ZDENA FRÝBOVÁ

Polda a jeho soudce 2.

„Nebuď prokristaboha takovej idiot a pojď si zaplavat,“ rval Pepino Klarka od břehu jezírka na pokraji lesa do vody. Chvíli ho táhl za přední packy, pak ho zas strkal před sebou zezadu, řemínek omotaný kolem předloktí, protože věděl, jak jen se Klarkovi podaří uvolnit se z jeho paží, zdrhne a hned tak se zas chytit nedá. Klark bojoval jako o holý život, což v praxi znamenalo, že všemi končetinami, jež měl k dispozici, se bolestivě zapichoval do Pepinova těla v úsilí ho odstrčit, nejlépe však povalit a utopit, aby už měl od toho blbce s jeho pomatenejma nápadama konečně pokoj. Když se Pepino díky své perfektní kondičce proboxoval s Klarkem až tak daleko od břehu, že Klarkovi voda sahala po břicho, začal temně a varovně vrčet.

„Jen se nedej a bojuj! Ledová voda v sychravý den – to je o zápal plic,“ řekl příjemně zvonivý hlas nad nimi a Pepino skloněný ke Klarkovi k němu ani nevzhlédl, jen zasyčel: „Jo, to je přímo vo ledviny.“ Zato Klark samolibě potěšen nečekaně se vynořivším souzněním nabídl tím směrem pac.

Pepino už toho měl tak právě dost. Popadl oběma pažemi pod břichem třicet vztekle se vzpouzejících svalnatých kilogramů, nadzvedl je a vrávoravě se s nimi potácel dál od břehu. Jakmile měl vodu aspoň po pas, šlo to líp, protože mu Klarka nadnášela.

„Krásná teploučká vodička. Pěkně si spolu zaplaveme kolem dokola,“ hučel do Klarka funící Pepino, odepnul mu řemínek, uvázal si ho kolem pasu a Klarka položeného na vodě pustil ze sevření.

V tom okamžiku Klark – jako ostatně pokaždé – zběsilými tempy vyrazil nejkratší cestou ke břehu, jako kdyby měl za zády hurikán.

„Debile!“ zařval za ním Pepino.

„Vole!“ odpověděl mu Klark a zrychlil. Plavec byl výborný. Že se Pepinovi občas něco posune v hlavě a otravuje ho pitomými nápady, s tím už se dávno blazeovaně vyrovnal. Při nejlepší vůli však neviděl důvodu, proč by se měl zúčastňovat takových zdraví ohrožujících excesů jako lézt do mokré vody.

Pepino si tedy mínil jezírko obeplavat sám, ale když se po několika tempech za Klarkem ohlédl, zděšeně zjistil, že ten se nevytírá ani v trávě, ani na jejich osušce, ale na veliké červené osušce nějaké slečny. Nepřipadala Pepinovi sice ani vyděšená, ani rozhořčená, ale přesto rychle zamířil ke břehu a přes palouk uháněl ke Klarkovi. Když doběhl pod shluk stromů, v jejichž stínu seděla, teď už v trávě, protože osušku jí promáčel a zmuchlal Klark, plavovlasá dívka v bílých plavkách s modrými puntíky, Pepino se začal omlouvat.

„Jenom se uklidněte,“ zasmála se a Pepino poznal hlas, který před chvílí oslovil Klarka ve vodě. Současně si pomyslel, jak krásná je to holka.

„On dobře ví, že prochlazení může být smrtelné, tak se ke mně přiběhl osušit,“ pokračovala a drbala Klarka za ušima. Ten si slastně brumlal a pak jí olízl tvář. Pepino byl ohromený, protože Klark si cizí osoby vždycky velice držel od těla.

„To je fakt,“ souhlasil Pepino. „Dneska máme už jen dvaatřicet stupňů ve stínu a voda má ještě o něco míň. Jenomže ten mizera dobře ví, kde je naše osuška, nemluvě už teda vůbec o tom, že by mu snad mohla stačit tráva a slunce.“

Dívka ani Klark mu nevěnovali pozornost a laškovali spolu teď tak, že se jeden druhého pokoušel převalit na záda. A Pepino nad nimi postával a připadal si jaksi hloupě – nadbytečný.

„Tak pojď, Klarku, už jsi obtěžoval dost…“ vyzval ho trochu nejistě, protože od té parádní holky se mu vůbec nechtělo odejít, ale když ho ignoruje, nebude se trapně vnucovat. „Tak Klarku… Jdeme!“ opakoval Pepino a Klark odvětil:

„Ty si jdi třeba ke všem čertům, ale já se nehnu. Mně je s ní určitě líp než se otravovat s tebou.“ Poté se roztáhl na osušce tak, že hlavu položil dívce na bříško.

Cizímu psovi sice člověk moc nerozumí, co povídá, ale dívka Klarkovu zabručení rámcově porozuměla a řekla: „Máš pravdu, kam bys chodil, leda by tě ten šílenec znova tahal do vlnobití tý ledový vody!“ Pak Klarka popleskala a dodala: „Je to ale krasavec!“

Pepino se rozhodl, že to na ni zkusí s humorem – co to udělá.

„Tak teď nevím, jestli vykládáte jemu o mně, anebo mně o něm,“ podotkl.

Dívka k němu konečně zvedla oči a přeměřila si ho od pat k hlavě. „Vy nejste krasavec, ale hezoun,“ konstatovala.

„Než si rozmyslím, jestli jste to myslela obdivně nebo urážlivě, tak se na to posadím,“ měl Pepino pocit, že ledy byly prolomeny, ale do trávy se usadil na tři čtyři kroky od ní, aby jí nepřipadal dotěrný a neodbyla ho. Rozhodně nebudila dojem, že ráda někoho nabalí. Ostatně holky, které se chodí koupat za účelem navazování známostí, nevyhledávají jezero, okolo něhož se povaluje nanejvýš tucet lidí, protože nejbližší místo, kam se dá zajet autem, je vzdáleno dva kilometry. Leccos o ní prozrazovaly také její plavky. Žádné proužečky odhalující a nabízející prakticky všechno, ale plavky zakrývající to, co rozumné děvče ví, že zakrývat má. Pepino určitě nebyl pruderní, ale docela jistě věděl, že si nikdy nevezme takovou, která na sebe upoutává pozornost tím, že vystrkuje holý zadek či větší část poprsí. Věděl, že prima holky to nedělají – nemají to zapotřebí.

Když vyskočila, aby si podala kabelu, kterou si pověsila na větev nad hlavou, naplno vynikla její postava i tvář. A Pepino si s úžasem pomyslel, že takovou kočku fakt ještě nikdy nepotkal. Útlou, ale pevnou, a rozhodně ne hubenou postavou s plným poprsím, drobnýma rukama a nádhernými pažemi a nohama připomínala dokonalost postavy mladé Brigitty Bardotové, jejímž byl Pepino velkým ctitelem, ač jeho generaci už moc neříkala. Rovné vlasy spuštěné na ramena měla ne zlaté, ale plavé a Pepinovi připadalo, že jejich plavost je přirozená. Nemýlil se. Tváři s vysoko položenými lícními kostmi dominovaly tmavě modré oči a křídově bílé perličkové zuby. Nebyla to tvář pouze krásná, takových je spousta, ale nedefinovatelně pikantní a zajímavá, jaké se vidí jen zcela výjimečně. Připočítáme-li dokonalou pleť, lehounce opálenou do barvy kávy se spoustou smetany, není divu, že Pepino se musel ovládat, aby na dívku přiblble necivěl – jak sám sebe v duchu vztekle napomínal.

Začali si povídat tak, jak si povídá devětadvacetiletý kluk s čtyřiadvacetiletou holkou, kteří si padli do oka. Pepino se dozvěděl, že se jmenuje Stanislava Oplová a říkají jí Stanka, právě dokončila právnickou fakultu, práva ji šíleně baví a zajímají, bydlí v Praze u rodičů a tady v západních Čechách je u babičky v nedaleké vesnici Semín na svých posledních prázdninách. „Pak už budou jenom dovolené,“ povzdechla si.

Ona se zas dozvěděla o něm, že se jmenuje Josef Čmelák a říkají mu Pepino, protože je černovlasý a snědý jak Talián, je inženýr chemik, ale chemie ho vůbec nezajímá, techniku vystudoval za socialismu jenom proto, že se nedostal na institut tělovýchovy. Taky žije v Praze, ale má už svůj vlastní byt na Jižním Městě v paneláku, kde bydlí i jeho rodiče. Tady je taky jenom na návštěvě ve vesnici Ulibná u tety, kde se budou o víkendu oslavovat dědovy pětasedmdesátiny. Přijel s rodiči a několik dní tu zůstanou. Když přišla řeč na to, že pracuje u firmy PROTECH, zeptala se, co tam dělá, a on jí vysvětlil, že momentálně nic, protože firma kupuje banku a jeho uvolnili od všech povinností, aby ve Vídni polodálkově jako postgraduál studoval bankovnictví.

„To si vás teda firma považuje,“ podotkla Stanka a Pepino se pochlubil, že u firmy začínal jako šofér, protože tehdy se mu nic lepšího nenaskytlo, a vypracoval se na poradce generálního ředitele.

„To se mi zamlouvá,“ řekla Stanka. „Mám ráda lidi, co se dokážou postavit bez fňukání ke každý práci… Je to asi slušný podnik, ten PROTECH, že vám dali šanci vyšvihnout se?“

Pepino přitakal, že je to moc slušný podnik, a nedodal už, že se v něm vyšvihnul zejména díky zorganizování dvou únosů dětí s přidruženou vraždou bodygarda a samostatné vraždy podnikatele Aloise Wolfa.

Potom si odběhl kousek dál pro svoje věci, rozprostřeli, co kdo měl s sebou k jídlu, a společně se naobědvali. Klark, který měl svůj charakter, zásadně odmítl všechno, co mu nabízel Pepino, s nímž stále ještě slovo neztratil, a provokativně hltal sýr, kterým ho krmila Stanka, přestože sýry nenáviděl. Když si později Stanka s Pepinem řekli, že si zaplavou, Klark se naježil a výstražně zavrčel, aby snad toho praštěného Pepina nenapadlo, že by ho mohl znova narvat do odporné vody.

„Proč vlastně nenávidí vodu?“ zajímalo Stanku. „Topil se někdy?“

„Nikdy v životě,“ ujistil ji Pepino. „Erdelteriéři vodu milují, ale on ji nenávidí už odmalička, a tak ho do ní nenutíme, jenom když je takovýhle vedro, tak se na to nemůžu koukat, jak funí, a do vody ho občas odvleču, přestože bojuje jak pominutý, že jsem pak samá modřina, viď, blboune?!“ pleskl Klarka po zadku a ten utrousil na půl huby:

„Ty víš, co mi můžeš!“

Není jenom krásná. Je taky chytrá, slušná, má smysl pro humor… Je prostě fantastická, říkal si Pepino, když spolu klábosili už asi tři hodiny a jemu stále víc leželo v hlavě, že je určitě zadaná a jeho bere jen jako zpestření jednoho dne u vody. To už si byl jistý, že by si nade všechno přál s ní pokračovat, ale zatím se mu jaksi nedařilo stočit řeč tak, aby se dozvěděl, jestli je volná a má-li on šanci. Bylo by proti zdravýmu rozumu, kdyby takováhle parádní holka volná byla, říkal si a měl vztek sám na sebe, jak ho to žere a jak ztratil ležérní suverénnost, s níž umí hravě balit ženské pokolení.

Pak řekla: „Musím se kouknout po Janě a Radkovi. To je sestřenice se svým klukem. Přišli jsme sem společně a zase se společně vracíme, protože lesem bych se sama bála. Jo, kde jsou ty časy, kdy jsem tu sama bezstarostně lítávala po houbách!“

„Jana s Radkem už na vás dávno šťastně zapomněli, tak je nerušte a domů vás doprovodím já,“ navrhl Pepino, zoufalý při pomyšlení, že ona ho odbyde: Fajn jsme si pokecali – ale tím to hasne.

Zasmála se: „Jana s Radkem jsou sice nepříčetně zamilovaní, ale zbytkem rozumu vědí, že s nimi jsem přišla a s nimi se zas musím vrátit domů.“

„Když jim povíte, že o doprovod máte postaráno, jako nepříčetně zamilovaným se jim uleví,“ vnucoval se Pepino. „Nebo se bojíte vydat se se mnou hlubokým lesem?“ žertoval, ale ona mu odpověděla docela vážně:

„Budete se divit – ale bojím. Ne že byste vypadal jako deviant-recidivista, ale abych někoho znala dvě hodiny a vyrazila si s ním do lesa, tak statečná opravdu nejsem.“

„Známe se už čtyři a půl hodiny a kromě toho jste si už tak koupila mýho Klarka, že kdybych se na vás křivě kouknul a vy jste zapištěla, nejspíš by mi vyjel po krku,“ plácal vesele Pepino, ale veselo mu vůbec nebylo v narůstajícím pocitu, že ona o něho nestojí tak, jako on o ni… ba že ona o něho nestojí vůbec. Vybičoval se však ke křečovitému zavtipkování: „Vy ale nejspíš máte strach, aby se někdo, do koho jste nepříčetně zamilovaná vy, nedozvěděl, že vás jednou doprovázel někdo jiný.“

Klark se tomu blábolu cynicky ušklíbl a Pepino si připadal jako úplný idiot. A rozechvěle čekal, co ona na to.

„Všelijaká ta příčetná i nepříčetná zamilování mám už naštěstí za sebou a pro zbytek života se už bez nich obejdu,“ řekla Stanka a znělo to, jako by tomu sama věřila.

Pepino okamžitě pookřál. Určitě je volná. Je to neuvěřitelný, ale bude to tak.

„No-no-no,“ zabroukal. „O tomhle si znova promluvíme, až vám bude šedesát. Pak vám možná budu věřit, že už jste s velkýma láskama skončila, ale spíš vám to věřit nebudu, protože vy jste přesně ten typ, co je sexy a atraktivní ještě i v důchodu.“

Klark si odfrkl a Pepino si byl jistý, že si myslí, že on se dneska ve slabomyslných blábolech přímo překonává.

„Děkuju za kompliment,“ řekla Stanka a Pepinovi připadalo, jako by se najednou uzavřela sama do sebe.

Znova znejistěl a v duchu úpěl: prostě to vořu. Nevím, jak na ni.

Vypadala teď, schoulená s koleny pod bradou, trochu vyhasle, a tak to zkusil jinak:

„Jestli jste se zklamala v nějakým pitomcovi, který si neuměl vážit toho, jak bezvadná jste holka… tak proto si snad nenamlouváte, že s tím nejkrásnějším, co v životě je – s láskou, že končíte?“

Pokrčila rameny a po chvilce mu odpověděla: „Nebylo to jenom jednou. Zpočátku se každý zdá být docela prima, ale za pár měsíců… Nakonec jste všichni stejní: jeden větší mizera než druhý.“

Po vyslovení téhle životní filozofie se měl Pepino tiše odporoučet, jak říká píseň – a rychle se vypařit. Jenomže Pepino, jehož zkušenosti se omezovaly na známosti s docela normálními, více či méně fajn dívkami, nic netušil o tom, že holka či žena, která se notoricky zklamává v partnerech a pro niž jsou všichni muži nepřátelé – je nějak poruchová, je v ní nějaká závada, a proto rychle od ní.

A tak Pepino, namísto aby vzal nohy na ramena, blaženě se culil, že ona je volná a on ji rychle přesvědčí, že ne každý chlap je ničema. Tohoto sebezničujícího úkolu se podjal tak vehementně, že i když domů se vracela s Janou a Radkem, svolila, aby zítra ráno pro ni přijel k babičce. Vyjedou si na výlet do padesát kilometrů vzdálených Mariánských Lázní.

Do Ulibné Pepino ujížděl na kole v jakési polopříčetné závrati a rozhodnut, že až se rodiče budou chtít po neděli vrátit do Prahy, on je tam jenom odveze a zase se sem vrátí a u příbuzných zůstane tak dlouho, dokud tu bude Stanka. Když si ten večer těsně předtím, než ulehl, vzpomněl, že za týden má odletět s Lenkou na čtrnáct dní do Řecka, v pyžamu seběhl ke svému autu, které stálo na zahradě za domem, a z auta jí zatelefonoval, že on odjet nemůže. Ale ať ona si ponechá oba poukazy a jede třeba s nějakou kamarádkou.

Lenka byla otrávená a podezíravá, on podrážděný… a ulevilo se mu, když mu asi po pěti minutách dohadování práskla telefonem.

Když Pepino balil novou dívku, vždycky si na první schůzky bral v podnikové půjčovně aut nějaký běžný vůz, aby si nepřipadal jako blb, který nemá čím okouzlit – kromě procovským fárem. Tentokrát však byl rád, že má své nové BMW nejposlednějšího typu, protože mu byl jakýkoli prostředek, i takový, jakým dřív opovrhoval, dobrý, dával-li šanci, že mu pomůže tuhle výjimečnou bytost získat.

Jenomže Stanka byla výjimečná též tím, že její reakce byly nepředvídatelné a určitě ne tuctové. Zatímco její babička, půvabná, trošku starosvětsky působící asi pětašedesátiletá paní, ho přivítala nadmíru přívětivě, jeho auto si prohlédla s obdivem a vlídně ho zvala do své úhledné venkovské vilky, Stanka, která byla ve chvíli jeho příjezdu v domě, ho sice taky uvítala přívětivě, ale když snědl několik babiččiných skvělých buchet s mákem, rozloučili se a vyšli, Stanka jeho BMW přejela pohledem neskrývaného despektu a ještě nad ním beze slova zavrtěla hlavou. A ač předtím rozmarně naladěná, do auta nasedala se stínem nevole ve tváři a jako by jí došla řeč.

„Copak se děje?“ zeptal se Pepino. A protože správně tušil, co se děje, dodal: „Nelíbí se vám naše podnikové auto?“

V duchu si sice vynadal, že na její písknutí je ochotný ze sebe dělat bezdomovce a vykládat, že tyhle hodinky mu půjčil bohatý strejda z Ameriky, ale důležité pro něho bylo, že napětí v její tváři se uvolnilo a skoro omluvně řekla:

„Nooo… myslela jsem, že je vaše.“

„A kdyby bylo? Muselo by to znamenat, že jsem pasák na výnosný štrece?“ nadhodil.

Pokrčila rameny: „Nemám zrovna zkušenost, že v tomhle státě si slušní a poctiví lidé vydělávají tak, že mají na superluxusní vozy.“

„Výjimky z tohoto pravidla neuznáváte?“ zeptal se.

„Ale jo… Karel Gott… a možná ještě někdo, o kom nevím,“ usmála se. „Ale mými názory se neznepokojujte, klidně si je vyložte tím, že jsme chudá rodina.“

„Já jsem taky z chudé rodiny,“ zdůraznil Pepino. „Táta je technik v Tesle, máti je dámská krejčová. Ale říkal jsem vám přece už včera, že jsem měl štěstí u firmy, která mi dala šanci. A to zas ovlivnilo můj názor: myslím si, že z deseti majitelů drahýho auta je jenom devět grázlů.“

„Jistě máte pravdu,“ připustila. „Ale naježím se, jak jen někoho vidím nasedat do něčeho lepšího než pět let starý favorit. Už jsem i zpytovala svědomí, jestli to není závist. Snad není. Jakmile překročím hranice směrem na západ, spadne to ze mne.“

„Cestujete hodně?“ zajímal se Pepino.

Doufal, že nikoliv, právě proto, že je chudá, ale že cestovat dychtí, a tím by si ji mohl získat. Dozvědět se, kam se touží podívat, zítra tam s ní odjede. Bylo to poprvé, co měl pocit, že musí nabízet něco víc než jenom sám sebe: vzhledného a chytrého hocha.

„Kde bych na to vzala,“ usmála se. „Ale loni a předloni jsem byla celé prázdniny v Anglii. Bylo to na inzerát v našich novinách, dobře situovaná rodina hledá anglicky mluvící vysokoškolačku na prázdniny k dětem. Vyměnili jsme si pár dopisů, taky mi telefonovali – a vybrali si mne.“

„Proč chtěli Češku?“ podivil se Pepino.

„Paní je Češka, která emigrovala a provdala se tam. Jsou bohatí, pán je ortoped, ale jí se stýská. Spíš než děti, kterým už je dvanáct a třináct, potřebovala někoho ona. Někoho, s kým by celé dny klábosila česky a o Praze. Ale co jsem chtěla říct: jsou velice bohatí, ale takovým lidem to ze srdce přeju.“

„U nás by byl jako ortoped na hranici existenčního minima, stál ve frontách na magistrátě na státní milodary na výživu dětí… ale netřeba si naříkat, my zas máme jiné boháče,“ mínil sarkasticky Pepino. „Mimochodem, časem i vy budete patřit mezi těch deset ze sta, co mají drahé auto, přestože nejsou gauneři. Právníci u nás vydělávají dobře, což je samozřejmě v pořádku.“

„Zbohatnutí mi nehrozí, nebudu dělat advokacii, ale nastoupím na státním zastupitelství. Ale i tam jsou platy slušné. Šla bych tam i za míň. Já totiž vystačím docela s minimem. Ale byla bych zoufalá, kdybych měla práci, která mě nebaví,“ vysvětlila mu dychtivým hláskem nasvědčujícím, že do práce se už těší.

Je fantastická, byl jí Pepino stále víc okouzlen. Sakra, musí mě chtít, jako já chci ji.

„Tu prokuraturu, tedy dneska státní zastupitelství, vám chválím,“ řekl rozšafně. „Taky by mě v roli právníka zajímalo zločince pronásledovat a ne hájit, čímž samozřejmě nemíním, že advokáti zastupují pouze zločince. Jenom se obávám, že s vaší povahou budete rychle rozčarovaná a moc zklamaná. Vím, co mluvím. Můj nejlepší kamarád Ivan, o pět let starší než já, je kriminalista, odborník na hospodářské delikty. Z těch všech omezování, na koho smí a na koho nesmí, je už tak otrávený, že jde od toho,“ upřímně ji varoval Pepino.

„Jsem mnohem míň naivní, než vám asi připadám,“ upozornila ho. „Vím, co mě čeká. A nejde zdaleka jenom o to, na koho si u nás policajt a státní zástupce může a nemůže troufnout. Jde taky o to, že už samotné naše zákony jsou formulovány tak, aby zejména hospodářská zločinnost měla zelenou.“

Pepino by si byl přál povídat si s ní o něčem docela jiném než o tom, co donekonečna probírali s Ivanem, ale správně věděl, že právě tohle je parketa, na níž ona může pocítit s ním souznění – se všemi příznivými důsledky pro něho z toho vyplývajícími.

„Celé ty komplexy všiváren u nás nastolených jsme s pocitem bezvýchodnosti probírali se zmíněným Ivanem tisíckrát,“ prozradil jí. „Přál bych si vás dva seznámit. Ohromně byste si rozuměli.“

Jestli si něco přál, pak bloumat s ní třeba lesem, držet ji za ruku a okolo ramen, dotýkat se její pleti… a zapomenout vedle ní na všechno, co otravuje život.

„Proč to ale ten Ivan chce vzdát?!“ byla rozhořčena. „Kdyby všichni takoví, jako je asi on, zlomili nad právem a spravedlností hůl – kdo u policajtů zůstane? Takoví, co umožňují beztrestnost ať už gaunerům Helbigovým nebo vrahovi Winkelbauerovi a mnoha dalším.“

„Co vy dneska víte, jak psychicky opotřebovaná tím nepřetržitým házením klacků pod nohy budete za deset let?“ řekl Pepino mírně a oba se na chvíli odmlčeli.

Pak přiznala: „Počítám s tím, že budu každou chvíli zoufalá i vzteklá svou bezmocností. Ale musím se naučit vystačit s pocitem, že dělám, co je v mých silách a v souladu s mým svědomím. Že jsem sice musela dát ruce pryč od gaunera, se kterým se nezištně kamarádí ten či onen prominent, takže se mu poskytla spousta času, aby s nadrancovanými stovkami milionů zahučel na Havaji nebo v Moskvě, ale budu vědět, že já jsem dělala všechno pro to, aby byl stíhán a aby se o tom veřejnost dozvěděla,“ hovořila se zápalem Stanka.

„Že byste se vypracovala na ministra spravedlnosti nebo prezidenta tohoto státu, to vám s vašimi postoji opravdu nehrozí,“ konstatoval Pepino.

„Z toho se přímo hroutím,“ ušklíbla se. „Nesmíte takhle deptat moje ambice.“

„Omlouvám se,“ zazubil se na ni Pepino svým bezchybným chrupem.

A ona si pomyslela, jak mile chlapecký je jeho úsměv, a že si musí dávat veliký pozor, aby se do něho nepobláznila.

„Celá vaše rodina je takhle zapálená pro spravedlnost?“ zeptal se Pepino. „Já si totiž myslím, že něco takového člověk v sobě nemá jenom tak – z luftu. Že to musí nasát od rodičů.“

Zamyslela se nad tím a po chvilce mu odpověděla: „U nás se o tom sice neteoretizuje, ale jedno vím docela jistě, že moji rodiče i prarodiče jsou do morku kosti poctiví. Nikdy nepřišli k ničemu jinak, než že si to vydřeli. Třeba ten rodinný domek, co má bábina v Semíně. Stavěli ho s dědou pět let vlastníma rukama.“

„Můžu se zeptat, jaké má povolání váš tatínek a maminka?“ zajímalo Pepina.

„Můj táta je technik u spojů, mamka středoškolská učitelka tělocviku a češtiny. Jenomže už dávno nedělá a je jenom v domácnosti – –“ Stanka se odmlčela a Pepino se měkce zeptal:

„Maminka je nemocná?“

„Ona ne, ale brácha není v pořádku,“ odpověděla Stanka váhavě.

„Promiňte, že jsem se ptal,“ přerušil ji rychle Pepino. „A nemluvte o tom, když vás to trápí.“

Pomyslela si, jak je jemný a ohleduplný, a pokračovala: „Přemek je o dva roky mladší než já. Když byl maličký, utrpěl těžký úraz. A… zůstaly mu následky. Není úplně nemohoucí, ale taky není úplně soběstačný.“

„Je mi moc líto,“ řekl tiše Pepino.

„Obraťme list,“ pousmála se na něho.

Potom už to bylo jenom nádherné. I ten den jako vymalovaný.

Bloumali lesy okolo golfového hřiště nad Mariánskými Lázněmi a smáli se a povídali si hlouposti jako dva mladí lidé, ale už žádní postpuberťáci, a těšil je každý letmý dotek. A začali si tykat. Na oběd ji vzal do hezké, ale jen průměrné restaurace, a i tak se kácela nad cenami v jídelním lístku a on jí přísahal, že takhle marnotratný je jenom napoprvé – ale ne naposledy. A ona se tomu smála.

Odpoledne, kdy vedro kulminovalo, tančili v dobře klimatizované kavárně, kde evergreeny v intimním tónu hrála docela dobrá kapela. Držel ji konečně v náruči, vdechoval svěží vůni její pleti a slova jim docházela. Byl vysoký a sahala mu jen po bradu a on se občas lehounce dotkl ústy jejích vlasů nad čelem… Byl skvělý tanečník a ona nic moc, ale poddajně se dávala vést a jemu připadalo, že ona tančí božsky. Po každém tanci ji políbil do dlaně a ona si říkala, že to snad není pravda, že ještě i dneska jsou na světě takovíhle kluci.

Domů se vraceli ještě za světla, aby babička nešílela, a ve chvíli, kdy měli les po obou stranách vozovky a jenom tu a tam je míjelo jiné auto, Pepino se zeptal:

„Když teď zastavím, propadneš děsu a začneš pištět?“

„Jestli propadnu děsu, tak budeš mít dost smůlu, protože ti bez pištění dám do zubů,“ vysvětlila mu mile.

„Jo? Tak to mi teda předveď,“ vybídl ji Pepino, boční cestou vjel pár desítek metrů do lesa, zastavil a objal ji.

„Máš kliku, že nejsem z lekavých,“ zamumlala mu do košile.

„Fakt mám kliku,“ souhlasil a políbil ji do vlasů. „Třesu se při představě, že seš v stavu mě zmlátit.“

„Pitomče,“ zamručela zas do jeho košile.

