědčuje, že se posadila a asi i vykřikla, když vtrhli dovnitř.“

Přesně tak to proběhlo. Nečekali, že v bytě bude ještě někdo kromě Nováka, ale když už tam byl, pak ho samozřejmě odpráskli, aby nezůstal svědek, který je popíše, a aby v klidu splnili svůj další úkol – fingování vloupačky.

Přesně tak s tím také Wolf počítal. Dočíst se v novinách, že Novák byl odprásknut spolu se svými rodiči, sestrou, švagrem a jejich třemi dětmi, pokládal by to za perfektně odvedenou práci.

Teď to ovšem nebyla perfektně odvedená práce, nýbrž strašlivý zločin, za který mu všichni, kdo se na něm podíleli, zaplatí svými životy. Včetně advokáta, jemuž tenhle melouch zadal.

Zuřivost a pomstychtivost, jež jím lomcovaly, byly zas vystřídány úpornou bolestí a pocitem ponížení: už nikdy v životě ji neuvidím… už nikdy v životě ji neuslyším… proč jenom nebyla aspoň oblečená, abych se mohl tvářit, že s Novákem jsme se kamarádili oba, nejspíš si s ním šla pokecat o Heluně, co se jí přihodilo…

Vzápětí ho zas přelila vlna hrůzy: kristepane, jak vypadám, jestli se Novák vykecává do televizních kamer, že se s Irmou milovali, chtěli se vzít, jen co se ona zbaví starýho manžela…

Šrámek ho pozoroval a tušil, co se asi odehrává na pozadí jeho tupého pohledu do prázdna.

„Podívej, Luboši, na tu postel se vykašli, to musíš brát velkoryse, ani ty, ani já taky nejsme žádní svatouškové, ne?“

Pravda byla taková, že pokud šlo o manželství, Šrámek svatoušek byl, protože dodnes nevycházel z úžasu, jak krásná a jemná žena si ho vzala. Na Blance byl podobně závislý jako Wolf na Irmě, jenomže jeho závislost byla normální, Wolfova chorobná.

„Jasný… no jasně,“ mumlal Wolf a Šrámkovi připadalo, že ani neví, čemu přitakává.

„Luboši!“ lehce s ním zatřásl Šrámek. „Poslouchej mě! Jak si to představuješ s pohřbem?“

„Je mi všechno jedno. Všechno zařiď, jak myslíš. Jenom jsem rád, že u toho nebudu, protože při tom pohřbu bych zemřel,“ řekl Wolf a škytavě se rozplakal.

„Spolehni se, všechno zařídím,“ ujistil ho Šrámek. „Ale aspoň mi řekni, jestli chceš kremaci nebo –“

„Jo, kremaci. Záplavu nádherných kytek… A umu uložit do hrobky. Kup místo na nějakým krásným hřbitově a pořiď tam nádhernou velikánskou bílou hrobku – –“ vzlykal. „A do ní už brzy položíte taky mě, protože já Irmušku dlouho neprežiju.“

Tušit jak brzy to bude, vzal by nohy na ramena a zmizel za oceánem. Chyba byla, že ve skutečnosti se děsil jenom toho, jak bude žít další desítky let bez Irmušky.

Šrámek, který Wolfa znal jenom z té jeho nejdrsnější stránky a jako chlapa, který má plnou hubu děvek, s nimiž si to rozdává, teprve nyní uvěřil, že se Blanka nemýlí, když tvrdí, že Wolf neměl oči pro jinou než pro Irmu.

Když se Šrámek s Wolfem loučil, Wolfovi stále ještě tekly slzy. Šrámek opouštěl člověka sice zlomeného, ale nikoli až tak zlomeného, aby ho napadlo, že by konečně měl přestat s krveproléváním, než na sebe přivolá strašlivou pomstu čehosi nepoznatelného nad našimi osudy, co nám pečlivě zaznamenává naše plusy i minusy k zúčtování v životě vezdejším či na onom druhém břehu. Nikoli až tak zlomeného, aby pochopil, že smrt Irmy je pro něho posledním varováním, zdviženým prstem osudu.

Když Šrámek opustil pokoj, k Wolfovi hned vklouzla sestra, aby se usadila na opačném konci místnosti, než bylo jeho lůžko, a nespouštěla ho z očí. Šrámek se zastavil ještě u lékaře, aby mu oznámil, že se vrací do Prahy, ale do Davosu pošle jednu z pacientových sekretářek, klidnou, rozumnou padesátnici, která mluví dobře německy a francouzsky. Pacienta bude navštěvovat, dělat mu společnost, aby si tu nepřipadal tak izolovaný, a nakonec zařídí všechno spojené s jeho návratem do Prahy. Lékař mínil, že to je ideální řešení, a s tím se rozešli.

Šrámek se od nemocnice nechal odvézt taxíkem rovnou do hotelu, a přestože minulou noc se v lůžkovém voze dobře vyspal, teď sebou úplně vyčerpaný praštil do postele a spal několik hodin. Když se probudil, venku už byla tma a jemu se nechtělo ani sejít dolů na večeři. Nechal si ji tedy donést na pokoj, pak se díval roztržitě na televizi a byl rád, když se hodiny dovlekly k jedenácté a recepční mu zatelefonoval, že má přistavené taxi na nádraží. Do vlaku nasedal s pocitem úlevy, že tuhle hrůzu má za sebou a jede zase domů, jenomže kdoví co ho čeká v hodinách či dnech příštích. Ačkoli s manželkou z Davosu telefonoval čtyřikrát, naposled půl hodiny předtím, než odcházel na vlak, jeho napětí, co se děje doma, co Blanka, co Bohunek, bylo nesnesitelné.

Otazníky, jež mu v rytmu kol bušily ve spáncích, byly mučivé: byla to vloupačka, anebo akt msty proti Wolfovi? A jestli to druhé, co teď osnují proti mně? Wolfovi unesli dítě, potom unesli dítě mně. Wolfovi zavraždili manželku… Dost! poroučel si. Zešílím, jestli na to budu myslet. Ale stejně na to myslel dál a na lůžku se převaloval v marných pokusech usnout.

A když konečně zdříml, probudil ho vlastní výkřik poté, co ve spánku uslyšel ten ďábelský dutý hlas: Máme zlikvidovanou Irmu a Blanku, teď přijde na řadu Wolf a potom ty!

Byl propocený hrůzou. Strhl ze sebe mokré pyžamo, opláchl se, oblékl a zbytek noci už radši proseděl.

Když vstoupil do domu, Blanka mu vyšla vstříc, a jen ho uviděla, zajíkla se a řekla: „Takhle to bylo hrozný?“

„Ještě o něco horší,“ odpověděl s povzdechem Šrámek a v duchu dodal: tím příšerným strachem o dítě a o tebe.

Když vešel do koupelny, podíval se na sebe do zrcadla. A vůbec se nedivil, že manželka se ho zhrozila.

Také Wolf, navzdory tomu, že ho medikovali sedativy, prožil špatnou noc, v níž střídavě plakal a znova upadal do vychemizovaného spánku, z něhož se bolestně probíral k vědomí, aby plánoval, co učiní, až vypadne z téhle prokleté nemocnice. Tak především k bábě a dědkovi v Kamenici okamžitě odlifruje toho smrada Helunu a jeho právník jim pěkně po lopatě objasní, aby od pana Wolfa nečekali ani halíř, protože holku naštěstí nikdy neadoptoval, a proto k ní teď nemá žádné závazky. Ale i kdyby se ukázalo, že podle nějakýho přiblblýho zákona jí něco dát musí, s dědkem a bábou bude válčit, a uvidíme, koho to dřív přestane bavit, komu dřív dojde dech, protože on má prachy a právníky, který na to šlápnou tak, že ten smrad vypadne z jeho baráku leda s tím, co bude mít na sobě… liboval si Wolf, jak je neprůstřelnej, a tento pocit mu dal téměř zapomenout na jeho velikánskej žal.

Vedle propastného zoufalství to tedy byla noc celkem plodná, protože si v ní promyslel nejen jak zamést s tím smradem Helunou, ale též kdy a jak dá oddělat zubaře Evžena Nováka a všechny ty, kdo tuto akci zpackali a zavražděním Irmušky se na něm smrtelně provinili. Pozornosti docenta psychiatrie či psychologie by byl hodný fakt, že Wolfovi ani stínem nepřišlo na mysl, že na zavraždění manželky by snad mohl mít nějakou vinu on sám.

Kapitola 32

„Pepino,“ ozvala se do telefonu Ilona, „měl bys čas k nám zajít?“

„Pochopitelně,“ odpověděl. „Kdy se ti to hodí? Hned?“

„Nejlíp hned, než se vrátí Ivan. Volal, že přijde po pátý.“

Teď bylo čtyři deset.

„To zní tak slibně, že už letím,“ zasmál se Pepino. Zasmála se i Ilona, ale Pepinovi připadalo, že nějak sklíčeně. Kruci, co se děje?

Za minutu už u ní zvonil.

Evička si ve svém pokojíku hrála s kamarádkou a pištěly, když jim boxerka Dora co chvíli šlápla do pokojíčku pro panenky anebo tlapou z pohovky smetla z dílků pracně vystavěný hrad Karlštejn.

S Pepinem se Ilona zavřela v obývacím pokoji a rovnou přešla k věci: „Pepino, nevíš, co je to s Ivanem? Jaký má problémy?“

Pepino, který sem šel s obavou, jestli Ilona něco neodhalila… nedal snad Ivan domů nějaký podezřele vysoký obnos peněz?… se zarazil:

„Proč si to myslíš? A proč se ho rovnou nezeptáš?“

Ilona pokrčila rameny: „Nemyslím si to. Vím to. Mizerně spí, celé noci se převaluje, pořád je duchem tak trochu nepřítomný, kolikrát mu já anebo Evka musíme něco říct třikrát, aby k tomu obrátil pozornost… Proč se ho nezeptám?! Zeptala jsem se ho už dvacetkrát, vždycky řekne, že je přetažený a na kdeco naštvaný z práce. Moje vyptávání ho jen rozčiluje, tak už se radši ani neptám.“

Pepino se zamyslel.

Ani když jeli v akci Heluna a potom Bohunek naplno, Ilona si nepovšimla, že by Ivan žil v nějakém výjimečném napětí. Proč tedy teď?!

„A že by v tom nebylo opravdu nic víc než přetažení a starosti v práci, to tě nenapadlo?“ zeptal se jí.

„Neřekla bych. Přece už ho trochu znám, ne? On s jeho povahou vždycky bude na sebe v práci nakládat víc, než je nutný, a problémy si bude připouštět k tělu víc, než je mu zdrávo, ale dřív to bylo tak, že se vrátil domů třeba vzteklý a utahaný, ale za chvíli to z něho spadlo, setřepal to ze sebe… Rozumíš? Zatímco teď ho něco válcuje. Fakt sis toho nevšiml?“ naléhala.

„Přiznám se ti, že ani ne,“ řekl podle pravdy Pepino. „Jak dlouho to pozoruješ ty?“

„Nooo…“ zaváhala Ilona, „řekla bych, že dobře měsíc. Asi tak od druhý poloviny ledna.“

„Jo, jenomže v těch čtyřech týdnech já byl, jak víš, šestnáct dní na přednáškách ve Vídni, a co jsem se vrátil, naše vejšlapy odpadly, protože Klark na tu rozříznutou tlapku pořád ještě nemá našlapovat. Takže se s Ivanem skoro nevidím.“

To byla pravda. Nemluvě o tom, že Pepino měl zbrusu novou známost s dívkou Alenkou, které se dost věnoval. V těch posledních dvou týdnech, co se vrátil z Vídně, mluvil s Ivanem vlastně jenom jednou, když se potkali před domem. Pepina zajímalo, co Wolf a vraždění u Nováka, Ivan ho ujistil, že pochopitelně je nevinný jak lilie, Pepino řekl, že jak taky jinak, a víc se nevyptával, protože si nemínil pokazit náladu na zbytek dne.

„Hm… to jsem si ani neuvědomila, že se teď moc nevidíte,“ povzdechla si Ilona.

„To se ale dá rychle napravit,“ řekl vstřícně Pepino, kterého Ilonina starost znepokojila. „Pozvu Ivana, aby si se mnou zahrál šachy. A jestli mi bude připadat převálcovanej, uhodím na něj, oč jde.“

„Vůbec nemusíš tajit, co jsem ti řekla. Klidně si to zodpovím. Jsem naštvaná, že mi nepoví, co se děje. A já jsem pak vyděšená možná víc, než je zapotřebí. Už mě taky, Pepino, napadlo, jestli mu nějací zločinci nevyhrožují nebo ho nevydírají: buď něco smete pod stůl, anebo ho oddělají… nebo si podají mě či dítě… Ale i to bych měla právo vědět, ne?!“ položila naléhavou otázku.

„Kdyby se to týkalo tebe nebo Evky, už vás spakoval a odlifroval bůhví kam,“ řekl podle svého poctivého mínění Pepino. „Mně osobně připadá ze všeho nejpravděpodobnější, že Ivan má zas rozpracovaný nějaký gaunery a dostal seshora po hlavě, aby je hezky rychle nechal na pokoji.“

„Ať už konečně od tý mizerný hospodářský kriminality vypadne,“ vzplanula Ilona. „Nebylo by to poprvé, co mu takhle přitáhli uzdu, tak na co čeká?“

„Budeš se divit, ale Ivanovi se už hodně dlouho honí v hlavě, že se na to vybodne,“ řekl Pepino.

„To jsou jenom kecy, kterým nejspíš nevěří ani on sám,“ byla skeptická Ilona.

„A jak jsi spokojená v práci teď ty?“ obrátil Pepino list, i když věděl, co uslyší. Řekla mu to už mnohokrát od té doby, co ji dosadil jako vedoucí cukrárny s malou kavárnou v areálu prodeje a služeb, který patřil firmě PROTECH.

„Pořád stejně bezvadný,“ ujistila ho. „Jak povídal jednou Ivan: samolibá spokojenost ze mě jen ukapává.“

Blížila se pátá hodina, a tak se Pepino rozloučil se slibem, že asi za hodinu zavolá, pozve k sobě Ivana a udělá, co se dá, aby z něho vyrazil, co mu straší v hlavě.

Když u něho Ivan po televizních zprávách zazvonil, Pepino si povšiml, že má nezdravě našedlou barvu, kruhy pod očima a nejspíš i trošku zhubnul.

„Chceš si vážně zahrát šachy, anebo si chceš pokecat, anebo něco potřebuješ pro mrožkovce?“ zeptal se Ivan, když se usadil v křesle.

„U mrožkovců chválabohu všechno bezporuchově šlape a hekticky se plánuje otevření banky. Takže si s tebou chci spíš pokecat. Docela by mě zajímalo, jak to vypadá s Wolfem. Totiž… že skvěle, to je mi jasný. Ale co kolem toho? Směl se vůbec někdo opovážit položit mu nějakou otázku?“

„Wolf si vůči policajtům počínal přímo velkodušně,“ řekl Ivan. „Jeho právník majoru Smrčkovi, který má ten případ na krku, sdělil zhruba toto: pan generální ředitel Wolf je zatím v domácím ošetřování, protože se dosud nezotavil z náročné operace a ze šoku té tragédie. Já jako jeho právní zástupce, a stejně tak i jeho lékař, mu nedoporučujeme rozrušovat se výpovědí policii, jenomže pan Wolf trvá na tom, že vypovídat bude a vůbec učiní všechno pro to, aby pachatelé byli dopadeni.“

„Poslouchá se to překrásně,“ pokyvoval hlavou Pepino. „Mimochodem, divím se, že dosud jsou mezi živými reportéři, co se opovážili zveřejňovat, že Irma Wolfová, manželka našeho naftového magnáta, byla zavražděna v bytě svého milence, a dokonce naznačovali, že předmětem vražedného útoku nejspíš neměl být v bytě náhodně přítomný Jan Poštolka, nýbrž v bytě náhodně nepřítomný zubař Evžen Novák, milenec Irmy Wolfové. A všiml sis, poldo, že tihle společnost destabilizující novináři – na rozdíl od policajtů – nesežrali inscenaci vloupačky, při které mimo plán došlo k vraždění?“

„No jo, my to sežrali. My vůbec Wolfa žerem,“ řekl suše Ivan.

„Bezvadný byly ty fotky,“ pochvaloval si Pepino. „Klukovsky milý typ Evžen Novák a vedle toho fotka Irmy s Wolfem na pláži na Floridě. Odpudivý balík sádla v rosolu s rudým ksichtem a vedle něho Irma jak jeho hezká vnučka. Sotva mohlo některému čtenáři nedojít, jak se to má s tím vražděním. Je mi ale záhadou, jak reportéři k těm fotkám Irmy s Wolfem přišli. Co já vím, Wolf se vždycky hrozil zveřejnění nějaké své fotografie. A nemyslím, že to jsou jenom jeho mindráky z exteriéru, ale hlavně asi obava, aby se jeho ksicht nestal obecně známý mezi zločinci jeho branže,“ uvažoval nahlas Pepino. „Jednou jsme vylezli z baráku, kde má kanceláře, a proti nám se vyhrnuli novináři s foťáky. Wolf sebou div neprásknul na zem. Nakonec se ukázalo, že nejedou po něm, ale po nějaký tý Miss Stehno či Lejtko 93, která si vedle v kosmetice nakupovala jakejsi šmejd na ksicht.“

„Wolf má možná ještě další dobrý důvod nezveřejňovat svůj ksicht,“ mínil Ivan. „Mezi homosexuály se přece pohybuje anonymně, bojí se zřejmě jejich vydírání.“

„Teď jsi asi udeřil hřebík na hlavičku,“ nadskočil Pepino. „Nemluvě o tom, že prozrazení této jeho libůstky by zbořilo imidž, jaký si tak pečlivě buduje: imidž chlapa jak řemen, frajera-děvkaře.“

„A pokud jde o to, kde novináři sehnali Wolfovy fotky, o tom náhodou něco vím,“ pokračoval Ivan. „Vydyndali je z Irminých rodičů v Kamenici. Ani ti nepochybují, že Wolf dal zavraždit jejich krásnou dceru za to, že si konečně našla někoho k sobě přiměřeného.“

„Nic takového jsem se ale nikde nedočetl,“ podotkl Pepino a hned si sám podal vysvětlení: „Pochopitelně, tohle zveřejnit, tak Wolf zažaluje jak ty starý chudáky, tak noviny. Spočítá jim všem i ty fotky… Jakou dojemnou story měl vlastně Wolf pro policajty?“ zajímalo ho.