Uvolnil objetí svých paží a zvedl jí tvář ze své hrudi. Pak vzal její obličej do dlaní a pomalu ji líbal. Po chvilce se od sebe prudce odtrhli, protože ani jeden nemínil nic uspěchat.

„Panebože,“ povzdechl si Pepino, když se od něho odtáhla zpět na své sedadlo, „kdybys aspoň nebyla tak krásná.“

„Na nedostatek krásy si nemůžeš naříkat ani ty: černovlasej hezoun s šedomodrejma očima. Horší už je to s intelektem, tam už to dost vázne. Ale jsem skromná chudá holka a nemám žádné velké nároky.“

„Mám ti nařezat?“ zeptal se Pepino.

Když se jen smála, povzdechl si: „Víš, co je vůbec nejhorší?“

„Že jsem mnohem bystřejší než ty,“ hádala.

„Nejhorší je, že tě miluju – přestože jsi krásná hloupá husa,“ oznámil jí Pepino.

„To máš smůlu, hezoune. Protože já už se zamilovávat nemíním. Neřekla jsem ti to náhodou už včera?“

„Nevím. Blbosti neposlouchám,“ znova ji k sobě přitáhl a líbal ji.

Když se mu za okamžik vymanila, nastartoval, vyjel na silnici a sáhl po její ruce. Políbil ji a položil si ji na volant pod svoji dlaň.

„Přinutím tě, abys mě milovala, i kdybych měl – –“

„No… copak?“

„I kdybych ti měl chodit každej večer zpívat pod okno a tropit ti tak ostudu na celou vesnici.“

I kdybych si tě měl vzít, řekl sám sobě, a to tedy bylo SLOVO, uvážíme-li, že Pepino celé roky úporně a úspěšně čelil vdavekchtivým dívkám, protože vstup do svazku manželského bylo to poslední, nač by pomýšlel. Přesněji řečeno byl rozhodnut začít o tom uvažovat někdy tak po pětatřicítce.

Jenomže tahle holka… je prostě nádherná, věděl. A je nádherná nejen tím čumáčkem a figurkou, ale i zevnitř. Jediná z těch, co jsem kdy měl, včetně té, co mám, jí nesahá ani po kotníky, byl si jistý. Musím si ji získat a musím si ji udržet. Za každou, za jakoukoli cenu.

Když vstoupili do vilky paní Havránkové a Pepino jí podal průhlednou krabici se třemi překrásnými orchidejemi, které pro ni koupil v Mariánských Lázních, Stanka řekla:

„Korumpuje tě, bábi, aby mě uhnal. Ví, že je hezkej a já zas inteligentní, a myslí si, že by se to dobře doplňovalo. Já naopak myslím, že je to kombinace dost blbá.“

„Mne máte na své straně, pane inženýre, jste sympatický hoch… a nemusíte si mě kupovat tak drahými dárky,“ jemně se dotýkala překrásných květů.

„Paní Havránková, nemohla byste mi říkat Pepino?“ požádal ji.

„Ale ráda,“ mile se na něho usmála. „Posaďte se, Pepoušku. Smažila jsem koblihy, nedal byste si?“

„A jak!“ řekl Pepino.

Odcházel od nich po půlnoci s hlavou v oblacích.

Klark v tu dusnou noc ještě lítal po zahradě. Když Pepino prošel brankou, Klark ho přivítal, očichal a konstatoval:

„Á, mladej se nám zase zamiloval. Je ti přáno. Aspoň zas přijdeš na horší myšlenky.“

Pepino pořád ještě s tou hlavou v oblacích vyndal ze sáčku balvan šunky, podal mu ji a řekl: „To jsem ti přivezl z Mariánek – v nejšťastnější den mýho života.“

A Klark, pesimista povoláním, s plnou pusou se zašklebil: „Jestli mi to zopakuješ ještě za půl roku, tak s tebou přeplavu Labe.“

„Jistý úspěch už zaznamenávám,“ řekl Pepino samolibě Stance asi po týdnu, kdy se setkávali den co den. Aby jí byl nablízku, pobyt u příbuzných si prodloužil na neurčito, a rodiče nad ním jen pobaveně vrtěli hlavou, když je hodil do Prahy a hned se zas řítil zpátky. „Přinejmenším tvoje babička je už do mě zamilovaná.“

„To víš, po šedesátce už lidi ztrácej soudnost, aneb stáří rozumu nepřidá,“ mínila Stanka. „Kromě toho tebe a moji bábinu spojuje jídlo jako váš nejzásadnější smysl života,“ narážela na to, že Pepino, s nímž denně jezdí po západních Čechách a po Německu, ji neustále vodí do restaurací podle ní zbytečně luxusních. A pokud jde o babičku, ta je svou mlsností přímo proslulá v celé rodině. Jakmile to Pepino pochopil, měl po starosti, jak té milé paní Havránkové oplácet její přívětivou pohostinnost, již mu projevovala od prvního dne, co je Stanka seznámila.

„Podlejzavče!“ ucedila Stanka, když babička z dárkového košíčku vytahovala francouzské víno, šišku uherského salámu a italskou bonboniéru.

Jindy zas podotkla: „Vidím, že vy dva si úplně stačíte. Nevyrušuju vás?“

Ve skutečnosti se tetelila blahem, že Pepino a bábina v sobě nalezli zalíbení. Babičku milovala a správně pochopila, že Pepinovy sympatie k ní nejsou hrané ani účelové: prostě rád dává dárky a ke starším lidem má vřelý vztah. O svých vlastních rodičích i prarodičích vždycky mluvil s laskavým humorem.

„Právě jsme se s tvojí babičkou rozhodli, že si zítra uděláme výlet na celý den do Karlových Varů,“ oznámil Pepino Stance, když přišla do kuchyně, kde se cpal teplými palačinkami s domácím džemem. „Jestli se budeš slušně chovat, neskákat dospělým lidem do řeči a tak podobně, můžeme tě vzít s sebou.“

Babička se usmívala a Stanka se ušklíbla: „Jestli vám opravdu nebudu překážet, tak se ráda zúčastním.“ Výlet to byl moc hezký, bez jediného mráčku jak na obloze, tak mezi nimi třemi.

„Jsem šťastná, že ji máš rád,“ pohladila Stanka Pepina po paži, když babička na kolonádě odběhla napít se pramene. „Poznala bych, kdybys to jenom hrál.“

„V naší rodině z tátovy i z máminy strany jsou staří lidé ctěni a milováni,“ vysvětlil jí Pepino. „Bylo mi asi deset, když mi zemřela prababička, a dodnes si dobře pamatuju, jak jsme byli zoufalí.“

„Jenomže moje bábina je pro tebe cizí člověk,“ podotkla Stanka.

„No a? Ke starým lidem buď cit máš, anebo nemáš. Stejně jako třeba ke zvířatům. Nesnesu člověka, který miluje jenom svého psa, ale o cizího opuštěného by se nepostaral.“

„Víš, že ty seš vlastně moc hodnej kluk?“ řekla Stanka zjihle.

Pokrčil rameny: „Jinou volbu vlastně ani nemám. Když máš něco v genech po rodičích a navíc to nasáváš v rodinném prostředí… Když jsem byl malý, bydleli jsme ve škaredým karlínským činžáku. Pod námi žila chudá osamělá babka. Naši na tom taky nikdy nebyli nějak skvěle, ale každou chvíli mi máma strčila talíř s buchtami, se závinem, kastrůlek s kusem pečeného kuřete… abych jí to odnesl.“

Když se k nim znova připojila paní Havránková, Pepino se zeptal: „Tak kampak vás, děvčata, pozvu na oběd? Máte nějaké speciální přání?“

„Jo, to bych měla,“ ozvala se rychle Stanka. „Vzhledem k těm cenám tady navrhuju koupit loupáky, ten tu snad nemůže stát víc než pětatřicet korun, sníme si je v parku a pořádně se nadlábneme až doma. Jsou tam od včerejška bramborové knedlíky, opečeme si je s cibulkou a vajíčky.“

„Mám koupit loupák každému extra anebo myslíš, že by nám dva stačily?“ zeptal se jí Pepino.

„Záleží na tom, jak jsi při penězích,“ řekla Stanka.

„Tak podívej, miláčku, ty si někde kup rohlík, možná že se ti podaří sehnat něco ještě i levnějšího, a ve dvě hodiny se zase setkáme u téhle lavičky – protože my odcházíme na oběd,“ vzal Pepino paní Havránkovou pod loktem a vykročil.

„Ale? Jdeš přece jenom s námi? Přešla tě chuť na loupák?“ zasmála se paní Havránková, když se k nim vnučka přidala.

„Jdu s vámi, protože bez mého dohledu byste v tý vaší rozcapenosti byli schopni posadit se do Puppu,“ řekla Stanka rozmrzele. Pak dodala: „Až začnu vydělávat a vymaním se z notorické platební neschopnosti, pozvu vás na oběd já.“

„Už se nemůžeme dočkat,“ ujistil ji Pepino. „Tejden chronicky ohřívaný buřty na stojačku u stánku miluju. A víc ty bys do nás nevrazila, ani kdybys byla v balíku,“ škádlil ji.

„Jsi bystřejší, než jsem myslela,“ přikývla Stanka.

„Takže kam?“ zamyslel se Pepino. „Do toho Puppu se posadíme, až si sem vyrazíme my dva sami, paní Havránková. A dneska navrhněte vy, kde se naobědváme. Vy to tu přece znáte.“

Cestou se zmínila, že nebožtík manžel byl u dráhy, ta tu měla rekreační středisko a několikrát tu byli na dovolené. „No, jestli si, Pepoušku, opravdu smím vybrat, tak bych ráda viděla, jak to teď vypadá v tom Orlíku, kam jsme s manželem jezdívali,“ navrhla.

„Výborně!“ provolal Pepino a vybídl ji: „Takže nás povedete, ano?“

„V tomhle pařáku,“ bědovala Stanka, „my se plazíme přes půlku Varů jenom proto, abys zjistila, že Orlík se teď jmenuje Deutschland uber alles a k pizze – porce za šest stovek – se přehrávají pornovideokazety s dětským obsazením.“

„Třeba budeš mile překvapená,“ chlácholil ji Pepino. „Možná že je tam jen prostý erotický salon za lidové ceny pro nižší střední vrstvy.“

Orlík se dnes jmenoval Glocke, obsluha i jídlo byly dobré a za oběd pro tři Pepino zaplatil čtrnáct set korun. Stanka oznámila, že je to naposled, co si vyjela se dvěma nebezpečnými šílenci, a Pepino ji uklidňoval, že na zdejší poměry pořídili oběd velmi levně. Když tu byl nedávno se svým šéfem na nějakém jednání, oběd pro čtyři osoby stál šéfa bez dvou stovek sedm tisíc. Babičku to potěšilo a přestala si vyčítat, že mladé zavedla do tak drahé restaurace, a Stanka si neodpustila otázku:

„Ten váš PROTECH kšeftuje s naftou a výlety do Varů si dopřáváte z miliardových daňových úniků?“

„Přesně tak,“ souhlasil Pepino. „A už se tím ani nemusíme tajit, protože nedávno jsme se dozvěděli v televizi, že i kdyby se daňové úniky z manipulace s naftou někomu prokázaly, naše zákony je stejně neumožňují stíhat.“

To už se zase vraceli ke kolonádě a Stanka najednou vyhrkla:

„Pavlíno!“

„Stanko!“

Vzápětí se objímala s rusovláskou asi tak svého věku, jedna brebentila přes druhou, zatímco Pepino s paní Havránkovou si ve výloze prohlíželi nádherný křišťál. Konečně si na ně Stanka vzpomněla, představila jim svoji spolužačku z gymnázia, se kterou se už neviděla řádku let, protože se provdala do Francie, a nakonec řekla:

„Pavlína je tu s manželem, ten teď zrovna hraje tenis. My dvě toho máme spoustu k povídání, vás bychom s tím leda nudily –“

„Samozřejmě,“ přerušil ji Pepino. „Jak jsi tuhle správně řekla: já a tvoje babička si stačíme. Takže… od tří hodin budeme sedět tamhle naproti v cukrárně U Karolíny. Jestli nepřijdeš do tmy, odjíždíme bez tebe.“

„Budu tam po třetí,“ slíbila Stanka a odhopsala s kamarádkou.

Pepino s paní Havránkovou se procházeli parkem a pak seděli ve stínu na lavičce, když si postěžovala, že ji začínají bolet nohy, protože na vysoké podpatky není zvyklá, nosí je málokdy. Byla dnes elegantní, jednoduchý střih hedvábných šatů neprozrazoval, že jsou deset let staré, a husté, ocelově šedivé vlasy jí Stanka načesala do slušivého účesu. Ale i když byla elegantní, v její tváři i chování stále bylo něco, pro co Pepino nenalézal jiné označení než starosvětskost, a působilo to jak balzám na duši.

„Nudím vás,“ řekla omluvně, když si uvědomila, že převážně povídá ona sama a ten milý hoch jen pozorně naslouchá a klade otázky nasvědčující, že ho zajímá všechno, co mu vypráví.

„Vůbec ne,“ ujistil ji Pepino docela podle pravdy. „Mám už jen jednu babičku, která žije v Praze, a navštěvuju ji dost často: Starší lidé na mě působí tak… uklidňujícně. Je s nimi příjemná pohoda ve srovnání s džunglí, kterou je člověk dneska obklopen v práci a tak vůbec.“

„A vaši rodiče, Pepoušku? S těmi si taky rozumíte?“ zajímalo paní Havránkovou.

„Jsou moc prima,“ řekl Pepino. „Bydlíme ve stejným baráku na Jižním Městě a navštěvujeme se denně. Jenomže jsou ještě moc aktivní, a tak je štvou stejné a podobné ničemnosti jako mě. S nimi tedy na lepší myšlenky moc nepřijdu. Zatímco babička povídá spíš o minulosti – jak byla krásná.“

„Pochopitelně,“ usmála se paní Havránková. „Nacismus, stalinismus… to všechno pozapomínáme, zůstává jen zidealizovaná minulost, která byla krásná, protože jsme byli mladí, zamilovaní, život před sebou.“

Když ji pozval, aby s ním a se Stankou jela pozítří na výlet do Mnichova, a ona se upejpala, že starý člověk se nemá mladým věšet na krk, Pepino řekl:

„Nikdy nezvu nikoho jenom ze zdvořilosti, když mi není milý a nechci s ním doopravdy být. Budu opravdu rád, když s námi zase pojedete. A jak ráda vás má Stanka, to vám jistě nemusím připomínat. Prostě – jedete s námi!“

„Stanička říká, že jste moc hodný chlapec,“ pokyvovala hlavou paní Havránková. „Ale ona je taky hodná holčička. Vždycky nám dělala jenom radost. Nejlepší ve škole, pracovitá, dobrosrdečná… Mockrát jsem dceři a zeťovi vyčítala, jak málo se o ni zajímají, jak ji skoro až… odstrkují. Zvlášť když byla ještě malá, tak to mě i manžela velice trápilo. Snažili jsme se sice jí to vynahrazovat, ale to víte, ty kilometry mezi námi, a hlavně: rodiče jsou rodiče a nikdo je dítěti nahradit nemůže.“

„Že by ji odstrkovali?“ žasl Pepino. „Takové parádní dítě!“

„To víte, Pepoušku, je tam ten nešťastný Přemek. A od toho jeho neštěstí… všechno se točí jenom kolem něho.“

„Stanka se mi zmiňovala,“ přikývl stále ohromený Pepino. „Nějaký úraz a trvalé následky. Ale že by proto rodičům přestalo záležet na druhém dítěti?!“

„Rodiče vždycky víc obletují slabší dítě než to silné,“ mínila paní Havránková. „Ale nesmí se to přehánět. Nesmí se rodinný život točit jenom kolem toho postiženého a druhé dítě přitom přezírat. Jo, to jsou ty jejich výčitky svědomí vůči Přemečkovi,“ utřela si slzy. „Vyprávěla vám Stanka, jak se to přihodilo?“

Pepino jen mlčky zavrtěl hlavou.

„Stance tehdy bylo šest, Přemečkovi čtyři. Naši mladí měli starou škodovku a chystali se na víkend k přátelům na chalupu. Bylo to v únoru, a když v pátek odpoledne měli vyjet, skoro si to rozmysleli, protože po oblevě začalo mrznout a v televizi varovali, že silnice jsou zledovatělé. Pak přece jenom vyjeli. A havarovali. Nebyla to zeťova vina, auto proti nim se dostalo do smyku a vyhodilo je z vozovky. Všichni dopadli jen s potlučením, ale Přemeček to odnesl. Těžký otřes mozku a něco s páteří. Rok po nemocnicích… a pak už nikdy nebyl to, co býval: chytré, veselé, živé dítě.“

„Ach bože,“ povzdechl si Pepino.

„Není ochrnutý, to ne,“ pokračovala zadrhnutým hlasem paní Havránková, „pohybovat se může, i když ne úplně dobře… Nejhorší je to s ním duševně,“ teď už jí slzy tekly proudem. „Dokázal projít jen dvě třídy zvláštní školy… nemůžete ho pustit samotného na ulici… Dcera a syn si nikdy neodpustí, že tehdy tak neodpovědně vyjeli… Ale proto přece nemuseli skoro zapomínat, že mají ještě druhé dítě, že ano,“ neustále se k té bolestné myšlence vracela.

Pepino si v tom okamžiku sliboval, že Stance dá všechnu lásku světa, kterou jí nedali rodiče.

„Stanka naštěstí i přesto všechno vyrostla v báječné děvče,“ řekl.

„To ano,“ přitakala paní Havránková, „ale jinak to dítě kousíček štěstí nemá. Jak kdyby se jí smůla lepila na paty. Věřil byste, že ještě ani jednou neměla štěstí na slušného partnera? Ne že by jich vystřídala tucet. Měla jen tři známosti. A z každého se za pár měsíců vyklubal darebák.“

„To snad není možné,“ nevycházel z úžasu Pepino. „Je přece tak milá a krásná. Musí ji milovat každý, na koho si ukáže.“

„Divil byste se, Pepoušku, co se u mě naplakala. A ne že by si začínala s nějakými od pohledu lumpy. Znala jsem je všechny tři. Vypadali slušně, spořádaně, byli vzdělaní. Jenomže za chvíli Stanka vždycky zjistila, že jemu jde o to užívat si na všech stranách, a když nebyla srozuměná s tím, že on zahejbá, tak ji opustil.“

Znovu si slíbil, že on jí dá všechnu, všechnu lásku světa.

„Mám ještě jednu dceru, ta má domek sto metrů ode mě,“ řekla paní Havránková, když přestala slzet. „Tihle mladí mají tři děcka, Janičku, Honzu a Libora, a jsou to moc hodný vnoučata… ale něco vám, Pepoušku, prozradím: ze všech vnoučat mám nejradši Staničku.“

„To je moc dobře,“ ujistil ji Pepino. „Ona to taky asi ze všech nejvíc potřebuje.“

„Já vím, já vím,“ přitakala a zeptala se: „A vy máte sourozence nebo jste sám?“

„Já jsem jedináček,“ přiznal Pepino. „A jen doufám, že to na mně není moc poznat.“

„Byl to nádherný den,“ pochválila si paní Havránková, když se v rozesmáté pohodě vraceli už za tmy domů.

Za tři týdny Pepino se Stankou odjížděli do Prahy, paní Havránková poplakávala a Pepino ji utěšoval, že nejméně na jeden víkend v měsíci se Stankou vždycky přijedou.

Nebe bylo stále bez jediného mráčku. Pepino si říkal, že to snad je sen, ze kterého se probudí: tak bezvýhradně si s někým rozumět. Nebylo nic, nač by on a Stanka neměli stejný nebo podobný názor, nebylo nic, co by jednoho na druhém rozlaďovalo, nebylo zapotřebí kompromisů, protože oba chtěli vždycky totéž. To se mu ještě nepřihodilo s žádnou holkou, ona to ještě nepoznala s žádným klukem.

Cestou do Prahy se Stanka zničehožnic zeptala: „Pepi, jak jsi říkal, že se jmenuje ten tvůj kamarád u kriminálky? Ivan Zemánek?“

„Ano, kapitán Ivan Zemánek,“ přikývl Pepino. „Proč sis na něho zrovna teď vzpomněla?“

„Není on náhodou major?“

„No jo, je, povýšili ho teprve nedávno, ještě jsem si na to nezvykl,“ pousmál se Pepino vzpomínce, že Ivana povýšili pár měsíců poté, co spolu letos v březnu zavraždili Wolfa. „No co se o něho najednou zajímáš?“ zaurgoval. Vzápětí si vzpomněl: „Už vím, slíbil jsem ti, že vás seznámím. To samozřejmě platí.“

„Prima! Ale zrovna teď jsem si na něho vzpomněla proto, že včera o něm psali v novinách.“

„Ale? Copak?“ zajímalo Pepina a měl vztek sám na sebe, že jím projela vlna strachu, aby to nebylo něco neblahého. Únos Heluny policie sice nikdy nevyšetřovala a únos Bohunka, zavraždění Bechra a Wolfa byly odloženy s tím, že šlo o vyřizování účtů mezi naftařskými gangy… ale přece jenom věděli dobře, Pepino i Ivan, i když o tom nikdy nemluvili, že i u profesionálně nejdokonaleji provedeného zločinu se náhodně může vynořit nějaká stopa…

„Ale představ si, Pepi, že autem havaroval a zabil se soudce Antonín Plachta. Předseda senátu u soudu v Praze. Lidi na jeho pracovišti vypověděli, že odcházel z práce a nasedal za volant svého auta nanejvýš rozčilený. A víš z čeho rozčilený?! Z návštěvy majora kriminálky Ivana Zemánka… No co tomu říkáš?“

Pepino pokrčil rameny: „Co bych tomu mohl říkat, když nevím nic bližšího. Možná si s ním Ivan zašel promluvit o nějakém zvlášť otřesném aspektu některého případu, který on vyšetřoval a ten Plachta ho soudí… Co já vím… Nic bližšího noviny nenapsaly?“

Stanka zavrtěla hlavou: „Ne, byla to jen stručná zpráva.“

„A co televize?“

„V čase televizních zpráv jsi mi ještě dělal obscénní návrhy na bábině zahradě,“ připomněla mu Stanka.

„Nefandi si, miláčku. Až budu chtít někomu dělat obscénní návrhy, tak si k tomu vyberu sexy holku. Ale jak se říká: přání je otcem myšlenky. Příliš toužíš po mých obscénních návrzích a v důsledku toho –“

„– ztrácím soudnost i příčetnost,“ ušklíbla se Stanka. „Koukni, Pepi, mně fakt vůbec nevadí, že seš blbej. Ale samolibej blbec, to už je trochu moc i pro moji nenáročnost a toleranci. Proč ty vlastně nejsi ministr, abys všechny tyhle vrozené vlastnosti mohl bohatě rozvíjet?!“

„Šílíš? Copak by mezi sebe pustili někoho, kdo má IQ nad osmdesát?“ chechtal se Pepino.

„Pravda je, že blbí – kromě několika z nich – oni nejsou,“ připustila najednou docela vážně Stanka. „Naopak. Pokud jde o jejich vlastní prospěch, teda klobouk dolů, na to mají IQ v pásmu subgeniality.“

„Ba přímo geniality,“ upřesnil Pepino.

„Jo, ten Plachta a Ivan,“ pokračovala Stanka. „Že zrovna tohohle pana předsedu senátu by rozčilil nějaký příšerný aspekt nějakého případu, to se mi moc nezdá. Tenhle Plachta přece zrovna teď soudil případ chlápka, co dlouhodobě týral svoje dvouleté dítě, až nakonec na jedno poranění hlavičky zemřelo,“ vysvětlovala Stanka a hlas se jí zlomil.

„Takovou zrůdu bych dokázal na místě oddělat,“ řekl Pepino hlasem podbarveným zuřivostí a vzápětí se v duchu napomenul, aby příliš nedával průchod svým emocím, čeho by byl či nebyl schopen.

„Nesmysl,“ namítla Stanka. „To by bylo pro takovou zrůdu příliš rychlé a snadné vyváznutí. To pravé pro takového je měsíce a měsíce se vlekoucí vyšetřování a proces – –“

„V průběhu kterého dostane prezidentovu milost,“ podotkl cynicky Pepino.

„Hele, Pepi, ve státě, kde jsou svobodné volby, se lidmi zametá jenom tak dlouho, jak dlouho si to nechávají líbit,“ mínila střízlivě Stanka. „Takže přestaň hledat vinu v mocných a obrať se do našich vlastních řad: napsal jsi někdy jediný protestní dopis, zorganizoval jsi někdy jedinou protestní petici?!“

„Samozřejmě že ne. Byla by to ztráta času,“ řekl Pepino.

„Tohle je zásadní argument všech pohodlných,“ vypěnila Stanka.

„A že jsem tak smělý, co jsi kdy sepsala a zorganizovala ty?“ zeptal se posměšně Pepino, absolutně si jistý, že nic právě tak jako on, přesněji řečeno podstatně méně než on, protože on organizoval aspoň vraždy a únosy.

„Já?!… Na fakultě několik podpisových akcí: aby katolická církev neuchvátila hradčanskou katedrálu, dále jsme podpořili železničáře, taky jsme požadovali osvobozující rozsudek pro sochaře Opočenského…“

„Vážně?“ žasl Pepino.

„Jo. Vážně. Protože vycházím z jistoty, že mocní se třesou o svoje křesla, a tak se podělají a couvnou, když tu a tam si voliči zadupou,“ tvrdila Stanka.

Pepino zamyšleně připustil:

„Možná máš pravdu. V těchhle případech se fakt podělali a couvli. Dokonce i pokud jde o pana Opočenského. V osvobozujícím rozsudku jistě sehrály roli ty akce v jeho prospěch.“

„O tom vůbec nepochybuj,“ byla pevně přesvědčena Stanka. „Ale ty máš tak dementně rozbíhavé myšlení, že člověka nenecháš souvisle dokončit jediný námět. Takže zpět k Plachtovi. Kolik bys myslel, že přiklepnul chlapovi, který dlouhodobě mučil malé dítě, až nakonec zemřelo?“

„To není tak těžké uhodnout,“ odpověděl znechuceně Pepino. „Sedm let, takže za čtyři roky ho máme zase šťastně na svobodě, aby týral a vraždil další děti.“

„Omyl! Dal mu tři roky, takže na svobodě ho budeme mít už po odsezení poloviny trestu neboli za půldruhého roku,“ řekla Stanka.

„Ne… To snad ne…“ vydechl jaksi ztěžka Pepino a bezmála přehlédl stopku. „Kruci!“ razantně zabrzdil. Pak zlostně řekl: „To nemáme lepší téma na závěr dovolené?!“

„Ach jo,“ povzdechla si Stanka a chvíli oba mlčeli.

Byl to ale Pepino, kdo se k tématu opět vrátil.

„Doufám, že ten křivák soudce neměl konec moc rychlý. Že si v troskách auta chvíli něco přetrpěl.“ A sám sobě pro útěchu dodal: „Takovejhle rozsudek si naštěstí Vrchní soud nedovolí potvrdit. Tam mu určitě pár let přihodí.“

Stanka zavrtěla hlavou: „Nemůžou. Státní zástupce se totiž neodvolal.“

„Co-že?!“ vykřikl Pepino a současně snížil rychlost ze stovky na sedmdesát, protože mu došlo, že jeho způsobilost k jízdě utrpěla povážlivé trhliny.

„Odvolal se pouze obhájce toho grázla,“ řekla Stanka. „Takže Vrchní soud má jenom dvě možnosti: rozsudek Městského soudu potvrdit nebo trest ještě snížit.“

„Proč jen v tom autě s Plachtou neseděl taky ten státní zástupce,“ řekl rozezleně Pepino.

„Poraď Ivanovi, aby ho taky navštívil,“ navrhla Stanka. „Kdyby to náhodou bylo se stejným úspěchem jako u Plachty, pak bych mu každý měsíc vypracovala seznam, koho poctít návštěvou.“

„Ještě dneska se pokusím z Ivana vypáčit, o čem s Plachtou mluvil,“ slíbil si nahlas Pepino.

„Myslíš, že ti to prozradí?“ zajímalo Stanku. „Strašně ráda bych to věděla.“

„Nevím, jestli mi to prozradí,“ odpověděl Pepino, přestože si tím byl jistý. To, co už s Ivanem prožil, bylo podmíněno absolutní vzájemnou důvěrou. „Anebo mi to taky může prozradit, ale s tím, že o tom s nikým dalším nesmím mluvit.“

„Pak mi ale radši řekni, že nic nevíš. Protože jinak bych to nevydržela a budu to z tebe páčit,“ řekla docela rozumně Stanka. „Ale teď už bychom se opravdu mohli bavit o něčem nedeprimujícím.“

„Jasně,“ souhlasil Pepino. „Vyprávěj mi třeba, co je na mně tak fantastickýho, že ses do mě zbláznila na první pohled.“

„Kdybych ti začala vyprávět, co jsem si o tobě myslela na první, druhý, ale i dvacátý pohled… tak propadneš takové depresi, že to napálíš do nejbližšího sloupu.“

Zbytek cesty už plácali nesmysly jako dva zamilovaní při návratu z více než zdařilé dovolené.

Bylo pozdní odpoledne, když Pepino zastavil před ponurým holešovickým činžákem a řekl k vzadu na sedadlech pospávajícímu Klarkovi:

„Hezky čekej, máš tu chládeček, za chvilku jsem zpátky.“

Klark, kterého ještě před Prahou nechali vylítat na louce, se jen protáhl a zívl.

„Že by auto ohlídal například před zloději, to předpokládám nehrozí?“ zeptala se Stanka, když se s Klarkem zdvořile rozloučila.

„Ne, to opravdu nehrozí. Zlodějům by dal pac a uvažoval, že o nic nejde, protože proti mně si prakticky s nikým pohoršit nemůže,“ domníval se Pepino.

„Důležité je, že hrozivě aspoň vypadá,“ mínila Stanka.

Když Stanka s Pepinem a zavazadly vyšli do čtvrtého poschodí – výtah právě nejezdil – a Stanka odemkla dveře bytu, z kuchyně se vynořila její matka. Nevědět Pepino, že je jí pětačtyřicet let, byl by jí hádal zhruba o deset víc, přestože její tvář i postava prozrazovaly, že kdysi to musela být krásná žena. Předčasně starou ji dnes činil ten hořký rys kolem úst, povislé koutky rtů a vyhaslý pohled očí. Halabala, zřejmě vlastní rukou nakrátko sestřihnuté rovné vlasy, jimž prorůstající šediny dodávaly myší barvy, nemanikúrované ruce a jakési ponuře hnědé, plandavé, byť čisté šaty… to všechno budilo dojem, že tahle paní přímo na odiv staví… Co vlastně? kladl si Pepino otázku. Svůj nezájem o vlastní osobu? Své bolestínství? Svoje sebeobětování?

Vpravdě však otřesný byl její absolutní nezájem o dceru.

„Ahoj, mami,“ pozdravila ji vřele Stanka a ona odpověděla ahoj tónem, jakým pozdravíme souseda, proti němuž sice celkem nic nemáme, ale příjemný nám taky zrovna není. Že by k dceři pokročila, objala ji a políbila – neviděly se přece několik týdnů – o tom už vůbec nemohlo být řeči. Učinila to však Stanka a matka při jejím polibku na tvář stála s rukama svěšenýma jak strašák v poli.

Pepina napadlo, že Stanka se možná namáhá jenom kvůli němu, protože za matčinu urážející netečnost ke své osobě se stydí.

Když Stanka matce Pepina představila, podala mu sice ruku, ale bylo to jako vzít do dlaně leklou rybu. Pepino zablábolil banální zdvořilost a paní Oplová vzápětí řekla: „Promiňte, ale mám nějakou rozdělanou práci v kuchyni,“ a vrátila se tam.

Z předsíně byly otevřeny dveře kromě do kuchyně ještě do nevelké manželské ložnice a Pepino letmým pohledem zaznamenal, že byt je sice zařízený skromným sektorem, ale všude pořádek a čisto… a tatáž ponurost, jaká čiší z paní Oplové.

„Kam ti můžu dát ty bágle?“ zeptal se Pepino Stanky, která tu taky stála, jak kdyby z ní náhle vyprchala všechna svěžest.

„Tadyhle do mého pokoje,“ otevřela dveře, za nimiž byl asi dvanáctimetrový pokojík, jemuž útulnosti dodávaly police se spoustou knih, pestré polštářky rozhozené po gauči a pár plakátů na stěnách. Pepino si povšiml, že všude jsou vrstvy prachu. Paní Oplová nejspíš po týdny dceřiny nepřítomnosti do jejího pokoje nevešla. Co je tohle za matku?! lomcovalo Pepinem.

„Posaď se,“ vybídla Pepina Stanka, ale očividně se jí ulevilo, když odpověděl: „Ne, díky, víš, že mám v autě Klarka.“

V tom okamžiku se za stěnou ozvaly vřeštivé zvuky, jako když někdo pustí rádio naplno a zběsile protáčí stanice. Pepino se lekl a Stanka s rozpačitým pousmáním podotkla: „To zas Přemek blbne s rádiem.“

Pokud Pepino čekal, že klukovi někdo rádio vezme nebo je ztlumí, nestalo se tak. Když za chviličku byt opouštěl, rádio stále řvalo a paní Oplová, k otevřeným dveřím do kuchyně v tu chvíli otočena zády, ani nemohla slyšet, jak jí Pepino říká na shledanou.

Stanka ho vyprovodila až na schodiště, a když za ním dole zaklaply domovní dveře toho ponurého činžáku a ještě ponuřejší atmosféru bytu Oplových, Pepino si zhluboka vydechl. Domů na Jižní Město ujížděl s hlavou plnou úvah, jakým způsobem by Stanku z toho neutěšeného prostředí co nejrychleji vysvobodil. Musí pro ni sehnat byt. Že se nerozhodl okamžitě se s ní oženit a nastěhovat ji k sobě, nebylo díky zbytkům zdravého rozumu, který by mu napověděl, že je šílenství oženit se s dívkou, kterou nezná ještě ani celý měsíc, ale díky tomu, že nevěřil, že Stanka by si ho tak rychle vzala.

Když přijel domů, Klark s ním ani nevstoupil do výtahu, ale řítil se schodištěm vzhůru, aby se zuřivým drápáním na dveře domáhal vstupu do bytu Pepinových rodičů. Dveře se okamžitě rozlétly, protože paní Čmeláková synovo auto vyhlížela už dobré dvě hodiny, takže byla na Klarkův útok připravena.

Pepino vyjel výtahem ke svému bytu, dvě cestovní kabely hodil na zem v předsíni, v koupelně si opláchl ruce a obličej, překontroloval, jestli mu matka dost zalévala kytky, a pak už vyšel, aby seběhl o poschodí níž, kde bydleli rodiče. Ze schodiště se ještě vrátil, protože si vzpomněl, že má pro rodiče dárky – pro matku parfém, pro otce sadu švédského nářadí.

Matka ho přivítala, jako by se vrátil z dvouletého putování Afrikou, a ne po třech týdnech, během nichž obden telefonoval. Pověsila se mu na krk, Pepino ji lehce pozvedl a zatočil se s ní po předsíni.

„Už se nám po vás, kluci, moc stejskalo,“ řekla paní Čmeláková synovi a erdelovi, jenž úpěnlivě vylizoval misku, na kterou mu dala guláš. Dával tak najevo, že s Pepinem většinou hladověl.

„Přibral dobře dvě kila. Určitě jsi ho cpal sladkostmi,“ obvinila matka Pepina.

„Pochopitelně! Každej den jsem zadělával na buchty a lívance, aby si dával do nosu,“ odsekl Pepino.

Klarkova vášeň pro domácí sladká jídla byla přímo proslulá. Jednou si vyskočil na stůl a spořádal celý pekáč ještě teplé borůvkové bublaniny.

„Co to tu tak smrdí na celý kolo?“ začenichal Pepino a hrnul se otevřít troubu.

Matka ho rychle odstrčila: „Peču šunkofleky,“ jmenovala jídlo, které Pepino nenáviděl.

Pepino znova začenichal: „Nechci se ukvapovat, ale odhadl bych to na kotlety plněný houbama.“

„No to určitě!“ řekla paní Čmeláková. „A co se vůbec staráš?! Přece bys nejedl něco, co smrdí na celý kolo!“

„A kde je vlastně táta?“ zeptal se Pepino. Věděl, že otec touhle dobou už dávno bývá z práce doma.

„Ale navařila jsem dneska pro babi, tak jsem ho k ní poslala, aby jí to nastrkal do mrazáku. A potom od ní volal, že si vzpomněla, že s ní musí zajet na hřbitov. Už by tu měl být každou chvíli.“

„Co že jste ji nepozvali na večeři?“ věděl Pepino, jak babi na něm visí.

„Zlomil se jí přední zub a do příští středy, než jí to zubař spraví, nechodí do společnosti, protože si připadá, že není sexy. Konec citátu,“ vysvětlila Pepinovi matka.

Pepino zvedl telefon, vyťukal babiččino číslo a řekl: „Čau, bábi! Zítra odpoledne přijdu na kafe.“

„Tak to teda ne,“ ohradila se babička. „Jsem bez zubu a připadám si trapně.“

„Tvoje starosti na moji hlavu,“ zaúpěl Pepino. „Tu francouzskou kolínskou teda leju do záchodu. Anebo s ní obdaruju první frivolní cuchtu, co potkám.“

Babiččina velká starost totiž byla, aby ten náš chlapec nenaletěl nějaké frivolní cuchtě.

Nakonec se dohodli, že příští středu, kdy ona už znova bude sexy, Pepino ji vezme na večeři do restaurace.

„Rodiče neber, Pepánku,“ zaševelila ještě babička. „Víš, že jsou to už starý nudný lidi. Vyrazíme si sami my dva.“

Byla to opravdu soudržná a milující rodina, tihle Čmelákovi.

Když se za chvíli vrátil pan Čmelák, dal synovi dvě herdy do zad a sdělil mu, že on si umí moc dobře představit, co ho na té vesnici drželo. Pepino mu odpověděl, že to si naštěstí představit nedovede, protože kdyby si to představit dovedl, práskne to s ním o zem.

Pak usedli k večeři, samozřejmě že to byly Pepinovy nejoblíbenější kotlety plněné hříbky, jejichž vůně se mísila s mdlou vůní růží ve džbánu uprostřed jídelního stolu… a Pepina bodlo u srdce, když si ve svém útulném a láskyplném domově představil Stanku v tom bezútěšném bytě s tou zapšklou osobou… Jaký je asi Stančin otec? napadlo ho. Stejný jako jeho manželka? Jistěže stejný. Být normální, tak s ní nevydrží.

Když se Pepinovi rodiče v půl osmé šli posadit k televizním zprávám, Pepino se s nimi rozloučil a vrátil se do svého bytu. Klarka ponechal u rodičů, ať si ho zas užijí oni. Klark ostatně nedal ani mrknutím najevo, že by odešel s tím přiblblým Pepinem, který ho skoro každý den násilím smočil někde v rybníce anebo u dědy na zahradě za ním lítal s hadicí, aby ho pokropil.

Jakmile za Pepinem zaklaply dveře jeho bytu, vyťukal číslo Ivana, který bydlel v sousedním domě. Telefon zvedl Ivan, jeho hlas byl veselý a bezstarostný, ale Pepino si uvědomoval, že to může být taky jenom proto, že Ilona je na doslech. Domluvili se, že po deváté, až půjde Evička spát, Ivan zajde k Pepinovi.

Bylo čtvrt na deset, když u něho zazvonil. A Pepinovi se ulevilo, když viděl, že je skutečně tak bezstarostný, jak se projevoval v telefonu.

„Tak co bylo mezi tebou a Plachtou?“ přešel Pepino rovnou k věci, když se s Ivanem posadili proti sobě v křeslech obývacího pokoje.

Ivan věděl, že tu může mluvit zcela volně, protože Pepino měl v bytě instalovaného Luďu, jak říkali malému technickému zázraku americké firmy LUDI, který nepřetržitě monitoroval, hlásil by a současně zrušil jakoukoli odposlechovou aktivitu v těchto prostorách, ať už zaměřenou zvenčí anebo nainstalovanou do bytu v podobě štěnic.

„Je to tak, jak uvedl tisk a televize: navštívil jsem ho, rozčilil jsem ho, pak sedl za volant, přehlédl stopku, vjel z vedlejší na hlavní a smetl ho autobus. V tom autobuse naštěstí nikdo neutrpěl ani škrábnutí. Někdo se tam zmrzačit nebo zabít, mohl bych se leda oběsit, protože s takovým pocitem viny žít celý život…“

„Že zařval Plachta, to ti – jestli jsem to správně pochopil – hlavu nedělá,“ konstatoval Pepino.

„To tedy určitě ne,“ přikývl Ivan.

„Klade ti někdo jeho smrt za vinu?“ byl stále ještě znepokojený Pepino.

„Ne… Jak by mohl? Já od počátku vůbec nepopírám, že jsem ho rozčilil. Ale znal snad vyhlášku. V nemoci, rozrušení, obluzení a tak podobně se nesmí sedat za volant.“

„Takže čím jsi ho tak rozparádil… jestli to není tvoje tak sladké tajemství, že je neprozradíš ani mně.“

„Ale klidně prozradím. A budeš se divit, většinu toho, o čem jsem mluvil s Plachtou, jsem po Plachtově smrti řekl svým nadřízeným. Jsem zvědavý, kolik z toho a v jaké podobě vybalí masmédiím, když už ta se domákla, že jsem Plachtu rozčilil.“

„Tak ven s tím!“ vybídl Pepino teď už netrpělivě svého o pět let staršího kamaráda a spolupachatele několika nejtěžších trestných činů.

„Nejdřív ti musím objasnit Plachtovu minulost, abys pochopil, jaké formáty máme dodnes mezi předsedy senátů… V padesátých letech byla založena dvouletá právnická fakulta pracujících, na kterou strana vysílala svoje nejvěrnější soudruhy, aby v rolích prokurátorů a soudců ve jménu dělnické třídy likvidovali pozůstatky buržoazie a nepřátel lidu. Tenhle dvouletý paskvil právnického studia po pár letech zanikl, ale znova byl obnoven v devětašedesátém roce. Teď zas aby ty nejspolehlivější kádry právníků likvidovaly zbytky kontrarevoluce. Někteří z vyvolených neměli ani maturitu, jako třeba Plachta, tu si složili po půlročním kurzu a na Živohošti pak dva roky studovali práva a končili státnicemi. Usedli do křesel prokurátorů a soudců a čistě formálně si ještě při zaměstnání dokončovali studium toho, co během dvou let měli z osnov vypuštěno. Nakonec tuhle frašku završili diplomovou prací. V mnoha případech jim tyhle diplomky sepisovali skuteční právníci, taxa tehdy byla tisícovka za kus. Ne že bych byl pamětník, ale mezi právníky jsou tahle fakta obecně známá,“ vysvětloval Ivan, který rovněž vystudoval právnickou fakultu.

„A ty se mi snažíš namluvit, že tihle takzvaní právníci u soudů a na státním zastupitelství fungují dodnes?“ řekl nevěřícně Pepino.

„Kolik celkem, to ti nepovím, ale sám vím asi tak o deseti,“ řekl Ivan a Pepino se kácel. „Plachta patřil mezi ty, co takhle vystudovali po devětašedesátým, a dále mezi ty, kdo na zakoupení diplomky tu tisícovku vynaložili. Sepsal mu ji právník Karel Žák, dnes asi pětašedesátiletý advokát.“

„Jak to, prosím tě, víš?“

„Ústním podáním. Mezi staršími právníky to odjakživa bylo veřejné tajemství. A tohle není zdaleka všechno v Plachtově mravním profilu. V listopadu jako lektor městského partajního výboru patřil mezi ty, kdo požadovali ozbrojenou akci proti kontrarevoluci.“

„Aby to se mnou nepraštilo,“ strachoval se Pepino. Pak pohněvaně řekl: „Nevím, proč mě podobné informace vždycky dokážou napěnit. Jako bych dávno nevěděl, že celá slavná listopadová revoluce byl jeden velkej blbej fór.“

„Jeden velkej obrovsky mazanej podvod na zmanipulovaným národu, kterýmu to dodnes nedošlo,“ opravil ho Ivan.

„Už mu to dochází, jenomže moc pomalu a moc pozdě,“ mínil Pepino. „Špinavý peníze jsou vypraný i vyžehlený, nejcennější podniky za pár šupů rozděleny mezi bývalý mocný a současný mocný, případně za tuzéry do kapes rozdány do Německa, multimilionáři nastoleni z řad ksindlu, kterému se na míru šily zákony jako prodej národního majetku za účetní hodnotu anebo naopak zablokování zákona o střetu zájmů… No nic,“ mávl zhnuseně rukou a vrátil se k Plachtovi. „Nevědět, že vraždy nejsou tvoje oficiální parketa, myslel bych, žes Plachtu navštívil kvůli tomu jeho excelentnímu rozsudku – tři roky zrůdě za umučení dítěte.“

„Protože však jsou vraždy moje parketa neoficiální,“ řekl Ivan s trpkým pousmáním, „tak jsem za Plachtou šel – budeš se divit – skutečně díky právě tomuto jeho rozsudku.“

„Dál mi nemusíš nic líčit. Ten jeho rozsudek tě nadzvedl tak, žes mu došel povědět, že zveřejníš některé zajímavé aspekty jeho právnické kariéry,“ řekl suše Pepino.

„Leda by se mi vychechtal do ksichtu,“ odfrkl si Ivan. „Jak vystudoval, jak se za socialismu politicky angažoval, to všechno nemůže nemít v osobní složce, neboli ti, kdo ho ve funkci podrželi, dobře vědí, s kým mají tu čest. A když už ho podrželi jednou, museli by ho podržet znova, aby neshodili sami sebe. Masmédiím by se něco nakecalo, jako se jim něco nakecá při každé aféře, v jaké by ve skutečné demokracii padaly hlavy… a za týden – díky dalším aférám – by po tom pes neštěk… Na Plachtu jsem si vymyslel něco mnohem účinnějšího.“

„Tak to rychle vybal,“ netrpělivě v křesle nadsedl Pepino.

„Nejdřív ti musím vysvětlit, proč grázl Barták vyklouzl prakticky s půldruhým rokem. Roman Barták má fotra, který býval u policajtů, jenom šlapal chodník, ale přesto ho vyrazili už komouši. V osmaosmdesátým se totiž provalil parádní podvod. Asi dvacet policajtů – mezi nimi též Jindřich Barták – se domluvilo se dvěma lékaři a ti jim psali fingované pracovní úrazy. Výtečníci inkasovali vysoké částky ze svých pojistek a s lékaři se dělili. Když to prasklo, tuhle partu soudil Plachta, který tehdy dřepěl na vojenském soudě. A teď se podrž: Plachta je propustil z vazby a nakonec je zprostil obžaloby. A prokurátor na to – stejně jako teď v případě Bartáka mladšího – vůbec nic.“

„Tehdy se to zřejmě zašláplo na nějaký pokyn shůry, aby v očích veřejnosti nebyla diskreditována socialistická bezpečnost,“ mínil Pepino.

„Nikoliv,“ potřásl hlavou Ivan. „Žádný pokyn shůry, nezapomeň, že už se psal počátek roku devětaosmdesátého a těm kurvám nahoře bylo fuk zdiskreditování třeba samotnýho Lenina… protože v těch debilních zločineckejch palicích se jim honila už jen jediná myšlenka, jak si zachránit krky na potápějící se lodi. Neboli žádný pokyn shůry, ale naopak, tehdejší hlavní vojenská prokuratura začala ten Plachtův rozsudek a prokurátorovu pasivitu přešetřovat a shromažďovat důkazy, že oba byli obžalovanými podplaceni. Do toho ovšem přišel listopad a ta báječná amnestie –“

„– ke škodě Plachty i prokurátora, protože být tehdy usvědčeni a odsouzeni, mohli dnes mít aureolu mučedníků a hrdinů pronásledovaných socialistickou justicí za to, že pomáhali lidem, kteří statečně bojovali proti socialistickému systému. Nebyli by sice tak velcí hrdinové jako bratříčkové Mašinové, kteří v boji proti socialismu navíc loupežně vraždili nevinné lidi – –“

„Hodit granát po Gottwaldovi si netroufli, natolik stateční zas až nebyli,“ ucedil Ivan.

„A jestli se moc nemýlím,“ pokračoval Pepino, „tak dneska Barták starší vydíral Plachtu ve prospěch Bartáka mladšího. Pohrozil mu, jestli z toho jeho synáčka nějak nedostane, dá v některých novinách tu pěknou pojišťováckou historku k dobru,“ hádal Pepino. „A i když Plachta věděl, že jeho křeslem by to v našem systému neotřáslo, přece jen takovouhle popularitu si určitě nepřál. Zmanipuloval tedy ve prospěch Romana Bartáka i prokurátora… jak tak u nás ruka ruku myje…“

„Na to, že střílíš od boku, zatím se strefuješ,“ podotkl uznale Ivan.

„Jenom se divím, že Plachta to Bartákovo vydírání sežral. Copak mu nedošlo, že kdyby Barták tu pojišťovací historku vybalil, znemožní i sám sebe?… A není to tedy spíš tak, že Barták, který má zkušenost, že Plachta je zkorumpovatelný, znova mu nabídl prachy?“ uvažoval Pepino, plně tím případem zaujatý.

„Podle toho, co vím já, Jindřich Barták Plachtu neuplatil, ale vydíral,“ řekl Ivan. „A že by Barták starší znemožnil i sám sebe? Abych se nezasmál! Barták starší je dnes majitelem kořalny. Kdyby zveřejnil, jak splavně tehdy on a další obžalovaní se soudcem Plachtou spolupracovali, mezi kámoši a hosty sklidí obdiv, jak fantasticky jako policajt válel. Zato Plachtův imidž – zas mezi jeho kruhy – by utrpěl jisté trhliny.“

„Jak ses vlastně tohle všechno dozvěděl?“ napadlo Pepina. „Jako že fotr grázla Romana Bartáka je expolicajt Jindřich Barták a jakou má vazbu na soudce Plachtu?“

„Čistě náhoda. Mladý Barták byl ve vazbě s jedním chlápkem, co jel ve velkolepých podvodech, ovšem jen jako pátý kolo u vozu v té partě. Jenže já jsem věděl, že ví mnohem víc, než nám řekl, když jsme ho zmáčkli, a tak jsem zařídil, aby se na tuhle celu dostal chlap, který z něho nějaký rozumy vytahá. Moc velký úspěch neměl, ale zato mi sdělil, jak se chvástá Roman Barták, který měl za sebou právě první soudní líčení: nic se mu nestane, za chvíli půjde domů, fotr má toho debila soudce pod palcem, jeli spolu za komoušů v akci, ze který by televize mohla natočit seriál a kam by se na něj hrabal Dallas… Když si teď fotr na toho soudce dupnul, ten se podělal a slíbil, že zmákne i prokurátora… No a tak jsem si z počítače vytáhl Bartáka staršího, tím mi vylezl i ten pojišťovácký případ – a ejhle, kdo ho nesoudil – Plachta! Tím bylo všechno jasný a už jsem jen se zájmem čekal na vynesení rozsudku nad mladým Bartákem.“

„Zbytek už si dopovím sám,“ protáhl se Pepino. „Když Roman Barták dostal tři roky, šel jsi za Plachtou, že zveřejníš pozadí toho jeho parádního rozsudku v kauze Roman Barták.“

„Ale prosím tě, neblbni, Pepino,“ řekl otráveně Ivan. „Copak mám v ruce jediný důkaz?! Copak by starý Barták svědčil, jak Plachtu zmáknul? Sdělovací prostředky bych mohl nanejvýš upozornit na to, že Plachta podivně zprostil viny tehdy Bartáka staršího, dnes zas byl velmi benevolentní k jeho synovi. Plachta by se k tomu vyjádřil, že tehdy mu zatelefonovali z vnitra či z ÚV, jak musí postupovat, a v případě Romana Bartáka zdůvodnění rozsudku respektuje i sám pan státní zástupce, který se neodvolal. Taky by tvrdil, že vůbec netušil, že Roman Barták je syn jakéhosi Jindřicha Bartáka, s kterým už měl co do činění. Prostě věř mi, že na to, abych zastrašil Plachtu tím, co vím o pozadí jeho rozsudků, nemám v ruce jediný důkaz. Tyhle trumfy má v ruce Jindřich Barták.“

„Tak teď už jsem fakt napnutej, cos na Plachtu vybalil,“ řekl Pepino.

„Neznal jsem ho osobně, ale věděl jsem o něm, že je zbabělec. Asi před rokem měl nějaký anonymní výhrůžný telefonát, ze kterýho se úplně podělal a buzeroval policii, že chce natrvalo permanentní ochranku… Tak jsem vsadil na tuhle kartu. Vyhledal jsem ho velmi přátelsky a varoval ho, že mi jistý můj informátor sdělil, že existuje velmi nebezpečná parta, která najme pistolníka, aby sejmul soudce Plachtu.“

„Seš bedna,“ hlesl obdivně Pepino. Vzápětí ho napadlo: „Ale nehrozilo, že z tebe budou páčit jméno toho informátora, aby si ho zmáčkli vaši lidé, co se takovými případy zabývají?“

„To samozřejmě hrozilo. Proto jsem taky Plachtovi jméno svého informátora rovnou sdělil: recepční Procházka z hotelu Svit. Mluvil jsem s ním v den, kdy jsem přemýšlel, jak nejlíp Plachtu vytočit. Druhý den jsem se dozvěděl, že Procházku smrtelně bodnul jakýsi Ukrajinec, který tu obchoduje se zlatem. Plachtovi jsem vyjádřil politování, jakou má smůlu: Procházka mi slíbil zjistit podrobnosti a poskytnout konkrétní informace, o jakou partu jde – jenomže už se to nedozvím… No a Plachta se z toho přesně dle mého očekávání sesypal,“ řekl s hlubokým uspokojením Ivan.

„Takže… jestli jsem to správně pochopil: Procházka byl tvůj skutečný informátor, skutečně byl zavražděný, a že tě upozornil na plánované sejmutí Plachty, to sis pro Plachtu vymyslel,“ shrnul Pepino.

„Správně,“ přikývl Ivan.

„Geniální,“ ocenil Pepino. „Fakt paráda!“ jásal. Vzápětí však jeho nadšení splasklo jak bublina a konstatoval: „Jenomže to bohužel nic nemění na faktu, že za pár měsíců máme Romana Bartáka venku z lochu, a dále máme absolutní jistotu, že jako sadista si najde další oběti.“ A rychle dodal: „To ovšem sebeméně nesnižuje tvoji obrovskou zásluhu, že je na světě míň o jednoho parchanta, co na bezbranný lidi a dokonce děti vypouští do ulic takovýhle netvory. Zaplať pámbu za každýho takovýho, co zařve.“

„Pokud jde o Plachtu, u toho bych si nezodpověděl – usilovat mu o život. Chtěl jsem ho jen příšerně vystrašit, aby si na vlastní kůži zakusil zlomeček toho, co vytrpělo dítě, které Barták utýral. Ale osud si asi řekl, že na to šlápne tvrději… A pokud jde o Romana Bartáka, zatím sedí. A až vyleze a začne se zase ochomejtat ve fotrově kořalně… můžu časem vypustit správnou hlášku na správným místě, že bonzuje – a bude litovat, že se narodil,“ hovořil hněvivě Ivan.

„Kéž by to vyšlo,“ řekl neméně pohněvaně Pepino. Představa, že Barták za pár měsíců vyleze na svobodu s jistotou, že jemu se nemůže nic stát, tatíček ho vždycky vytáhne z každé bryndy – tahle představa byla pro Pepina stejně nesnesitelná jako pro Ivana.

„Když to nevyjde… třeba se o něho postarám sám… aby na žádné dítě už pařát nevztáhl,“ podotkl Ivan.