„Dojemnou a bezchybnou – o své velkomyslnosti.“

„No bezvadný!“ zachechtal se Pepino.

„Wolf vysvětlil, že když si chlap bere krásnou, o mnoho let mladší ženu, musí počítat s tím, že ona mu tu a tam zahne. Jen blázen a vůl se nad tím rozčiluje. Ne tak on. Jeho nikdy nezajímalo, s kým se jeho manželka přátelí, a upřímně řečeno, ani on není tak úplně svatý. Nej důležitější pro něho vždycky bylo, že si s manželkou rozumí, nehádají se, doma je pohoda a váží si jeden druhého.“

„Slzím,“ poznamenal Pepino.

„Jestli se manželka občas pobavila s nějakým Novákem, tak to určitě nebylo v jejich manželství poprvé a jemu to bylo fuk zrovna jako kdykoli předtím. Že to tentokrát mohlo být vážnější? Blbost! Manželka byla celá ustaraná o jeho zdraví a byla to ona, kdo u lékaře naléhal, aby manžel vysadil z práce a společně odjeli do Švýcarska… Že Wolf neplánoval zavraždění Irmy, to je tedy fakt,“ připustil Ivan. „Je prověřeno, že po té operaci vůbec nevěděl, že Irma kvůli dceři odjela do Prahy.“

„Ani já si nemyslím, že Wolf chtěl Irmu oddělat,“ souhlasil Pepino.

„A Wolfovi nahrál dokonce i samotný Novák,“ pokračoval Ivan. „Vypověděl, že na Irmu naléhal, aby se rozvedla, ale ona odmítala s tím, že neopustí člověka, který jí kdysi velice pomohl, když na tom byla blbě.“

„To Irmu sice ctí, ale sebeméně to neotřásá mojí absolutní jistotou, že Wolf zadal zavraždění Nováka těm správným rabiátům,“ řekl Pepino. „Mimochodem, nedovedu si dost dobře představit, že holka jako Irma na tom mohla někdy bejt tak blbě, aby si proto musela vzít tu krysu Wolfa… Takže policajti Wolfovi poděkovali, že s nasazením vlastního zdraví se uvolil vypovídat… a tím to hasne do ztracena.“

„Určitě to zhasne tak, že Wolfovi nebude zkřiven vlásek na hlavě,“ souhlasil Ivan, „a to i přesto, že něco zajímavého proti němu se přece jenom vynořilo. Majorovi Smrčkovi přišlo anonymní udání, odkdy dokdy v prosinci minulého roku jistá agentura – anonym ji přesně označil – na Wolfovu zakázku sledovala jeho manželku a fotografovala ji s Novákem. Přiložena byla fotografie, prý jedna z těch, co v rámci této sledovačky byly pořízeny, jak se Irma před Novákovým barákem s Novákem líbá u taxíku, který ji buď přivezl anebo pro ni přijel. Majitel agentury popřel, že Wolf by jim nějakou takovou práci zadal, a Wolf se zase rozhodl, že policajtům upřímně poví, co si o takovém nařčení myslí: nějaký darebák si takhle jeho ženu nafotografoval, aby ji vydíral, ale to se se zlou potázal, protože Irma dobře věděla, že není nic, s čím by se manželovi nemohla svěřit. Takže s chlapem klidně vyběhla. A on se teď mstí aspoň po její smrti. Wolf si dále myslí, že by nebylo marné tohoto člověka vypátrat, jestli náhodou nejede i v těch vraždách.“

„Von je fakt bezchybnej,“ vyhrkl zlostně Pepino, ale hned dodal: „Rozumy, co žvanit, mu pochopitelně do hlavy nalejvají nejmazanější advokáti. Ti ho taky vyfešákovali do figury velkomyslného manžela a občana vzorně spolupracujícího s policií… Odhalilo se, kdo je za tím anonymem?“

„S největší pravděpodobností chlápek, který u té agentury pracoval, kvůli nějakým prachům se s ní ve zlém rozešel a pláchnul prej do Turecka. Poslední stopy po něm jsou v Žilině. To víš, rozejít se ve zlém s agenturou určitého typu, to předpokládá zachránit si krk okamžitým vypařením.“

„Hmm… Na to, že tenhle případ neděláš… a že s mordama vlastně nemáš nic společnýho… víš toho poměrně dost,“ podotkl Pepino.

„Přece se o mně ví, že jedu po naftařích, přesněji řečeno, že bych po nich jel, nemít svázaný ruce,“ připomněl Pepinovi Ivan. „Takže hoši z mordparty mi toho dost povědí.“

„Víš, co mě právě teď napadlo?!“ vzrušením vyskočil Pepino z křesla a začal rázovat po pokoji. „Anonymně pošlu nějakýmu chytrýmu reportérovi tip: Wolf je bisexuál, mecenáš Fanynky Šmuclinky, plná adresa, Wolf se tam plížívá za tmy… No představ si, Ivane, tu srandu, až si tam na něho počkají… blesky fotoaparátů a že mu chtějí položit jen pár otázeček! Wolf ještě tu noc skončí na koronárce,“ radoval se Pepino.

„Ať tě ani nenapadne, ty zatracenej blázne! Neopovažuj se!“ řekl Ivan s tak chladnou zuřivostí, že se pochodující Pepino zastavil a překvapeně na něho civěl.

A najednou si začal dávat dvě a dvě dohromady.

„Jo tak… Ty máš s Wolfem nějaký záměry,“ řekl pomalu a skoro šeptem.

„Ale blbost,“ namítl jaksi mdle Ivan.

Pepino se postavil proti němu: „Hele, nekecej! Seš zelenej a vůbec tak zhvízdanej, že si toho všimla už i Ilona a –“

„Cos jí na to řekl?“ zeptal se okamžitě Ivan.

„Nejspíš pořád víc starostí v práci. A že si tě dneska podám.“

„Dobrý. Zítra jí tedy povíš, že se už definitivně rozhoduju o novým místě a leze mi to na mozek. Až si vyberu z toho, co se mi nabízí a co si prověřuju, zas budu normální. A přidej nějaký kecy, jako že po tolika letech odejít od práce, pro kterou mám kvalifikaci a mohl bych v ní bejt dobrej… to že pro mě není lehký, a tak podobně,“ mluvil Ivan podrážděně.

„Jo, tohle pro tebe a pro Ilonu udělám. A teď vyklop, co se děje doopravdy,“ vybídl Ivana Pepino.

„Voddělám Wolfa,“ řekl dutě prázdným hlasem Ivan.

Pepino jen dlouze hvízdl a pak mezi oběma muži leželo dusné ticho.

První je přerušil Pepino: „Postup už máš vymakanej?“

„Celkem mám. Čekám jen, až Wolf zase začne navštěvovat Fanynku,“ řekl Ivan.

„Ale?! Docela ti to pálí, poldo,“ pochválil ho Pepino. „Bezmála tak jako mně,“ zazubil se. „První, co mě napadlo, když jsi vyslovil tuhle krásnou myšlenku – voddělat Wolfa, bylo: naládovat to do něho pistolí s tlumičem v temnotě ulice před Fanynčiným barákem, kde je bez goril. Rozdíl mezi námi je tedy jenom ten, že ty ses k tomuto řešení propracovával měsíc bezesných nocí, kdy jsi chátral a nervoval rodinu.“

„Jo, jo… tos vystihnul úplně přesně… to je ten rozdíl mezi námi dvěma, že ty seš takovej bystrej a já – –“

„– nic moc,“ napověděl mu Pepino a oba se rozchechtali.

A Ivan měl najednou pocit, že polovina té mučivé tíhy z něho sklouzává a najednou se mu dýchá mnohem snáz.

Tahle prudká změna duševního rozpoložení se v jeho tváři i držení těla zobrazila tak čitelně, že Pepino dobromyslně řekl: „Ty vole, tos s tím nemoh za mnou přijít už dávno?“

Ivan pokrčil rameny: „Nemůžu tě do toho zatahovat. Je to moje sóloakce. Ale nepopírám, že mi pomůže aspoň o tom s tebou kecat,“ přiznal.

„Žádná sóloakce,“ odsekl Pepino. „Realizace sice bude jednoduchá, ale i tak se ti pomoc hodí… Probereme si postup?“

„Nemám ani tak potřebu probírat s někým postup, jako spíš mravní aspekt,“ řekl Ivan.

„Jo?“ podivil se ironicky Pepino. „To musí být opravdu mučivé dilema, jestli oddělat občana Wolfa, anebo řádku jiných lidí tím, že on zůstane naživu. Až dá odprásknout Nováka, který nedopatřením vyváznul, můžeš si to zas znova v klidu promyslet,“ doporučil mu sžíravě.

„Já vím… já vím…“ přitakal Ivan. „Ale přece jenom… jak je to dlouho, co jsem ti tvrdil, že vzít spravedlnost do vlastních rukou – na to musí být člověk už tak trochu šílený. Třeba v propastném zoufalství, že zločinec mu zavraždil blízkého člověka a u soudu vyvázl prakticky se dvěma roky. A oddělat někoho, kdo vraždí lidi, které sám ani neznáš – to je asi ještě jakési vyšší stadium šílenství. A to je přesně to, s čím se rvu a kde asi potřebuju pomoc. Ne v jakési realizaci, kterou zmáknu levou rukou, ale probrat si, jestli to, co má Wolf na triku, mě opravňuje vyřknout nad ním svůj ortel.“

„Já to cítím jen malinko jinak,“ řekl zamyšleně Pepino. „Jestli to, co má Wolf na triku, dává jistotu, že v krveprolití bude pokračovat. Nemíním tím samozřejmě krveprolití mezi jemu podobnými, tam jen houšť a na plný pecky, ale v krveprolévání nevinných, kteří se mu přimotají pod nohy, jako třeba ten nešťastný řemeslník v Novákově bytě. Anebo koneckonců i samotná Irma. Já sám jsem si jistý, že toto pokračovat bude. Proto jsem přesvědčený, že tvůj ortel je spravedlivý… Ostatně přece víš, že i já jsem se vážně zabýval myšlenkou Wolfa odprásknout,“ připomněl Ivanovi Pepino. „A přesto nemám pocit, že jsem byl duševně nemocný. Ledaže by byla duševní poruchou zoufalá potřeba zabránit – aspoň na tom maličkém písečku kolem sebe – páchání zla, a to třeba i za cenu zlikvidování nositele toho zla… Jsem prostě pro trest smrti pro ty nejhorší vyvrhele. Nejde mi o žádnou mstu, ale o prostou ochranu dalších obětí. Vzpomínám si na jeden výborný americký film. Státní žalobkyně žádá výjimečný trest smrti pro několikanásobného vraha, který i ve vězení zavraždil spoluvězně a dozorce. Jeho obhájce pléduje nemravností takového činu – vyřknout rozsudek, který zmarní život. A státní žalobkyně k tomu říká, že život bude zmarněn v každém případě. Tento soud rozhodne jenom o tom, jestli to bude život jediný, život obžalovaného, anebo životy jeho dalších obětí.“

„To všechno je pravda, ale i přesto… vyřknout nad někým rozsudek smrti jako soukromá osoba – to je prostě extrémní řešení, jakým jsem nikdy nefandil,“ sám sobě oponoval Ivan.

„Opačným extrémem by bylo například zavrhnout a odsoudit člověka, který by byl v polovině třicátých let zavraždil Hitlera,“ podotkl Pepino. „Mimochodem, kdysi ses mě zeptal, co pro mě bylo určujícím momentem k rozhodnutí odprásknout Wolfa, vzpomínáš si?“

„Samozřejmě,“ přikývl Ivan. „Řekls, že zranění toho zneužitého děcka. Chceš mi teď položit stejnou otázku?“ Pepino jen přikývl a Ivan řekl: „Fotografie rozesmáté Irmy na pláži. Ale hlavně fotografie Evžena Nováka. Má takový bezelstný pohled. A vím, že to má spočítaný.“

„Rozumím,“ řekl Pepino. „A právě mě napadlo, že my už jsme vlastně jednou ortel smrti vyřkli. Přece nad Bechrem. A máš snad z toho špatné spaní? Já osobně na to už ani nevzdechnu, a kdybych vzdechl, tak leda s pýchou, že to byla možná jediná záslužná věc, ke které jsem kdy přispěl.“

„V tomto směru mám pocity úplně stejné,“ přiznal se Ivan. „Rozdíl je jenom ten, že Bechra jsme tehdy posoudili a odsoudili kolektivně, a taky jsem se mu nemusel postavit tváří v tvář, což je ovšem pro mě spíš přitěžující okolnost, protože když už se člověk rozhodne vzít spravedlnost do vlastních rukou, měl by být o své pravdě tak hluboce přesvědčený, aby se odsouzenému mohl podívat do očí stejně jako soudce, když vyslovuje svůj verdikt v soudní síni.“

„Já tě určitě nepřesvědčuju, že to máš udělat,“ řekl Pepino. „Vysvětluju ti jenom svoje pro a proti. Totiž, kdybych o nějakých proti věděl, pověděl bych ti je. Ale opravdu nevím.“

„Udělám to,“ řekl Ivan. „A je mi podstatně líp, že jsem si to s tebou mohl probrat.“

„A teď postup,“ nastolil ďalší bod Pepino. „Máš nějakou neoznačenou zbraň?“

„Mám. Tenkrát v průběhu těch únosů mi ji dal Sladký. Nechtěl jsem ji, ale on tvrdil, že nikdy nevím, kdy se mi může hodit. Zlatá slova,“ nevesele se usmál Ivan.

„Jak ji zlikviduješ?“ byla další Pepinova otázka.

„Dokonale očištěnou ji hodím v noci z mostu do Vltavy v místě, kde vím, že je hloubka.“

„Už jsi začal Wolfa sledovat, jestli zase navštěvuje Fanynku?“ pokračoval Pepino ve výslechu.

„Ne, protože zatím se mi to zdá nepravděpodobný. Ví, že je středem pozornosti novinářů. Jestli dál míní držet v tajnosti svoje sexuální sklony, a já jsem přesvědčený, že míní, tak si dá od Fanynky ještě chvíli pohov,“ připadalo Ivanovi nanejvýš pravděpodobné.

„Dá si pohov, ale ne zas až moc dlouho, jestli je mezi ním a Fanynkou taková citová vazba, jaké nasvědčuje blahobyt, jímž Fanynku obklopil,“ upozornil Pepino. „Po neděli bych ti to mohl omrknout. A jak si to představuješ s autem při sledovačce? Přece bys tam někde u baráku neparkoval svým vozem?“

„Auto míním nechávat pár ulic dál a v Rýnské bych se už pohyboval pěšky. Aby si mě nikdo nevšiml, a i kdyby si všiml, aby nemohl dát žádný kloudný popis, s tím si hravě poradím,“ řekl Ivan, který měl realizaci už rámcově promyšlenu.

„Prosím tě! V takovým mrazu šlapat chodník,“ zavrhl jeho nápad Pepino. „Na každý den ti můžu dát jiný auto s falešným číslem a doklady, takže absolutně neidentifikovatelné, kdyby si náhodou někdo vzpomněl, že tam postávalo jiné auto než místních, a dokonce že v něm někdo vysedával. Musíme brát v úvahu, že je to tichá ulice, kde nejspíš parkují jenom obyvatelé nejbližších činžáků, a cizího auta, v němž někdo dlouho sedí, si může všimnout třeba bystrý důchodce, co v ulici každý večer venčí psíka,“ uvažoval Pepino.

„Tak především: bystrý důchodce dnes v tomto státě nevyleze po setmění z baráku. To udělá leda úplně tupý důchodce, který si koleduje o ubodání nebo tak něco,“ uvedl to na správnou míru Ivan. „Kromě toho Rýnská je velice špatně osvětlená, takže když se auto zapíchne na správné místo mimo veřejné osvětlení, ani tvůj bystrý důchodce – který venčívá psíka se třemi najatými gorilami –“

„– což mu umožňuje valorizace důchodu,“ uchechtnul se Pepino.

„– si pravděpodobně nevšimne nenápadného favorita, tím méně že v něm někdo sedí… Blbý, že tam musíme šmírovat už od sedmi, kdy Rýnskou ještě tu a tam někdo projde. V devět tam už není ani noha.“

„Jak to víš?“ zajímalo Pepina.

„Projel jsem si to tam v různou hodinu,“ odpověděl Ivan. „O ta auta by sis řekl Sladkému?“

„Jasně. To bude bez problémů,“ podivil se Pepino Ivanovu pochybovačnému tónu.

„Což o to… Nemyslím, že by byl Sladký neochotný či ukecaný anebo neschopný to perfektně zabezpečit,“ řekl Ivan. „Otázka spíš zní, co věrohodného mu nakecat, jestli se bude vyptávat. Spíš odhaduju, že nebude, když mu řekneš, že je to pro mě, ale pár slov vysvětlení bychom mu dát měli, ne?“

„Bude se vyptávat,“ byl o tom přesvědčený Pepino. „V poslední době pozoruju… Začalo to už v průběhu těch únosů a stále to narůstá… že Sladký a Mrožek mají ke mně a k tobě vztah – řekněme asi jako k oblíbeným synovcům. Sladký se v souvislosti s těmi auty vyptávat bude, a to v obavě, jestli nepokoušíme osud něčím riskantním. Nezapomeň, že firma PROTECH je dnes počestnost sama, i ty miliony, co nám darovali wolfovci, se propírají a vydělávají na plný pecky v bezúhonném kšeftování. Berňák i kriminálka by nad námi plakaly dojetím.“

„Řekneš Sladkému, že si sleduju jednoho grázla tak trochu ilegálně, takže k tomu nemůžu použít ani služební, ani svoje vlastní auto. Pro případ, že by si sledovaný auta náhodou povšiml, musí to být auto neidentifikovatelné,“ rozhodl o nejvhodnější verzi pro Sladkého Ivan.