„Nooo… to by jistě byla obrovská zásluha… jenomže…“ začal trochu nejistě Pepino a Ivan se příkře zeptal:

„Jenomže?!“

„Prostě pokud jde o mě, já už jsem s hraním si na boha skoncoval. Jsem si nadále absolutně jistý, že likvidace Bechra a Wolfa bylo to nejlepší, na co jsem se ve svým životě zmohl, ale dál už na to prostě nemám.“

„Strach z dopadení?“ zeptal se mírně Ivan. „Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu – –?“

Pepino pomalu zavrtěl hlavou: „To vůbec. Vlastní ohrožení jsme přece zvažovali už tehdy, dospěli jsme k závěru, že při dokonalém naplánování i provedení je riziko takřka nulové, a na téhle mé jistotě se nic nezměnilo. Ale přesto se už nikdy nevybičuju něco takovýho zopakovat. A vůbec: ať se prokristaboha přičiňuje taky někdo jiný než jenom my dva. Oddělali jsme dva z největších gaunerů, co tu chodili: několikanásobné vrahy, kteří by v zájmu svejch všivejch kšeftů vesele vraždili dál, dokud by v alpským sanatoriu nezemřeli na sešlost věkem… Že jsme jednoho z nich dali oddělat a druhýho oddělali osobně – to nám snad už na vstup do nebe stačí,“ ušklíbl se.

V hodnocení Bechra a Wolfa Pepino nijak nepřeháněl. Bechr byl jeden z nejbrutálnějších bodygardů jisté takzvané soukromé bezpečnostní služby, Wolf jako příslušník naší nejvyšší ekonomické elity – naftař se stamilionovými daňovými úniky na kontě – spřažen s politickými prominenty mohl najímat vrahy na všechny, kdo se mu znelíbili, a to v příjemné jistotě, že pro kriminálku je jeho osoba tabu.

„Něco ti prozradím, přestože mě začneš podezírat, že jsem ujetej,“ říkal váhavě Ivan. „Občas mi zašumí hlavou… že vlastně by mi nebylo tak úplně proti mysli… být v kauze Bechr nebo Wolf obžalován. Umíš si představit, jak by zareagovala veřejnost – celý to vybalit?“

„To je teda radost,“ zašklebil se Pepino, „zjistit, že pro vraždění se člověk spojil s exhibicionistou, který pro potlesk davů poletí učinit plné doznání. Ale v každém případě, až to plné doznání – které je významnou polehčující okolností, ale běda volovi, co na to naletí – až tedy to plné doznání budeš dělat, tak mě maximálně vynech. Já po těch aplaudujících davech neprahnu. Po mně totiž – jestli sis nevšiml – ženský šílej i tak, pro moje kouzlo osobnosti. Co by vyváděly dozvědět se, že jsem poslední spravedlivej na tomhle světě, to ani nechci domyslet.“

„Kouzlo tvý osobnosti nesporně zvyšuje tvoje skromnost,“ podotkl Ivan a oba se rozchechtali.

„Netoužím po zbožňujících davech, stačí mi, že mě zbožňuje nejbezvadnější holka na světě,“ upřesnil Pepino. „Právě jsem se totiž šťastně zamiloval a brzy se ožením.“

„To mě nijak zvlášť nedojímá vzhledem k tomu, že šťastně se zamilováváš v průměru třikrát do roka,“ řekl Ivan.

„Dvakrát,“ opravil ho Pepino. „A slyšels snad už ode mě někdy, že se budu ženit?!“

„K tomu se dá říct pouze: potěš ji pámbu,“ mínil Ivan a víc tomu nesmyslu, jako že by se Pepino oženil, nevěnoval pozornost. „Nejde mi ani o potlesk davů, ani o tuny jejich petic, co by se hrnuly soudu, prezidentovi, do televize atakdále… spíš mě tak napadlo, že stát já jako obžalovaný před soudem, lidem by se snad rozbřesklo, že nezbývá, než tu a tam vzít spravedlnost do vlastních rukou, a tím mocné dokopat k vytvoření takových zákonů a takového vedení policie a justice, aby zločiny byly řádně – padni komu padni – stíhány a trestány.“

Pepino vypěnil: „Neblbni, Ivane! Nechtěl bych být příkladem pro řadového občana. Řadový občan nemá možnosti ani schopnosti, jaké máš ty: přísně profesionálně zvážit, jestli likvidace určitého zločince je skutečně jediným řešením, jak zastavit například jeho drancování, ve kterém jsou mu nástrojem i vraždy. A dále nezapomínej, že řadový občan by byl schopen někoho zlikvidovat leda tak proto, aby se mu za něco pomstil. Neboli nulová objektivita při rozhodování. Zatímco nám Wolf a Bechr – nám osobně nepřeložili stéblo křížem.“

„Hm… máš pravdu,“ připustil Ivan. „Nemluvě už teda vůbec o tom, že řadový občan by likvidaci takovýho hajzla leda zpackal, takže hajzl by řádil dál a slušný řadový občan by šel do kriminálu… Ale ať už tak či onak, nemusíš se bát, že mi přeskakuje. Nemám žádné nutkání exhibovat, jaký jsem frajer, jen mi párkrát zašumělo hlavou – jak by asi veřejnost reagovala.“

„To ti můžu říct rovnou, kvůli tomu nemusíš jít do vyšetřovací vazby a před soud,“ zasmál se Pepino. „V davech odhodlaných lynčovat soudce, který by se tě opovážil odsoudit… v těch davech by bok po boku v dojemném souznění pochodovali občané bez rozdílu věku, pohlaví a politického vyznání.“

„Tak to sám vidíš… A pak se div, že mě láká švihnout si roli miláčka davů,“ řekl ironicky Ivan. Potom se na Pepina upřeně zadíval a zeptal se: „Takže… kdybych se ještě někdy do něčeho pustil… ty už bys se mnou nešel?“

Pepino zasténal a rozhodil paže v zoufalém gestu: „Kdyby ses znova mínil do něčeho vrhnout, tak hlavně mi o tom nic neříkej. Je mi samozřejmě jasný, co by to muselo bejt za kurvu, abys proti ní vyrazil… a já bych se styděl a tejral, že ti nepomůžu. A pomáhat bych ti nemohl, protože už se na to víc necejtím. Nedovedu ti vysvětlit čím a proč se na to necejtím, ale prostě to ve mně je. Anebo spíš ve mně už není to, co ve mně bylo, když jsme šli po wolfovcích. Nevím, proč a jak to nějak… vyhaslo. A kdybych i přesto s tebou do toho šel, bojím se, že bych něco zvoral.“

„Naštěstí se myšlenkou na žádnou akci a la Wolf nezanáším,“ ujistil Pepina Ivan.

Pepina to tak úplně nepřesvědčilo, takže řekl: „Už opravdu nejvyšší čas, abys od kriminálky vypadnul.“

„Jasně že vypadnu,“ ujistil ho Ivan. „Jenom to nemůžu uspěchat. Zrovna teď jedu po jedný partě a nebudu mít klid, dokud nezahučí za katrem.“

„Pokud se ovšem neukáže, že tahle parta je propojena s našimi mocnými, takže tvůj šéf dostane správný pokyn, aby tě klepnul přes prsty,“ nadhodil Pepino jizlivě to, co bylo prapodstatou skutečnosti, že Ivan zhruba před půldruhým rokem složitým psychickým přemetem přešel na druhou stranu bariéry – začal spolupracovat s Pepinovými chlebodárci, tedy firmou PROTECH.

Naplánováno bylo, že Ivan se svými obrovskými znalostmi na poli hospodářské kriminality, tedy širokými znalostmi jak ekonomickými, tak právnickými, odejde od kriminálky a otevře si vysoce specializovanou poradnu, která bude pracovat zejména pro firmu PROTECH.

„Počítám, že dám výpověď začátkem příštího roku,“ řekl Ivan.

„Už včera bylo pozdě,“ mínil Pepino. „Ty vaše případy už ti lezou na mozek, čemuž se samozřejmě vůbec nedivím, mně by na tvým fleku lezly taky.“

„A to si jako představuješ, že až vypadnu od kriminálky, budu žít ve skleníku?“ zeptal se posměšně Ivan. „Ty nejsi u kriminálky, ale u skvěle prosperujícího podniku, takže k tobě nedoléhá nic, co by ti lezlo na mozek?“

Pepino chvíli uvažoval, než odpověděl: „Ty jsi v horší situaci než já – právě tím, že jsi policajt. Oba nás sere, co se v týhle zemi odehrává, ale pro tebe je to inferno o to pekelnější, že proti němu nemůžeš bojovat naplno padni komu padni – prostě tak, jak ti přikazuje zákon i povolání… jak bys rád a jak bys dovedl.“

„Obraťme list k něčemu… třeba pro zasmání,“ navrhl Ivan. „Vyprávěj mi, jak se budeš ženit.“

Pepino mu o tom zaníceně vykládal dvacet minut až do okamžiku, kdy si povšiml, že Ivan v křesle proti němu spí.

Pepino věděl, že ještě dřív, než se mu v září rozjede kolotoč studijních povinností, navíc spojených s úmorným pendlováním na trase Praha-Vídeň, ale i různé povinnosti u firmy PROTECH, jichž se tak úplně zbavit nemohl a dokonce ani nechtěl – musí Stance opatřit byt. Především však bylo třeba zjistit, jestli vůbec je ochotna od rodičů se odstěhovat. Co když musí matce pomáhat s Přemkem natolik, že se ani odstěhovat nechce?

Příležitost navodit toto téma se mu naskytla, hned když ho poprvé navštívila v jeho bytě.

„Nikdy bych nevěřila, že v paneláku se dá vykouzlit takhle krásný byt,“ vydechla, když se jeho bytem prošla. „Jak dlouho tu bydlíš?“

„Asi osm let. Nejdřív společně s rodiči, ti jsou o patro níž. Pak mi – ještě když to bylo za pár šupů – pomohli pořídit garsonku, která se uvolnila vedle jejich bytu. No a loni zas tu byl k mání tenhle třípokojový byt, tak jsem po něm skočil.“

„Ne už ovšem za pár šupů,“ podotkla Stanka. „Ale já už jsem se s tím vyrovnala, že seš Klausův zbohatlík,“ zasmála se. „Ty stavební úpravy už tady byly, nebo jsi je dělal až ty?“ mínila vyzděnou kuchyni a koupelnu s dlažbou a obklady.

„Než jsem se sem nastěhoval, celé jádro jsem vyboural a přestavěl.“

„Vlastníma rukama?“

„Ne. A ne že bych to nedovedl, ale na takovéhle akce nemám čas.“

To byla pravda, protože organizovat dokonalé únosy a vraždy zabere poměrně dost času a funkce poradce generálního ředitele velkého podniku taky nebyla maličkost.

„Družstevní holobyt – dneska už je nevybavují ani kuchyňskou linkou – stojí přes milion korun. Jako státní zástupce budu mít sice takový plat, že se jakžtakž najím, jednou za rok si vyjedu k moři a mohla bych platit nájem za nějaký prachobyčejný byteček, k jakýmu bych přišla třeba po babičce v Karlině, ale že bych si mohla na pořízení družstevního bytu ušetřit anebo ho splácet, to mi teda nehrozí,“ konstatovala Stanka bez závisti k Pepinovi, protože se svou smutnou bytovou situací už byla smířena.

„S tou babičkou v Karlině bys ovšem musela žít ve společné domácnosti, abys po její smrti měla na ten byt nárok,“ upozornil ji Pepino a napadlo ho, v jak zrůdné společnosti to žijeme: bydlení mladých závisí od toho, jak rychle umírají staří.

A znova se mu potvrdilo, že se Stankou jedou na stejné vlně.

„To byla čistě teorie. U karlínské babičky je už dávno přihlášena moje sestřenice a abych pravdu řekla, nechtěla bych být v takové situaci. Bylo by pro mě příšerné pomyšlení, že babičku by mohlo napadnout, že snad čekám na její smrt, abych konečně získala byt. Ale nechci být protivná fňukna. Můžu být ráda, že u rodičů mám aspoň vlastní cimřičku. Moje kamarádka z fakulty je na tom hůř. Ve tři plus jedna v paneláku žije s rodiči, bráchou a jeho těhotnou ženou a s dědečkem, z jehož bytu ho nový majitel domu vyrazil tím, že v baráku prostě všechno odpojil. Svých práv se nájemníci samozřejmě nedovolali.“

„Takových lidí v malém bytě, to musí být na zešílení,“ řekl Pepino.

„A tím na rodinný rozvrat,“ mínila Stanka. „To už je pak lepší být sociální případ-bezdomovec, jako třeba Václav Klaus, a pak máš právo na přidělení státního bytu. Ale fakt už obraťme list. Kdes koupil ten nádherný nábytek?“

„Připadá ti nádherný?“ podivil se Pepino, který si potrpěl na neokázalou jednoduchost, i když ta je samozřejmě nejdražší.

„Ano. Miluju ušlechtilou střídmost tvarů, jasné barvy a prostou účelnost. A nesnáším napodobeniny starožitností.“

„Občas mi až vyráží dech, jak se ve všem shodujeme,“ přiznal Pepino.

„Německý nevkus tohle určitě není,“ přejela Stanka dlaní po jemné kůži švestkově modré sedací soupravy ladně lehkých linií.

„Celý byt je ze třetiny Itálie, ze dvou třetin Finsko,“ rozhodl se Pepino, že Stanka se musí začít otužovat v poznání, že on není žádný chudák, ale přesto je správný hoch.

„Máš vkus,“ ocenila uznale.

„Taky architekt, kterému jsem to zadal. Zatím ti asi připadá, že jsem ze všeho nejspíš skvěle situovaný povaleč, jenomže pravda je taková, že kromě toho měsíce, co jsem si teď urval jenom pro tebe, žiju v jednom kolotoči, takže jsem neměl čas ani na to, abych si sám sháněl do bytu, co se mi líbí. Ale nic se neboj, všechno se změní. Neslibuju ti, že budu dělat jenom osm hodin pět dní v týdnu, ale postupně ty svoje pracovní povinnosti zredukuju tak, abych pro tebe měl dost času.“

„Kecáš,“ zasmála se Stanka. „Jsi přesně ten typ, co jede naplno proto, že ho práce baví. Máš štěstí, že tomu rozumím, protože jsem stejná.“

V hodnocení Pepina se nemýlila. Netěšit ho práce, pracovat nemusel. Pro zbytek života byl zajištěn dvacetiprocentním podílem z dvaceti milionů marek – stejný byl i podíl majora Ivana Zemánka – které před rokem wolfovci, majitelé firmy EXTRAN, zaplatili jako výkupné za uneseného Bohunka Šrámka, dítě jednoho z nich. Těch dvacet milionů marek majitelé firmy PROTECH, u níž Pepino pracoval a Ivan s ní spolupracoval, po celý rok ve svém rozsáhlém podnikání vysoce profesionálně prali, bělili, žehlili a mandlovali – a současně rozmnožovali – aby se tento běloskvoucí balík stal základem k založení banky. Mezitím se jim však naskytla daleko lákavější možnost – koupit banku již dobře zavedenou. Složitá jednání okolo této transakce se již chýlila ke konci a smlouva byla formulována tak, že mrožkovci – generálním ředitelem firmy PROTECH byl inženýr Jaroslav Mrožek – banku převezmou k 1. 1. 1996, tedy za několik měsíců. Ivan a Pepino, aniž se jejich jméno při této transakci objevilo, měli každý v bance zajištěn onen dvacetiprocentní podíl, neboli několikamilionový roční příjem. Na ten jim už loni mrožkovci ze svých tajných fondů v hotovosti vyplatili zálohu po deseti milionech korun, kterou si Ivan i Pepino uložili do trezorků pronajatých za tím účelem v několika pražských bankách.

Pepino tedy skutečně nebyl žádný nuzák, který by musel dělat, přestože se mu nechce.

Když v kuchyni zapískal sporák a Pepino vyjmul z trouby palačinky plněné telecím masem se žampiony, zapečené v kyselé smetaně a sýru, Stanka, sotva polkla první sousto, řekla:

„Seš trapná šmíra.“

„A to jako pročpak?“ zazubil se Pepino.

„Protožes mě vlákal do svýho kvartýru s dojemnou historkou, žes mi vlastníma rukama připravil večeři. Kdybys tohle ty připravil vlastníma rukama, tak – –“

„No co?“ povzbudil ji Pepino.

„Tak… tak nejseš absolutně neudatelnej blbej hezoun, ale blbej-neblbej, takhle vařit, táhne se tu fronta děv od tvých dveří až ke stanici metra.“

„Taky že se pravidelně táhne,“ pochválil si Pepino. „To jen pro dnešek jsem je rozehnal,“ šklebil se. „Ale aby bylo jasno: to, že skvěle vařím, to je jen zlomeček mýho sexepílu.“

„Vyřiď mamince, že to bylo báječný,“ udeřila Stanka hřebík na hlavičku. „A že mi jenom nejde na rozum, jak může mít tak skvělá žena za syna takovýho nádivu-vejtahu.“

„Brzy budeš mít příležitost pohovořit si o tom s ní sama. Co nejdřív vás seznámím,“ řekl Pepino a Stanka se zatetelila štěstím: být pro Pepina jenom epizoda, nechtěl by ji seznamovat s rodiči.

V tom byl zas pro změnu její odhad mylný, protože Pepino byl povaha srdečná, která se s rodiči ráda podílí o své štěstí: každou dívku po několika schůzkách přivedl k rodičům, mimo jiné i proto, že žádnou dívku nepokládal jen za epizodu – přestože ženit se nemínil. A protože teď se ženit mínil, tím spíš se nemohl dočkat, aby rodiče tuhle nejúžasnější bytost na světě poznali a mohli se radovat s ním.

Jenomže tentokrát s matkou nebyla řeč. Když ji pozval, aby se u něho večer zastavila – na poprvé jen tak na chvíli bez táty, odbyla ho: Podívej, Pepánku, až některé té dívence půjdeš objednat svatební kytici, moc ráda ji poznám. Ale do té doby mě už do svých vážných známostí nezatahuj. Mám já to zapotřebí, aby mi sem ta děvčátka chodila brečet, když ty zas nabalíš novou? Každou jsem si oblíbila, každé mi pak bylo líto a už toho mám dost. Ode dneška svým vážným známostem vykládej, že jsi odkopnutý sirotek. Matka flundra, otec nezvěstnej. Tak… tady si vezmi ten pekáček a nech to zapéct přesně dvacet minut. A jestli ti tvoje v pořadí sedmnáctá skoromanželka uvěří, žes to vařil sám, tak jí dej rychle kopačky, protože nám snad nepřitáhneš do rodiny idiotku.

Když se Pepino se Stankou po večeři uvelebili v křeslech obývacího pokoje, Pepino si připomněl, co je jeho prvořadý úkol, a tak se ovládl, aby Stanku hned k sobě nepřitáhl, a zeptal se:

„Kdyby se ti naskytl byt, mohla by ses odstěhovat od rodičů?“

„Proč bych prosím tě nemohla?“ podivila se Stanka.

„Myslel jsem, jestli třeba nemusíš matce pomáhat s bráškou.“

„Mamka stejně do práce jít nemůže, ať já bydlím doma nebo ne, a vypomáhala bych jí, i kdybych bydlela jinde. Nej důležitější teď je, že začnu vydělávat a můžu jim dávat trochu peněz. Umíš si představit, co to bylo za bídu, když při těch dnešních cenách táta všechno táhne sám? Já jsem sice hleděla přivydělávat si už od gymplu a na vejšce jsem se hodně nahonila, abych sehnala každý měsíc aspoň dva tisíce, ale pořád to byla jenom bída, ve které je neřešitelná katastrofa, když se neopravitelně sesype lednice nebo pračka.“

Ona je opravdu zlatá, zla-tá holka, žasl Pepino, jak neustále objevuje další a další Stančiny krásné vlastnosti.

„Vynasnažím se nějaký byt ti opatřit,“ prohodil zkusmo.

„Jsi moc hodný, ale neztrácej tím čas, protože to se ti nemůže povést. Každý, kdo dneska pouští byt, i když nedružstevní, má nehorázné požadavky.“

„Uvidíme,“ řekl Pepino a Stanka okamžitě pojala podezření:

„Doufám, že se ti v hlavě nehoní nějaký nesmysl, jako že bys mi byt koupil. Tak to ti povídám předem, že nic takového bych si od tebe nevzala, i když jsi zřejmě multimilionář,“ zmírnila své příkré odmítnutí pousmáním.

„Stani, přestaň blbnout,“ naštval se Pepino. „Máme se snad rádi a samozřejmě uděláme jeden pro druhého, co je zrovna zapotřebí. A ty potřebuješ vlastní byt. Nejsem sice milionář, ale naše firma má široký záběr… Prostě není nad moje síly ti nějaký byt opatřit, aniž by mě to zruinovalo.“

„Jsou určité meze, co si ještě od tebe vzít můžu a co už je příliš,“ vedla si svoji. „A obávám se, že ty meze jsem překročila už tím, že jsem se nechala umluvit na tu Francii,“ narážela na skutečnost, že Pepino ji doslova uhučel, aby si ještě honem – než ona nastoupí do práce – vyjeli na čtrnáct dní toulat se Francií.

Zatímco Pepino vztekle hledal nějaký protiargument, Stanku napadlo, a zasáhlo ji to jak rána pěstí do tváře, že kdyby Pepino pomýšlel na to si ji vzít, nechtěl by jí shánět byt, protože by počítal, že dříve či později si ji přistěhuje k sobě. K její cti je třeba říci, že v této chvíli se vypočítavě nerozhodla: tak ať mám od něho aspoň kvartýr… ale dál byla odhodlána nic takového od něho nepřijmout.

Pepino se mezitím vzdálil do kuchyně, aby přinesl mísu s ovocem, a když se znova posadil, řekl:

„Kdybys nebyla úplně pitomá holka, tak by ti došlo, že jsem jedinej mužskej, kterýho si chceš vzít. A jak by nám pak bodlo, že máme dva byty, které můžeme vyměnit za něco většího, až tě to popadne a budeš mi rodit jednoho haranta za druhým.“

Jeho plány byly sice docela jiné než větší byt, příští rok mínil postavit velkou vilu, v níž by bylo jedno poschodí pro rodiče a velká zahrada, kde by si užíval nejen Klark, ale nejmíň ještě šest psů dalších, které si vezme z nějakého útulku… ale momentálně musel Stanku zpracovat pro svůj záměr: aby od něho přijala byt.

Stanka, která už ho milovala stejně jako on ji, okamžitě pookřála a řekla: „Protože mám nastudovanou genetiku, děti budu rodit jedině chlapovi, který je úžasný.“

„Máš tedy kliku, žes takovýho uhnala,“ přitáhl si ji Pepino na klín. „Takže jsme dohodnuti.“

Když ji líbal, ještě mumlala: „Prosím tě, Pepi, jenom garsonku… jenom něco maličkýho a skromnýho.“

„Všechno je mi jasný. Jedna cimra s kamnama na uhlí, vodovod na pavlači, společný záchodek v přízemí.“

K jeho zděšení se najednou rozplakala.

„Co se děje, čumáčku?“

„Nic… vůbec nic… nevšímej si toho… jsem blázen… prostě já jen… že jsi tak strašlivě hodnej,“ vzlykala.

„Nejsem strašlivě hodnej, ale moc tě miluju,“ řekl Pepino. „A protože vím, že nastoupíš do práce, která ti dá zabrat, trvám na tom, že musíš mít byt, kde bys měla klid a pohodlí.“

„Pravda je, že on je Přemek dost hlučný,“ povzdechla si Stanka. Pepinovi tak potvrdila, co tušil od chvíle, kdy se krátce zastavil v Oplových bytě: ta řvoucí kakofonie z rádia, kterou klukovi nikdo nezatrhl, nebyla jen výjimečně náhodná.

„Stani, já sice nevím, jak na tom ten chlapec je, ale snad není nutné nechávat ho, aby mordoval zrovna rádio?“

„To víš, že to není nutné. Když jsem s ním někdy sama doma, rádio mu prostě seberu a strčím mu stavebnici a on se s ní docela pokojně zabaví. Anebo mu v televizi vypnu zvuk a on si sleduje jenom obraz. Jenomže když je mamka doma, tak to udělat nemůžu, on ví, že ona mu všechno dovolí, a jak mu něco beru, začne řvát, máma přilítne a vynadá mi. Přemek prostě rád vyluzuje kravál a máma zastává názor, že když ho to těší, musíme to vydržet, to je to nejmenší, co pro něho můžeme udělat, dopřávat mu, aby měl radost,“ líčila tiše Stanka a třela si tvář o Pepinovu bradu.

„Panebože, jak jsi v tom mohla studovat?“ hrozil se Pepino.

„Bylo to tvrdý,“ přiznala Stanka. „Ale mám prima kamarádku s prima rodičema, před zkouškama jsme hodně biflovaly u nich. Něco ti povím. Když bylo Přemkovi asi šestnáct a mně osmnáct, máma měla chřipku a poslala mě, abych s ním šla na kontrolu k neurologovi, kam byl objednaný. Současně tam byl taky psycholog. Vyšetřili ho a přede mnou si říkali, že to je pořád ten stejný problém: chlapec by mohl být v mnohem lepším stavu… tedy mohl by dokázat mnohem víc fyzicky i psychicky, kdyby se na něho kladly vyšší nároky, kdyby doma dostával úkoly a měl nějaké povinnosti, a ne ho jenom nechávat si hrát, blbnout a civět na televizi a obskakovat ho. Zeptala jsem se, jestli to řekli matce, a oni, že jí to říkají pokaždé, ale marně.“

„Těžko říct, jak racionálně by si člověk počínal, kdyby takové neštěstí postihlo jeho dítě,“ poznamenal Pepino.

„Myslím, že bych byla rozumnější než máma, která Přemkovi vlastně víc škodí, než prospívá: když chodil do zvláštní školy, nechávala ho doma, kdykoli se mu nechtělo vstávat, což bylo častěji, než kdy se mu vstát chtělo. Když mu bylo patnáct, zařadili ho do jedné dílny v družstvu pro invalidy, kde měl lehkou a jednoduchou práci. Protože ale tvrdil, že se mu tam nelíbí, mamka rozhodla, že ho tam vodit nebude… Ale bavme se už o něčem jiným, jsem dneska otravná, viď,“ dala mu pusu na krk.

„Jsi ta nejotravnější holka na světě, a protože protivy se přitahují, miluju tě k zbláznění,“ šeptal jí a líbal ji a ona se šťastně chichotala.

Byla to první noc, kdy zůstali spolu a spali spolu a bylo to moc krásné.

Druhý den dopoledne zašel Pepino do podniku na poradu pana generálního s ostatními vlastníky firmy PROTECH – byli tři, Sladký, Ciml a Krátký – pak s panem generálním Mrožkem poobědval tak, že u jídla probrali ještě další problémy, dvě hodiny se zdržel ve své kanceláři a nadiktoval sekretářce úkoly pro dny příští a vyřídil neodkladné záležitosti… a v pozdní odpoledne se rozejel do plaveckého stadionu, kde měl schůzku se Stankou.

Bylo devět hodin večer, když se vrátili do Pepinova bytu a Stanka připravila pozdní lehkou večeři zejména ze zeleniny. Pepino konstatoval, že to je skvělé, a dodal: „Aspoň vařit že umíš, když už jinak seš nanic.“

„Taky bych na tobě ráda našla aspoň jednu přednost,“ přikývla Stanka. „Jenomže jak říká moje bábi: kde není, ani smrt nebere.“

Když měl Pepino před sebou nějaký otravný úkol – a shánění bytu pokládal za přímo superotravné – snažil se ho zvládnout co nejrychleji. Proto příští dny, aniž to Stanka tušila, ležel v inzerátech, telefonoval a objížděl. Čtvrtý den měl to správné: hezký jednopokojový byt první kategorie s výhledem do zeleně v družstevním domě na Spořilově. Prodávala ho dívka, která se vdávala do Brna. Požadovala za něj šest set tisíc a sto tisíc za nábytek v bytě ponechaný. To Pepinovi vyhovovalo, aspoň se nebude muset se Stankou hádat o každý krám, který by jí do bytu kupoval, a ona by se jak pominutá bránila, že jí stačí židle a matrace, dokud si sama nevydělá na víc. To, co slečna Bílá v bytě nechávala, byl sice jen standardní sektor, ale starý právě jen těch sedm let, co dům stál, a především: bylo tu čisto a všechno pečlivě udržované.

„Slečno, při podepisování papírů se setkáte s dívkou, které byt pořizuju. Kdyby mezi vámi přišla řeč na to, kolik jsem vám zaplatil, budete tvrdit, že sedmdesát tisíc, ano?“ požádal ji Pepino.

Hezká tmavovláska mu odpověděla: „Můžu tvrdit třeba pět tisíc, ale jestli vaše děvče není padlé na hlavu, nebude nám věřit… Leda…“ zamyslela se, „ledaže bychom to vypentlili nějakou historkou, jako že já se vdávám do rodiny pracháčů, beru si syna Miroslava Macka nebo Vladimíra Dlouhého – –“ byla vstřícná.

„Nejlíp vnuka Tomáše Ježka. Ježka moje nastávající přímo zbožňuje,“ zasmál se Pepino. „Ale jinak je to nápad dobrý. Takže vážně: berete si syna restituenta, který neví, co s prachama, takže je vám úplně fuk, jestli za byt dostanete sto tisíc nebo vůbec nic. Protože však takováhle gesta se nedělají vůči úplně cizím lidem, neřekneme, že jsme se seznámili na inzerát, ale… moje teta je kamarádka vaší tety nebo tak něco.“

„Výborně. Nezvořu to, nebojte. Pravda je ovšem taková, že můj Vláďa je veterinář, a abychom měli kde bydlet, na okraji Brna k malému domku svých rodičů přistavuje patro. Proto tak zoufale potřebuju peníze za tenhle byt.“

Pak už se jenom dohodli, kdy on jí předá peníze v hotovosti a dojedou pro Stanku, aby je obě zavezl do družstva k provedení převodu, a večer – bylo to přesně pět dní poté, co s ní o bytě poprvé promluvil – mohl Pepino Stance oznámit: „Mám pro tebe byt.“

„Neblbni!“ vytřeštila oči.

Věřila sice, že Pepino se bude snažit byt jí opatřit, ale že se mu to podařilo ze dne na den, to bylo šokující.

„Nejdřív chci vědět za kolik,“ řekla konečně, když chytila dech.

Jeho dojemné historce, jakou šťastnou náhodou se o tomhle bytě dozvěděl a pořídil ho docela levně, jakžtakž uvěřila, ostatně sama to vyjádřila docela přesně povzdechem: „No jo, věřím ti, protože tomu věřit chci, ale kdybych věděla, jak to bylo doopravdy, nejspíš by mě vomejvali.“

„To je dost pravděpodobný,“ připustil Pepino. „Původní cenu se mi podařilo srazit tím, že jsem ji odpracoval poskytnutím sexuálních požitků.“

„Kristepane, aby slečna Bílá ze mě nemínila za ty svoje sexuální požitky vyrazit pár set tisíc navíc,“ obávala se Stanka.

„Naopak. Litovala, že nemá ještě další byty, které by mi –“

„Ano, je mi všechno jasný… tisíce děkovných dopisů od žen různého věku, náboženského vyznání, barvy pleti, pohlaví…“ přerušila ho Stanka.

„Hlavně různého pohlaví,“ rozesmál se Pepino.

Převod družstevního bytu z ing. Marty Bílé na JUDr. Stanislavu Oplovou se uskutečnil den předtím, než Stanka s Pepinem odjížděli do Francie. Stanka byt uviděla teprve poté, co převod byl papírově uzavřen a od Marty Bílé převzali klíče.

Svým bytem byla Stanka nadšena. Donekonečna ho procházela, střídavě jásala a zase plakala, že si nikdy nepomyslela, že by se v té naší asociální ekonomice zmohla na vlastní byt.

„Podívej se na to, Pepi, nemusím sem koupit vůbec nic, i koberec a záclony jsou jako nový. A jenom takhle odstrčím křesla, roztáhnu gauč a mám pohodlný spaní.“

„A co já?“ zeptal se Pepino s kritickým pohledem na lůžko nanejvýš pro jednu a půl osoby.

„Ty? Ty sem vůbec nesmíš,“ řekla Stanka. „Nezaneřádím si takovýhle roztomilý byteček chlapem.“

A vzápětí zas už plakala a objímala Pepina, že dneska je její nejšťastnější den.

„Schovej si tyhle projevy na slavnostní okamžik, kdy mě ve svěrací kazajce povlečeš k oltáři,“ napomenul ji Pepino.

„Do žádný blbý Francie nejedu, ale zůstanu si doma, budu si tu civět na ten svůj blahobyt a doufat, že to není jenom sen, ze kterýho se za chviličku probudím,“ prohlásila, když ji Pepino vybídl, aby už šli, protože chtějí vyjíždět hodně brzy ráno, a tak by měli jít včas spát.

Nakonec ji odtud musel přímo vynést.

V Pepinově bytě už v předsíni stály dvě Stančiny cestovní kabely a při večeři se starala, že je nejvyšší čas, aby si taky sbalil věci na cestu.

„Nic nepotřebuju balit, protože já cestuju tak často, pro podnik i do tý zatracený Vídně, že mám kabelu s věcmi v autě trvale,“ vysvětlil jí.

„Takže teď tam máš bágl špinavejch košil a trik,“ hádala.

„Přesně tak.“

„Klíč od auta! Jdu to prohlídnout!“ rozhodla se.

„Stani, neblázni,“ úpěl Pepino. „Všechny hadry vždycky hned naházím do pračky a do zavazadla zas naláduju čistý věci.“

„Aspoň si sakra překontroluj, jestli ti něco nechybí. Já než někam jedu, sepíšu si seznam a odškrtávám si –“

„Naše babi taky,“ přikývl Pepino. „Ale popadlo ji to až po sedmdesátce. Když jsem ji v květnu odvážel do lázní, před odjezdem jsme strávili půl dne tím, že jsme ten seznam hledali.“

„To si povíme, až zjistíš, co všechno sis zapomněl vzít,“ mlela si Stanka svoje.

„Nemůže mi chybět nic, co se nedá koupit,“ tvrdil Pepino.

„Jasně. Koupit za marky nebo franky,“ odsekla Stanka.

„No a? Copak je v tom ještě nějaký rozdíl? Ceny u nás vylítly tak, že když si to přepočítáš, většina věcí tě nestojí v zahraničí víc než u nás a mnohé tam pořídíš ještě levněji. Ten rozdíl je jenom v detailu, že v tomtéž přepočtu má zápaďák zhruba dvacetinásobný plat než při stejné profesi my u nás.“

Stanka tedy spor o Pepinovu výbavu na cestu vzdala a zeptala se: „Jak dlouho budeš ještě studovat ve Vídni?“

„Ještě dva školní roky. Jeden už mám za sebou. Je to tříletý postgraduál.“

„Hmm… Takže přes týden budeš ve Vídni a na víkendy jezdíš domů?“ zajímalo ji a hned dodala: „Ne že bych měla něco proti tomu. Já budu mít během týdne taky asi dost fofr, a tak mi nevadí, že spolu budeme jenom o víkendech, a to ještě budeš biflovat.“

„O víkendech mám dost jinou představu,“ upozornil ji Pepino, „a navíc to s těmi mými pobyty ve Vídni nebude tak zlé, jak se obáváš. Je to speciální forma jakéhosi polodálkového studia. První rok jsem tam musel být dva týdny v měsíci i více, teď už to bude o něco méně. Kruci, už abych to měl z krku! V lednu otevíráme, přesněji řečeno přebíráme tu banku a bude to pro nás pořádný záběr, přestože ji přebíráme i s odborníky.“

„Až připravíte klienty o úspory, zmizíte v Jižní Americe,“ hádala Stanka. „Anebo na Ukrajině?“

„Pochopitelně. Měsíc předtím televize Nova zveřejní naše podvody, a když nás policie bude marně shánět, reportéři Novy nás nafilmují v zahradách našich vil a kriminálce sdělí jméno ulice i číslo popisné, ale ta dostane povolení nás doopravdy shánět až poté, co našim vlivným přátelům dojdou naše pozdravné pohlednice z Ria, že cesta byla příjemná a šťastně jsme dojeli.“

„A domluvené provize byly složeny na správná švýcarská konta,“ dodala Stanka. „Ale není to scénář už trochu ošoupaný?“

„Ošoupaný-neošoupaný, hlavně osvědčený. Jeden z momentů, pro které nás dnes obdivuje celej svět, jak si s oblibou pochvalují naši papaláši.“

„Celej svět nás skutečně obdivuje – jako největší pračku špinavých peněz,“ řekla Stanka.

„A pokud jde o naši banku, musím tě zklamat. Žádný kšeft pro vás, paní státní zástupkyně. Naše banka bude veskrze počestná.“

Pepino nelhal. Že banka si bude počínat výhradně v mezích zákona, ale i etiky, to bylo přání, které Pepino a Ivan vyslovili, a mrožkovci ochotně souhlasili, protože jinak si to ani nepředstavovali. Po úspěšné dráze vysokých nomenklaturních kádrů za socialismu a ještě nesrovnatelně úspěšnější kariéře polistopadových kapitalistů, dnes, všichni čtyři ve věku mezi padesátkou a šedesátkou, dospěli k poznání, že si už opravdu zaslouží klid skvěle prosperujících, leč veskrze počestných podnikatelů, dokonce bankéřů, kteréžto slovo vypouštěli z úst s nábožným respektem. Být bankéři, to bylo vyvrcholením, to bylo zlatým hřebem jejich hvězdné socialisticko-kapitalistické dráhy, na níž jim hvězdy padaly vždy jen vzhůru.

Nad moučníkem, který sama upekla, Stanka řekla: „Pořád musím myslet na ten svůj byteček. Už abysme měli tu Francii za sebou a mohla jsem si tam bydlet,“ povzdechla si docela upřímně.

„Neštvi mě,“ řekl s plnou pusou Pepino.

„Vůbec si neumíš představit, co to pro mě znamená. Letos mám prostě šťastný rok. Nejenom byt, ale taky končím se všema těma výdělkama, co mě otravovaly – –“

„Jako například?“ zeptal se Pepino.

„Jako třeba šití podprsenek.“

„Fakt jsi šila podprsenky?“ žasl Pepino. „Kdy a kde, prosím tě?“

„Letos celý léto u bábiny.“

„No to jistě! A o sobotách jsi je prodávala na jarmarcích, jo?“

„Ne. Šila jsem podprsenky pro jednoho malého podnikatele v sousední vesnici. Dovezl mi na to k bábině šicí stroj a každý týden si jezdil pro hotové a přivážel mi nový materiál.“

„Když jsme spolu začali chodit, nic už jsi nešila. Byli jsme celé dny spolu,“ namítl Pepino.

„Samozřejmě že jsem šila dál. Po nocích.“

„Panebože!“ vydechl Pepino.

„Za léto jsem si vydělala skoro deset tisíc,“ pochlubila se Stanka, Pepino v duchu zasténal, ale nahlas ji pochválil:

„Šikovné děvče! A hlavně jsem rád, že jednou mě dokážeš uživit, až se rozhodnu fiknout s prací.“

„Dneska mě nenaštveš. Dneska mám svůj šťastný den, a to díky tobě, ty opičáku,“ naklonila se k němu Stanka a políbila ho.

„Tak na ten tvůj šťastný den, milenko,“ zvedl Pepino sklenku s džusem k přípitku.

„Děkuju, miláčku… Jaký byl tvůj nejšťastnější den v životě?“ zeptala se.

Pepino si to docela vážně promyslel a pak řekl: „Když jsme se s mámou dozvěděli, že ty tátovy potíže jsou jenom jakýsi dráždivý žaludek.“

„Báli jste se rakoviny, viď?“ řekla Stanka s pochopením.

„Ano. Je to už asi deset let, ale dodnes si úplně živě vybavuju ten hrůzný týden, co táta ležel v nemocnici a docent jen krčil rameny, že zatím ještě nemají kompletní vyšetření. A pak to závratný štěstí, že to byl jen planý poplach… A jaký byl tvůj nejnešťastnější den?“ zeptal se Pepino a hned té otázky litoval, že Stanku dovede k nějaké tristní události. Jenže zpátky už ji vzít nemohl a ve svém tušení se nemýlil.

„To ti můžu říct bez rozmýšlení docela přesně,“ nezaváhala. „Nejnešťastnější den mého života byl… tenkrát mi bylo snad deset, snad jedenáct let… Byli jsme na chatě, kterou nám půjčila teta. Ještě dneska mám tu scénu před očima. Přemek ležel v lehátku na zahradě, máma s tátou na verandě čistili houby. Já se zrovna vrátila od kamarádky a sedla jsem si do houpacího křesla pod verandou, že si tam budu v chládku číst. Naši nevěděli, že jsem se už vrátila. A najednou slyším mámu říkat: Když už nás pámbu musel trestat, tak proč to radši nepostihlo Stáňu než Přemečka. Takový zlatý chlapeček! Proč zrovna on!!“

„Nemluv o tom, nemysli na to!“ přikázal jí příkře Pepino. „Nevím, jak mě napadla taková blbost – vzpomínat na nějaké nešťastné dny. Nemluvě už vůbec o tom, že jsi tehdy byla malá a vůbec jsi asi pořádně neporozuměla, jak to tvoje matka myslí. Kdoví jak to bylo.“

Sám tomu nevěřil a nepřesvědčil samozřejmě ani Stanku. Jen zavrtěla hlavou a pak tiše řekla: „Bylo to zcela jednoznačné. Dlouho jsem tehdy přemýšlela o tom, že se zabiju. Pak si pro mě přijela bábina a u ní se to trošku zahojilo. Tedy zaléčilo, ale nevyléčilo. Bolelo to spoustu let.“

Bolí to dodnes, ale já tě vyléčím. Nepotřebuješ nic jiného k vyléčení než spoustu… moře, moře lásky. A tu já ti dám, sliboval v duchu sobě i jí Pepino. Nahlas to říct neuměl.

„Jsi první člověk na světě, kterému jsem to řekla,“ podivila se sama sobě Stanka.

„A to je dokladem, že už je to zahojené – když už o tom dokážeš mluvit,“ řekl Pepino a snažil se tomu věřit. „A teď už jenom do vany a jde se spát.“

Když vedle sebe leželi v Pepinově ložnici, Stanka uprostřed Pepinovy milostné předehry zasněně pronesla:

„A z první vejplaty si koupím světle modré tapety do předsíňky. Nepřipadalo ti, Pepi, že ta lahvově zelená malba tam působí trochu temně?“

Pepino se rozřehtal na celé kolo a pak řekl: „Jako pasák bych tě vykopal ze svý stáje. Nažhavenýmu chlapovi bys v rozhodujícím okamžiku začla líčit, žes koupila novou pračku a že potřebuješ nový těsnění k záchodový míse. Každej pasák by s tebou zbankrotoval.“

„No jen aby ses nezbláznil. Pravda teda ale je, že na pračku musím hned začít šetřit. Poslyš, Pepi,“ napadlo ji, „ty sis fakt všimnul, že tam potřebuju nový těsnění k záchodový míse?“

„Vomejte mě!“ zařval Pepino a chytil se za hlavu. „Myslíš, že se dokážeš každý den aspoň na těch deset minut odpoutat od toho svýho zatracenýho kvartýru?“

„Na deset minut – to bych snad zvládla,“ souhlasila Stanka. „Ale určitě ne třikrát denně po půldruhé hodině!“

„Víš co?! Spíme!“ oznámil Pepino.

„Jo. Spíme. A kdybych tě probudila, tak si o mně nemysli nic špatnýho. To ti jen chci říct třeba… jaký kytky si pořídím na lodžii.“

Když je časně ráno probudil budík a Pepino si okamžitě bdělý přitáhl Stanku do náruče, rozespale zamumlala: „A koupím si panoramatický kukátko. Umíš je zamontovat do dveří?“

Pepinovy a Stančiny toulky po Francii byly jen přirozeným pokračováním toho, co spolu prožívali už několik týdnů – pokračováním jejich absolutního souladu. Stanka se už taky začala vyrovnávat se skutečností, že Pepino má na to, aby i v cizině chodili do dobrých restaurací, aby spali v dobrých hotelech, aby jí kupoval to, co si myslí, že jí udělá radost. A už definitivně přesvědčila sama sebe, že dokonce i u nás se najde člověk, který je bohatý, přestože je poctivý… je bohatý, protože je talentovaný a slušná firma si ho skvěle platí. Pokud jde o Pepinovo nadání a jeho ocenění u firmy PROTECH, nemýlila se. Talentu ke všemu možnému včetně toho, o čem hovoří paragrafy trestního zákoníku, měl Pepino v míře přehojné.

Když se vraceli domů a překročili zas naši hranici, Stanka slzela, že takovou nádhernou dovolenou už nikdy mít nebude, a Pepino se jen smál, že pokud jde o něho, můžou ji mít čtyřikrát do roka. Bude to spíš ona, kdo se neurve z práce, prorokoval.

Ještě než dojeli do Prahy, rozumně se domluvili, jak to povedou dál. Pepino věděl, že teď ho čeká tvrdý záběr v práci, spoustu času mu taky zabere studium a s ním spojené pobyty ve Vídni. Stance slíbil, že ať bude kdekoli, každý večer jí bude volat a přijde k ní, kdykoli v Praze skončí s prací v rozumnou hodinu. Všechny víkendy, pokud nebude mimo republiku, budou jenom jejich, i když se bude muset učit, protože v průběhu týdne se k tomu moc nedostane. Stanka mu řekla, aby si nepředstavoval, že ona skončí ve čtyři a od toho okamžiku nebude mít žádné povinnosti a právě tak po celý víkend. Na státní zastupitelství je přijata jako právní čekatelka, pracovat a dál studovat bude pod dohledem školitele a ten, ke kterému byla přidělena, má pověst, že svým lidem pěkně dává do těla. Zkouška, která ji čeká za dva roky, aby po jejím složení mohla být jmenována státní zástupkyní, není žádná legrace a studovat na ni musí začít hned. Proto program, který Pepino navrhuje, vyhovuje i jí a o těch víkendech budou šprtat oba.

„Mimo jiné,“ zdůraznil Pepino a hned sobě i jí slíbil: „Ale zato kolem Vánoc se odměníme: aspoň na deset dní odletíme někam za teplem.“

„Nebýváš o Vánocích s rodiči?“ zajímalo Stanku.

„Přinejmenším na Štědrý den ano, taky je s námi babi, a kdybys chtěla přijít, budeš vítána,“ ubezpečil ji Pepino. „A další den můžeme odletět. Ty můžeš o Vánocích nebýt s vašima?“

„Určitě tam nejsem nepostradatelná,“ odpověděla Stanka a Pepino rychle převedl řeč jinam.

*

V polovině září, když se Pepino v pátek odpoledne vrátil z Vídně, řekl Stance: „Zítra mám v úmyslu seznámit tě s Ivanem.“

„Bezvadný!“ souhlasila Stanka. „Pozveš ho k sobě?“

„Ne, chtěl bych je někam pozvat na večeři. Ilona má kulaté narozeniny. Před několika dny jí bylo třicet.“

„Jak to prosím tě víš?“ podivila se Stanka.

„Jak bych to mohl nevědět?“ podivil se zas Pepino. „Jsou to přece moji nejlepší přátelé, ne? Ivan se se mnou radil, co Iloně koupit.“

Celá pravda byla, že Ivan se s Pepinem radil, co Iloně koupit, aby to nevzbudilo její podezření, kde na to proboha vzal. O tom, jak jsou ve skutečnosti situováni, Ivan a Pepino z bezpečnostních důvodů nemohli nic prozradit ani svým nejbližším. Nemluvě už vůbec o tom, že jak Ilona, tak Pepinovi rodiče by se zhroutili v poznání, nebo třeba jen tušení, že jejich nejdražší si počínal nezákonně. Ivan a Pepino tedy museli ze svých obrovských finančních zdrojů ukapávat do rodin jen nesmírně obezřetně, Pepino to měl ovšem podstatně snadnější ve své roli významného zaměstnance firmy, jež ho oceňuje skvělým platem. O tom, co se odehrálo v loňském roce, věděli kromě Ivana a Pepina, kteří tyto akce organizovali, pouze čtyři vlastníci firmy PROTECH: generální ředitel Jaroslav Mrožek a tři ředitelé: Petr Sladký, Václav Krátký a Antonín Ciml. Firma PROTECH finančně i materiálně loni zajišťovala všechny akce namířené proti firmě zločinných majitelů naftařské firmy EXTRAN, v nichž únos Bohunka Šrámka vynesl dvacet milionů marek, které byly rozděleny pro Ivana, Pepina, Mrožka a Sladkého po dvaceti procentech, Krátký a Ciml, jejichž účast na akcích byla jen zcela pasivní, dostali po deseti procentech.

„Jaký dárek jste pro Ilonu vymysleli?“ byla teď zvědavá Stanka.

„Já jsem to vymyslel,“ pochlubil se Pepino. „Vymyslel jsem ojeté auto, aby Ilona měla čím courat do práce a tak podobně. A protože naše firma má i autobazar, šikovné auto za výhodnou cenu jsem taky Ivanovi pro manželku obstaral.“ V tu chvíli se v duchu rozhodl, že nějaké podobné autíčko dá Stance pod stromeček.

S autem pro Ilonu to nebylo jednoduché. Když Pepino navrhl Ivanovi ojeté auto, které opatří za papírově výhodnou cenu, Ivan ho nejdřív odbyl, že se zbláznil. I kdyby jí pořídil za sto tisíc pětiletého favorita, jakého už mají, Ilona z toho bude vyjevená, kde vzal tolik peněz, a navíc bude v rodině další křáp. Pepino nakonec Ivanovi vymyslel a zrealizoval následující plán: v podnikovém autobazaru vybral dvouletého Forda Fiestu, jehož legální původ byl absolutně jistý – šlo o to, aby okolo tohoto vozu nikdy nevzniklo nějaké šetření – a stav po najetých pouze osmnácti tisících kilometrech perfektní. Původnímu majiteli za něj autobazar firmy PROTECH zaplatil sto padesát tisíc. Ředitel Sladký, jenž měl ve firmě PROTECH podobné aktivity pod palcem, pak zadal úkol machrovi, pro něhož byla maličkost vyčarovat dokumentaci, podle níž fiesta – už v majetku autobazaru – byla ve dvoře autobazaru nabourána couvajícím nákladním vozem, poté zrekonstruována, ale havárií se snížila její hodnota tak, že se prodala za pouhých pětačtyřicet tisíc korun. Protože fiesta nebyla pojištěna, tudíž žádné nároky na pojišťovnu nebyly vzneseny, nikoho z moci úřední tahle dokumentace nezajímala.

Ivan tedy měl pro úřady i pro manželku šílící radostí papír, že fiestu koupil za částku, kterou je s to těžce našetřit i takový u nás nuzák jako specialista u kriminálky. A manželce nijak zvlášť nevymlouval podezření, že celých pětačtyřicet tisíc nedal dohromady, ale bůhví kolik mu půjčil Pepino. Zbývalo mu už tedy jenom se pohádat s Jaroslavem Mrožkem, generálním ředitelem PROTECH, jemuž chtěl rozdíl v ceně zaplatit z ruky do ruky, což Mrožek rezolutně odmítl za uražených výkřiků, že o takové prkotině se odmítá bavit, nemluvě už vůbec o tom, že Ivana a Pepina má jako své syny.

„A tady se, Stani, koukni, jaký dárek mám pro Ilonu já,“ vyjmul Pepino ze zásuvky plochou krabici, jež už sama o sobě byla zdařilým výtvarným dílem s emblémem proslulé londýnské firmy Harrod’s.

Když krabici otevřel, objevila se nádherná kabelka z jemné černé kůže. „Dárky tedy vybírat umíš,“ uznale ho pochválila Stanka a bodlo ji u srdce, že není jediná, komu je vybírá. „Poslyš, vy teda musíte být opravdu kamarádi s velkým ká.“

„To tedy jsme,“ přitakal Pepino. „Nejlepší kamarádi,“ zdůraznil.

Nepřeháněl. Po tom, co loni s Ivanem prožili, po tom, jak bezvýhradně si museli navzájem věřit a spoléhat jeden na druhého – nemohli nebýt nejlepší kamarádi. A pokud jde o Ilonu, tu Pepino velice obdivoval a neméně si jí i vážil. „Jaká je Ilona?“ zeptala se Stanka s hrdlem trochu sevřeným.

„Bezvadná. Fakt bezvadná ženská. Bude se ti moc líbit. Má ohromný smysl pro humor. Oba mají smysl pro humor. Je chytrá a moc hezká. Ivan mi jednou řekl, že je to holka i do nepohody. Vůbec o tom nepochybuju.“

Tímto upřímným dobrozdáním Stance ovšem na klidu nepřidal. Až dosud, zahleděni jeden do druhého, žili ve svém mikrosvětě a byli sami, byť třeba obklopeni davy na plážích francouzské Riviéry. Stanka věřila, že tak to zůstane, a tahle její víra teď utrpěla první malou trhlinku. Ne že by se nechtěla seznámit s Ivanem. Ale představovala si, že ho Pepino pozve na hodinku dvě k sobě, a ne že to bude oslava Ivanovy manželky, z níž je Pepino bez sebe. Vynasnažila se však, aby na ní nebylo poznat podráždění, a starala se: „Co si mám vzít na sebe? Dovedu si představit, že nás zavlečeš do nějakýho pěkně snobskýho podniku.“

„Ne zrovna do snobskýho, ale do takovýho, kde mám jistotu, že ubrusy budou čistý, maso nebude z kafilerie a že na jednom tuku na pánvi se nedělají všechny minutky toho večera. Objednal jsem stůl v Černé labuti.“

„Prokrista! V čem tam půjdu?!“ úpěla Stanka. „Mám si oblíct ty medově nazlátlý šaty, cos mi koupil v Monte Carlu? Cos povídal, že v nich vypadám jak call girl pro nejvybranější klientelu?“

„Je úplně jedno, co si oblékneš, protože jako luxusní call girl pro hořejších deset tisíc vypadáš i v pyžamu a zejména bez něj,“ mínil Pepino a Stanka po něm práskla poklicí, kterou právě měla v ruce.

Pak se rozhodla: „Obleču si ty jablkově zelené hedvábné šaty, cos mi koupil v Cannes. Mají decentní výstřih a vypadám v nich důstojně. Žádná hopsanda, ale ctihodná paní státní zástupkyně… teda za dva roky, doufejme,“ povzdechla si. „Jak vypadá Ivan?“

„Prokrista! Vytočím ti číslo a zeptej se ho! Jak by měl vypadat?! Normálně, ne?!… No, podle tebe hezoun,“ připustil Pepino. „Když ho chce Ilona naštvat, říká mu blonďatej zázrak Redford. Fakt je mu trošku podobnej. Ženský po něm jedou. Nevědět já, že mamě, rozmyslel bych si vás dva seznamovat.“

„Klid bys měl čerpat snad spíš z mý než z Ivanovy serióznosti,“ zasmála se Stanka.

„O tvojí serióznosti nemám žádné přehnané iluze. Ale věřím Ivanovi, že až mu budeš pod stolem tisknout lýtko na lýtko, že tě hlasitě napomene.“

„Ztrácím zájem jít s vámi,“ prohlásila Stanka a ta špetka rozladění, která ji před chvilkou zasáhla, se zcela rozplynula.

Zato druhý den, v sobotu večer, když zazvonili ve vedlejším domě na Zemánkovy, ji nevole udeřila – tentokrát plnou silou. A to hned při pohledu, jak krásná a půvabná je Ilona: rovné, lesklé, hluboce černé vlasy vyčesané do jednoduchého uzlu, který dával vyniknout jejich bohatosti i dokonalé struktuře tváře s vysoko posazenými lícními kostmi, velkýma čokoládovýma očima, jemně snědou pletí a krásnými ústy. Plátěné šaty meruňkové barvy zdůrazňovaly dokonalou, lehounce plnoštíhlou postavu. První, co Stanku napadlo, bylo, že tahle ženská by byla nádherná – třeba v pytli. A rázem si vedle ní začala připadat jaksi… vyšisovaná, což ovšem byl nesmysl, ten kontrast plavosti a tmavosti pouze krásu obou ještě podtrhával.