„Dobrý,“ souhlasil Pepino. „V Rýnský začnu v pondělí, řekněme od sedmi do devíti. V úterý si vezmeš službu ty, budeme se střídat. Pokud se Wolf pár dní neobjeví, budeme ty hodiny muset rozšířit. Co když teď jako vdovec míní trávit s Fanynkou mnohem víc času a bude k němu chodit třeba už navečer? Rána by tedy byla, kdyby se ukázalo, že u něho zůstává přes noc, takže jak jeho příchod, tak odchod by spadaly do doby pro akci katastrofálně nevhodné,“ nahlas přemítal Pepino.

„To všechno začneme řešit, až se nám Wolfovy časy příchodů a odchodů podaří zmapovat,“ řekl Ivan. „Od pondělka na to tedy najedeme, a jestli se Wolf po čtyři dny neukáže, tak můžeme předpokládat, že Fanynku zatím nechává u ledu, a sledování na týden přerušíme.“

„A jestli Wolf pustil Fanynku k vodě?“ nadhodil Pepino.

„Velice pochybuju,“ zavrtěl hlavou Ivan. „Fanynka není žádný Wolfův erotický výstřelek, ale dlouhodobý vztah. Jestli se moc nemýlím, tak teď jejich styk spíš zintenzivní. No a kdyby to mezi nimi proti mému zdravému rozumu přece jenom skončilo, museli bychom vypátrat nějaký jiný slabý článek Wolfovy ochrany, a to by už bylo sledování podstatně náročnější. Ale co je nejhorší: bylo by to na dlouhé lokte. A já mám pořád takovou utkvělou představu, že nesmím ztrácet čas, protože Novákovi jde o krk.“

„Obávám se, že se nemejlíš,“ přikývl Pepino.

Za tři dny řekla Ilona Pepinovi: „Měl jsi pravdu, jsou to jenom Ivanovy starosti s rozhodováním, kdy vypadnout od kriminálky a co dělat potom. Cos to s ním důkladně rozebral, je jasně klidnější. A konečně už o tom začíná mluvit i se mnou. Nechtěl prej mě zatěžovat svými problémy. Blbec!… No nic, už je fakt lepší, už i klidněji spí. Moc díky, Pepino.“

„Nemáš vůbec za co,“ odbyl to mávnutím ruky a přelil ho nepříjemný pocit provinění vůči Iloně: za jejími zády podporuje Ivana v záměru, o němž vědět, zbláznila by se.

V pondělí se Pepinovi Wolf neobjevil, v úterý ani Ivanovi.

Zato středa přinesla úspěch. Wolf se připlížil ve tři čtvrti na osm a vyplížil ve dvě hodiny po půlnoci, kdy už Pepino šílel, že Wolf co vdovec si zavedl u Fanynky přespávání a vynoří se blaženě vychrněný v půl desáté dopoledne. Což by znamenalo akci realizovat při jeho příchodu, tedy večer, kdy mezi sedmou a osmou se v Rýnské tu a tam nějaký chodec ještě vynoří.

Ve čtvrtek byl Wolf u Fanynky od osmi do půl jedné, v pátek nepřišel, v sobotu se dostavil opět v osm a odjížděl ve tři čtvrti na dvě.

Tím bylo jakžtakž jisté, že toto je jeho dost pravidelný rozvrh a zbývalo určit den akce, a pokud by Wolf nepřišel, tedy nejbližší den, kdy se opět dostaví.

„Co úterý?“ nadhodil Ivan.

„Jsem pro,“ souhlasil Pepino.

„Je v tom ovšem jeden háček, o kterým jsem s tebou zatím nemluvil,“ řekl Ivan.

„Ven s tím!“ vybídl ho Pepino.

„Leží mi v hlavě ten Novák. Co když už Wolf někomu řekl: odděláš ho první týden v březnu, kdy já budu v Londýně… A co když se zavražděním Wolfa tahle objednávka nestornuje, protože ten, kdo vraždu zajišťuje, v rámci dobrých vztahů s firmou EXTRAN splní svůj závazek i po Wolfově smrti?“ položil Ivan naléhavou otázku.

„Tohle vidím zhruba fifty-fifty,“ odpověděl mu Pepino. „Stejná pravděpodobnost, že po Wolfově smrti se ten chlap na to vykašle, jako že závazek splní, protože neví, jestli na odprásknutí Nováka měl zájem pouze Wolf, anebo ještě někdo další… No ale co s tímhle můžeš dělat?“

„Vyrazit z Wolfa odpověď. Říct mu, že tohle je jeho jediná šance, jak si může zachránit krk, když mi řekne, kdo zajišťoval akci v Novákově bytě a jestli je to týž, komu teď znova zadal Nováka. Nejsem právě nadšený, že to z něj vyrazím pod příslibem milosti, což nesplním… I proti takovýmu hajzlovi se mi příčí hrát nefér… ale jiný způsob nevidím… Takže co ty na to?“

„Má to hlavu a patu,“ souhlasil Pepino. „Ale ani s nasazením veškeré fantazie si nedovedu představit, jak bys tenhle hovor pod pistolí s Wolfem vedl před domovními dveřmi. I když budu hlídat ulici, budeš ve stresu a představ si třeba jenom to, že se někdo náhle vynoří z vedlejšího nebo protějšího baráku, ty teda Wolfa honem odpráskneš a před zraky tohoto svědka naskočíme do auta… Ivane! Neblbni!“ provolal Pepino.

Ivan, který zatímco Pepino mluvil, jenom vrtěl hlavou, se konečně dostal ke slovu: „Tak, jak říkáš, by to opravdu nešlo. Já musím pod pistolí dostat Wolfa do auta a někam si ho odvézt. Nejblíž to je k libockému lesu. Tam si vystoupí a já si s ním v lese promluvím.“

„A tohle sis, ty idiote, původně plánoval, že bys zvládnul sám, jo?“ osopil se na něho Pepino.

„Ne, to jsem si určitě nemyslel,“ řekl Ivan. „Mohl bych ho sice dostat pod pistolí za volant, aby to do té Liboce odřídil, ale bylo by tu určité riziko, že provede nějakou zběsilost anebo že nás můžou perlustrovat dopraváci. Kdybychom na to ovšem byli dva, tak by to šlo. Jestli do toho jít nechceš, nic se neděje, jednoduše beze všech diskusí ho odprásknu hned před barákem.“

„Že bych byl nadšený představou, jak Wolfa někam transportujeme, to bych teda lhal. Na druhé straně pravděpodobnost, že Wolf už někomu zavraždění Nováka zadal a že bys to z něho dokázal vyrazit, je tak vysoká, že do toho s tebou jdu,“ rozhodl se Pepino.

„To jsem moc rád,“ prostě mu na to řekl Ivan. „I tak to bude pro pouhé dva lidi záběr,“ přiznal vzápětí a žertem dodal: „Bodnul by Sladký s Kájou.“

„Ty mi snad čteš z hlavy,“ užasl Pepino.

„Tak jen to z tý hlavy zase pusť,“ řekl rázně Ivan. „Ostatně Sladký a Mrožek by nikdy nepochopili, oč nám jde. Leda by se příšerně vyděsili, že nám přeskočilo.“

Další den řekl Pepino Ivanovi: „Mám verzi pro Sladkýho a Mrožka, aby nám bodli.“

„Ale přestaň už s tou volovinou,“ odbyl ho Ivan.

„Poslouchej!“ řekl energicky Pepino, a když domluvil, Ivan připustil: „No tak… takhle by to šlo.“

Když Ivan od Pepina odcházel – Ilona ho sama každý večer, když uložili Evičku, k Pepinovi vystrkovala, aby si zahráli šachy, tvrdila, že ho to uklidňuje – bylo deset hodin. Pepino zvedl telefon a vytočil Mrožkovo číslo:

„Pane generální, moc se omlouvám, že obtěžuju tak pozdě –“

„Jenom mluv, co potřebuješ,“ vybídl ho vlídně Mrožek.

„Jsou problémy s jednou smlouvou. Potřeboval bych s vámi ještě teď mluvit. A kdyby mohl přijet taky pan ředitel Sladký,“ řekl Pepino a mrzelo ho, že Mrožka nervuje. Zatím si to nepřiznal, ale nejenže Mrožkův a Sladkého vztah k němu se stále víc stával vztahem otcovským, fungovalo to i zpětně. Když Mrožek nedávno ležel čtrnáct dní v nemocnici na vyšetřeních se žaludečními obtížemi, Pepino do nemocnice telefonoval a běhal tam skoro stejně často jako paní Mrožková.

„Zařídím,“ řekl Mrožek. „Vyjíždíš ke mně hned?“

„Můžu, jestli se vám to tak, pane generální, hodí.“ Když za půl hodiny zvonil u Mrožkovy vily, byl tam už i Petr Sladký, kterého Mrožek telefonicky zastihl v autě náhodou jen deset minut od svého domu. Na rozdíl od Mrožka, který nervózně přecházel pokojem, Sladký byl klidně rozvalený v křesle a Mrožkovi opakoval svoje: „Však ono to nebude tak horký,“ což byl jeho celoživotní postoj suverénního kliďase.

„A já ti zas povídám, že bude, protože kdyby nebylo, počká s tím Pepino do rána a nebude k tomu potřebovat nás oba. Je to určitě zpráva od Ivana, a že to není zpráva dobrá, na to můžeš vsadit pravou ruku,“ hudl si svoji Mrožek.

Seděli v Mrožkově pracovně, jejíž bezpečnost proti jakémukoli odposlechu jistil Luďa.

„Tvůj pesimismus mě zabíjí,“ vyhlásil Sladký a Mrožek už neměl čas mu odseknout, protože u branky zvonil Pepino.

Jen co se posadili v Mrožkově pracovně, Pepino rovnou přistoupil k věci: „Mám pro vás něco od Ivana a je to bohužel zpráva dost blbá: Wolf vyvíjí velkou aktivitu na odhalení únosců.“

„Na to se můžem vytento,“ mínil Sladký a ještě pohodlněji se uvelebil v hlubokém křesle.

Mrožek ho zdrtil pohledem a ledově řekl: „To je velice znepokojivé. Má Ivan nějaký nápad na protiopatření?“

„Bojím se, pane řediteli,“ obrátil se Pepino na Sladkého, „že pan generální má pravdu. Nelze to brát na lehkou váhu. Wolf si na to najal pár hochů, co bejvali u rozvědky. A ti na to mají,“ zaťukal si na čelo, „aby objevili stopu, které by se mohli zachytit.“

„Určitě nepodceňuju kriminálku, že by na leccos neměla,“ teď si na čelo zaťukal Mrožek, „ale na rozdíl od ní, Wolfem najatí lidé mají jistě neomezené finanční a technické prostředky a můžou se věnovat jenom tomu jedinému případu.“

Pepino slovům generálního uvážlivě přitakal a ještě je doplnil: „Taky musíme brát v úvahu, že jakmile se vynoří nějaké podezření, Wolf nebude čekat na důkazy, ale začne rovnou kráglovat. Nakonec to můžeme být my, kdo by se měl bát elitního střelce za komínem.“

Mrožkovi svými slovy zahrál do noty, zatímco Sladký je odmávl rukou, ale na bohorovnosti mu už trochu ubylo.

„Má Ivan nějaký nápad na protiopatření?“ zaurgoval Mrožek netrpělivě odpověď na svoji otázku.

„O tom zatím nemluvil,“ řekl Pepino. „Jenom mi přišel povědět, co se před několika hodinami dozvěděl. Je v tom jediný pozitivní moment: v téhle akci jede Wolf sám, Ryšavý a Šrámek jsou proti. Ivan si to vysvětluje tím, že jsou určitě přesvědčeni, že i kdyby ti exrozvědčíci něco vypátrali a únosci byli v tichosti odpráskáni – jaká je jistota, že byla zlikvidovaná opravdu celá parta?! Co když někteří zůstali neodhaleni, teď se jaksepatří rozběsní a znova na nás vlítnou?! Únosce nejlíp nedráždit a doufat, že už nás vymazali ze své zájmové sféry… Že už svoje účty s námi pokládají za vyrovnané… Takhle to podle Ivana Šrámkovi a Ryšavému haraší v hlavě.“

„Správně. Přesně tak bych i já uvažoval v kůži Ryšavého a Šrámka,“ souhlasil Mrožek.

„Zatímco Wolf je bojovník. No to se na to podívejme!“ podivoval se Sladký. „A co takhle, pánové, mu zase zavolat? Povědět mu, co víme o jeho nové aktivitě, a jestli to okamžitě nestopne, teď už ho bez zaváhání odděláme… Blbost!“ hned zas svůj nápad zavrhl. „Rozvědčíky by zprdnul a na hodinu vyrazil za jejich neschopnost, že se pátrání provalilo, práci by zadal jiný partě a sám na tři čtyři měsíce zmizel někde v cizině nebo v bunkru. Je na tom nesrovnatelně líp než Ryšavý se Šrámkem, protože nemá rodinu, nikoho, o koho by se třásl víc než o sebe.“

„Jistě,“ přitakal Pepino. „Šrámek s Bohunkem a Blankou nebo Ryšavý s dospělým synem a rodinou své dcery se dost dobře skrývat nemůžou.“

„A ještě jeden moment tu je,“ navázal Mrožek. „Wolf přece není žádný debil, ale protřelý grázl. V takovém varovném telefonátu by zavětřil protivníkovu slabost. Jak to, že se uchyluje k pohrůžkám, namísto aby rovnou udeřil – tak jak bych to udělal já? honilo by se Wolfovi hlavou. A dospěl by k odpovědi, že nepřítel jeho, Wolfovu ochranu pokládá za dokonalou. Nepřítel má sice možnost získávat o mně informace, ale zlikvidovat mě – na to už nemá.“

„Přesná úvaha,“ řekl Pepino. „Tím spíš, že my jsme mu už přece tehdy odprásknutím pohrozili a –“

„– skutek utek,“ nevrle dodal Sladký. „Jak Ivan přišel k informacím, co se odehrává v samém srdci wolfovců, to ti asi neprozradil, viď? Ne že by na tom záleželo, je to jen moje profesionální zvědavost,“ přiznal Sladký.

„Něco mi kupodivu pověděl,“ odpověděl Pepino. „Šťastná náhoda, bez jaký asi policajt neobstojí.“

„No to mně povídej,“ zamnul si rozjařeně ruce Sladký a zvědavost teď už jím jen hrála.

„Při vyšetřování úplně jiného případu, který s wolfovci nemá nic společného, narazil Ivan na bývalého rozvědčíka, který jede v té pátračce, co si objednal Wolf,“ vykládal Pepino historku, kterou si s Ivanem vypracovali. „Když došlo na lámání chleba, exrozvědčík se rozkecal tak, že Ivanovi pověděl i to, nač by ho ani nenapadlo se zeptat.“

„Bezvadnej socialistickej rozvědčík,“ řekl s despektem Sladký. „Takovej žvanil! Vždycky jsem tvrdil, že jsou to volové.“

„Jak který,“ opravil ho Mrožek. „Znal jsem jich pár a byly to excelentní mozky. A nezapomínáš, Petře, náhodou, že Moravec a Svoboda – MOSVOD – kteří nám pěkně vytrhli trn z paty, když jsme potřebovali zjistit, kde máme z podniku průsak informací – že jsou exkontrarozvědčíci!?“

„Ten exrozvědčík, co zpíval – budu mu říkat třeba Tonda – jmenoval prý Ivanovi další čtyři, co na Wolfově zakázce dělají. Jednoho z nich Ivan zná, je to prý brilantní bedna,“ podpořil Pepino Mrožka v obavě, aby Sladký nezačal prosazovat myšlenku – jíž zřejmě nebyl dalek – že pátrání takových trapných břídilů-užvaněnců netřeba přikládat váhu. „A pokud jde o samotného Tondu, Ivan ho taky nepodceňuje. Zpívá jenom proto, že případ, ve kterém se veze, by mu mohl hodit dobrých osm let. Takže o překot spolupracuje, aby to kriminálka proti němu nehrála moc natvrdo.“

„A tenhle Tonda s jistotou ví, že jde o práci výhradně pro Wolfa a že Šrámek a Ryšavý jsou proti?“ zeptal se důrazně Mrožek, kterého napadlo, že v tom případě by se na Wolfa dal možná vyvinout tlak právě prostřednictvím Šrámka a Ryšavého – vyhrožovat jim, že musí Wolfa držet na uzdě.

„Ano,“ byl Pepino připraven na různé otázky, ostatně ani improvizace jeho pohotovému intelektu nečinila potíže. Musel si jenom zapamatovat, jak a na co všechno Mrožkovi a Sladkému odpověděl, aby přesně poreferoval Ivanovi a nestalo se, že by se při společné poradě nějaká Ivanova informace rozcházela s tím, co teď tvrdí on. „Ano, to Tonda ví docela jistě. Tihle chlápci – říkejme jim třeba tondovci – si potřebovali se Šrámkem promluvit, protože dodnes nikdo, ani Wolf neví, jakým způsobem vlastně Šrámek předal výkupné. O tom a ještě o spoustě jiných detailů okolo Bohunkova únosu si chtěli tondovci s manželi Šrámkovými pohovořit. A z Wolfa prý vztekle vylezlo, že Ryšavý a Šrámek o žádném pátrání nechtějí ani slyšet.“

Pepino a Ivan dobře věděli, proč je třeba postavit obraz jediného nepřítele – Wolfa. Aby bylo zřejmé, že jeho likvidací je zlikvidováno celé nebezpečí. Stejně tak bylo třeba navodit atmosféru, že zatím se vlastně ještě nic kloudně nerozběhlo a lze to zašlápnutím Wolfa utnout v samotném zárodku. V tomto duchu teď Pepino pokračoval:

„Máme ohromnou kliku, že Ivan se tohle všechno dozvěděl ve chvíli, kdy to Wolf teprve rozjíždí.“

„Teprve to rozjíždí?“ potěšil s Mrožek. „Myslel jsem, že je to už hezky dlouho rozpracovaná akce.“

„To vůbec,“ řekl Pepino. „Wolf jim to zadal – nechci říct zrovna před pár dny, ale až teď po svém návratu ze Švýcarska. Ano, už po smrti Irmy.“

„Není pozoruhodné, že to udělal až teď, tedy zhruba tři čtvrti roku po únosech a pohrůžce, že bude odprásknutý?“ vrtěl hlavou Mrožek.

„A můžeš si být jistý, že je to jeho první iniciativa v tomto směru?“ opáčil Sladký. „Co když je to čtvrtý pokus potom, co tři předchozí agentury neměly úspěch?“

„Já osobně nevěřím, že Wolf chtěl zavraždit taky Irmu. Naopak jsem si jistý, že pro něho byla rána do vazu, že se to tak semlelo. A co my víme, co se mu právě v důsledku toho šoku posunulo v hlavě?“ nadhodil Pepino.

„Ať už je Wolfova motivace taková nebo onaká, pro nás je teď důležitá jediná otázka: jak ho zpacifikovat,“ řekl usouženě Mrožek. „A tím se musíme důkladně zabývat i přesto, že je sotva půlprocentní pravděpodobnost, že by nějací sebegeniálnější exrozvědčíci objevili jedinou stopu, která by vedla k nám.“

„Bude snadný rozhodování, jak na to,“ řekl Sladký. „Protože zpacifikovat gaunera, jako je Wolf, můžeš jenom jediným způsobem – odprásknutím.“

„No a co?“ pokrčil rameny Mrožek. „Wolfova životní pouť je poseta mrtvými a od Ivana víme, že to nejsou jenom mrtvoly šibeničníků. Ostatně – teď ta jeho manželka a nevinný soused, kterého si vrazi spletli s jejím milencem. Táta dvou maličkých dětí! I kdybych úplně odhlédl od nás, od našeho ohrožení Wolfem… zeptat se mě někdo, jestli má, anebo nemá na Wolfa zamířit… už jenom tenhle člověk, soused toho zubaře a jeho ubohá manželka a děti by mi stačili k tomu, abych řekl: A miř dobře!“

„Můžu s vámi, pánové, jenom souhlasit. Mám to tedy tlumočit Ivanovi k uvážení?“ zeptal se Pepino. „O-kam-ži-tě!“ řekl co nejdůrazněji Sladký.

„A pokus se zajistit s ním schůzku hned zítra v noci,“ dodal Mrožek.

„Jestli Ivan na vaše řešení přistoupí,“ řekl ctnostně Pepino, „a já předpokládám, že uzná, že sotva existuje řešení lepší, pak ovšem realizace bude dost obtížná. Nesmíme zapomínat, že od těch únosů je Wolf určitě neprodyšně obklopen ochrankou. Ale co především: Wolf je teď díky tomu poslednímu vraždění populární figura. Najímat profíky na jeho odprásknutí nese riziko, že oni se vynasnaží odhalit, kdo je vlastně najímá, a od toho je už jen krůček k vydírání.“

„Jak u který firmy,“ mínil věčně optimistický Sladký. „Firma Služby až do domu by se použít dala. Vycmrdlej ksicht s námi už má přece dobrou zkušenost a my koneckonců s ním taky. Zhostil by se toho stejně perfektně jako Bechra. A pokud víme, nepokoušel se odhalit naši totožnost.“

„Zklamal jste mě, pane řediteli,“ řekl Pepino. „Čekal jsem, že oznámíte: Odprásknout Wolfa na osm set metrů? To hravě zvládne Pavla. Jen jí ukážu, jak zacházet se snajprovkou. Únik po střechách jí budu jistit s Kájou.“

Sladký a Mrožek se rozchechtali a všichni se rozloučili s tím, že je zatím zbytečné cokoli plánovat, protože Ivan už něco vymyslí – pokud to už vymyšleno nemá.

Kapitola 33

Když se další noc všichni čtyři setkali – jako za starých dobrých časů loňských únosů – v Ivanově autě, Mrožek a Sladký už od Pepina věděli, že Ivan není proti, protože ani on jiné řešení nevidí, a pokud jde o hodnotu Wolfova života, vyjádřil se, že hodnotu má nesmírnou, ovšem minusovou. Mrožek hned úvodem řekl: „Kapitáne, už abyste měl tu svoji konzultační firmu. Pak budeme vašimi klienty a setkávat se budeme na důstojnějších místech.“

„To bude, pane generální, sice prima,“ usmál se Ivan, „jenomže nebudeme informováni, co se kde šustne. Věděli bychom dneska o Wolfově záchvatu aktivity, kdybych už byl blahobytný podnikatel?“

„Doufejme, že za rok nás už odnikud nic ohrožovat nebude,“ povzdechl si Mrožek narážeje na skutečnost, že firma PROTECH najela na ctnostnou bezúhonnost.

„Jak už vám Pepino jistě řekl,“ začal Ivan, „váš návrh nezamítám, protože je to jediné možné řešení na naši ochranu. Riziko, že by se rozvědčíci propátrali až k nám, je jistě mizivé a být v sázce život jiného člověka než vraha-recidivisty Wolfa, nikdy bych na takové řešení nepřistoupil… a ostatně ani vy byste je jistě nenavrhli. Protože však jde o Wolfa, jehož odstraněním zachráníme dalším lidem život – a o tom nepochybuju – pak nevidím důvod, proč bychom měli sebeméně riskovat, jenom aby on si mohl dál terorizovat.“

„Jsem rád, že i v morálním aspektu této záležitosti se shodujeme,“ podotkl Mrožek.

Sladký si naopak pomyslil, aby si už dali s morálními aspekty pohov, protože aspekt je tu jenom jediný, a to, že Wolf je kurva, kterou jsme ve jménu blaha lidstva měli odprásknout už dávno, a tuto přehlednou situaci snad netřeba rozebírat div ne za pomoci psychoanalytika. Měl chuť vykřiknout: Tak už k věci, hergot – kdo, kdy, kde a jak!

Jako by mu četl myšlenky, Pepino řekl: „Takže nám už zbývá jenom: komu to zadat. A protože nikdo nepochybujeme, že od afér únosu je Wolf přímo opevněn, nebude to žádná srandička. Otázka zní, jestli vůbec najdeme agenturu, která by se toho ujala.“

„Vycmrdlej ksicht –“ začal Sladký a Ivan ho přerušil:

„Zadržte, pane řediteli, všechno je jinak. Mám pro vás totiž tak příznivou informaci, že změní vaše dosavadní úvahy na téma obtížné proveditelnosti akce. A dokonce se pobavíte.“

„Wolf rozdal úkoly čtyřem agenturám, aby pátraly po únoscích a odpráskaly je, a sám se odebral na dlouhodobou dovolenou na tichomořské ostrovy se zbrusu novou snoubenkou,“ hádal Mrožek v duchu Murphyho zákona: cokoli se může vyvíjet špatně, bude se vyvíjet špatně.

„Ty vždycky dokážeš člověka přivést na lepší myšlenky,“ naštval se Sladký. „Kapitáne, sem s tou dobrou zprávou pro pobavení, i když nepochybuju, že Jarda ji obratem ruky zpracuje na tragédii nad našimi hlavami.“

„Wolf je bisexuál, pánové,“ oznámil Ivan. „Má mladého milence a je to trvalý a přísně utajovaný poměr.“

„No to snad ne!“ provolal Mrožek.

„Paráda!“ nadchl se Sladký. „Chcete tím říct, že Wolf se s tím rajdou setkává bez goril nablízku?“

„Přesně tak, pane řediteli,“ řekl Ivan.

„To mě teda podržte,“ vrtěl hlavou Mrožek. „Přece ani ty, Pepino, který Wolfa znáš zblízka, jsi nikdy neměl dojem, že je přihřátý. Nebo se mýlím?“

„Neměl jsem ten dojem, ale na druhou stranu, když už to teď o něm vím, nemohl bych říct: Nesmysl!… Prostě tak jak ho znám, jsem ochotný uvěřit, že je to informace důvěryhodná,“ říkal pomalu Pepino.

„Honí nás čas,“ upozornil Mrožek. „Dobrý každý den, o který se zkrátí pátrání proti nám. Navrhuju, abychom začali prověřením, jestli Wolf skutečně má nějakého milence a jak se setkávají.“

Sladký, který už zas příliš dlouho vysedával jenom v kanceláři, byl do akce žhavý: „Prověřím to, kapitáne. Jméno a adresu toho coury!“

Ivan mu je řekl a pak už jen krátce probrali, jak se Sladký zajistí, aby nikdo nikdy nemohl tvrdit, že ho v Rýnské ulici vídal.

Za pět dní při další noční schůzce Sladký referoval, že Wolf v minulých dnech navštívil Fanču dvakrát, pokaždé u něho byl zhruba od osmi do jedné hodiny po půlnoci. A přidal detaily, které Ivan a Pepino už dávno znali.

„Bezvadný!“ shrnul Pepino, když Sladký domluvil. „Takže žádná střela ze šesti set metrů, žádná agentura, která by složitě hledala slabá místa Wolfovy dokonalé ochrany, ale jednoduché odprásknutí na tři metry… Jediný člověk, který dostane přesné pokyny, aniž by se mu sdělovalo Wolfovo jméno. To se dozví až druhý den z televize a pak už bude pozdě na to, aby si pro zajímavost zkoušel zjistit, kdo mu vlastně tuhle prácičku zadal. Nepochybuju, že pan ředitel Sladký pro tuhle akci dodá opravdového machra,“ hrál Pepino dál správně svoji roli. Že si Wolfa podá Ivan, bylo už dávno jasné.

„Vím o třech lidech, kteří to můžou perfektně zmáknout,“ řekl Sladký. „Pokud jde o ty dva, neznám je osobně, ale můžu je najmout přes spolehlivýho člověka, který mě zná pod úplně jiným jménem a neví o mně nic víc, než že jsem mu kdysi pořádně bodnul. Realizaci ale zadám tomu třetímu. A to jsem já.“

„Ty ses zbláznil! Tobě prostě přeskočilo!“ vykřikl Mrožek. „Kapitáne! Zatrhněte Petrovi tyhle nápady!“ Hlas mu přeskakoval zlostí.

„Zatrhnu mu je velice rychle. Protože tuhle práci totiž provedu sám,“ oznámil suše Ivan.

„Seš magor?“ zeptal se v intencích své role Pepino.

„Oba jste se zbláznili,“ hořekoval zpanikařený Mrožek, na mrtvici z představy Petra a Ivana před soudem, kde jsou obžalováni z vraždy.

„Ivan je magor,“ opakoval Pepino, „a marně přemýšlím o nějakém zdvořilejším označení téhož stavu, které bych mohl použít vůči muži, který je jednak o pár let starší, jednak je můj nadřízený.“

„Jsi můj poradce,“ řekl Mrožek, „a neber si žádné servítky a koukej jim to vyhnat z hlavy! Kapitáne, můžete mi říct jediný rozumný důvod, proč se nasazovat osobně? Proč to nezadat?“

Než mohl Ivan otevřít ústa, Sladký ho předešel: „Můj důvod znáš. Co si můžu udělat sám, udělám si sám, protože na sebe mám odjakživa nejlepší spolehnutí. A jestli do toho chce jít osobně i kapitán, tím líp se nám to zmákne ve dvojici.“

„Fantazie!“ zvolal Pepino. „Pro mě by se v té kovbojce nějaká rolička nenašla? Moh bych třeba roznášet zmrzlinu nebo hamburgry.“

„Takže teď zas pro změnu vážně,“ navrhl Ivan. „Když už se pustíme do tak extrémní akce, tak ať už z ní vytěžíme veškeré možné poznatky. Bude dobré se dozvědět, kde všude Wolf zadal pátrání po únoscích a jaké má výsledky. Dále jestli Šrámek a Ryšavý v tom skutečně nejedou… Wolfa si nejdřív odvezu někam stranou a tam si ho vyzpovídám. Do auta ho dostanu buď pod odznakem kriminálky, anebo pod pistolí. To si ještě rozmyslím.“

„Tak tohle zní poměrně rozumně,“ konstatoval Pepino. „Jsem ochotný sedět za volantem.“

„Et tu, Pepino,“ zalkal Mrožek.

„Jo, konečně i on,“ zamnul si ruce Sladký. „Konečně se rozbřesklo i Pepinovi, kde je naše místo.“

„Je to nesmysl od začátku až do konce,“ pohněval se Mrožek. „Wolf vám dobrovolně nepoví ani slovo, a že byste to z něho dostali po zlým – už to vidím! Proboha, přiznejme si, že proti netvorovi jako Wolf jsme snad schopni vystřelit, ale tím to taky končí. Ať zvedne ruku, kdo se cítí na to z něho cokoli vytřískat!“ provolal pateticky.

„Prosím tě, Jardo, jsou i jiný metody při výslechu než jenom kopance,“ utrhl se Sladký.

„Pan ředitel má pravdu,“ řekl Ivan. „O psychologii výslechu něco vím. Tak především Wolf nebude tušit, že mu jde o krk. Odvážíme si ho k výslechu.“

„Je zbabělec,“ připomněl Pepino. „V ohrožení se sesype a bude spolupracovat na plný obrátky.“

„S tím počítám,“ přitakal Ivan. „Zatím nejsem rozhodnutý, jakou story Wolfovi předložím, ale může to být například… Pracujeme pro velmi zámožného člověka, kterému bylo před několika dny uneseno dítě. Policii nevyrozuměl, s únosci jedná sám, my je máme odhalit. Při pátrání jsme jednak zjistili, že jsou to titíž, kdo unesli Šrámkova syna, jednak že byla unesena též vaše dcera, milý Wolfe, což se vám před policií podařilo utajit. Především nás však zajímá poznatek, že najímáte lidi, kteří po únoscích pátrají. Víme, že dobrovolně byste s námi nikdy nespolupracoval, proto jsme zvolili tuto cestu. Chceme vědět všechno, co už pro vás kdo o únoscích vypátral. Máme pokyn vás odprásknout, kdybyste mluvit nechtěl anebo kdybyste nám lhal. Tomu člověku je totiž sedmapadesát a jde o jeho jediné pětileté dítě. Z té tragédie je bezmála šílený a je připravený jít za informacemi třeba přes mrtvoly, drahý pane Wolfe.“

Pepino Ivanovi zatleskal a řekl: „Wolfa rozpláčeš a já s ředitelem Sladkým budeme slzet opodál.“

Pozorně naslouchající Mrožek namítl: „Na tuto story by Wolf nepochybně naletěl, ale nemáte žádnou jistotu, že vám nebude lhát. Uvede vám dvě agentury, které nevypátraly vůbec nic, a zamlčí vám tu třetí, která už nějaké poznatky má.“

„Tahle hra se hraje následovně,“ vysvětloval Ivan: „Vyslýchanému řeknete, že mu budete klást otázky, na něž většinou znáte správnou odpověď. Mezi nimi bude jen sem tam některá, na niž odpověď neznáte. Takže snadno zjistíte, jestli vám lže nebo nelže. No a za každou lživou odpověď bude následovat trest: prostřelení kolena… atakdále. Že je vyslýchající skutečně dobře v obraze a není radno zkoušet mu lhát, to dokáže tím, že vyslýchanému poví pár detailů, o nichž si on myslí, že je nikdo netuší. V našem případě to může být nějaký detail z únosu Heluny: jel jste si pro ni do Klatov na poštu… jeden z lidí, co pro vás pátrají po únoscích je exrozvědčík Josef Dvořák… Wolf není hrdina, který by i pod těžkou hrozbou lhal… Zatím ovšem improvizuju. Jaký scénář nakonec vymyslím, to zatím nemám ponětí.“

„Až z Wolfa vytaháte rozumy, kapitáne,“ ozval se Mrožek, „pak už ani nebude nutné ho likvidovat? Pořádně mu pohrozíte –“

„Vomejte mě!“ zasupěl Sladký.

„Je mi líto, pane generální, ale nutné to je,“ řekl Ivan. „I kdybych mu v průběhu našeho posezení pod nevímjakou pohrůžkou přikázal, aby pátrání okamžitě stopnul, jakou mám jistotu, že jakmile se dostane z mých rukou, nenajme si dvojnásobný počet kvalitních pátracích agentur a sám se na půl roku neuklidí na Havaj z dosahu každého mstitele?“

„Všechno je, doufám, všem jasný,“ řekl Sladký co nejdůrazněji. „Takže kdy na to, kapitáne, vlítnem?“

„Jakmile budu mít v hlavě srovnaný přesný plán,“ odpověděl mu Ivan.

„Tak jenom si to koukej v hlavě srovnat co nejrychlej, ať už to máme z krku,“ vybídl ho Pepino.

„Ještě něco,“ odbočil Ivan. „Minule jsme si řekli, že zatím nebudeme o ničem informovat pány Krátkého a Cimla.“

„Jsem pro to neříkat jim vůbec nic,“ navrhl okamžitě Sladký. „Nikdy!“

„Přesně tak už jsem o tom uvažoval,“ souhlasil Mrožek.

„Nemám tedy co dodávat,“ byl spokojený Ivan.

„Platí stejná zásada jako při akcích Heluna a Bohunek, ne?“ řekl Pepino. „Kromě nás čtyř ať každý z dalších zúčastněných ví jenom to minimum, které vědět musí. A jak se zdá, tentokrát nikoho přibírat nepotřebujeme.“

„Proč jen o tom musím vědět já?!“ zahořekoval Mrožek. „Tu noc, kdy akce bude probíhat, zemřu strachem o vás.“

„Budeš tedy muset umírat na pokračování,“ upozornil ho Sladký, „protože Wolf nenavštěvuje Fanču každej den a my taky můžeme před jeho barákem tvrdnout čtyři večery zbytečně.“

„Setkáme se zase v noci ze soboty na neděli,“ řekl Ivan. „To už bych měl mít vymakaný plán postupu. Zatím byste mohl, pane řediteli,“ obrátil se na Sladkého, „dál sledovat návštěvy Wolfa u Fanynky, ať je máme zmapovaný co nejdůkladněji. A ať s vámi jezdí Pepino, víc očí víc postřehne. A nezapomínejte vždycky pořádně pročesat celou ulici, jestli tam Wolf někde přece jen nemá zašitý gorily.“

„Zatím tam po nich nebylo sebemenší stopy,“ řekl Sladký.