S úsměvem si všichni podali ruce, Ivan poznamenal, že nikdy nevěřil, že by Pepino dokázal nabalit krásnou holku, což Ilona uvedla na pravou míru informací, že manžel závidí, že právě krásné holky se kolem Pepina jen hemží, zatímco on, Ivan, si u takových ani neškrtne. A když Ilona rozbalila Pepinův dárek, radostí se až zajíkla a pak se pověsila Pepinovi na krk a několikrát ho políbila. Ivan pravil, že s takovou odezvou se nesetkal ani jeho bourák, a Pepino ho poučil, že nezáleží na velkoleposti daru, ale na tom, kdo ho dává.

„Já například sklízím ovace i za krabičku párátek nebo zubní pastu,“ vysvětlil skromně a Ivan dodal:

„Což jsou tvoje osvědčené dary, které rozdáváš nejčastěji.“

Všichni se smáli, i Stanka, přestože se cítila pramizerně.

Pak se rozloučili s Evičkou, která využila chaosu kolem návštěvy k tomu, aby cpala před večeří sebe a boxerku Doru čokoládovými bonbony, i s babičkou, která dnes přišla k mladým přespat, aby vnučku ohlídala, a odjeli objednaným taxíkem.

Prostředí restaurace, kavárny a baru v Černé labuti nebylo co vytknout, večeře byla skvělá a nálada ještě skvělejší, tedy Pepinova a Zemánkových. Stanka si připadala jak převálcovaná, ale statečně s tím bojovala a snažila se ze všech sil smát se a bavit se s ostatními. Když se po večeři přesunuli do baru, kde k tanci hrála náladová hudba světové evergreeny, v rámci svého úsilí se zeptala:

„A jak se vám, Ilono, jezdí s novým autem?“

„Báječně!“ řekla nadšeně Ilona. „Ale budeme si tykat, ne?… Víš, já už jsem auto hrozně potřebovala, ale nedoufala jsem, že na nějakou ojetinu našetřím dřív jak za dva roky. Ivanův plat projíme a probydlíme, a i když já díky Pepinovi teď vydělávám dokonce ještě víc než Ivan, při těch dnešních cenách se to nějak rozplyne… Prostě dát pár tisíc stranou, to se mi nepodaří zdaleka každý měsíc. Jak těch pětačtyřicet tisíc dokázal našetřit Ivan, to je mi záhadou, nejspíš si ho vydržuje nějaká čiperná dáma v letech – restituentka, a jestli jo, tak jenom se jí, Ivane, proboha drž a snaž se! Nepřej si mě, jestli uslyším nějaký stížnosti, třeba že jsi nudnej – jako doma!“

„V letech by byla, to tedy všechna čest stranou – je jí pětadvacet. Čiperná je skoro až moc a štědrá má bejt z čeho. Tatíček je poslanec-podnikatel. A na rozdíl od tebe je sexy a příjemná,“ utahoval si z Ilony manžel.

„Sexy a příjemná má jiné možnosti než tebe,“ mínila Ilona. „Ale tatíčka poslance-podnikatele – to beru. Nastěhuj se k nim, Ivane, rychle se k nim nastěhuj, protože taková rodina pro mě může hodně udělat. Co vlastně bude tatíček-poslanec-podnikatel můj? Tchán? Švagr?“

„Příbuzenské vztahy jsou poněkud nepřehledné, ale pro tebe, Ilono, by byl nejvýhodnější tatíček-poslanec-podnikatel-milenec, protože v tom případě bys nebyla odkázaná, co ti ukápne od mladejch, ale oškubala bys ho sama,“ navrhl Pepino.

„To vůbec není blbej nápad. Jenom se mi nelíbí, že voni by byli mladý a já a tatíček-poslanec-podnikatel-milenec ti staří. Pod tímto zorným úhlem si tě, Ivane, ponechávám a tý couře vyškrábu oči,“ uzavřela Ilona.

„A pokud jde o to, že sexy a příjemná má jiný šance než mne, tak jenom se dobře rozhlédni,“ upozornil Ivan manželku. „Ty dvě supersexy děvy dva stoly od nás si dokonce před okamžikem u stolu přesedly, aby na mne a na Pepina lépe viděly. Je jen otázka malé chvilky, než se osmělí a přijdou nás požádat o tanec.“

„Těch supersexy děv jsem si – buď klidný – už povšimla. A je jen otázkou malé chvilky, než se osmělí a přijdou… Stanku a mne poplácat po zadku. Jsou to totiž dvě známé lesby, chodí občas do naší kavárny. Ale chápu, že ty jako policajt lesbu nebo teplouška rozpoznat nemůžeš,“ vnesla do věci jasno Ilona.

Pepino a Ivan žasli, že ty holky na to vůbec nevypadají, a Ilona řekla: „Jenom počkejte, až půjdou tančit, až se odvážou.“

Stanku nezajímalo ani vtipkování, ani lesby, ale jen netrpělivě vyčkávala, kdy bude moci položit otázku, která jí ležela na srdci: kde Ilona pracuje. Jak to, že díky Pepinovi dobře vydělává. Určitě si ji posadil do podniku, dvoje dveře od svých, pokud mu rovnou nedělá sekretářku.

Když tu otázku konečně nenuceně položila, ukázalo se, že je to jen o málo lepší, než se obávala.

„PROTECH loni koupil nějaké činžáky na Vinohradech a v jednom zřídili luxusní nákupní pasáž, je tam taky cukrárna s kavárničkou,“ ochotně vysvětlila Ilona Stance. „A já zrovna měla takový otravný místo ve spořitelně. No a Pepino mi v té cukrárně s kavárenským posezením dal místo vedoucí. Moc mě to baví. Pepino je prostě dobrý duch naší rodiny, viď, Pepi?“ popleskala ho po ruce na ubruse, Pepino její dlaň s pousmáním stiskl a Ilona ještě dodala: „A nemysli si, že mi není jasný – po bouračce-nepobouračce – že ta fiesta má mnohem větší cenu než jakýchsi pětačtyřicet tisíc. To ti mohl sežrat leda tak Ivan, ale ne já, která jsem inteligentní.“

„Čímž se příznivě lišíš ode mne,“ přitakal Ivan. „Ale to jsem prostě celej já. Sežeru, co mi kdo nakecá. Prostě milej, důvěřivej policajt.“

„Ale vůbec nepopírám, že mi ten bourák lichotí,“ pokračovala Ilona. „Že ses, Ivane, kvůli němu finančně zruinoval –“

„Ani netušíš jak,“ přerušil ji Ivan. „V práci jsem si přestal kupovat svačiny a nechodím na obědy.“

„A tys, Pepino, kvůli mýmu bouráku okradl vlastní chlebodárce.“

„To víš, není snadné vypořádat si se svědomím takovou věc, jako že jsem z našeho autobazaru sebral auťák tak, že firma na prodeji nevydělala ani niklák,“ pochopil Pepino, že Iloně může těžko namlouvat, že pětačtyřicet tisíc byla tržní cena, a tak ve hře na Ilonu domluvené o krůček ustoupil. A rychle to zas zamluvil do vtipkování: „Prasknout to, generální mě na hodinu vyrazí.“

„Prostě díky svýmu bouráku si připadám jako osudová žena, která ničí a ruinuje muže, pro její úsměv schopné všeho,“ pochválila si Ilona.

Stanka se cítila jak v ošklivém snu, ve který se rázem proměnila idyla minulých týdnů. Také ji konsternovalo, že Ivan si tu spokojeně žertuje ve výborné náladě, slepý a hluchý k tomu, co se odehrává mezi jeho manželkou a Pepinem. Že by mohlo jít o nadprůměrně dobré manželství, v němž jsou si partneři jisti jeden druhým a jakákoli podezíravost a žárlivost jsou jim cizí… že by se Ilona a Pepino měli moc rádi bez sebemenšího sexuálního podtextu – to bylo nad Stančino porozumění. A tak pro ni tenhle večer představoval muka k nepřečkání a ve žhavé peklo se změnil, když začali tančit.

Kdykoli se prohodili, takže tančila s Ivanem a Pepino s Ilonou, sváděla urputný boj s nutkáním říct všem třem, že je jí z nich na zvracení – a utéct. K zbláznění bylo, že Ilona a Pepino – na rozdíl od ní a od Ivana – jsou skvělí tanečníci budící na parketě pozornost. Když tančili tango, těch několik párů na parketě se rozestoupilo a sledovalo je, pak jim zatleskalo a přidala se i kapela.

Když se zas všichni čtyři setkali u stolu, Ilona řekla: „Máš vystaráno, Ivane. Jestli v tomhle státě dojde na nejhorší, a já nevidím žádný důvod, proč by nedošlo, uživím Evku a tebe jako barová tanečnice.“

„To je sice velká útěcha, jenomže nevím – až dojde na nejhorší – kdo do těch barů bude chodit,“ mínil Ivan.

„Co blbneš?!“ řekl Pepino. „Elita národa, tedy politici, podvodníci a tak podobně, si svůj vysoký životní styl udrží, i kdyby zbytek národa nežral a pro nedostupnost léků se umíralo i na zápaly plic… Ale i já mám koho živit. Třeba Klarka, který si nenechá sáhnout na svoji životní úroveň, přestože mu pravidelně předčítám statistiky o prudkém nárůstu cen masa. Dále mám rodiče, kteří se přibližují k věku důchodců neboli přítěže tržního hospodářství. Brzy jistě už naše neviditelná ruka trhu vyřeší i tento problém – konec cirátů. Důchodci budou plynováni. Ale co jsem chtěl říct: spoléhám, Ilono, že mě jako barová tanečnice přibereš do páru.“

„Tos uhodl!“ odsekla Ilona. „S tvým podnikatelským talentem bys okamžitě vymyslel, jak zvýšit výnosy, třeba tím, že bych mezi jednotlivými čísly odbíhala s dobře situovanými pány na pokoj.“

I když všichni měli upito jen velice střídmě, stačilo to k tomu, aby si nepovšimli, že Stanka je stále zamlklejší a její smích křečovitý.

Když v půl druhé po půlnoci odcházeli, měla Stanka pocit, že ještě tu pobýt dalších deset minut, buď vybuchne, anebo se skácí. V taxíku si pak opřela hlavu o okénko a předstírala, že dříme.

„Strašné ospalá?“ zeptal se Pepino, když vešli do jeho bytu a Stanka se stále oblečená sesula do křesla v obývacím pokoji.

„Hmm,“ zabrblala, přestože byla ostře bdělá nesnesitelným vnitřním tlakem, který v ní po celý večer narůstal a do hlavy jí stoupal v pravidelných vlnách. Věděla, že explozi se neubrání, jenom ji z posledních sil oddaluje.

Pepino řekl: „Využiju tedy tvý nemohoucnosti a svých práv opilce a jdu do koupelny první.“

Po horké koupeli a studené sprše se za chvíli vynořil osvěžený a oznámil Stance, která se mezitím přesunula do ložnice: „A mám zas hlavu čistou. Padej do vany, už jsem ti ji napustil,“ hodil po ní noční košilku.

Už otevírala ústa, aby mu řekla, co si myslí o celém tom pošahaném večeru, ale Pepino ji předešel: „Hergot, měl jsem volat do New Yorku… Kolik je tam teď hodin?… No, dobrý,“ sáhl po diáři a telefonu na nočním stolku, a když mu diář pod heslem Matthew ukázal na displeji řádku čísel, vyťukal je na telefonu.

Stanka sice moc anglicky neuměla, ale z Pepinova žoviálního tónu pochopila, že tohle krátký rozhovor nebude, a tak dřív, než mu sluchátko vyrve a omlátí o hlavu, přiměla se odejít do koupelny. Vykoupala se co nejrychleji v obavě, aby Pepino nezavěsil a neusnul dřív, než ona bude zpátky. Studenou sprchu nepotřebovala, protože pila jen nepatrně.

Když se vrátila do ložnice, Pepino ještě klábosil, ale hovor ukončil a obrátil se k ní: „Tak jak je? Prima?“

Neodpověděla a div nepukla vzteky, že Pepino, namísto aby se staral, aby se vyptával, co jí je, slastně si zívl a míní usnout. Ani ho nenapadne, že je něco v nepořádku.

Nemýlila se. Pepino byl unavený a ospalý, protože skoro celou předešlou noc se milovali, a i když potom spali až téměř do oběda, teď zas už bylo půl třetí nad ránem a jeho ani nenapadlo, že Stanka by byla zamlklá z jiného důvodu než z ospalosti.

A tak jen zamumlal: „Není to bezvadný, že zejtra je neděle?“ a posunul se k ní, aby ji k sobě přitáhl. Ať už se milovali nebo ne, vždycky usínali v objetí.

Příkrost, s jakou se od něho odtáhla, byla něco úplně nového. Takhle si ještě nikdy nepočínala, uvědomil si na pokraji spánku, z něhož se silou vůle vyburcoval, protože mu blesklo hlavou, jestli jí není špatně, třeba z té nezvykle vydatné večeře.

„Děje se něco?“ zeptal se. „Není ti dobře?“

Znova ji k sobě přitáhl a vycítil v ní podivné chvějivé napětí.

„Co by se dělo? Je mi přímo skvěle,“ odsekla tónem, který u ní dosud nepoznal.

Posadil se na lůžku, sáhl po tlačítku, jímž v koutě ložnice rozsvítil stolní lampu s hedvábným stínidlem v teple pomerančovém tónu, a Stanku mírně vyzval:

„Tak mi pověz, co se ti stalo.“

„Nic. Vůbec nic… Jenom nejsem tak blbá, jak si myslíš,“ řekla ostře a nebyla v tom ani stopa po hravé ironii, s jakou si jeden z druhého co chvíli utahovali.

„Nechceš mi to vysvětlit?“ zeptal se Pepino stále tím mírným hlasem.

„To teda nechci, protože sám dobře víš, o čem je řeč,“ odsekla zas tak nepřátelsky.

„Dobrý, takže spíme,“ zívl Pepino a zase zhasl.

Nadevše se mu chtělo spát, a tak si jen pomyslil, že Stanka je velice unavená a tím podrážděná. Asi ani sama neví, co mrzutě breptá.

Jenomže spát, to bylo to poslední, co by Stanka, vnitřně celá napjatá jak struna, dokázala. Znala tyhle příšerné chvíle, kdy si připadala jak tlakový hrnec před explozí. Jestli okamžitě neotevře ventil tomu svému vnitřnímu přetlaku, pukne jí srdce, které jí svírá tvrdá pěst… pukne jí hlava, ve které ji bodají tisíce jehliček… Byl to důvěrně známý příšerný pocit. Byla to hysterie, kterou nikdy nedokázala rozumem zvládnout, protože se jí poddávala, namísto aby s ní bojovala.

Teď, kdy potřebovala, aby z ní Pepino páčil, cože se stalo, on, mizera, se docela v pohodě uvelebil ke spánku.

A tak rychle, než on doopravdy usne, řezavě řekla: „Až zas příště budeš chtít něco oslavovat s nějakou svou přítelkyní, mě z toho laskavě vynech!“

Pepino užuž se propadající do spánku byl zas rázem bdělý a s úžasem vyhrkl: „Jak to, prosím tě, myslíš?“

„Myslím to tak, že si nedám líbit, abys mě ztrapňoval.“

„Zbláznila ses?“ žasl Pepino a napadlo ho, že nejspíš spí a z toho pomateného snu se za chviličku probere.

„Zbláznil ses spíš ty, když si myslíš, že tohle si ke mně můžeš dovolovat. Jenomže ses zatraceně přepočítal! Kdo si myslíš, že jsem?!“ rozkřikla se.

„Řekneš mi už konečně jasně, co se děje?!“ zvýšil hlas teď už i Pepino a znova rozsvítil.

Skutečnost, že ho konečně vyprovokovala, ve Stance uvolnila kapku toho nesnesitelného přetlaku, jak kdyby ty svírající kleště trošku povolily, takže se jí malinko ulevilo, jenomže ne k tomu, aby se zklidnila, ale naopak, chytila dech a rozjela se naplno:

„Takže ty to potřebuješ slyšet jasně, jo?! Jasná je celá ta prasárna s Ilonkou!“

„Jak to myslíš?“ stále ještě jenom žasl Pepino a vůbec nechápal, o čem je řeč.

„Myslím to tak, že musí být ohromně pikantní – spát s manželkou nejlepšího kamaráda!“

„Co je tohle za nesmysl?“ vydechl omráčený Pepino. Připadalo mu, že vedle něho mluví jakási jemu úplně neznámá osoba.

„Dobře víš, že žádný nesmysl, ale že jsem poznala docela přesně, jak se věci mají. Není mi jenom jasné, jestli z Ivana děláte vola, anebo o tom ví. Možná ví. Není to náhodou taková milá dohoda dvou nejlepších kamarádů: ty s jeho ženou a na revanš mu zase přihráváš do jeho postele svoje holky?!“ odsekávala Stanka vysokým hlasem a Pepino nebyl mocen slova.

Mlčel hodnou chvíli a Stanka, která k plnému uvolnění potřebovala velkou scénu, se zas cítila hůř a přitvrdila palbu, aby ho vyburcovala:

„Dělej si, co chceš, mně je to jedno, já s tebou končím. Ráno si sbalím těch pár věcí, co tady mám… a víc tě nechci ani vidět.“

Pepino bohužel netušil, že má co dělat s hysterií chorobně žárlivé osoby a že to jediné rozumné, co může učinit pro to, aby se vzpamatovala, je říct: Nebudeme čekat do rána, tvoje věci sbalíme hned a zavolám ti taxi… Vyskočit z postele, skutečně její věci naházet do kabely a hartusit, aby se oblékla a vypadla.

Namísto toho vydechl: „Stani, ty na mě žárlíš!“ a byl tím okouzlen. Je vůbec možné, že by tak nádherná, fantastická holka na něho žárlila?! Že by ho milovala tak strašně moc až k žárlivosti?! letělo mu hlavou a cítil se polichocen jako nikdy v životě.

„Žárlím!“ odfrkla si zlobně Stanka. „To se ti teda povedlo! Na tebe!“ zaječela s despektem, jak se její hysterický záchvat rozjížděl plnou parou, když se jí úspěšně dařilo Pepina provokovat k diskusi na téma, jež si její sebezničující pud zvolil. „Abych se nezasmála: já žárlím – na tebe! Doopravdy je to tak, že nesnáším podrazy, podvádění a pokrytectví. A proto – končíme!“

„Fakt žárlíš,“ opakoval stále tak užasle Pepino, protože opravdu nemohl věřit svému sluchu, jaké ho to potkalo štěstí: tahle zázračná bytost, tahle nejkrásnější holka pod sluncem je do něho zblázněná stejně jako on do ní. Je do něho tak zblázněná, že žárlí na jeho kamarádku.

Představou, jak hluboce je milován nejkrásnější dívkou světa, se kochal v bezstarostné jistotě, že ten nesmysl – jako že on by mohl mít zájem o jakoukoli druhou – jí snadno vymluví a idyla mezi nimi bude znovunastolena už jednou provždy.

Stanka ovšem ke své katarzi, ke svému očistnému uvolnění potřebovala velkou bouřlivou scénu, a protože Pepino byl stále tichý a pasivní, ba dokonce jí v tom hebkém pomerančovém osvětlení připadalo, že se debilně culí – a nemýlila se: pomyšlení, že ona na něho žárlí, ho přivedlo do přiblble samolibého oblouzení – začala v ní vřít krev a její nutkání do velké scény ho dokopat bylo tak naléhavé, že snad byla schopna vyskočit z okna, aby ho přiměla k akci.

Pro začátek vyskočila z postele se zaječením: „Nevím, co tady v tom tvým pajzlu dělám! Okamžitě odcházím a neopovažuj se mi ještě někdy objevit na očích!“ a zběsile začala vyhazovat svoje věci z prádelníku.

Jedinou rozumnou věc, přispěchat s kabelou a volat taxi, což by jí vyrazilo trumfy z ruky a začala by brečet, a pak ji postavit před ultimátum: buď se okamžitě nastolí klid a bude se spát, anebo tě vyrazím… tuto jedinou rozumnou věc Pepino samozřejmě neudělal, protože jak zacházet se žárlivým partnerem naučí člověka teprve delší čas, kdy už má nervy nadranc, a tak si konečně o téhle úchylce něco přečte nebo navštíví manželskou poradnu. Pepino tedy učinil to v dané situaci nejhorší možné: taky vyskočil z postele a o Stančino prádélko, trička a svetříky se handrkovali a přetahovali… a ten, který právě nějaký kus ukořistil, zuřivě ho cpal… Pepino zpátky do prádelníku, Stanka do Pepinovy aktovky, což bylo to jediné, co měla v Pepinově ložnici po ruce, a tak z ní velkoryse rozmáchlým gestem vyklopila lejstra a házela do ní své podprsenky.

Čilé dění podmalovávaly v podobné situaci standardní výkřiky jako: Nedotýkej se mě, seš odpornej kurevník!… Jsi bláznivá nanda!… Hnusíš se mi!… No tak neblbni a nech si to vysvětlit… Tady není co vysvětlovat, dej sem to triko, nebo otevřu okno a zavolám o pomoc!… Hele, miláčku, vyspíme se na to a popovídáme si o všem ráno… S Ilonkou se vyspi, na co chceš, ale mě už tu do smrti neuvidíš…

Bylo to nádherné, Stanka byla ve svém živlu, vše se v ní uvolnilo a už se jen těšila na to přesladké usmiřování, jež její blaho završí. Po pravdě řečeno, ani Pepinovi nebylo nejhůř v té jeho skálopevné jistotě, že Stanku o své velké lásce k ní přesvědčí a z celé téhle šaškárny – chvílemi měl co dělat, aby nevybuchl ve smích, jako třeba když triko, o něž se přetahovali, rozdrbli vejpůl, anebo když Stanka ve svém zápalu metala do aktovky i jeho slipy – z celé téhle srandy, byl si jistý, jemu zůstane jen blažený pocit, jak hluboce ho ona miluje. Nebýt dnešní noci, možná by to nikdy neobjevil.

O Pepinově politováníhodném stavu mysli svědčilo, že si nevzpomněl na žárlivou dívku, se kterou chodil před pouhými dvěma roky, a za tři měsíce se jí zbavil v poznání, že něco tak nesnesitelného se nedá vydržet. A to, třeba dodat, Lidka byla ještě na hranici normálu – ve srovnání se Stankou pouhý břídil. Její žárlivost se omezovala jen na občasné výslechy a pofňukávání, ale i to Pepina zabíjelo.

Přesladké usmiřování, na něž se Stanka po té nádherné očistné lázni už jen třásla, mělo rovněž svoji, u hysterek stereotypní, předehru: vrhla se na lůžko, zabořila tvář do podušek a srdceryvně se rozeštkala. Ani Pepino nepokazil šablonu velké scény. Rovněž se vrhl na lůžko, Stanku se pokoušel obejmout, ona ho od sebe odstrkovala, ne však už zuřivě, ale spíš zmučeně, a rozvinula se další smysluplná konverzace:

Jdi pryč, nechci tě ani vidět… Ale no tak, miláčku… Mě už neoblbneš… Copak nevíš, že miluju jenom tebe a žádná jiná mě nezajímá?… Tyhle kecy si nech pro Ilonku. Ta vypadá dost blbá na to, aby ti všechno sežrala… Jenomže já nemiluju Ilonu, ale tebe. Ilona je jenom prima kamarádka zrovna tak jako Ivan je prima kamarád… No to určitě! Na to ti tak naletím. To bych nesměla vidět na vlastní oči, jak po ní jedeš. A ona po tobě. Coura!… Ilona není žádná coura, ale slušná holka a Ivana miluje… Když je tak slušná a když miluje Ivana, tak proč se tahá s tebou?!… Ilona se s nikým netahá, a kdybych jí s nějakým takovým nápadem přišel, tak mě nakopne… Když tě nakopla, to ti není trapný dál za ní takhle dolejzat?… Neřekl jsem, že mě nakopla, ale… Konečně že aspoň přiznáváš, že spolu spíte. Stejně jsem ti nevěřila, kdyžs tvrdil, že tě nakopla. To bych nesměla vidět, jak po tobě kouká. Jenom se divím, že Ivan trpí, abyste se olizovali přímo před ním… Ivana by ve snu nenapadlo… Takže ty mi chceš tvrdit, že Ivan je ůplnej vůl?! Jestli takovíhle idioti jsou u kriminálky, pak se není co divit, že – –

„Takže Stani: chceš mi věřit, že Ilona je jen kamarádka – nebo nechceš?!“ přestalo najednou Pepina bavit to přiblblé dohadování, i když koutkem mysli se bavil jeho komičností.

I Stanka si uvědomila, že nic nesmí přepísknout, a kromě toho už se tak třásla na velké smíření, že jen plačtivě kníkla: „Já nevím… já jsem zoufalá… že jsem se v tobě tak zklamala.“

Pepino držel pětiminutovou řeč na téma, že se v něm vůbec nezklamala, ale naopak, a když skončil hlubokomyslnou úvahou, jak oni dva si musí navzájem věřit, Stanka vzlykla – to už ovšem jemu na hrudi:

„Právě že já ti věřila až moc a potom je strašný, když se v někom tak pekelně zklameš.“

Pepino jí podrobně vysvětlil, proč mu musí věřit dál (v důsledku skutečnosti, že se v něm vůbec nezklamala, tím méně pekelně), a tuto stať završil přísahou, že nikdy žádnou nemiloval tolik jako ji, žádná jiná ho nezajímá a nikdy zajímat nebude.

Bylo pět hodin nad ránem, když se začali horoucně milovat, bylo to pro oba nádherné, pak usnuli v pevném objetí, probudili se před polednem, řekli si, že se budou vždycky milovat a vždycky si budou věřit, znova se milovali, potom snědli pět dní starý zbytek šunky z lednice a kus okoralého chleba, protože byli tak slastně unavení, že se jim nechtělo vyjít z bytu na oběd, s hrnky kakaa si znova vlezli do postele, kterou po bouřlivé noci pečlivá Stanka převlékla, četli si, povídali si, smáli se, znova se milovali…

Prostě bylo to tak skvostné, že si to Stančina pochroumaná dušička brzy zatouží zopakovat.

V pozdní zářijový večer se Pepino s Klarkem přihrnuli do bytu Pepinových rodičů ještě trochu udýchaní, jak poklusem oběhli Jižní Město, ale samolibě spokojení, v jaké jsou kondičce. Pepino v předsíni odkopl na rohož mokasíny, flanelovou bundu hodil na křesílko sloužící k pohodlnému přezouvání, pak s Klarkem na chvíli zmizeli v koupelně, aby se dali do pořádku – s tím, že je po každém venčení šikanován k umývání, se Klark za ta léta už psychicky vyrovnal – a do kuchyně vstoupili ve chvíli, kdy paní Čmeláková vyndavala z trouby tvarohové buchty.

Pepino se okamžitě hnal k pekáči s talířem, ale matka ho energicky odstrčila: „Musí to nejdřív trochu zchladnout. Ä nech si je na zítra. Teplý buchty nejsou zdravý. A už vůbec ne před spaním.“

„Zdravý možná nejsou, ale určitě jsou dobrý,“ mínil Pepino, kterému se podařilo z pekáče ještě kouřícího čtyři buchty vydloubnout lžící a s talířem odešel do obýváku, kde otec luštil křížovky.

„Čau, staříku! Tak jak jde život?“ uvelebil se Pepino do křesla proti otci. Pokud byl v Praze, zašel k rodičům poklábosit skoro každý den.

„Ani se neptej,“ zabručel pan Čmelák a odložil sešit křížovek. Též podle toho, že se nějak kousavě neohradil proti tomu staříkovi, Pepino poznal, že je rozmrzelý.

„Co se děje?“

„Končím v práci.“

„Prima! Takže jsme se zasmáli a teď si můžem popovídat vážně,“ navrhl Pepino.

„Mluvím vážně. Dneska na poradě techniků jsem prokuristovi řekl, že už toho mám tak právě dost a dál ať se mnou nepočítá. Odcházím k prvnímu lednu, a jestli se naštvu, tak s tím fiknu na hodinu. Představ si, Pepino, že ten gauner – –“

„Ble – ble – ble – ble – –“ přerušil otce Pepino.