„Víte co?“ ozval se Mrožek. „Na to, abych nespal, toho už vím dost. Na žádné další noční schůzky s vámi nepřijdu. Dejte mi vědět, leda byste přišli k rozumu a tuhle akci někomu zadali.“

„Jsem pro,“ řekl okamžitě Sladký. „A ty nám zas dej vědět, kdybys pro nás měl nějakou lepší prognózu, než že nám to u soudu rozdaj po patnácti letech.“

„Dovolím si nesouhlasit,“ řekl Ivan. „Byl bych rád, kdybyste se s námi, pane generální, setkával dál. Vaše skepse nás totiž trochu brzdí a to potřebujeme. Ředitel Sladký je optimista-notorik. Pepino blázen, který se nadchne každou rolí Robina Hooda nebo Dona Quijota. A já zas mám přebujelé sebevědomí, že svým rozumem všechno zvládnu. Myslím, že tuhle káru byste s námi měl táhnout dál – k udržování její rovnováhy.“

„Obávám se, že Ivan má pravdu, pane generální,“ ozval se Pepino.

„No dobře, dobře,“ povzdechl si Mrožek, který se Ivanovými slovy cítil polichocen. „A víte, co mě právě napadlo? Když už tak budete mít Wolfa v parádě… prostě kdyby k tomu byl čas a příležitost… neměl byste z něho, kapitáne, vyrazit ještě něco navíc? Kdyby vám třeba řekl jména všelijakých těch zabijáků, co pro něho dělají, jistě by to bylo kriminálce k něčemu dobré, ne?“

„Přímo s vrahy Wolf asi do styku nepřijde a sotva zná jejich jména,“ dohadoval se Sladký. „Zabiják dostane úkol, zálohu, doplatek po akci a zmizí. Na najímání zabijáků má Wolf určitě podnikatele, kterej to organizuje. Něco jako Vycmrdlej ksicht ve Službách až do domu. No, byla by to věc, kdyby se nám podařilo z Wolfa ty jeho zprostředkovatele vypáčit,“ zamnul si Sladký ruce. „Vy už byste, kapitáne, jistě věděl, jak takový poznatek hodit na kriminálce do placu.“

„Uděláme, co se dá, i na tomto poli,“ slíbil Ivan všem.

Když se Pepino s Ivanem příští večer toulali na vycházce se psy, Pepino řekl: „Nezbláznil by ses z nich? Oni se vážně nepřetvařujou, oni si vážně přejí, abychom toho z Wolfa vyrazili co nejvíc a kriminálka to zužitkovala. A přitom sám Sladký by o všelijakejch těch podnikatelích a la Vycmrdlej ksicht mohl kriminálce povyprávět romány.“

„Analyzovat si spletitá a protichůdná zákoutí morálky v Mrožkově a Sladkého duši, musel bych se fakt zbláznit,“ řekl Ivan. „Vycházím z toho, že mrožkovci jsou zločinci asi tak čtvrtého kalibru: obrovské daňové úniky a podvody při privatizaci. Wolf je mimo každou pochybnost zločinec prvního kalibru: podvody v miliardových sférách a mnohonásobný vrah. My dva se spojujeme s mrožkovci proti wolfovcům. Jestli z toho v konečném součtu vzejde víc dobra než zla… jestli pro svoje počínání máme nějaké vyšší ospravedlnění nebo dokonce oprávnění – to určitě nemůže posoudit nějakej zákon… tím méně my sami.“

„Pochopitelně, protože sám sobě a svým motivacím člověk vždycky fandí,“ přikývl Pepino. „Jo, abych nezapomněl: ten výslech Wolfa budeš muset naplánovat nějak tak, aby ho Sladký nemohl poslouchat. I když se všichni shodneme na tom, že Wolfovi položíš co nejširší rejstřík otázek, Sladkého by trklo, proč proti Wolfovi neargumentuješ poznatkem, že znáš exrozvědčíky, které si pro vypátrání únosců najal.“

„Žádný problém,“ mínil Ivan. „Sladký bude sledovat okolí místa, kde se výslech odehraje, a k tomu musí být od nás v určitém odstupu… A když už budu mít Wolfa v práci, neuškodí skutečně mu položit nějakou tu otázku na téma, jestli se pokoušel nebo pokouší vypátrat únosce Heluny a Bohunka.“

„Jo, to určitě neuškodí,“ souhlasil Pepino. „A jinak, kámo, Wolfem končíme. Role posledního spravedlivýho,“ ironizoval sám sebe, „se nesmí přehánět. Protože tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až máš na krku úkladnou vraždu nebo vraždu prvního stupně či jak tomu říká zákon… Jestli si na svoje konta kromě Bechra připíšeme ještě Wolfa, je to pro náš pocit nežili jsme nadarmo – víc než dost. Takže šmytec – Wolfem to hasne.“

„Já se nebojím ucha, které se utrhne,“ řekl zamyšleně Ivan. „Jsem blázen, který si věří, že vždycky odvede bezchybnou a neprůstřelnou práci a navíc má kliku, takže se mu nepřiplete pod nohy žádná zničující náhoda. Neobávám se tedy, že by na mě spadla klec oficiální spravedlnosti ani že by mi šlápli na krk zločinci, které se snažím kráglovat. Bojím se, Pepino, něčeho docela jiného. Bojím se, že by nám role posledních spravedlivých mohla stoupnout do hlavy stejně jako člověku zákonitě stoupne do hlavy moc anebo sláva. Bojím se ranění slepotou, pýchou a zpupností. Bojím se, že jednoho dne bychom někoho mohli odstranit na základě nedostatečných důkazů o jeho vině… anebo proto, že se k naší akci přichomýtl a viděl tolik, že by pro nás byl nebezpečný.“

„Jo, tak tohle je teda lahůdka, představit si, jak likvidujeme slušnýho člověka proto, aby neutíkal na policii,“ nevesele se ušklíbl Pepino. „A jak si to ctnostně ospravedlňujeme: v zájmu vyšších ideálů… když se kácí les, lítají třísky… odpráskli jsme sice jednoho nevinného, ale kolika dalším nevinným zachráníme život, když zůstáváme na svobodě a můžeme ve svých čistkách pokračovat… Paráda!“

„Wolfem to končí. Jsem rád, že nám to myslí na stejné vlně,“ řekl Ivan.

„Pokud jde o mě, stejně pochybuju, že nějakého zločince bych ještě někdy poznal natolik zblízka a věděl o něm tolik, abych si dokázal ospravedlnit, že ho vedu na popraviště,“ uvažoval Pepino. „Až odejdeš od kriminálky, nebudeš mě už ničit životopisy Bechrů a s druhým Wolfem se už snad taky nikdy nesetkám. Co teda je hrozný – prostě i když zdravým rozumem vím, že smést z povrchu země takovou kupku hnoje, jako je Bechr nebo Wolf, je nebetyčná zásluha, přece jenom v člověku občas zahlodá pochybnost, jak se jeho činy jeví z hlediska absolutní spravedlnosti.“

„Jo,“ potřásl hlavou Ivan, „otázka zní, jestli likvidací těch kupek hnoje se opravdu zařazujeme mezi ty výjimky, mezi lidi, kteří právě porušováním zákonů popostrkují svět kupředu… protože zákon nezákon, kdykoli popostrčíš kupředu pravdu nebo spravedlnost, posuneš o kousíček kupředu celej svět.“

„Podle svého nejčistšího svědomí to děláme, ale pořád je to jenom naše subjektivní hodnocení,“ uvažoval Pepino. „Takže dál mi v hlavě straší otázka, co na ty moje činy ona vyšší absolutní spravedlnost. Jak by v jejím hodnocení obstála moje individuální spravedlnost.“ Chvilku mezi nimi leželo mlčení a pak si Pepino povzdechl: „Panebože, co bych za to dal žít v zemi, kde bych měl jistotu, že ji spravují lidi, kteří mají aspoň snahu prosazovat spravedlnost a účinně trestat zločince. V zemi, kde se nastolují zákony ve prospěch slušných lidí proti zločincům – a ne naopak… Jo, žít si v zemi, kde bych neměl nutkání stylizovat se do blbý role posledního spravedlivýho.“

„Víš, co je tragédie?“ opáčil Ivan. „Že i tam, kde náš zákon umožňuje tvrdý postih zločince, spousta soudců v mnoha případech téhle možnosti vůbec nevyužije a rozdávají tresty nicotný nebo rovnou osvobození. A to ze dvou důvodů: zločinci soudce jednak zastrašují, jednak korumpují.“

„Jestli si počínám správně nebo ujetě, o tom bych si rád popovídal s někým starším a moudrým,“ řekl Pepino. „Kus moudrosti a hlavně smysl pro čest a spravedlnost má můj táta. Jenže – copak ho můžu zatížit tak strašnou starostí o mě?!“

„Nemůžeš, dokonce nesmíš, protože strach o tebe by ho taky mohl zlomit. A stejně by nedokázal být objektivní, protože tam, kde cizímu by možná poklepal na rameno: Jdi do toho, seš frajer!… tobě by mohl říct: Neopovažuj se, je to šílenství, je to blbost! – jenom aby tě uchránil rizika,“ mínil Ivan.

„Možná že by na mě byl hrdej,“ prohodil nejistě Pepino. „No nic, vím, že mu nesmím říct nic, co by ho připravilo o spánek.“

„Nemysli si, že je to problém jenom tvůj,“ přiznal Ivan. „Já zas bych si o tom rád povykládal s Ilonou. Taky má – jak ty říkáš o svém tátovi – velký smysl pro spravedlnost. Má bystrý rozum a je citlivá. Strašně bych si přál vědět, co by si o naší likvidaci Bechra a Wolfa myslela. Jenomže taky vím, jaká by to ode mě byla neodpovědnost, naložit jí na bedra takovýhle svůj problém. A zrovna tak jako tvůj táta vynaložila by všechny morální argumenty na to, abych Wolfa pustil z hlavy, protože nad vším ostatním by u ní převládal příšerný strach o mne… Něco ti povím, Pepino. Nejenom v okamžicích smrti, ale i v některých jiných životních situacích jsi sám… úplně sám… i když jsi obklopený milující rodinou a tuctem dobrých přátel. Přesto jsi sám a jsi to jenom ty, ty sám a jediný, kdo ti může pomoct tvůj problém přetrpět a vyřešit… ty sám seš ten jedinej člověk na světě, kterýmu můžeš položit otázku, jestli seš kurva anebo filantrop, anebo blázen.“

Kapitola 34

„Tak abych se pomalu zvedal,“ protáhl a posadil se Wolf na obrovské posteli ve Fanynčině růžové ložnici samá kraječka, samý volánek, a Fanynka zakňoural: „Ještě nechoď, Luboušku. Fanoušek je vždycky moc nešťastnej, když mu Luboušek uteče.“

„Musím, pusinko, musím,“ popleskal ho Wolf po oblém nahatém zadečku a s mohutným zafuněním povstal. Lhal, že musí. Od smrti Irmy nebylo nikoho na světě, kdo by se mohl pozastavit nad tím, že celé noci nebývá doma. Jenomže Wolf měl nejradši svoje domácí pohodlí, které mu dál zajišťovala hospodyně a služky, a pak tu byla ta nutnost dodržovat přísná opatření, aby se neprovalilo, že má Fanynku. Na tom smrt Irmy nic nezměnila.

Když po Irmině smrti zjistil, že jednomu deníku se podařilo získat a uveřejnit jeho fotografii s Irmou na pláži, běsnil a šílel hrůzou, aby ho některý z homosexuálů, s nimiž se před Fanynkou stýkal, nepoznal a nevydíral. Fanynky se neobával, věřil, že jejich láska je vzájemná. Naštěstí vše nasvědčovalo, že nikdo z homosexuálů, kteří ho znali jako pana inženýra Luboše Krále, si fotografie v novinách nepovšiml. A nikdy víc už jeho tvář zveřejněna nebude. Vždycky pečlivě dbal – nejen kvůli homosexuálům, ale především kvůli svým nepřátelům, prakticky tedy kvůli lidstvu vůbec – aby nikde kromě doma nebyla jakákoli jeho fotografie. Ta na pláži s Irmou se u jejích rodičů ocitla jen čirým nedopatřením či spíš díky lehkomyslnosti, s jakou Irma zapomínala na jeho pokyny. A když se k němu těsně po návratu ze Švýcarska chtěli přiblížit televizní reportéři, číhající u jeho vily, Wolfovy gorily je bezmála zmrzačily.

Lhal ovšem i Fanynka, když pofňukával, aby Luboušek zůstal, a přitom už se nemohl dočkat, až vypadne a on po něm převleče postel a vyvětrá. Funící a neustále se potící Wolf se mu stále víc ošklivil, protože sám si potrpěl na všechno čisťounké, voňavé a načančané. Dá se říci, že jeho pocity k Wolfově fyzické schránce byly velmi podobné těm, které Wolf vyvolával ve své manželce. I Fanynka byl rád, že Wolfovy nároky na sex jsou stále mizivější a do postele uléhá především za účelem vykecat se. Témata byla dost stereotypní: jak jsou lidi špatný a jaký úklady na každém kroku hrozí takovýmu dobrákovi, jako je on… jak blbí jsou naši ministři a jejich náměstkové, co z něho pořád tahají rozumy, kdykoli s vlastním rozumem jsou v koncích… jaký expert je on v mezinárodním obchodování… Fanynka tomu všemu věřil, protože Lubouškovy velkomyslné dary a přeštědrá renta, jíž ho zabezpečoval, připadaly jeho prostoduché mysli jako doklad toho, že Luboušek je bedna… prominent, s nímž si pokládá za čest povečeřet kdejaký náš nejvyšší mocipán. Fanynka se svým způsobem nemýlil, protože Luboušek vždycky dobře věděl, kde se rentuje být štědrý. A když věděl, že se to vyplatí, pak nebyl žádný troškař… Všechno by bylo tak báječný, jenom kdyby byl Luboš aspoň trochu úhlednější, často ve skrytu duše bědoval Fanynka.

Když se teď Wolf zvedl z lože, vyskočil i Fanynka, oblékajícímu se Wolfovi se pověsil okolo krku a zaševelil: „Ale karamelový dortíček si Luboušek ještě dá, viď, zlatko?“

„Neměl bych už,“ srdceryvně si povzdechl Wolf. Jenomže Fanynka byl kuchařinka bohem nadaná a zejména jeho zákusky byly proslulé. Na druhé straně zas Wolf věděl, že když se nadlábne ještě teď o půlnoci, doma se bude do rána převalovat beze spánku. Samozřejmě že svodu karamelového dortu s čepicí šlehačky neodolal.

Bylo deset minut po půlnoci, když řekl: „Fanoušku, brnkni mi pro taxi.“

Fanynka nahlédl do seznamu různých taxislužeb, které prostřídávali, a vyťukal číslo. Na tomto opatření mu nepřipadalo nic divného, nebylo to poprvé, co měl ženatého milence, který musí svůj homosexuální vztah přísně utajovat. Když se ve sluchátku ozvalo: „Taxiservis Astra,“ Fanynka řekl stereotypní: „Prosím vás, taxi do Břevnova, Rýnská jedenáct. Před domem krátce zatrubte a chvíli čekejte… Za deset minut? Dobře, díky.“

Potom pootevřel okno, aby slyšeli klakson.

Přes balkony v poschodích pod jeho bytem nebylo vidět na vozovku, a aby taxikář zvonil, to si zas nepřál Wolf. Zvonek sice nebyl označen jmenovkou, ale ani to nebylo Wolfovi dost. Nechtěl, aby taxikář věděl, z kterého bytu – z jediného bytu, jehož zvonek nemá jméno – on odchází. Když se asi po deseti minutách ozval klakson, Wolf se nadil do kožichu a beranice, přestože venku bylo pár stupňů nad nulou, a u dveří Fanynku objal: „Tak ještě pušinečtu, Fanouštku, a ať jsi hodnej hošíčet, pozejtří zase pčídu.“

„Ale zejtra aspoň zavolej, Luboušku,“ visel Wolfovi na krku Fanynka a pusinkoval ho.

Je přímo pozoruhodné, jak vcelku jednoduchý homosexuál František Šmuc intuitivně pochopil, po čem prahne ten nevábný žok sádla. Po něžnůstkách a mazlinkání, po ťuťání a žvatlání… Po všem, nač měl kdysi právo, ale nikdy se mu toho nedostalo: role milovaného a laskaného mámina a tátova mazlíčka. Manko téhle lásky si Wolf nesl celým životem.

„To víš, brouku, že zavolám,“ naposled opětoval polibky Wolf a vyvalil se z bytu.

Výtahem sjel dolů, a když vyšel z domu, v temné ulici pár kroků před ním stálo taxi. Zamířil k němu, a když otevíral přední dveře, zjistil, že jsou zamčené, ale pootevřeným okénkem slyšel taxikáře:

„Posaďte se, prosím, dozadu.“

„No jo,“ zafrflal Wolf načuřeně, ale z míry ho to nevyvedlo, věděl, že taxikáři jsou teď po nocích opatrní, jenom si pomyslel, když se vzadu uveleboval, co je to za vola: zákazníka si sice posadí dozadu, ale neprůstřelné sklo mezi ním a sebou nemá.

„Na Mírák!“ zavelel.

V tom okamžiku se otevřela dvířka za řidičem a se slovem „Kriminálka!“ energicky nastoupil a vedle Wolfa se posadil statný rázný muž v tmavém tlustém svetru s bundou přehozenou přes levou paži. Řidič se pootočil a strčil Wolfovi pod nos policejní průkaz. Ten Wolf dobře znal, protože nedávno kvůli jisté akci nechal zhotovit několik kusů.

Zatímco Sladký nasedal vedle Wolfa, u auta se mihl Pepino, který ze střechy sejmul označení TAXI. Wolf v šoku další postavu ani nezaznamenal. Všechno se odehrálo během několika vteřin, a teprve když Ivan za volantem vystartoval, Wolf se vzpamatoval.

„Vy svině! Tak tohle si budete těžce zodpovídat. Tohle si teda vodserete. Vy i váš starej! Zejtra poletíte zamejtat ulice! Nepostačíte se divit, jak s váma zatočím!“ zuřil. „Já vám ukážu, vy kurvy!“

„A bude ticho!“ zavelel Sladký vedle něho takovým tónem, že Wolf sklapl uprostřed slova a pocítil ne ještě zrovna strach, ale určitou tíseň. „A teď mě dobře poslouchej,“ řekl Sladký chladným, rezavým hlasem, z něhož měl Wolf stále nepříjemnější pocit. „Kdyby nás perlustrovali dopraváci, ani necekneš. Protože stačí, abys otevřel hubu, a já to do tebe naláduju,“ poodhrnul bundu, kterou měl nyní na klíně, a pod ní se objevila v jeho levici pistole s tlumičem.

„Vy nejste žádný policajti!“ zasténal Wolf a hrůza jím jak žhavý nůž projela od hlavy k patám a jeho srdce si sevřela do spárů.

Plně připraveni k akci hlídkovali Ivan, Pepino a Sladký v Rýnské ulici dva večery zbytečně, až třetí večer se Wolf objevil. Auto měli zaparkováno tak, aby ze šikma viděli do oken ateliéru. Věděli, že otevření okna ve Fanynčině bytě znamená, že Wolf čeká na klakson taxíku.

Bylo patnáct minut po půlnoci, když se okno otevřelo. Sladký, který o sobě prohlašoval, že z nich tří budí nejserióznější dojem dobromyslného fotra, tedy pro jednání s taxikářem je nejzpůsobilejší, vystoupil okamžitě z auta, přešel vozovku a s čepicí naraženou do čela a vysoko zvednutým límcem bundy se vmáčkl do temného vchodu Fanynčina domu.

Za necelých deset minut slyšel do ulice vjet auto… ano, bylo to taxi… a řidič zpomalil, aby se díval po čísle jedenáct. To už Sladký stál ve vozovce a kynul mu. Řidič, ještě než u něho zastavil, přece jen krátce zatroubil pro případ, že člověk, který na něho mávnul, je jen náhodný chodec, nikoli zákazník, který si ho objednal. Signál klaksonem Sladkému nevadil, věděl, že potrvá dobrých pět minut, než se Wolf objeví před domem. „Brej večer,“ otevřel dvířka vozu a rukou v rukavici podával mužovi za volantem stovku. „Moc se omlouvám, že jste se sem hnal zbytečně, ale zrovna nám přijel zeť.“

„Vo nic nejde a díky,“ byl taxikář mile překvapen takovou slušností.

Ještě si řekli dobrou noc a taxikář odfrčel.

Vzápětí z druhého konce ulice vyjelo jiné taxi, za jehož volantem byl Ivan, a postavilo se na místo, z něhož zmizelo taxi předchozí. Sladký se krčil mezi dvěma auty pár kroků opodál, aby se vynořil až v okamžiku, kdy Wolf bude ve falešném taxi uveleben. To už taky shodil bundu, aby si ji přehodil přes paži, a pod ní držel pistoli s tlumičem.

Pepino seděl za volantem favoritu o pár metrů dál. Jakmile Ivan vyjede, vyrazí za ním.

Takhle tu čekali po odjezdu taxikáře ještě tři a půl minuty, které jejich napjatým nervům připadaly jako tři a půl hodiny. Konečně Wolf vyplul z domu a kolébavě se sunul k čekajícímu taxi.

„Jsme policajti,“ odpověděl Wolfovi Sladký, „ale trochu jiný, než na jaký seš zvyklej. Žádný vořezávátka, co celý podělaný čekaj, kterýho zločince jim vrchnost dovolí si podat.“

Ujištěním, že jde opravdu o policajty, Wolf zas pookřál natolik, že začal: „Kdo si podá zejtra vás, z toho se poserete a hlavně –“

Zarazil se, protože hlavou mu zničujícně bliklo: počkali si na mě v Rýnský! Vědí o Fanouškovi!

Pomyšlení to bylo příšerné.

Trvalo mu hodnou chvíli, než se sebral a vyhlásil co nejdůležitěji: „S váma se samozřejmě bavit nebudu. Jak přijedeme na vaše oddělení, volám svým právníkům a vašemu ředitelovi. A potom něco zažijete.“

„Dobrý,“ řekl Sladký. „Máš jenom malou smůlu, že my na žádný naše oddělení nejedeme. My si totiž s tebou pohovoříme docela privátně.“

„Jak to?“ zařval Wolf. „Co je to za nesmysl?! Ukažte mi vy tam vepředu znova tu vaši průkazku. A chci vidět i vaši!“ obrátil se ke Sladkému po své levici. Aniž si to naplno uvědomoval, nervy mu bralo i to jejich tykání. Protože tykat dospělému člověku, aniž je to vzájemné, je akt pokoření – policajti tenhle psychologický dopad znají moc dobře.

„Což o to, průkazky bysme měli, a dokonce docela v pořádku,“ nepokrytě se dobře bavil Sladký, protože lesík u Liboce, k němuž mířili – bylo to poblíž místa, kde kdysi Robi s Danym přebírali od únosců Bohunka – už byl, co by kamenem dohodil. „Jenom máš smůlu, že my dneska máme náhradní volno a děláme si tě jako melouch, víš?“

„Co jste vlastně zač?“ zas už se sypal hrůzou Wolf, s děsem sledující, že venku zmizela světla a jedou jakousi temnou, neobývanou končinou.

„Jsme komando, který nepardonuje zločince, co si myslí, že na ně jsou všichni policajti krátký,“ vysvětlil mu Sladký podle scénáře, jímž měl být Wolf vržen do nejistoty, jestli jeho únosci opravdu jsou anebo nejsou policajti a čeho jsou a čeho nejsou schopni.

Zabíralo to perfektně.

Vzápětí se po pravém boku auta objevil les a Wolf roztřeseně řekl: „Helejte, chlapi, jestli vám jde vo prachy, tak jednoduše řekněte kolik, a já tadyhle z telefonu v kapse zavolám kámošovi, kam je má do hodiny hodit a –“

„Máš smůlu, že my prachy nepotřebujeme,“ zasmál se Sladký.

„Co teda vode mě chcete?“ teď už Wolfovi slyšitelně jektaly zuby.

„Abys nám zodpověděl nějaký otázky,“ řekl Sladký.

„Ale jo, to jo, ale kvůli tomu se nemusíme hnát až sem, ne?“ sebeméně se neuklidnil Wolf, spíš naopak, když viděl, že řidič couvá kamenitou cestou do hloubi lesa. „No tak přece neblázněte, přece se domluvíme, tak helejte se – –“

Teď také uviděl, že za nimi couvá do lesa ještě další auto. Příšerný strach mu sevřel hrdlo a připravil ho o hlas. Když byli dobrých tři sta metrů od vozovky, z níž odbočili, Ivan zastavil a zhasl světla. Pepino zůstal stát pár metrů před nimi.

Ivan, po celou cestu mlčící, teď vyskočil z auta, obešel je a otevřel dveře po Wolfově pravici.

„Vystup si,“ vyzval ho klidným hlasem. A protože věděl, že Wolf by mohl zkolabovat děsem, že ho chtějí odprásknout a nechtějí si jím znečistit auto, hned dodal: „Prohlídneme si tě, jestli nemáš magnetofon.“

„Ne, ne,“ ujišťoval Wolf, „jenom telefon.“

Jakmile se vyvalil, hned zvedl ruce a položil je na hranu střechy auta. Vlněný plášť s vložkou a límcem z norka měl rozepnutý a Ivan se Sladkým pod něj vložili ruce a Wolfa si důkladně projeli. Pak ještě jeho kožich a čepici. Kromě telefonu v kapse saka, který mu odebrali, nenašli nic, ostatně nic také nečekali, protože Luďa v autě by jim byl jakoukoli nežádoucí aktivitu jednak signalizoval, jednak by ji rušil.

„Dobrý,“ uzavřel Ivan a baterkou blikl asi o pět metrů dál, kde stála těžká, do cesty zapuštěná lavice. „Támhle se posaď a promluvíme si.“

Místo měli předem přesně vytypované.

„Jo, jo, jasný,“ přeochotně se k lavici odkolébal Wolf a ztěžka na ni dosedl.

Sladký se podle scénáře vrátil do auta, usedl za volant a zacouval lesní cestou ještě o dalších asi třicet metrů hlouběji. Tam z auta vystoupil a opřel se o jeho kapotu, aby bedlivě pozoroval okolí. V bystrém střehu byl i přes takřka nulovou pravěpodobnost, že se v těchto končinách a v tuto dobu někdo objeví.

Pepino vystoupil z druhého auta ve chvíli, kdy Sladký s Ivanem vytáhli Wolfa na čerstvý vzduch, připravený přiskočit na pomoc. Držel se však stále trochu bokem, aby ho Wolf nepoznal. Protože poznat ho, okamžitě zpanikaří: je jim jedno, že Pepina znám, tím je jasné, že mě hodlají umlčet navěky. A v takovém rozpoložení by z něho sotva co vypáčili.

Teď, kdy Wolf tu seděl v temnotě, v níž téměř splýval se stromy za svými zády, a silueta Ivana stojícího čtyři kroky před ním se jen náznakem rýsovala proti těžkému zimnímu nebi, Pepino se opíral o jeden ze starých kmenů kousek za Wolfovými zády – zbraň v ruce. Současně stejně jako Sladký sledoval šelest kolem. Ivan neměl být ničím rozptylován, aby se plně soustředil na výslech.

Zhoupl se na patách a vyrovnaným, spíš tišším hlasem řekl: „Tak především, Wolfe – žádné hlouposti. Můj kolega za tvými zády na tebe míří.“

„Povím vám všechno, co chcete vědět,“ vyhlásil Wolf servilním, rozklepaným hlasem. Po počáteční aroganci a zpupnosti už nebylo ani stopy.

„To ti ve tvém zájmu velice doporučuju,“ řekl Ivan s lehkým důrazem. „Budu ti klást otázky. Na mnohé znám správnou odpověď. Dvakrát tě budu varovat, až tě přistihnu při lži. Potřetí ti ten muž za tebou prostřelí koleno. Jsou ti jasná pravidla hry?“

„Nebudu lhát! Ptejte se, na co chcete,“ úpěl Wolf.

Zjistím, co je to za kurvy, i kdyby na to mělo padnout všecko, co mám. A vodkráglovat je nechám pěkně pomalu, aby si něco užili. Zaplatěj mi tak, že budou litovat, že se narodili… hledal útěchu i sílu v představách strašlivé msty, zatímco Ivan ho chvilku napínal, než vystřelil první otázku:

„Němec, kterému tady zařizuješ přísun dětských prostitutek. Jméno, adresa, zaměstnání!“

„Prokrista, teď ale vážně nevím, vo čem mluvíte, přísahám –“ kvičel Wolf a Ivan vlídně poznamenal:

„Takže to máme první lež. Ještě se k téhle otázce vrátím. Teď dál: ve kterém městě sis vyzvedl Helunu potom, co byla unesena?“

I v té tmě vnímali, jak se Wolf zajíkl, než odpověděl: „V Klatovech.“

„Správně, v Klatovech na poště,“ řekl Ivan. „Vidíš, jak nám to začíná pěkně jít.“

Wolfem náhle projelo poznání, poznání dosti opožděné, nasvědčující, že mu to ve stresu zrovna o překot nepálí: „Vy… vy nejste žádný policajti. Unesli jste Helunu a Šrámkovic kluka a…“

„Třeba jedno nevylučuje druhé,“ krátce se zasmál temný stín proti němu. A než položil další otázku, Wolf ho rozčileně přerušil:

„Koukněte, tak teda… ten Němec, co mě vydírá, abych mu tady –“

„Nech těch ornamentů, abych je nekvalifikoval jako další lež,“ uťal ho Ivan. „Jméno, adresa, funkce. A naposled tě varuju: telefonem z auta si nakonec prověříme všechny tvoje údaje.“

„No jo, jo… klidně: Karel Domanski z Düsseldorfu, je to jeden z ředitelů koncernu IFFA, to je –“

„Vím, co je IFFA. Jaké protislužby ti Domanski poskytuje?“

„Celnice. Německý celníci, ale na místě mě zavražděte, jestli vím, přes koho tam má tenhle kontakt a kdo v tom jede.“

„Kde se teď Domanski s těmi děcky setkává?“ byl si Ivan jistý, že místo – nejspíš vily – se mění.

„No… na Jílovišti v Zámecký ulici, je to taková menší vilka nápadně modrá, modrej plot, koupil to Habert, Pavel Habert, patří mu restaurace Pipi na Zbraslavi, Habert ty holky obstarává a vozí mu je –“ sypal ze sebe Wolf.

„Co je to za děti? Čí jsou to děti?“ vložil se první otázkou Pepino za Wolfovými zády.

Ten hlas! Odkud jenom já ten hlas znám?! třeštila Wolfovi hlava.

„Nooo… Habert říká, že jejich rodičům platí.“

„Komu zadáváš pumové atentáty?“ práskla po Wolfovi další otázka a on nekontrolovatelně vyjekl:

„Teď ale fakt nevím, co myslíte, protože –“

Pepino čtyři kroky za ním záměrně učinil slyšitelný pohyb a Wolf zasípal: „Ne! Ne! Joža Špulek. Má tu hospodu U Slona mezi Valdštejnskou a – – Ježíšmarjá, jak jenom se ta ulička jmenuje –“

„Vím o hospodě U Slona,“ řekl Ivan. „Taky tam tečou drogy. Kdo je dodavatel?“ zkusil, protože na to kriminálka nemohla přijít.

„No… jo… Franta Osmánek, adresu fakt nevím, von bydlí jednou tam a hned zas támdle, jenom vím, že zrovna staví vilu jak zámek v Motole a –“

„Jestli se moc nemýlím, tak Franta Osmánek byl tvoje pravá ruka za starých dobrých časů, kdy ses ještě živil poctivě jako pasák kurev, neboli ještě předtím, než ses vypracoval na vekslácký kápo?“ zalovil Ivan v paměti. Byl sice příliš mladý, aby sledoval Wolfův život a dílo od samých jeho slibných počátků, ale nastudováno o něm měl všechno z nejrozmanitějších pramenů, takže věděl i o Osmánkovi.

Na svoje dávnější povolání pasáka kurev byl Wolf bezmála tak háklivý jako na svoji náklonnost k mladíčkům: jen ať o tom proboha nikdo neví! Ironií poctivého pasáka kurev, kterou mu Ivan vmetl do tváře, se několik vteřin dusil, a když chytil dech, honem to zamluvil: „Špulek s Osmánkem to na mě zkoušeli, jestli bych neinvestoval do drog, ale já s nima vyběh, protože takový svinstvo –“

„Zadrž!“ zasmál se studeně Ivan. „Jestli jsi s nimi vyběhl, tak jenom proto, že čachry EXTRANu s naftou jsou zlatá žíla a diamantový důl. Nepotřebuješ si komplikovat život další aktivitou, zvlášť když víš, že Špulek a Osmánek nejsou zas až takoví velkopřekupníci, aby ti stálo za to se připojit. Zůstaňme tedy u pumových atentátů. Aby je realizoval sám Špulek, na to nemá, je to podobný nevzdělaný primitiv jako ty,“ konstatoval Ivan dál tím studeně neosobním tónem a Wolf by v tu chvíli byl dal ne polovinu, ale devadesát procent svého království za to, kdyby toho hajzla někdo na místě uškrtil. „Komu tedy Špulek realizaci zadává?“ zeptal se Ivan, ale pochyboval, že Wolf to ví.

Wolf spolkl své další nesnesitelné ponížení a horlivě odpověděl: „Tak todle vám můžu povědět docela přesně: jeho nevlastní brácha, nějakej Standa Holík, vyštudoval nějakou elektrotentononc. Najdete ho v Příboni za Prahou, má tam obchodní centrum a pumpu.“

„Jaká je cena třeba za takovou nálož pod auto?“ zeptal se Pepino.

Je to Pepino! rozbřesklo se Wolfovi. Užuž se na něho chtěl obrátit a apelovat na jeho city: přece jsme spolu tak pěkně vycházeli… dám ti hromadu prachů… ale včas si uvědomil: jenom to ne! Zjistit oni, že někoho z nich poznávám, voddělají mě, protože jim bude jasný, jak s ním zatočím… že by moje gorily z Pepina vytřískaly jména celý týhle party.

„Abys nám tu neusnul,“ rýpl ho Pepino pistolí do zátylku, kde Wolf nebyl chráněný kožichem. Propocený hrůzou si ho sesmekl z ramen.

„Jo… já jenom přemejšlím… jo… určitě to bylo půl milionu. Ale jenom jedinkrát!“ zapřísahal se. „Jedinkrát, když nám účetní ze SOPOSu vyhrožoval a vydíral nás –“

„Nevadí mi, že letěl do povětří a uhořel grázl Blahout ze SOPOSu, protože o něm i o SOPOSu víme svoje,“ řekl Ivan. „Ale zúčtuju ti manžele Navrátilovy, co se k tomu výbuchu přichomýtli. On je invalidní, ona mrtvá.“

„Já… já ale – –“ začal koktat Wolf a Ivan zavelel: „Tak dál! Jak platíte? Kde a jak předáváte za tyhle akce prachy?“

„No… na to máme zaběhnutej systém,“ soukal ze sebe Wolf. „Prostě jako na nádražích, jako na zavazadla a smluví se tentó kód a – –“

„S tvými vyjadřovacími schopnostmi bystřejší slepice je opravdu zázrak naší ekonomiky, že ses vypracoval na generálního ředitele,“ konstatoval Ivan. „Zázrak možný výlučně jen v našem pojetí tržního hospodářství. Neboli: chtěls říct, že s každým tím organizátorem vražd a podobně se domluví kód skříňky pro zavazadla na některém nádraží a tam se pro něho uloží kabela s honorářem. Dešifroval jsem správně tvoje blábolení absolventa zvláštní školy?“

„No… jo… Ale nemusíte si ze mě dělat srandu… rejt do mě. Každej nemůže mít univerzitu,“ zkusil to Wolf s rolí ukřivděného.