„Víš co? Dej mi pokoj se svými potížemi v práci. A tuplem mi dej pokoj s gaunerem Mamlasem –“

„Malasem,“ opravil ho pedanticky otec.

„– protože dobře víme oba, ty i já, že jsou to jen kecy, kecy, kecy a že ve skutečnosti s tím nepraštíš ani k prvnímu lednu, ani k prvnímu dubnu nebo dvacátýmu červenci. Takže si šetři dech pro Mamlase, ten ti tu vejpověď na spadnutí zřejmě žere, ale mne už neomráčíš,“ skončil Pepino.

„Díky za pochopení,“ zavrčel pan Čmelák. „To člověka vždycky potěší, když vidí, že aspoň doma má oporu.“

Teď teprve se Pepino naštval doopravdy: „Jak dlouho se už táhnou tvoje konflikty s tím tupým náfukou Mamlasem?! Asi rok, že jo?! A kolikrát asi tak jsem ti během toho roku řekl, abys mu s tím doopravdy seknul?! Kolikrát jsem do tebe hučel, že ti s tvou kvalifikací a praxí dám flek přímo u naší firmy?! Flek dobře placený, protože odborníky a lidi odpovědné my opravdu platíme dobře,“ nikterak nepřeháněl Pepino. „Takže ty chceš mít doma oporu?! Tady ji teda máš: prvního října tohoto roku nastupuješ u nás. Nebo spíš patnáctýho. Protože předtím pošlu na čtrnáct dní tebe a mámu na Kanáry samou radostí, žes konečně dostal rozum.“ Pepino napřáhl k otci paži: „Takže si na to plácnem, jo?!“

Pan Čmelák se ošil a zavrtěl: „Hele, Pepino, ono na tu vejpověď dojde. Fakt se k tomu schyluje, ale takhle zčistajasna… Prostě k přesnýmu datu se zavázat nemůžu, měj přece rozum, chlapče.“

„Seš beznadějnej případ,“ vztekal se Pepino.

Pan Čmelák si zhluboka povzdechl: „Pepino, když někde děláš čtvrt století –“

„– a když se tam ta největší podniková komunistická kurva převeksluje ze socialistickýho náměstka na tržního prokuristu-akcionáře, majitele třetiny firmy, který si počíná tak, že proti tomu byl za komoušů úplná ovečka… tak ty tam dál musíš dřepět!“ běsnil Pepino, ostatně zdaleka ne poprvé od té doby, co se tenhle závod odštěpil od Tesly, a kdo jiný měl prachy a styky k jeho získání než bývalí vysocí funkcionáři.

„Mám tam pár dobrejch kamarádů, všichni jsme kolem padesátky, táhneme to spolu už léta, no však víš, Buriánek, Koudela, Zíbek…“

„No jo… promluv s nimi, naberu vás k nám všechny,“ nabídl smířlivě Pepino a potěšeně dodal: „Z toho se Mamlas podělá. Než najde a než se mu zapracují noví odborníci, může na půl roku zastavit provoz.“

Vzápětí vešla rozčilená paní Čmeláková a vyhrkla: „Pepi, nač máš proboha flintu?!“

Pepino si vjel oběma rukama do kštice a zařval: „Co zas je tohle za nesmysl?! Zbláznili jste se dneska všichni? Drahá maminko, nemám žádnou flintu, protože není nic odpornějšího než se potěšeně vyžívat v zabíjení zvěře. To může bavit leda tak zamindrákovanýho chcípáka-úchylase… Jak tě prosím tě napadlo, že bych mohl mít flintu?“

„Nepodezírám tě, že bys byl tak zdegenerovanej, že bys s ní chodil střílet do lesa. Ale pravda je, že jsem ji našla na křesle, když jsem popadla tvoji bundu, abych ji pověsila na ramínko.“

Oba muži se rozchechtali.

„Tak to není, milá maminko, žádná flinta, nýbrž mašinkvér neboli plamenomet. A můžeš mluvit o velkým štěstí, že nedošlo na spontánní palbu,“ pochechtával se Pepino a otec se rozjařeně plácal do kolen.

„Že kluk tahá po kapsách zbraně, na tom snad není, Jindřichu, nic tak velice k smíchu,“ naštvala se paní Čmeláková. „Měj rozum, Pepi! Na to seš snad už dost starej – hrát si na gangstera: ani krok bez flinty v kapse.“

„Mami, prosím tě… Za prvé se flinty nenosí po kapsách, ale přes rameno, jak praví i nejedna lidová píseň. Za druhé: co nosím, nikoli v kapse, ale za opaskem, je devítka. A za patnácté: nehraju si na gangstera, ale taky nespoléhám, že se při přepadení ubráním nějakým gaunerům jenom pěstmi. Tak to tedy ne! Ujišťuju tě, že bych po nich pálil beze všech zdvořilých otázek, jak oni to se mnou vlastně myslí: hodlají mě jenom zmlátit, nebo umlátit? Zmrzačit, nebo voddělat? Potřebuju to totiž, pánové, vědět, abych podle našich geniálních zákonů vyvinul pouze přiměřenou obranu… Tak to teda opravdu ne! Pálil bych po nich dokonce bez zjišťování,“ dostával se Pepino do varu, „jestli jsou zletilí anebo ještě zákonem nedotknutelné dětičky… K tomu tedy mám pistoli, milá maminko,“ vstal, objal matku kolem ramen a políbil ji na tvář.

„Kluk má pravdu, Jano,“ řekl jí rozvážně manžel. „Já o tom vím, že má zbraň, a dodává mi to klidu. Je snad v našem okolí málo malérů? V sousední ulici během jedné noci ukradeno jedenáct aut a přizabitá ženská, co se k tomu nachomýtla, když běžela manželovi do lékárny. V další ulici během jednoho dopoledne vybíleno šest bytů. A přepadený manželský pár, když se vraceli domů z divadla a šli pěšky těch dvě stě kroků od metra… Tolik bilance jenom minulého týdne.“

„Je to hrozný,“ souhlasila paní Čmeláková. „Ale já se pořád nemůžu smířit s tím, že je úplně jenom na nás na občanech, abychom se násilí bránili na vlastní pěst – každý jak dovede.“

„A jak každému stačí kapsa,“ dodal manžel, narážeje na skutečnost, že Pepino nedávno dal vyměnit u svého i jejich bytu bezpečnostní dveře za dokonalejší typ. Byly po čtyřiadvaceti tisících. Kromě toho vydal příkaz, aby se rodiče neopovažovali po setmění vycházet bez něho z domu.

To zas měla na mysli paní Čmeláková, když řekla: „Co je tohle za život?! Bát se jít večer projít! Když tu nejsi, Klarka před spaním vypouštíme na lonži jenom před dům, sami stojíme – jak jsi nařídil – mezi dveřmi, připraveni ho vtáhnout dovnitř a zabouchnout, kdyby se někdo blížil. Připadám si pokaždé jak blázen.“

„Něco vám prozradím,“ rozhodl se Pepino. „Chtěl jsem vám tu novinku dát až pod stromeček, ale povím vám to tedy pro váš klid hned: ode dneška za rok už budeme bydlet ve svým. Vila se dvěma byty v Břevnově. Pěkná vilová čtvrť samá zeleň. Velikánská zahrada. Plot i barák nechám zajistit tak, že aspoň doma a na zahradě se nebudete muset bát vrahů vypouštěných z kriminálů po dvou třech letech, aby vesele vraždili a loupili dál.“

Vzápětí se na Pepina sesypaly otázky: Kdes na takovou vilu vzal peníze?… Chceš se snad zadlužit na zbytek života?… Kdo ti to vlastně prodává?… A tak dále.

Pepino zcela podle pravdy vysvětlil, že před několika dny zjistil, že tuhle vilu v létě, kdy on byl na dovolené, koupil jejich podnik. Bez určitého záměru, jenom prostě proto, že se naskytla za velmi výhodnou cenu. Šel se na ni podívat a tak ho nadchla, že si hned s generálním ředitelem vyjednal, aby mu ji přenechali. Je tam ovšem zapotřebí provést rozsáhlou rekonstrukci, vybavení interiérů taky potrvá pár týdnů, ale…

„Když to půjde dobře, mohli bychom se příští léto nastěhovat,“ doufal Pepino.

„To je všechno krásný, ale pořád jsi nám ještě neřekl, kolik stojí,“ řekl netrpělivě otec.

„Stojí mě jenom jeden podpis. Podpis, že u firmy zůstanu ještě nejméně dvanáct let,“ vysvětlil opět podle pravdy Pepino, nedodal však už, že tuto smlouvu s majiteli firmy PROTECH vymysleli pro případ, že by se někdy někdo z moci úřední Pepina zeptal, kde těch patnáct dvacet milionů vzal.

„Oni ti tedy ten dům dávají, anebo jenom půjčují na dobu, co u nich budeš pracovat?“ nemohl věřit svým uším otec.

„Oni mi ho dávají a nemusíš být z toho na infarkt. Máme čistý roční zisk okolo sto padesáti milionů korun,“ uvedl Pepino samozřejmě jenom zisk legální. „Co je to v takové sumě pár milionů pro zaměstnance, který nemalou část tohoto zisku firmě zajišťuje?“ stále se přidržoval skutečnosti Pepino.

„Hmm… pojišťují se, aby jim Pepina někdo nepřelanařil,“ pokyvoval hlavou pan Čmelák a jeho žena slzela.

Nebylo pro ně vůbec těžké uvěřit, že jejich výjimečně nadaný a pracovitý syn je pro majitele firmy nepostradatelný a nenahraditelný.

Nahlas to sice vyřčeno nebylo, ale Pepino jim to vyčetl z tváří. A v tu chvíli si znova položil otázku – otázku, kterou si v posledním roce položil už tisíckrát – co by asi cítili, kdyby jim upřímně pověděl, jaké akce a proti komu on a Ivan pod záštitou firmy PROTECH zorganizovali. Byli by na něho hrdí? Anebo by se zhrozili, čeho je jejich syn schopen a jakékoli braní spravedlnosti do vlastních rukou by odsoudili? Jisté bylo jenom jedno. S touto kapitolou svého života, s touto kapitolou pro celý jeho život tak klíčovou, ba osudovou, že se k ní jeho svědomí pravidelně vrací… s touto kapitolou se jim nikdy nesmí svěřit, protože by je smetl do propasti hrůzného strachu o jediné, nekonečně milované dítě.

I tak měli starostí plnou hlavu.

„Umíš si, Pepi, představit, nač tě přijde taková rekonstrukce? Při těch dnešních cenách?“ staral se otec.

„Náš podnik má vlastní stavební kapacity. Zmáknou mi to tam a generální mi nechá vyúčtovat nějaký symbolický obnos,“ ujistil otce Pepino, a protože věděl, že už by bylo přehnané tvrdit, že podnik mu nakoupí taky záclony a sedací soupravy, řekl: „Jediné, nač se budu muset zadlužit, je zařízení. Jenomže v tu dobu už budeme mít vlastní banku, takže dostanu bezúročnou půjčku, nemluvě vůbec o tom, že budu mít plat, ze kterého to rychle splatím.“

Zdálo se, že rodiče jsou konečně uklidněni a mohou se bezstarostně radovat, jak se synovi daří.

Otec se zvedl s prohlášením, že tahle zpráva se musí oslavit, a otevřel láhev francouzského vína.

A jak tak dobře naloženi klábosili, aniž by museli koukat po hodinách, protože zítra byla sobota – Stanka byla dnes večer u rodičů, protože Přemek měl narozeniny – paní Čmeláková rozmarně prohodila:

„Ten revolver bys mi mohl na pondělí půjčit, Pepoušku.“

„Pistoli! Pistoli, maminko,“ zasténal Pepino.

„Jdeš si, Jano, něco koupit na Václavák a myslíš, že se budeš muset prostřílet gangy zabijáků?“ zeptal se pan Čmelák. „Zabijáků tuzemských i ze zemí, kterým jsme se otevřeli. Nejlepší fór polistopadové vrchnosti: otevřeli jsme se světu. Jo, leda tak jeho bahnu.“

„Nejdu zrovna na Václavák, ale budeme s Blážou převážet větší peněžní obnos. Tedy sto třicet tisíc z jejího sporožira v Nuslích do banky v Karlině,“ vysvětlila paní Čmeláková. „Vezmeme si samozřejmě taxík,“ dodala rychle, když viděla manželův a synův výraz.

„Co je tohle za volovinu?“ vyjel na ni manžel. „Samy nic převážet nebudete, odvezu vás naším autem.“

Bláža byla ovdovělá sestřenice paní Čmelákové.

„Proč se ty prachy přesunují?“ zeptal se inkvizitorsky Pepino. „A jak to, že se to neprovede bankovním převodem?“

„Protože Bláža se o té šanci dozvěděla teprve včera. A ve středu už končí platnost té fantastické nabídky – uložit peníze na osmadvacetiprocentní úrok. Nějakým převodem by to do té banky nemuselo dojít včas a Bláža by tu šanci propásla.“

„Žádná banka nemůže nabízet úrok osmadvacet procent,“ řekl Pepino.

„Proč by ne, když prosperuje?“ naštvala se matka.

„Protože by to nedopustila Národní banka, která má nad všemi našimi bankami dohled,“ vysvětlil trpělivě Pepino. „A Národní banka by to nedopustila proto, že úroky se v různých bankách mohou pohybovat pouze v rámci přípustné tolerance.“

„Kdyby ze mě někdo lákal peníze s tím, že mi dá osmadvacetiprocentní úrok, zdravým rozumem ho už apriorně budu pokládat za podvodníka,“ sdělil otec.

„A nebudeš se mýlit,“ zakřenil se Pepino. „Nejlepší bude, mami, když Bláže zavoláš, ať ty prachy spláchne do záchodu. Bude to pro ni pohodlnější a s tímtéž výsledkem, než se s nimi trmácet kamsi do Karlina.“

„Nemluv nesmysly, Pepi,“ řekla mrzutě matka. „Bláže to poradila správcová, sama tam vložila padesát tisíc a už jí ta banka poslala gratulaci k získání certifikátu a registrace.“

„Ztratily jste, ty i Bláža, rozum i soudnost?!“ rozčilil se pan Čmelák, zatímco Pepino oněměl vzteky.

Když chytil dech, zasípal: „Je tohle možný?! Je to fakt možný?! Když Blažena na jaře sháněla pudla, tak to se mnou pětkrát zevrubně konzultovala a musel jsem jí prověřit čtyři chovné stanice, než si mezi nimi vybrala. Ale když jde o to, komu svěřit celoživotní úspory, tak se poradí s domovnicí!!“ šílel Pepino. „Přestože dobře ví, že se teď bankovnictvím zabývám.“

„Zřejmě má k tobě větší důvěru jako ke kynologovi než jako k finančníkovi,“ zasmál se otec.

„Bláže zavolám,“ řekl Pepino. „Nejradši bych se na ni sice vykašlal, ale nemůžu dopustit, aby ji nějací ničemové připravili o těch pár korun, na které se strejdou dřeli celý život.“

Blažena jezdila jako řidička na tramvaji, její manžel dělal mistra v ČKD. Loni šla do důchodu, kterého se její manžel už nedožil.

„Zavolám jí sama,“ řekla rychle matka. „Ty bys na ni šel moc zhurta.“

„Vyptej se jí, co je to za banku, a řekni, že se mi to velice nezdá. V pondělí to prověřím,“ škaredil se Pepino.

„Telefon jsem zapomněl v kuchyni,“ řekl pan Čmelák, když viděl, že se manželka po něm rozhlíží.

Ještě než se vzdálila, pravila důstojně: „Nevěřím, že je to podvod. Jde přece o banku!“ To slovo vyřkla se stejným respektem, s jakým je vyslovoval Pepinův generální Mrožek, pro něhož bylo vlastnění banky nejvyšší životní metou.

„Já vůbec nepochybuju, že u nás je řada bank v rukou grázlů,“ upozornil ji manžel. „A proč by taky nebyla, když je v jejich rukou většina hospodářství? Nevím, proč zrovna peněžní ústavy by měly být z tohoto pravidla výjimkou. Je ale pravda, že lidi o tom nic moc nevědí. A povím ti proč, Pepino. Protože když se v novinách píše nebo v televizi mluví o všelijakých těch bankovních kejklích, jak banky půjčují prachy politickým stranám a tak podobně, řadového občana to nezajímá. Jeho zajímá, jak zas zdražily potraviny a o kolik zas vyšší bude mít příští měsíc bytové inkaso. Co se děje v bankách, to si myslí, že se ho netýká. Že týká, to mu dojde, až když zjistí, že mu v bance zařvaly celoživotní úspory.“

„Případně když jako drobný upachtěný podnikatel zkrachuje, protože se dostal do platební neschopnosti, když jeho banka zastavila platby,“ dodal Pepino.

„A ty víš, Pepi, která banka je seriózní a která není?“ zajímalo otce.

„O několika bankách vím, že jsou v rukou lidí, kteří by už dávno byli v kriminále, nebýt toho, že jsou nedotknutelní díky svému propojení s vládními strukturami. Podat si je kriminálka a hrozit jim postih, začnou o spolupráci a kšeftování s politickými veličinami zpívat. Proto mají shůry zajišťovanou beztrestnost. Jenom si, tati, vzpomeň, kolik bahna už vyšťourali novináři, a jak se to vždycky ututlalo, aby nepadla jediná hlava. Je to ostatně logické. Nechat papaláši padnout jediného ze svých řad, ten začne mluvit a v tu chvíli to bude řetězová reakce, lavina, ve které by těch prominentních partajníků zařval bezpočet,“ byl si Pepino jistý.

„Novináři stejně vyšťourají jen tu a tam špičičku obrovského ledovce,“ byl si neméně jistý otec. „Mimochodem, Pepi, za který náš peněžní ústav bys dal ruku do ohně?“

„Do ohně bych nedal ani malíček takřka za žádný náš peněžní ústav,“ ujistil otce Pepino. „Víš, tati, jak se u nás například poskytují v bankách úvěry? Podle předpisů má uchazeč o úvěr předložit bance podnikatelský záměr – nač peníze potřebuje. Například benzinovou pumpu chce rozšířit o myčku aut. Dále musí dát bance záruky, že ta o svoje peníze nepřijde, když klientův projekt zkrachuje. V tomto případě by takovou zárukou byla zmíněná benzinová pumpa, na niž by banka získala zástavní právo. Specialisté banky pak mají zkoumat, jak perspektivní je klientův záměr a jak solidní jsou jeho záruky. Protože je však dobrým zvykem našich bankovních úvěrářů – nepochybně v souhře s vedením banky – inkasovat od klienta do kapsy pět až patnáct procent z půjčované částky, umíš si jistě představit, podle jakého klíče se úvěry poskytují.“

„Určitě ne podle kvality projektu nebo záruk, ale podle ochoty klienta k úplatku a k jeho výši,“ pokýval hlavou otec.

„Výsledkem je,“ pokračoval Pepino, „že peněžní ústavy jsou více či méně zahlceny cáry papírů s nulovou hodnotou: rizikové úvěry, které pochybní klienti nesplácejí a jejich záruky jsou bezcenné. Další samostatnou kapitolu tvoří bezcenné směnky, za nimiž rovněž není žádný kapitál. A pak se divte, že peněžní ústavy plynule snižují úroky střadatelů… Prostě o některých bankách se v zasvěcených kruzích ví, jak velice smrdí. U jiných není jasné, jestli se tam čachruje jenom s mírou, anebo podle zásady po nás potopa. Ale že by si třeba i ta nejsprostější banka dovolila veřejně nabízet osmadvacetiprocentní úrok, neboli odborníkům signalizovat, že míní vkladatele nalákat a orvat – tomu odmítám věřit. Nechme se překvapit, s jakými informacemi se máti přižene.“

Dozvěděli se to za chvilku, když se paní Čmeláková s vítězoslavným úsměvem a kusem popsaného papíru v ruce vrátila do pokoje.

„Tak tady mi to pro tebe, Pepoušku, Bláža všechno z toho prospektu nadiktovala. Je to jenom malinko jinak, než jsem myslela. Ten úrok nenabízí přímo banka, ale Investiční společnost KIM.“

„Tak to je tedy dost malinko jinak,“ podotkl Pepino, otec se zasmál a matka se nedala vyrušit.

„Dobře poslouchejte. Je to společnost orientovaná na tvorbu zisku, investice a podílnictví. Uznáte snad, že to nezní špatně.“

„Zní to dokonce velice dobře,“ souhlasil Pepino. „Určitě líp, než kdyby inzerovali společnost orientovanou na odrbání klientů, i když taková reklama by lépe vystihovala skutečnost.“

„Já nevím, Pepoušku, co jsi tak protivný,“ posteskla si matka. „Přestaň být uražený, že se s tebou Bláža neporadila, a poslouchej: všechno mohou doložit ekonomickou rozvahou, analýzami významných investic a mimořádných zisků.“

„Doufám, že ta domovnice tu ekonomickou rozvahu pečlivě prostudovala. Připadá jí seriózní?“ zeptal se pan Čmelák, Pepino vyprskl a matka je ignorovala.

„Zásady bezrizikového a výnosného podnikání rozebírají v jedenácti bodech… Poslyš, Pepi, oni těm svým členům, tedy jako těm, co si u nich koupili ty certifikáty, píšou vážení komanditisté. Blážu by zajímalo, co to je.“

„To je něco jako… vy prostoduchý volové,“ vysvětlil ochotně Pepino, otec si rozjařeně zamnul ruce a matka řekla:

„Občas si s vámi připadám jak v takové potrhlé italské rodině, o jakých se natáčejí komedie… No a kdepak to máme… ano, tady: návratnost vašich investic,“ četla důrazně ze svých poznámek, „vám garantuje CD banka. Když něco garantuje banka –“

Nedomluvila, protože v prvním okamžiku se opravdu polekala, že synovi se něco stalo. Zařičel, v křesle rozhodil nohy do výše, z křesla s nohama napnutýma sjel na koberec a tam se pak zmítal v pozoruhodné křeči výbuchů smíchu a bušení hlavou a končetinami o zem.

„Ale no tak, Pepoušku, neblbni,“ sklonila se k němu matka a pleskala ho po tváři.

„Tak mi připadá, Pepi, že nebudeš muset nic prověřovat ani kolem té velkodušné komanditní společnosti, ani kolem CD banky, protože je ti všechno jasné,“ konstatoval otec.

„Máš pravdu. O CD bance toho vím dost, abych si byl absolutně jistý, že jeden jediný velký podvod je absolutně všechno, co s ní souvisí,“ ujistil otce Pepino, když se odreagoval a znova se uvelebil v křesle.

„Co je s tou bankou?“ zeptala se mrzutě matka.

„CD banku založili v dvaadevadesátém roce tři gauneři těžkého kalibru. Právníci Pavlík a Rubín, ekonomický inženýr Lebeda. Abyste rozuměli: v dvaadevadesátém roce náš stát uvolnil obrovské částky na podporu rozvoje soukromého podnikání. Národní banka je na tento účel rozdělovala již zavedeným bankám a od nich pak podnikatelé získávali velmi výhodné úvěry. Říkalo se tomu levné peníze.“

„Dovedu si představit, kdo a jak tyhle úvěry získával,“ řekl nevrle pan Čmelák. „Rozhodně ho nezískal můj brácha, když si chtěl půjčit dvě stě tisíc na vybavení elektrikářské dílny ve svém vlastním domku. Tomu půjčil místní lichvář, bývalý kádrovák, na třicetiprocentní úrok.“

Pepino přikývl a pokračoval: „Takže nepřekvapuje, že když se gauneři Lebeda, Pavlík a Rubín rozhodli otevřít si banku, v rámci tohoto rozvoje soukromého podnikání získali od jisté velké banky levné peníze – půjčku dvě stě milionů korun, z nichž dosud této bance nesplatili ani šesták. A už taky nesplatí.“

„Prosím tě, Pepi, nevykládej mi, že kdokoli mohl přijít do velké banky, oznámit, že si chce otevřít svoji banku, a oni mu na tento bohulibý účel půjčili pár set milionů?“ hrozila se matka.

„Kdokoli určitě ne. Ale nebyl to žádný problém pro toho, kdo má dobré styky s novými strukturami a těm z jeho kšeftování kape… Budoucí bankéř musí ovšem do své banky vložit i kapitál vlastní. Minimum tehdy bylo tři sta milionů korun. Z jedné třetiny to musela být hotovost, ze dvou třetin to mohla být hodnota nemovitostí. Trio Pavlík, Rubín, Lebeda vlastnilo nemovitosti v hodnotě asi sto deset milionů korun, které koupili za peníze získané úvěrem zas od jiné banky, úvěr, který opět nikdy nebyl a nebude splacen. Na tyto nemovitosti si nechali udělat nadhodnocený odhad, tuším na dvě stě patnáct milionů korun, tím tedy získali doklad potřebný pro založení banky: mají přes dvě stě milionů v nemovitostech a současně s tímto papírem navštívili zas další banku a tam dali tyto nemovitosti v zástavu a zařídili si úvěr sto milionů korun, neboli potřebnou hotovost pro založení vlastní banky.“

„Těchto sto milionů nikdy nespláceli,“ hádal otec a Pepino doplnil: „A nikdy splácet nebudou.“

„Jestli jsem to správně pochopila, tak ti tři grázlové si otevřeli banku, aniž do ní fakticky vložili jedinou svoji vlastní korunu,“ shrnula paní Čmeláková. „Ale copak je to vůbec možné koupit třeba činžák za deset milionů tak, že si je od jedné banky vypůjčím, a pak ho zastavím dalším třem bankám a ty mi půjčí po dalších deseti milionech korun?“

„Podle předpisů to možné není, protože co už je zatíženo zástavním právem, nelze zastavit znova. Proto se taky každé zástavní právo zanáší do katastru nemovitostí a z něho musíš přinést bance výpis, když si na svoji nemovitost chceš půjčit peníze. Jako světa znalý podvodník však bance předložíš zfalšovaný výpis, podle něhož je tvoje nemovitost čistá. A jako podvodník velkého formátu se správnými styky na správných místech máš zajištěno, že banka nebude prověřovat ani tento výpis, ani odhad tvé nemovitosti, ani tvoji firmu,“ snažil se o zjednodušené, ale srozumitelné vysvětlení Pepino.

„Jenomže když to vezmeš dokola kolem,“ dál uvažovala paní Čmeláková, „tak to tvoje trio má ve skutečnosti pořád jen ten holý zadek.“

Pan Čmelák se chytil za hlavu a Pepino vyjekl: „Jak to myslíš, mami?“

„Přece jim vůbec nic nepatří. Všechny ty nemovitosti včetně CD banky mají několikanásobně prodluženy. Stačí, aby si na ně došlápla jediná z těch bank, které oni dluží, provalí se ty podvody, další banky by nemohly zůstat stranou, ale taky by musely vymáhat svoje, takže tvému triu jednoho dne z celého mamonu zůstanou právě jen oči pro pláč a navíc půjdou za podvody do kriminálu.“

„Ámen,“ ušklíbl se pan Čmelák. „Už to vidím jako živý… Tvoje matka, Pepi, se nám totiž právě probudila do právního státu… Jano, copak nechápeš, že prachy plodí zase prachy? Když to slavné trio má k dispozici obrovský kapitál, může kšeftovat zejména pomocí své banky tak, že ho rychle zmnohonásobí. A já dokonce na rozdíl od tebe, Pepino, věřím, že oni jednou – aby měli klid a od všech pokoj – svoje dluhy poplatí, protože těch několik miliard, co z podvodně získaných půjček vytřískali, jim bude stačit.“

„Teď zas ses nám probudil ty, tati, nejspíš do Alenčiny říše divů. Naše trio zajisté svůj podvodně získaný kapitál čile rozmnožuje, a to dalšími podvodnými machinacemi, ale to poslední, na co by pomýšleli, je placení dluhů. A proč taky? Kapitál si lifrují do západních bank a je jen otázkou krátké doby, než tam zahučí i oni. Zatím tomu mnohé nasvědčuje,“ tvrdil Pepino.

„Prosím tě, Pepoušku, tohle vám o našich bankách přednášejí ve Vídni?“ zeptala se ironicky matka.