„To nemůže, a kdybys vázal věnce v zahradnictví, nikdo by tě nezesměšňoval,“ odpověděl klidně Ivan. „V roli generálního ředitele jsi ovšem tajtrlík a v roli několikanásobného vraha tu teď jsi souzený.“

„Jakej souzený? Jak to myslíte?“ zavřeštěl vyděšeně Wolf. Hrdlo se mu znova sevřelo hrůzou: je to parta, kterou dal dohromady Pepino. Jasně. Leccos věděl, a proto tak snadno unesli Helunu a Bohouna. Dal se Pepino k policajtům a je tohle nějaká jejich akce na vlastní pěst? No však voni to z tebe, milej Pepino, mí hoši vykopou, ještě než tě voddělaj, snažil se Wolf upnout k lepším myšlenkám, ale srdce mu bušilo až v hrdle.

„Komu jsi zadal vraždu zubaře Nováka?“ následovala Ivanova docela tiše položená otázka, Wolfovi však byla výstřelem z děla. Chvilku zas tupě civěl do prázdna a Pepino za ním sykl: „Bude to?!“

„Jo, no tak tedy… Robert Váhal… advokát – –“

„Jistě. Jsou i tací advokáti,“ řekl zas tak studeně Ivan. „Kde má kancelář? Znova tě varuju, že než tahle naše černá hodinka skončí, z auta si všechno telefonicky prověříme.“

„Že je noc, to tě nemusí mýlit,“ dodal Pepino. „Na náš telefonát v tuto chvíli čeká pár expertů a do hodiny víme, jestli jsi nám v něčem kecal. A potom se připrav na ten tanec.“

„Tak v tomhle jsem úplně klidnej,“ řekl kupodivu opravdu klidně Wolf, jemuž svitla naděje, že když ho nepřistihnou při lži, vyvázne se zdravou kůží. „Jo, ten Váhal… Kanceláře má na Národní třídě –“

„Kde taky jinde,“ sarkasticky podotkl Pepino.

„Číslo baráku nevím, v telefonním seznamu je jeho adresa. Barák má u Šárky, Rabásková ulice.“

„Rabasova, ignorante,“ opravil ho Ivan. „Rabas byl malíř… Komu dalšímu zadáváte vraždy?“

„Jenom jemu,“ řekl Wolf tak, že Ivan a Pepino věřili, že nelže.

„Dovedl bys odhadnout, kolik vražd jsi mu zadal? Zkus to. Plus minus deset ti tolerujeme,“ řekl Ivan.

„Nooo… několik…“ pípl cudně Wolf.

„Dvanáct?“ vystřelil za jeho zády otázku Pepino.

„Ne… to určitě ne,“ úpěl Wolf. „Úplně vůbec nejvejš… no šest,“ špitl.

„Plus něco Ryšavý a Šrámek,“ řekl Pepino.

„Jo,“ přikývl docela ochotně Wolf.

„Plus něco navíc nedopatřením: jako tvoje manželka a Novákův soused Poštolka,“ řekl Ivan a vzápětí vypálil: „Kdo má tohle nedopatření napravit? Kdo odpráskne dodatečně Nováka?“

Wolf několikrát polkl a mlčel.

„Byla by to třetí lež a já vystřelím,“ upozornil ho Pepino. „Stejně jako lež budu kvalifikovat, jestli do deseti vteřin neodpovíš.“

Wolf znova polkl, odkašlal si a řekl: „No… teda… tenhle Váhal.“

„Zadals mu to přesto, že předchozí akci zpackali a zavraždili ti manželku?“ zeptal se nevěřícně Ivan.

„Jo… ale přísahám, že to zruším… Hned… dejte mi telefon a já mu řeknu –“ horlivě nabízel Wolf.

„Vraždí sám osobně?“ zajímalo Ivana.

„To teda moc pochybuju, to teda asi sotva, ale to mi snad přece věříte, že mi neřekne, koho najímá, že jo,“ byl Wolf vážně ustaraný, aby se mu věřilo.

„Zadals mu to tedy i přesto, že akci Novák už jeho lidé zbabrali,“ konstatoval Ivan.

„No… jo… von je totiž spolehlivej a máme s ním nejlepší zkušenosti, tak teda –“

„Samozřejmě,“ řekl Ivan. „Když má člověk s nějakým vrahem ty nejlepší zkušenosti, nebude přece shánět nějakého jiného jenom kvůli takové maličkosti, jako že on mu omylem zavraždil jeho vlastní ženu.“

„Já ji miloval,“ řekl plačtivě Wolf.

„Na kdy jsi tu vraždu naplánoval?“ zeptal se Ivan. „A jak má proběhnout?“

„Jako autonehoda,“ šeptal Wolf. „Ale fakt to zruším, když myslíte… Totiž teda chci říct, že fakt by to vode mě nebylo tento –“

„Příliš ušlechtilé,“ ironicky mu napověděl Pepino.

„No… když já prostě… když mí právníci mi prostě řekli, že z toho se prostě nevyzuju… že prostě všecko, co sem připsal na manželku… a to je ňákýho majetku, činžák v Podolí, auto… že z toho musí dostat půlku, budu ji muset vyplatit… z toho že fakt nevybruslím… ale uznejte, že je to moje, že já se na to nadřel… a to byste museli zažít, co vona je za hnusnýho smrada… Ale stejně to fakt teda zruším. Určitě na beton.“

Pepino a Ivan tu stáli v temnotě jak dva solné sloupy a byli to teď oni, kdo ztratili hlas.

První se vzpamatoval Ivan a ledabyle řekl: „Tak to bychom měli plánovanou vraždu Heluny, ale co Novák?“

„Ještě nám neřekl, na kdy je Heluna naplánovaná,“ připomněl Ivanovi Pepino.

„Přísahám vám přece, že to zruším,“ kvičel Wolf.

„Na kdy?!“ zavelel Ivan.

„No…“ zdálo se, že Wolf nesestaví jedinou větu, která by nezačínala no… případně: no… jo… „Váhal myslí, že to dost spěchá, jako ještě než se pozůstalost začne projednávat… Prostě myslel příští tejden, ale já vám přísahám –“

„Kde je momentálně Heluna?“ uťal ho Ivan.

„U báby a dědka v Kamenici.“

„Jak si Váhal představuje tu autonehodu?“

„No… bába jezdí s holkou autem na nákupy do Klatov a do Sušice. Favoritem. No a Váhal myslí – –“

„– že tam někde mezi lesy zinscenuje autonehodu, střet favorita s nějakým těžkým vozem, a kdyby bába nebo holka náhodou vyvázly jenom se zraněním, tak budou na místě doraženy, bába proto, aby nezůstal živý svědek… a auto s vrahy ujede,“ dopověděl Ivan strohým hlasem, v němž jen náznakem vibrovala zuřivost. Vzápětí po Wolfovi švihl další otázkou: „A jak to máte připraveno pro zubaře Nováka?!“

„Nováka…“ zablábolil Wolf a teď teprve mu došlo, že na Nováka byl tázán i předtím a v tom rozčilení vyžvanil tu druhou plánovanou vraždu – Helunu. Helunu, která by je byla určitě ani nenapadla. Tohle vlastní selhání ho vzalo tak, že se rozplakal.

Pohled na Wolfa, jak pláče, pláč přemáhá a snaží se odpovídat, aby se neznelíbil, byl pro Ivana a Pepina nesnesitelný.

Kristepane, já to nedokážu, propadal panice Ivan.

Kristepane, on to nedokáže a budu muset střílet já, šílel Pepino.

Ty debile, oslovil se Ivan, ta zrůda před tebou mínila zavraždit malou holku! A ne proto, že by ho nějak ohrožovala, ale kvůli pár šupům z dědictví po její mámě, kterou on sám zavraždil! A tobě, ty debile, začnou selhávat nervy, když tenhle hnůj, pro kterýho by i šibenice byla málo, začne ronit slzy.

Wolf konečně zvládl vzlyky a řekl: „No… Novák… Váhal myslí, že s Novákem musíme pár měsíců počkat. No… a tak mi zatím žádnej návrh nepředložil… jako jak na to… Hned zejtra to taky zruším.“

„Komu jsi zadal pátrání po únoscích Heluny a Bohunka?“ zeptal se Ivan a najednou na něho padla příšerná únava.

„No tak to mě do tý nohy rovnou střelte!“ hystericky zavřískal Wolf. „Protože když vám po pravdě řeknu, že sem po nich nepátral, tak mi to stejně nebudete věřit!“

„Tak tebe vůbec nezajímá, kdo to byl?“ zeptal se posměšně Ivan.

„No… jo… zajímá… Jenomže si se Šrámkem a Ryšavým myslíme, že ty lidi sou k nevypátrání. Šrámek je z nich tak podělanej, že policajti z něho nevypáčili, ani jak vlastně to výkupný předal. A nevypáčil jsem to z něho ani já,“ potvrdila se Ivanova a Pepinova domněnka. „Vím jenom to, co se vykládalo v televizi. Helejte, my si jenom přejeme, aby nás ty únosci nechali už na pokoji,“ pravdivě poreferoval Wolf a doufal, že nic nepokazil ani v případě, že únosci harantů tu stojí kolem něho.

„Zapomněl jsem na něco?“ zeptal se Ivan a otázka patřila Pepinovi.

„Myslím, že ne,“ odpověděl mu Pepino a musel se velice snažit, aby jeho hlas zněl normálně. Ve skutečnosti byl vyřízený z představy, že osudový okamžik se přiblížil.

„Wolfe,“ řekl nepatrně zadrhnutým hlasem Ivan. „Jsem tu teď v nezáviděníhodné roli tvého žalobce, obhájce, soudce a… kata.“

„Co-že?“ snažil se vykřiknout Wolf, ale hlas se mu zlomil do zaskřehotání. „Ke všemu jsem se přece přiznal,“ skučel. „Já vás prosím, já vás na kolenou prosím – –“ dusil se vzlyky.

Bože, ne! Ne! Ať je na mě sprostý, jenom ať se přede mnou neplazí, nebo to nedokážu a nedokáže to ani Pepino… propadal panice Ivan.

Když se trochu sebral, Wolfa vyzval: „Snaž se chovat důstojně! Slitoval ses někdy ty nad nějakou svou obětí?… Jsi opravdu tak duševně nemocný, že nechápeš tu zrůdnost – chtít zavraždit dítě a starší ženu kvůli troše peněz z té tvé obrovské hromady? Dovedeš jenom špinavě kšeftovat a vraždit. To sis opravdu myslel, že tě za to nikdy nikdo nepotrestá?! Vážně sis to myslel?!“

„Ke všemu jsem se poctivě přiznal,“ plačtivě opakoval Wolf.

„Jenom si nefandi,“ ozval se Pepino. „K ničemu ses nepřiznal, o tvých zločinech jsme věděli, potřebovali jsme z tebe jenom vyrazit jména tvých kompliců.“

„Přednesu ti teď obžalobu,“ promluvil zas už vyrovnaně a neosobně chladným hlasem Ivan. „Vynechám všechny vraždy, kterých ses dopustil na lidech stejně bezcenných, jako jsi ty sám.“

„Dám vám prachy! Dám vám strašnou spoustu prachů!“ provolal zoufale Wolf a Ivanovi i Pepinovi bylo v tom okamžiku takřka líto člověka, jehož celý život ubíhal zredukován na pojem prachy.

„Jménem spravedlnosti…“ začal Ivan hovořit hlasem lehce zadrhnutým a téměř tichým, který teprve postupně nabýval na jistotě a síle, „…žaluji Aloise Wolfa za to, že v letech 1990 až 1994 v Praze a na jiných místech České republiky v úmyslu usmrtit větší počet osob jednáním dílem dokonaným, dílem nedokonaným –“ nesl se mrtvým tichem Ivanův tlumený, ale zřetelný hlas.

Pepina najednou obestřel absurdní pocit déja vu… Tím obžalovaným s nevýslovnou úzkostí naslouchajícím slovům svého žalobce byl on sám… Ale kdy, proboha, nikdy přece před soudem nestál…? Ale ano, musel stát, ty pocity vedeného na smrt přece zná – z kterého ze svých minulých životů? – a nesmí dopustit, aby ta důvěrně mu známá, intimně zažitá hrůza byla s jeho přitakáním tady teď na někom dokonaná – –

Z těch několika vteřin polovědomí či transu ho probral ledový pot, trhnutím procitl k plnému vědomí a užasle si říkal: Zbláznil jsem se? Zdá se mi to všechno jenom? Prudce zatoužil, aby to byla jenom noční můra, věděl však, žádná můra, ale otřesná skutečnost, a zahltila ho zlost na Ivana, proč ji prodlužuje tímhle zničujícím divadlem.

„– – pomocí živých nástrojů tak způsobil smrt paní Navrátilové, Jana Poštolky, Irmy Wolfové,“ odsekával Ivanův hlas a Pepino se pod ním v ještě slabounkém doznívání onoho déja vu jako by krčil.

Ale to už měl dost sám sebe, bolestivě se kousl do dolního rtu a jak švihnutím bičem si poručil: přestaň trojčit!

„– a zranění s následnou těžkou invaliditou pana Navrátila,“ pokračoval Ivan. „Dále se pokusil zavraždit doktora Nováka a připravoval vraždu své nevlastní dcery a své tchyně… Tím spáchal mnohonásobný čin vraždy…“

Wolf se chytil za hrdlo a současně si uvolňoval límec košile. Dusil se a sténal.

„Vezměte si nitroglycerin,“ vybídl ho Pepino.

Když ho s Ivanem před chvílí prohlíželi, měl krabičku tohoto léku v kapse kožichu. Začal po ní šátrat, a když ji našel, upadla mu. Pepino ji zvedl, a aniž odložil pistoli, otevřel ji a podal Wolfovi jednu tabletu.

„Rychle si ji dejte pod jazyk,“ vyzval ho Ivan.

Oba mu začali bezděčně vykat, jak kdyby si jejich podvědomí uvědomovalo, že člověku v blízkosti smrti – ať byl jaký byl – má být dopřán kousíček důstojnosti.

Wolfovi se rychle ulevilo a Ivan pokračoval s ledovou precizností: „Dále Alois Wolf za úplatu zprostředkovával cizincům pohlavní styky s nezletilými dětmi, které tak vystavoval nebezpečí – –“

Wolf znova zachroptil a Ivan ztratil nit. Zatápal po slovech a přešel k dalšímu bodu: „Alois Wolf po většinu svého života kradl, podváděl, podplácel, lichvařil, fyzicky týral lidi a psychicky terorizoval své okolí… Tím spáchal velkou většinu trestných činů vyjmenovaných ve zvláštní části trestního zákona –“

Skonči to, prokristaboha! chtělo se řvát Pepinovi, ale pevně stiskl zuby i rty.

Ivan otupeně tu dřepícímu Wolfovi oznámil: „Tolik tedy jako váš žalobce, který pro vás žádá trest smrti… Nyní jako váš obhájce. Jménem spravedlnosti musím konstatovat, že při nejlepší vůli jsem neshledal žádné polehčující okolnosti při objektivním posuzování činů obžalovaného –“

On se zbláznil! On se v tom úplně vyžívá! lomcovalo Pepinem.

„Dávám teď obžalovanému možnost, aby řekl cokoli, co může sloužit jeho obhajobě,“ řekl Ivan.

Když Wolf dál mlčel, Pepino stále stojící za ním mu položil ruku na rameno a tiše ho vybídl: „Mluvte přece! Copak ani vy sám pro sebe nenajdete nějakou polehčující okolnost?“

Wolf několikrát polkl a pak ze sebe těžce vypravil: „Neměl jsem to v životě lehký. Furt mi šel někdo po krku. Nebejt silnější a tvrdší než ty druhý, zašlapali by mě, tak sem zašlapal já je. A k tomu sem potřeboval hlavně spoustu prachů. Pak mi všichni líbali nohy. Hele, neblbni a nechte mě žít! Dám vám tolik prachů, že si budete žít jak králové. Co z toho budete mít, když mě vodděláte?!“

Když Ivan mlčel, Pepino mu odpověděl sám: „Co z toho budeme mít, to byste nikdy nepochopil. Budeme mít dobrý pocit, že už nikdy nikoho nezavraždíte. Dobrej pocit, že jsme zachránili život doktorovi Novákovi, Heluně a její babičce.“

„Ale já vám přece slíbil –“ začal Wolf a Ivan ho přerušil: „Pro člověka, jako jste vy, slib nic neznamená. Vraždil byste dál… A teď jako váš soudce: Jménem spravedlnosti se Alois Wolf uznává vinným trestnými činy, z nichž byl obviněn, a odsuzuje se za ně k trestu smrti. Proti rozsudku není odvolání a bude vykonán okamžitě.“

„Ne!“ zvolal Wolf a bylo v tom víc úžasu než hrůzy.

Ivan pokračoval: „Jeho skutky byly spáchány se zvláštní lstí, nesmírnou brutalitou a způsobily mimořádné utrpení velkého počtu lidí. Jeho činy jsou výrazem naprostého pohrdání lidským životem a svobodou druhých lidí. Byly páchány dlouhodobě –“ Ivan opět zatápal po slovech, než pokračoval: „K unikání spravedlnosti využíval svých kontaktů s mocnými a korumpování všemi možnými způsoby… Nikdy neprojevil ani náznak lítosti nad mimořádným utrpením, které druhým způsoboval. To svědčí o jeho morální zvrhlosti, absolutní sobeckosti a bezcitnosti –“

Dál už ten tyátr nevydržím. Svalím se tu, věděl Pepino a na nohou se držel jen díky tomu, že ho podpíral mohutný kmen borovice.

„Jeho náprava je vyloučená, zcela nemožná… Jeho poprava nutná, aby jemu podobní pochopili, že jejich beztrestnost není nekonečná,“ uzavřel Ivan.

„Ne! To ne!“ zvolal Wolf a teprve teď v tom byla bezbřehá hrůza poznání, že ono je to všechno doopravdy a minuty jeho života jsou sečteny.

„Ano… To ano,“ odpověděl mu Ivan a pak se při pohledu na tu sesypanou hromádku neštěstí před sebou tiše zeptal: „Než skončí váš život… nechcete se třeba… pomodlit? Nikdo nevíme, co nás na tom druhém břehu čeká. Jestli nás tam čeká někdo, kdo soudí činy našeho života… Nechcete se na chvilku zamyslit nad sebou a nad svým životem… zalitovat svých hrozných činů a poprosit prozřetelnost o odpuštění?“

Wolf zhroucený na lavici do jakési obrovské koule se srdcem bijícím ve zběsilém tempu jako kladivo pozvedl hlavu a řekl sípavě: „Koukněte se, uděláme to taklenc: vy mě teď někam vodvezete, kde si mě budete pár dní držet. A já budu telefonicky vydávat příkazy svejm společníkům, jak vám lifrovat prachy. Můžou i leccos rychle prodávat, tak to bude tolik prachů, na jaký už nikdy v životě nemáte šanci. A potom mě pustíte, jo?!“

„Ne!“ řekl Ivan teď už k smrti vyčerpaný. „Ne, protože žádných peněz by nikdy nebylo dost, abychom s nimi mohli napravit zlo, které jste napáchal. Žádné peníze celého světa už nikdy nevrátí životy těm, které jste zavraždil. Ale naopak, vaše smrt daruje život těm všem, které byste zavraždil v budoucnu.“

Má pravdu, má bezvýhradnou pravdu, věděl Pepino a ulevilo se mu, jako by se konečně zase vzpamatoval jeho zdravý rozum. Ivan sáhl pod bundu, kde měl pistoli s tlumičem. „Teď už mi zbývá jenom poslední role ve vašem životě, role kata,“ řekl tiše.

Wolf matně uviděl pistoli v jeho ruce a zakvičel: „Ne! Jenom to ne!“ A rozvzlykal se.

Pepino poodstoupil stranou.

Jenom ať má sílu to udělat… ať nemusím já… nedokázal bych to… jsem hnusnej zbabělec… podlamovaly se pod ním nohy. A v tomto okamžiku ho taky osvítilo poznání, že na té děčínské silnici u lesa by nikdy nebyl dokázal Wolfa odprásknout, ať si namlouval cokoliv. A v záchvatu rozdvojení mysli si přál, aby Ivan byl silnější a dokázal to, protože jestli Wolf teď vyvázne, mrtví jsme všichni – a současně, aby to Ivan nedokázal… aby ta hrůznost se nekonala.

Ivan pokročil kupředu a cítil, jak mu praménky potu stékají po spáncích, jak mu na zádech i na hrudi vlhne bavlněná košile.

Nedokážu to… nezmáčknu… bylo mu najednou zoufale jasné. Bože, jestli je správný, aby Wolf zmizel ze světa, tak mi prosím tě pomoz!

Bůh, či kdo to tam ve vesmíru je, mu pomohl.

Wolf, jako by vycítil Ivanovo zaváhání, nejistotu a vnitřní boj, se s rychlostí neuvěřitelnou vzhledem k jeho objemu a váze vymrštil z lavice a střemhlav se vrhl Ivanovi pod nohy, aby mu je podrazil a srazil ho k zemi. Ivan uskočil a současně – teď už instinktivně – vystřelil.

Jak měl Wolfa sápajícího se po něm u nohou, střela projela Wolfovým zátylkem. V úděsné představě, že ta hromádka špíny snad ještě v agonii trpí, teď už Ivan bez problémů Wolfa dvakrát střelil do spánku.

Několik vteřin nad ním zůstal stát s hlavou úplně prázdnou.

„Nasedej!“ zatřásl jím Pepino a dostrkal ho těch pár kroků k autu, jímž přijel.

Ivan se usadil na sedadle vedle řidiče a Pepino se ještě vrátil k Wolfovi. To už těsně u něho stálo auto, jímž se přiblížil Sladký, a taky z něj vyskočil. Společně pak Wolfa za nohy poodtáhli pár kroků k lavičce, aby Sladký svým autem mohl po cestě projet.

Jediná slova, která při tom mezi sebou vyměnili, byla: „Víte všechno, co potřebujeme?“ zeptal se Sladký.

„Všechno. Všechno je v pořádku,“ věděl Pepino, že Sladký je prvořadě znepokojen, jak je to s Wolfovým pátráním po únoscích Heluny a Bohunka.

Pak už rychle vyjeli.

Kapitola 35

V libockém skladišti firmy PROTECH, kde byl loni ukrýván Bohunek – ten domek na dvoře už dávno zmizel a po celém dvoře byla nová dlažba – se od půlnoci nudili Dany s Robim vyčkávající, až zazvoní telefon. Seděli a zívali v autě, jímž sem přijeli.

Konečně se telefon ozval a strýc Petr Sladký řekl: „Ahoj! Tak do kolika jste flámovali?“

Dany odpověděl: „To je nějaký omyl,“ a zavěsil.

Sladký telefonoval ve chvíli, kdy oba vozy vyjížděly z lesa na asfaltku. Od libockých skladišť byli v tuto chvíli vzdáleni asi sedm minut jízdy, ale v několikasetmetrovém rozestupu se pustili směrem opačným. Opsali asi osmikilometrový oblouk a ocitli se opět jen několik minut od libockých skladů, ale z jiné strany. Sem před okamžikem dorazilo na domluvené místo auto s Robim a Danym, kteří vyjeli hned po strýcově telefonátu. Netušili, oč jde, měli v celé akci jen malou roli a nezajímalo je nic jiného, jen aby ji sehráli ke strýcově spokojenosti.

Tady se měly posádky vozů vyměnit. Ivan, Pepino a Sladký si ještě v původních autech přezuli boty za ty, které měli připraveny, a ty v lese použité spolu s telefonem odebraným Wolfovi naházeli do tašky a vzali s sebou do auta, jímž teď se Sladkým za volantem odjedou do libockých skladů.

Robi a Dany naopak usedli za volanty inkriminovaných aut, aby s nimi postupovali podobně, jak už se to praktikovalo při únosech Bohunka a Heluny: do podnikového, teď v noci prázdného servisu, předůkladné vymytí vnitřků, dvakrát projet mycí linkou, vyčištění spodků, motorů a kol, aby nikde nezůstala ani stopa půdy z lesní cesty… samozřejmě výměna falešných čísel a papírů za správné… a ještě nad ránem odlifrování obou vozů do Německa, kde v prostorách pronajatých firmou PROTECH vozům přezují pneumatiky, a ty původní, jejichž otisky bude mít Česká policie nepochybně z místa činu podchyceny, budou odvezeny na pohřebiště vraků. Pak budou obě auta prodána v různých bazarech.

Auto se Sladkým, Pepinem a Ivanem přijelo k libockým skladům, Sladký kódem otevřel těžká pancéřová vrata a vůz s posádkou pohltilo to skladiště, pod nímž byl obývací bunkr. Vrata s dokonalým bezpečnostním jištěním za nimi zase automaticky zapadla.

Jakmile z auta vystoupili, Sladký otevřel vstup do bunkru, a když se před nimi rozevřel pohled na schodiště, Ivan nad jeho perfektním utajením i ovládáním jen dlouze hvízdl.

Sešli dolů, kde se všichni svlékli a na jednu hromadu naházeli svoje oděvy včetně čepic a rukavic, bot, které měli na sobě i těch v tašce, a navrch Ivan položil inkriminovanou pistoli a Sladký Wolfův telefon.

Hned pak se šli koupat. Ivan, který z nich tří odvedl nejtěžší práci, dostal koupelnu s vanou, Sladký a Pepino šli do sprchy. Pak se převlékli do oděvů už týden tu přichystaných a Sladký hodil do pračky se sušičkou první várku odloženého šatstva. Všechno bude důkladně propráno, aby nikde neulpěla ani stopa z Wolfova oděvu či místa činu, a pak teprve – po pár měsících – budou jednotlivé kusy porůznu naházeny do popelnic. Boty, jejichž otisky policie na místě činu zcela jistě získá, budou rovněž promyty a pak rozstříhány na kousky snadné k likvidaci. Potřebné nástroje k tomuto účelu tu měl Sladký taky už připraveny. Když se šedozelený Ivan se ztrhanými rysy vynořil z koupelny ve froté plášti, v kuchyni bunkru už voněla káva a Sladký servíroval báječné buchty, které prohřál v mikrovlnné troubě. Vyžádal si je od manželky s tím, že jede s kolegy na služební cestu a že chce i pro ně. Paní Sladká byla skvělá kuchařka a nebylo to poprvé, co od ní něco podobného manžel žádal.

„Já ani snad nebudu,“ řekl Ivan, ale po šálku s horkou silnou kávou sáhl dychtivě. „Ani já,“ zabrumlal Pepino.

„Tak to teda ne!“ řekl Sladký. „Vy se teď oba pořádně najíte, protože jste určitě nevečeřeli, zelený jste jak sedmy a dopoledne se někde sesypete.“

Poslechli ho, a když jedli každý už několikátou buchtu, cítili, že je jim podstatně líp. I káva učinila svoje. Až do této chvíle mezi sebou – kromě nějakých praktických poznámek – vůbec nepromluvili. A teď teprve se Sladký zeptal:

„Dozvěděli jste se něco, co bych měl vědět?“

„Naštěstí nic, co by nás muselo znepokojovat, ale naopak,“ řekl Pepino. „Wolf nezadal pátrání po nás vůbec nikomu jinému jen těm exrozvědčíkům, a bylo to za zády Šrámka a Ryšavého, takže stačí Šrámkovi zavolat, povědět mu, co víme, a objasnit mu, co ho čeká, jestli to okamžitě Wolfovým jménem neutne.“

„Utnul by to nepochybně i samotný Wolfův konec, protože rozvědčíci pracují výlučně pro něho,“ podotkl Ivan, „ale jistota je jistota, Šrámkovi přes Vika zavolej.“ Tím skončila báje vymyšlená pro mrožkovce, že Wolf si najal exrozvědčíky, aby mu vypátrali únosce Heluny a Bohunka.

Když zadrnčel telefon, všichni sebou nervózně trhli, přestože věděli, že bude volat Mrožek.

Mrožek, který vystrnadil manželku na hory, oko po celou noc nezamhouřil. Špatně spal už předchozí dva dny, kdy oni tři Wolfa vyhlíželi marně a po deváté hodině večerní Mrožkovi volali domluvené heslo, že akce se nekoná. V noci pak se stejně převaloval a víc bděl, než spal. Včera večer, když se jeho společníci neozvali, věděl, že jde do tuhého a celou noc proseděl v křesle. Od jedné hodiny po půlnoci telefonoval každou půlhodinu do bunkru. Konečně se mu ozval Sladký domluvenými slovy: „Kdo volá?“

„Ale to jsem já,“ snažil se o žoviálni tón rozklepaný Mrožek. „Taky ještě sedíš nad těma smlouvama? Jak jsi daleko?“

„Ještě jednu a jsem hotov,“ oznámil Sladký.

„Už jenom jednu?“ ujistil se Mrožek a balvan se mu odvaloval z hrudi. Znamenalo to, že dosud všechno probíhalo na jedničku.

„No a co jinak?“ zeptal se Sladký Ivana a Pepina, když zavěsil. „Dostali jste z Wolfa nějaký informace, ze kterých může kriminálka něco vytěžit?“

„Zatím to ještě nemám srovnaný v hlavě, co a jak vytěžit, ale jedno vím určitě: správným telefonátem tomu správnýmu gaunerovi se dá v hodinu dvanáctou zabránit zavraždění Heluny a její báby, což je naplánováno na příští týden. Je pravděpodobné, že zveřejněním Wolfova zavraždění by organizátor tuhle akci zrušil, ale nemůžeme nic riskovat, tomu gaunerovi zavolám a oznámím mu, že víme o úkolech, které mu byly zadány – Wolfova nevlastní dcera, Wolfova tchyně a perspektivně Novák, kterého minule zvorali – a jestli se těchto lidí někdo dotkne, on sám skončí stejně jako Wolf.“

„Proč proboha chtěl Wolf vraždit děcko a tchyni?“ kácel se Sladký.

„Protože na Irmu připsal nějaký majetek a polovinu z toho by dědila Heluna,“ vysvětlil Pepino.

„Něco vám povím, hoši,“ řekl s námahou Sladký, jak mu náhle vyschlo v krku: „Realizovat tu akci já, tak po týhle informaci jsem to do něho naládoval.“

„Nefanděte si, řediteli,“ odsekl Pepino. „Mít tu akci v ruce, tak jste se v rozhodujících vteřinách zbaběle sypal zrovna tak jako my. Protože ono se o odprásknutí grázla krásně vykládá, ale když pak máte před sebou trosku, která brečí o vaše slitování… tak je vaše hrdinství v háji… Něco vám prozradím: nebejt toho, že Wolf se nakonec po Ivanovi vrhl, aby ho srazil… tak tam nad ním jak dva debilové nejspíš čumíme ještě teď… Prostě vážně si neumím představit, jak by to bylo dopadlo.“

Sladký se jen beze slov chytil za hlavu.

„Informací máme dost, večer si to s Pepinem dáme dohromady a musíme rychle promyslet, jak s nimi naložit, abychom z nich vytěžili co nejvíc. Něco předhodím anonymně kriminálce, tedy kolegům příslušných oddělení, něco budeme muset zmáknout sami – telefonem. Pepino, večer přines ke mně Vika,“ řekl Ivan.

„Tak ten dám Pepinovi hned, mám ho uložený tady,“ zvedl se Sladký. „Hlavně přednostně vyřiďte tu Helunu a Nováka!“ kladl jim na srdce, když se vrátil s malým pouzdrem.

Bylo sedm hodin ráno, když se Ivan zvedl k odchodu. I on stejně jako Mrožek poslal na celý týden manželku s dítětem na hory. Ve skladu nasedl do jednoho z parkujících aut, aby jím dojel na Klárov, kde je ponechá na domluveném místě, a do práce dojede metrem. Odbyde si ranní poradu, řekne, že mu je zle od žlučníku – na to, že po osudové noci bude vyřízený, myslel už předem, takže už několik předchozích dnů na potíže se žlučníkem tu a tam zanadával – a pojede se domů vyspat, aby do večera měl hlavu čistou a udělali si s Pepinem analýzu získaných poznatků.

Před odchodem ještě připomněl Sladkému: „Přednostně zlikvidovat zbraň, Wolfův telefon a obuv. Pistole je v pořádku, byla důkladně očištěná předem,“ mínil zbavena všech otisků, „a pak už jsem ji bral do ruky jenom v rukavicích.“

„Přesto ji znova důkladně očistím,“ řekl Sladký, „a příští noc zahučí v řece. Zrovna tak kousky telefonu a všech bot, které řeka rozptýlí.“

Pak už Ivan nasedl do auta, Sladký nejdřív otevřel malý průhled vraty, aby se ujistil, že na dohled nikde nikdo, pak stiskl tlačítko, vrata se rozestoupila, Ivan odjel a dalším stiskem tlačítka vrata opět uzavřel.

„A ty už si taky běž lehnout,“ postrčil Sladký Pepina k dalšímu autu.

„Pomůžu vám s těma botama –“ začal Pepino a Sladký řekl energicky: „Mazej domů! Vy dva jste měli mnohem větší záběr než já. Já se teď tady taky nejdřív trochu prospím a pak se dám do práce.“

„Teda… nechtěl bych si něco takovýho ještě někdy znova prožít,“ řekl Pepino Sladkému pootevřeným okénkem, když usedl za volant.

„Ani se ti nedivím,“ potřásl hlavou Sladký. „Muselo to bejt daleko příšernější, než jsme předpokládali. Pro normálního člověka je zřejmě příšernej problém někoho oddělat – i když je to zrůda.“

Kapitola 36

Zavražděný Wolf byl objeven hned příští dopoledne důchodcem, který do lesíku chodil venčit psa.

Policie vydala zprávu, že byl nalezen zavražděný Alois Wolf, známý pražský podnikatel. Způsob vraždy nevylučuje, že šlo o vyřizování účtů konkurenčních firem. Určité stopy také naznačují, že pachatelé s Aloisem Wolfem na místě činu strávili jistou dobu, než k vraždě došlo. Nelze vyloučit, že oběť vyslýchali.

Zveřejnění této zprávy připravilo několik bezesných nocí dvěma vysokým státním úředníkům a třem poslancům kladoucím si znepokojivou otázku, kolik toho komu Wolf před smrtí vykecal.

Uklidnit by je byl mohl pouze Ivan, že Wolfovi nepoložil ani jedinou otázku o jeho konkrétní kriminální spolupráci s jejich kruhy – neboť o této spolupráci věděl a byl mu známý její obsah. Věděl však i to, že zatím je mu tato znalost k ničemu, nechce-li se spokojit s pouhou senzací ve sdělovacích prostředcích, neboli další aférou, která se uplácá do ztracena.

Mnohem lepší výsledky zaznamenal Ivan s několika Wolfovými spolupracovníky z poněkud nižších kruhů.

Anonymním podáním policii oznámil vše, co se dozvěděl o organizování dětské prostituce Pavlem Habertem v jeho vile pro Karla Domanského. Policie si tuto záležitost ohlídala a v dobře zorganizované akci byli zatčeni jak Habert, tak Domanski. Na Osmánka Ivan upozornil hochy z drogového.

O Jožovi Špulkovi a Standovi Holíkovi, kteří dle objednávek dodávali pumové útoky, vypustil Ivan do podsvětí důvěryhodnou zprávu, že bonzují. Podsvětí se rychle postaralo o jejich fyzickou likvidaci.

Advokát Robert Váhal byl otřesen zavražděním Wolfa. To však nebylo nic proti šoku, který ho paralyzoval, když se v anonymním telefonátu dozvěděl, že Wolf ho před svou smrtí označil jako realizátora objednaných vražd, jehož nejbližším úkolem nyní je zavraždit Wolfovu nevlastní dceru a tchyni a časem zubaře Nováka. Telefonující Váhala ujistil, že od této chvíle je pod dohledem a jedinou, jakoukoli agresivní akcí tohoto druhu vůči komukoli si podepisuje rozsudek smrti – stejně jako Wolf.

„Což neznamená, že tím jsem s Váhalem skončil,“ řekl Pepinovi Ivan zlověstně.

Pachatelé Wolfovy vraždy nebyli nikdy odhaleni.