„Budeš se divit, ale tamní bankovní kruhy toho o našem bankovnictví vědí víc, než je našim papalášům milé.“

„Opravdu?“ opáčil posměšně otec. „Proto tedy jejich vládní prominenti poklepávají na ramena a udílejí ceny našim vládním prominentům, že ano.“

„A proč by proboha nepoklepávali a neudíleli?“ žasl Pepino. „Z poměrů u nás panujících přece těží všechny země kolem nás, ne? Včetně ruských a ukrajinských gangů vraždících vyděračů!“

„Máš pravdu, Pepi,“ připustil otec. „A napadá mě, že CD banka v rukou slavného tria určitě netrpí, aby její úvěráři poskytovali rizikové úvěry za spropitná do vlastních kapes. Trio jistě dbá, aby jejich CD banka prosperovala a vynášela co nejvíc.“

„I to by byla jedna z cest. Jenomže oni se rozhodli pro cestu docela jinou,“ věděl Pepino. „Provádět seriózní bankovní politiku, to samozřejmě bance přináší velký zisk, ale ne z měsíce na měsíc. Naše trio se rozhodlo banku vyplundrovat bleskurychle.“

„Neblázni, Pepino,“ žasl otec. „Svoji vlastní banku zničit?“

„A proč ne. Už od samého začátku byli zřejmě odhodláni ji vyplenit a zas rychle prodat.“

„Kdo by takovou zhindrovanou banku koupil,“ řekla s despektem matka.

„Například mafie některého východního státu, která ji potřebuje k praní obrovských balíků špinavých peněz pro kšeftování se západními zeměmi. A je po všech stránkách mnohem jednodušší převzít už existující banku než zakládat novou,“ vysvětlil Pepino.

„Aha, takže východní mafie vypleněnou CD banku koupila za nějaký symbolický peníz,“ pochopil otec.

„Až tak symbolický peníz to nebyl,“ opravil ho Pepino. „Dali za ni sedm set milionů korun – v dolarech. Z toho vidíte, jak obrovské částky peněz se v ní musí prát, když jim to stojí za to.“

„Jak tohle všechno můžeš vědět?“ zajímalo matku.

„Nezapomeň, mami, že náš podnik taky bude kupovat – když už užíváme laické termíny – kupovat banku. Takže pro nás momentálně pracují dvě renomované firmy obchodující s ekonomickými informacemi se specializací na bankovnictví. Prodali nám jednak spoustu informací o řadě bank, jednak nám vytipovali menší seriózní banku, která je k mání. Máme už v ní zas další experty, kteří zkoumají celou její finanční situaci.“

To sice byla pravda, ale informace o CD bance měl Pepino především od Ivana.

„Pro úplnost vám ještě povím, jakým způsobem trio Pavlík, Rubín, Lebeda svoji CD banku vyrabovalo. Tito pánové – stejně jako většina podvodníků – si založili, společně i jednotlivě, řádku eseróček. S.r.o. Společnost s ručením omezeným.“

„Jasný. Když taková společnost zkrachuje, ručí jen svým základním jměním. Jako ta podařená firma, co nabízela výstavbu bytů. Od čtyř stovek klientů vybrali zálohy po půl milionu, za rok zkrachovali, neboli prachy rozkradli, a postižení se mohli rozdělit o základní jmění společnosti – sto tisíc korun. Paráda – tyhle eseróčka,“ byl hluboce zhnusen pan Čmelák. „A to tvoje trio, Pepino?“

„Pro svoje firmy, eseróčka, vytahali ze své CD banky doslova stamiliony. A pak, jak už jsem řekl, to zabalili.“

„Tím míníš, že k tomu všemu, co už nahrabali, shrábli ještě sedm set milionů korun za prodej své banky?“ zeptala se matka.

„Přesně tak, mami. Ale nevím, proč se tomu divíme. V zemi, kde se spustila pirátská privatizace, záměrně bez zákonů proti praní špinavých peněz a o střetu zájmů, tam přece musí být stamilionové podvody zcela v logice věci. Největší sranda je naše slavná kuponová privatizace, za kterou národ vládě tleskal.“

„A díky které tahle vládní garnitura vyhrála volby,“ zdůraznil pan Čmelák. „No, za blbost se platí, takže – Drobní akcionáři, plačte!“

„Že ale reklamní kampaň s tímhle sloganem naše papaláše pěkně nadzvedla!“ zasmála se paní Čmeláková. „A jak rychle ji zakázali z pozice své moci. Prý v lidech vyvolává strach. To mě tedy pobavili. Jako by dneska nebylo každému jasné, kam si svoji kuponovou knížku může vstrčit.“

„Člověk dneska těžko rozpozná, za kterou akcí se skrývají podvodníci, možná že jsou v pozadí i téhle reklamní kampaně jakési té plzeňské banky, ale i kdyby to byli podvodníci – pobavili mě, jak se dotkli obnaženého nervu naší strany a vlády,“ byl potěšen pan Čmelák.

„Zrovna jako se to občas povede Sládkovi,“ usmála se paní Čmeláková. „Něco vám povím: šířit sládkovci letáky, že naše panstvo pletichaří s francouzskou nebo anglickou vládou, panstvo nad tím mávne rukou, protože takovému nesmyslu nikdo neuvěří. Pokud ovšem jde o Německo, na téhle parketě čisté svědomí nemají, národ to dobře ví, a proto ten běs: kvůli sládkovcům se uprostřed léta svolá parlament. Ne třeba kvůli otřesným poměrům v kolabujícím zdravotnictví – ale kvůli sládkovcům, kteří zas jednou šlápli mocným na kuří oko.“

„Nepřeješ si, doufám, aby sládkovci obsadili ministerská křesla?“ zeptal se manželky ustaraně pan Čmelák.

„Tak to si zrovna nepřeju,“ připustila paní Čmeláková, „ale aby prošli volbami a zůstali v parlamentě jako opoziční strana, v tom jim fandím. Už kvůli takovým estrádám jako zatýkání Sládka za nepovolený projev na Václaváku… kdy se kolem jeho domu rozmístila středočeská policejní divize posílená jihočeským armádním plukem,“ smála se paní Čmeláková. „To pak není divu, že na zatčení bratří Helbigů zbydou jen dva břídilové.“

„Ale neblázni, Jano, to přece byl naprogramovaný záměr,“ mínil pan Čmelák. „Poslyš, Pepi,“ obrátil se na syna, „včera jsem si v novinách přečetl rozbor činnosti Fondu národního majetku. Paráda. Dlužníci fondu dál strmě narůstají, jejich dluhy fondu v roce v roce čtyřiadevadesátém dosáhly osmi miliard korun. Zákon je zřejmě formulován tak geniálně, aby si na těchto dlužnících, do jejichž rukou se předává národní hospodářství, nikdo nic nevzal. Než se fond rozhoupe, aby po letech na toho, kdo nezaplatil, podal žalobu, ten už získané nemovitosti dávno rozprodal a žije si na Floridě. No co si o tom myslíš?“

Pepino pokrčil rameny: „Každý primitiv, který prodává za sto dvacet tisíc zchátralou garáž, si ve smlouvě zajistí, aby ten, komu ji prodává, neměl na ni právo, dokud ji nezaplatí. Tím méně aby s garáží ještě před zaplacením mohl nějak manipulovat, třeba ji dál prodat. Ekonomičtí a finanční géniové, kteří spouštěli privatizaci… ty nic podobného samozřejmě napadnout nemohlo. Nebo spíš… Prostě smiřme se s tím, že celá privatizace byla spuštěna nadivoko záměrně, aby si národní hospodářství – v tom nepřehledném rodeu – rozebrali mocní, jejich příbuzní a kamarádi a kamarádi kamarádů, a mezi nimi se samozřejmě přiživí a jak supi si taky urvou svůj kus masa různí ti bývalí papaláši, kteří v tom uměli chodit za socialismu a umí v tom chodit i dneska. Přesněji řečeno, byli mezi prvními, kdo prali špinavé peníze a získávali obrovské úvěry.“

„Jedno tedy musím přiznat,“ řekl vztekle pan Čmelák: „Znárodňování v padesátých letech byla ekonomická selanka proti drancování, co se odehrává dneska.“

„Nepřeháněj, Jindřichu!“ naštvala se paní Čmeláková. „Nebyl snad tehdy tvůj otec rok v kriminále jenom proto, že měl klempířství? Dneska se sice děje spousta hrozného, ale nevinní lidé nejsou strkáni do kriminálů nebo dokonce věšeni.“

„V tom máš sice pravdu, ale zas jsou vražděni při loupežných přepadeních v bytech i na ulicích,“ odsekl jí manžel. „Dřív bylo vo hubu kamarádit se s chartistou, dneska je vo hubu vylézt po setmění na ulici. Dřív nás dusila sovětská vláda a politbyro, dnes nás dusí ruské a ukrajinské teroristické gangy. Celá ta komedie, listopadová revoluce, jenom vyměnila jeden šmejd za jiný šmejd… navíc většina toho starého šmejdu si velice polepšila, máme z nich kapitalisty. Paráda!“

„Vraťme se radši k Bláže,“ povzdechla si paní Čmeláková. „Za tu společnost, co nabízí osmadvacetiprocentní úrok, ručí CD banka. Podle tebe, Pepi, to je, jako by za ni neručil nikdo?“

„Je to ještě podstatně horší. Propojení té Investiční společnosti s CD bankou nasvědčuje, že tahle společnost je jeden z podniků těch tří grázlů. Vzpomeneš si na moje slova, že jediný vážený komanditista neuvidí ze svých prachů ani korunu. Na to vem jed,“ ujistil Pepino matku zlověstně.

„Já tomu prostě nerozumím,“ potřásl hlavou pan Čmelák. „Když tohle všechno, Pepi, víš, proč to neporozprávíš nějakému opozičnímu novinářovi nebo poslancovi? Zveřejnilo by se to a tím by se vyvinul tlak na kriminálku, aby okolo podnikání té odporné trojice rozjela šetření.“

„Ale tati, kriminálka se tím už pár měsíců zabývá,“ řekl Pepino. „Jenomže není důvod k žádnému jásání,“ dodal, když uviděl potěšený výraz rodičů. „Kriminálka sice nějaká šetření provádí, ale současně má při tom tak svázané ruce, že jedno je jasné: hraje se o čas. Přátelé tria shora brzdí vyšetřování tak, aby trio mělo dost času v klidu si tu dokončit rozběhnuté kšefty, převést si prachy do zahraničí a v pohodě za nimi zmizet.“

„Tím je konečně jasné, jak to tak dobře všechno víš,“ řekla bystře paní Čmeláková. „Máš to všechno od Ivana,“ uhodila hřebík na hlavičku.

„No to určitě!“ ohradil se okamžitě Pepino a otec řekl:

„Neblbni, Pepi, myslíš si snad, že budeme někde vykládat, cos nám pověděl?“

„Já vím,“ zamumlal Pepino. „A ještě vám povím, jak se k našemu triu kriminálka propracovala. V dvaadevadesátém roce ti tři gauneři založili leasingovou společnost LUCAS. Na nákup osobních automobilů si vzali půjčku devadesát milionů ve své bance CD… samozřejmě že tyhle prachy tam už nikdy nevrátili… a automobily předali klientům na leasingové smlouvy. Vezmeš-li si auto na leasing, zaplatíš základní vklad a potom platíš tři anebo čtyři roky splátky. Až do zaplacení poslední splátky je auto majetkem leasingové společnosti, teprve potom ti je převede do tvého vlastnictví. Když na toto teď v pětadevadesátém roce mělo dojít, klienti zjistili, že splacené vozy jim předány nebudou, protože jsou majetkem banky PRIOS. Totiž: naše trio, jakmile vozy nakoupilo, vzalo si od banky PRIOS úvěr tuším osmdesát milionů korun, a to tak, že té bance vystavili zástavní právo na tento autopark. A protože úvěr nespláceli, banka uplatnila svoje právo k zástavě a vozy se tak staly jejím majetkem.“

„A všechno, co klienti leasingové společnosti splatili, zůstalo triu,“ řekla paní Čmeláková.

„Ano. Něco přes sto milionů korun,“ přikývl Pepino. „Ti ubozí klienti se nakonec obrátili na policii, kriminálka to začala šetřit a posléze se propracovala až ke zjištění, že trio založilo CD banku, jak v ní hospodařilo, jak ji nakonec prodalo a tak dále.“

„A když se projevily do očí bijící podvody, proč ty grázly nestrčili do vazby?“ zeptal se popuzeně pan Čmelák.

„Prokrista, tati… přece proto, aby v pohodě vycestovali i se svým nakradeným kapitálem, ne? Když kriminálka zjistí, že je někdo podvodník těžkého kalibru, to ještě neznamená, že se jí podaří prosadit, aby byl obžalován. Vzpomeň si na Čadka, který měl na svědomí Bohemia banku. Taky se mu dalo dost času zdrhnout. Nebo Helbigové!“

„Tak se nám ta radost z baráku, který jsi, Pepoušku, pořídil, nějak zakalila,“ poznamenala matka. „Šťastní lidé, kterým stačí ke spokojenosti: hlavně že mně se daří dobře… a kolem ať se děje, co se děje, to je mi fuk.“

„Jenže tak, jak si všechno bereme my, to taky asi není dobře,“ řekl nevesele Pepino a současně mu blesklo hlavou: jsem přece stejný jako oni… to oni mě vychovali tak, že jsem, jaký jsem. Snad by pochopili, co jsem udělal, a schvalovali by mi to. Ano, určitě by na mě byli hrdí. Jenomže nikdy se to nesmějí dozvědět, protože ten příšerný strach o mne by jim zničil zbytek života.

Pepino vstoupil do bytu svých rodičů ve chvíli, kdy otec telefonoval s autoservisem, že zítra jim přiveze svého favorita.

„Co zas?“ zeptal se Pepino, když otec zavěsil.

„Začla zlobit elektrika a taky už potřebuje vyměnit spojka,“ vysvětlil mu otec. „To zas bude peněz!“

Manželka se na něho zamračila a on by si byl jazyk ukousl. Oba věděli, co bude následovat: hádka s Pepinem, který tu položí pár tisíc na zaplacení faktury servisu. Proto honem dodal:

„Ale nejspíš to nebude tak hrozný, minule mi řekli, že ta spojka ještě nějaký čas vydrží a –“

Pepino ho neposlouchal, soustředěn na jiný, s otcovým autem související problém. Na Vánoce zamýšlel dát pod stromeček klíček od auta jednak rodičům, jednak Stance. A stále ještě neměl přesně promyšleno, jak to zaonačí. Že nikoho z nich neopije rohlíkem, tím si mohl být jistý.

Mínil nějak modifikovat způsob, jaký použil nedávno Ivan, když koupil auto Iloně, ale když minulý týden obědval s generálním ředitelem Mrožkem a přišla řeč na tyhle Pepinovy potíže, Mrožek mu navrhl jiný trik a Pepino se teď pro něj definitivně rozhodl:

„Hele, tati, uděláš nejlíp, když se toho zatracenýho favorita co nejrychleji zbavíš. Má už svých pět let a teď už bys do něj cpal pořád jen další prachy. Obstarám ti výhodně auto lepší.“

„Tak to v žádném případě,“ řekl pan Čmelák. „Lepší auto znamená, že bůhvíkolik doplatíme, a to si teď nikdo z nás nemůžeme dovolit, když je třeba šetřit, aby ses na všechny ty výdaje kolem pořízení baráku zadlužil co nejmíň.“

„Správně,“ přitakala paní Čmeláková, Pepino tiše zasténal a pak řekl:

„Barák sem nepleťte, s tím už mám všechno promyšleno i zajištěno. A pokud jde o auto, už dávno jsem se rozhodl, že je ode mne dostanete letos pod stromeček. Říkám vám to už teď jenom proto, abyste si s tím vrakem nedělali starosti a rychle ho prodali.“

„Nepřichází v úvahu,“ řekl otec.

„Pepi, ty ses zbláznil,“ řekla matka. „Nedovolíme, abys – –“

„To auto už mám pro vás zamluveno a dokonce i složenou zálohu,“ přerušil ji Pepino. „Když je odmítnete, záloha mi propadne, ale nezblázním se. Jako Klausův zbohatlík takovou ztrátu unesu. Ale vážně neblbněte! Naše ředitelství každou chvíli prodává nějaké osobní vozy, protože generální i ostatní ředitelové jsou snobové a auta pořád vyměňují za novější typy.“

Ty snoby Mrožek Pepinovi výslovně doporučil, že na to rodiče jistě zaberou.

„To se sice krásně poslouchá,“ řekl otec, „ale pravda je taková, že za našeho favorita dostanu… řekněme okolo osmdesáti tisíc, a moc pochybuju, že by bazarová cena kteréhokoli zánovního bouráku z vašeho ředitelství byla pod tři, spíš čtyři sta tisíc.“

„Tati, nevyšiluj,“ naštval se Pepino zejména při pomyšlení, že podobná úmorná rozprava ho čeká taky ještě se Stankou. Co rozprava! Bitva! „Tak za prvé nemáme jenom bavoráky, ale taky vozy mnohem skromnější, za druhé, když se z původní ceny pořádně nesleví, auto nám v bazaru jen zabírá cenné místo, protože se dlouho čeká na kupce, a za třetí, když o nějaké podnikové auto projevím zájem, je snad logické, že je dostanu za zvlášť výhodnou cenu stejně jako každý, kdo sedí ve vedení podniku.“

„Jaký je to vůz?“ zeptal se podezíravě otec.

„Vánoční překvapení. Takže ti to nemůžu prozradit,“ odbyl otce Pepino. Prozradit mu to nemohl hlavně proto, že zatím neměl ani ponětí, co rodičům vybere. Tuhle starost, obstarat mu dvě vhodná auta, mínil hodit na krk vedoucímu podnikového autobazaru až příští měsíc, v listopadu, protože nepochyboval, že ten pro něho bude mít během týdne několik správných typů na výběr. A možná to nebude ani žádný z vozů, které prodává ředitelství. „Prostě na Štědrý večer budete mít před domem pěkné autíčko. A jestli nad ním míníte prolamentovat Vánoce, já vám v tom bránit nebudu. Starci a stařeny mají svoje práva.“

„Blboune!“ řekl otec.

„Jsi takový náš hodný chlapec,“ objala Pepina matka.

„Radši bych slyšel, že jsem bystrý a duchaplný fešák,“ pokrčil nos Pepino. „Poslyš, mami, že bych v sobotu přivedl na oběd Stanku?“ mínil využít matčina mollového rozpoložení. To zas ale neznal pevný charakter své matky.

„Tak to tedy v žádném případě, Pepoušku,“ řekla neúprosně.

„Mami, je to vážně skvělá holka a –“

„O tom vůbec nepochybuju,“ ujistila ho matka, která skutečně nepochybovala, že její syn si vybírá pouze mezi skvělými dívkami. „A právě proto, že je to skvělá holka, nemíním si na ni zase zvyknout a dívat se na její zoufalství, až ji opustíš, protožes potkal nějakou ještě skvělejší. Jak jsem řekla: až bude svatba na spadnutí, přivítám ji s otevřenou náručí.“

„Křtiny na spadnutí by ti nestačily?“ zeptal se Pepino.

„Tak o tomhle ani nevtipkuj!“ okřikla ho matka. „Předpokládám, že moje vnouče se narodí v normálním spořádaném manželství, jako ses narodil ty. To je to nejzásadnější, čemu jsi svému dítěti povinován.“

„Všimni si, tati, že naše máma sice má smysl pro humor, ale nejsou s ní žádné žerty,“ upozornil Pepino. „Má smysl pro humor pouze s ručením omezeným.“

„Pepoušku, je ti de-vě-ta-dva-cet!! A tak se nemůžeš divit, že bych radši, kdybys pro to, abych měla vnoučátko, něco už doopravdy udělal, než abys o tom hloupě vtipkoval. Tím něco udělal,“ dodala rychle, „míním, abys přestal střídat děvčata a konečně ses oženil.“

„Mami, když o Vánocích vyhlásím přesný měsíc svatby – můžu ti už konečně přivést tvoji budoucí snachu na oči?“ zeptal se Pepino.

„Bude to nejšťastnější den mého života,“ ujistila ho matka se slzami na krajíčku.

„Taky by to mohl být nejnešťastnější den Pepinův,“ poznamenal otec a manželka se na něho osopila:

„Jindřichu, každá ta dívenka, s kterou kdy Pepi chodil, byla slušná, sympatická…“

Když se vymluvila, otec se Pepina zeptal: „Vážně si ji chceš vzít?“

„No vážně, tati. Určitě během příštího roku. Jenom to nechci uspěchat, známe se přece teprve od léta. Ale k manželství to tentokrát opravdu spěje. Nikdy jsem si s žádnou holkou nerozuměl tak jako s ní. Fakt!“

„Neomračuje mě, že je nápadně krásná,“ řekl otec. „Ale nedávno jsem ji z balkonu pozoroval, když na tebe čekala před domem a hrála si s Klarkem. Je to dobrá holka, Pepi. Na tom, jak se kdo chová ke zvířatům, nejlíp poznáš, jaký je to člověk.“

„Je podstatně inteligentnější než ten náš idiot,“ podotkl Klark rozvalující se v křesle, kde měl svůj přehoz. „Což ovšem zas až tak moc neznamená, protože kdekdo je inteligentnější než von,“ zabručel co nejurážlivějším tónem. Pro Stanku měl slabost, protože se z ní dala tu a tam vyrazit čokoláda, zatímco Pepino řičel, že čokoláda je mor na zuby a hnojivo pro cukrovku.

„A když je to tedy tak, že kluk si ji opravdu chce vzít, pak nevidím důvod, proč by ji k nám neměl vzít dřív než o Vánocích,“ pokračoval otec a matka pohotově odsekla:

„Stáří rozumu asi opravdu nepřidá. To už jsi, Jindřichu, zapomněl, že o schylování se k manželství nám tvůj syn blábolil pokaždé asi tak od svých osmnácti let? První roky jsem byla zoufalá, že to myslí vážně, poslední roky zas jsem zoufalá, že to vážně nemyslí,“ zlostným pohledem šlehla po manželovi i synovi, kteří se bavili jejími lamentacemi. „Tak podívej, Pepoušku,“ řekla nakonec se smířlivým povzdechem, „přiveď ji tedy. Ale to ti povídám, že je to naposled, co jsem ti naletěla. Jestli se za pár měsíců ukáže, že to není pro tebe ta pravá, tak s tou další mi už vážně smíš přijít na oči až –“

„– až s vnoučetem-maturantem v náruči,“ doplnil pan Čmelák a manželka ho ignorovala.

„– až s papírem z radnice v ruce,“ uzavřela.

Příští sobotu Pepino se Stankou obědvali u Pepinových rodičů. Když Pepino uviděl tu kytici konvalinek, jakou pro jeho matku Stanka koupila, řekl jí, že on sice není zrovna škudlil, ale takovou nádheru ještě nikdy matce nedal. Stanka věděla, že přehání, stejně dobře věděla, že udělala svým gestem radost nejen jeho matce, ale i jemu, a cítila se nesmírně šťastná.

Nad báječným srnčím na smetaně Stanka prohlásila, že si nikdy nemůže vzít mužského, který je z domova takhle zhýčkaný, a že teď bude mít komplexy z každé palačinky, kterou Pepinovi upatlá. Pepino mínil, že vaření je matčina zbraň, aby on se nikdy neoženil, nikdy nepřetnul pupeční šňůru, nikdy se od ní neodpoutal a ona zůstala jedinou ženou v jeho životě. Paní Čmeláková zas naopak Stance vysvětlila, že už dobrých pět let jí dělá starosti, proč je ten jejich kluk tak absolutně neudatelný, zřejmě je to dědičná zátěž po otci, který – nevzít si ho z čirého milosrdenství ona, dodnes se marně pachtí oženit se.

Když v pozdní odpoledne Pepino se Stankou odcházeli na koncert, paní Čmeláková a Stanka se objaly a paní Čmeláková řekla:

„Choďte k nám často, Stáničko.“

„Jestli to říkáte jenom ze zdvořilosti, tak se budete, paní Čmeláková, divit, že já to beru vážně,“ odpověděla jí Stanka trošku zadrhnutým hlasem.

Když za Pepinem a Stankou zaklaply dveře, pan Čmelák řekl manželce: „Tak co, Jano, nestálo mu za to dlouho si vybírat a počkat si až na tuhle?“

„Je opravdu nejlepší ze všech, co kdy měl,“ přitakala paní Čmeláková. „A ať si mě nepřeje, kdyby ji mínil nechat jako všechny ty před ní.“

„Z toho tě hlava bolet nemusí,“ ujistil manželku pan Čmelák. „Pepino se v ní vidí stejně jako ona v něm.“

„Jenže já stejně úplný klid mít nebudu, dokud se nevezmou,“ povzdechla si paní Čmeláková.

„Pak zas by ses mohla tejrat – abys nevyšla z praxe – že by se s ní Pepino mohl rozvést,“ navrhl pan Čmelák. „A až budou mít v rodinné pohodě tři plnoleté děti, můžeš se zas děsit, aby si Pepino na stará kolena nenarazil dvacítku, pro kterou by rozvrátil manželství.“

„Pepoušek je nejzlatější dítě na světě,“ řekla paní Čmeláková. „Ale oba víme, že pokud jde o dívky… Pámbuví proč se nikdy nedokázal držet jedné. Vzpomeň si třeba na Blanku nebo na Zuzanku. Nejradši jsem snad měla Klárku, protože ta –“

„Jdu si konečně přečíst noviny,“ rychle vypadl z obývacího pokoje do pokoje svého – kdysi Pepinova – pan Čmelák, který dobře věděl, že když manželka začne rozebírat Pepinovy exlásky, lamentace nebudou mít konce.

Týž večer se Stanka v důvěrné atmosféře Pepinovy ložnice zničehonic rozplakala.

„Co je, proboha?“ znepokojil se Pepino.

„Ale nic,“ vzlykala. „Já jen… já ti jen závidím tvoji mámu a tátu. Jsou fantastický. Závidím ti, jak to všechno mezi vámi je prima… a legrace… To u nás…“

„Snaž se, Stani, svoji mámu a tátu chápat,“ naléhal Pepino. „Když je rodina postižena takovým neštěstím jako u vás, nemůže tam přece být všechno normální. Kdysi jsem o tom četl nějaký odborný článek: matka, která má postižené jedno dítě, se na ně chorobně upne, druhé, zdravé dítě žárlí… A teď si představ, jak tohle musí být ještě umocněno tím, že vaši mají vůči Přemkovi pocity viny.“

„Tohle všechno vím, z psychologie toho mám nastudováno dost,“ řekla Stanka. „Jenomže je mi to platné asi tolik, jako je platné zubařovi, když ví, proč ho bolí zub. Ví to docela přesně, ale bolí ho to dál.“

„Snaž se na to nemyslet.“

„To dělám celý život. Naučila jsem se to už jako malá. Ale občas mi ujedou nervy, když vidím rodiče… jako jsou třeba vaši. Pepi, moc bych si přála, aby mě měli rádi.“

„Už teď tě milují,“ byl si jistý Pepino. „Poznám docela přesně, jestli jsou k někomu milí jenom ze zdvořilosti, anebo proto, že se jim líbí. Mně jsi tím ovšem pěkně zavařila. Matka teď ze mě bude pořád páčit, kdy už se budeme brát.“

„Jen aby!“ usmála se konečně skrze slzy Stanka. „Až tvoje maminka zjistí, žes mě hanebně opustil s dítětem pod srdcem pro nějakou nezletilou, doufám, že tě vykope z rodiny.“

„Ani bys nemusela mít dítě pod srdcem a ani bych tě nemusil opustit. Úplně by stačilo, kdybys opustila ty mě kvůli nějakýmu debilovi – a matka by mi myla hlavu, že pro nic a za nic jsi mi kopačky nedala, je v tom určitě moje vina.“

„Má tě dobře prokouknutýho, co jsi za mizeru,“ zívla Stanka a v polospánku zamumlala:

„Jsi ten nejlepší mužskej na celým světě a já tě miluju jak nikdy nikoho.“

Pepino, který si na milostné řečnění moc nepotrpěl – ale vůči své osobě je samozřejmě poslouchal rád – ji k sobě jen pevně přitiskl a usnul s jistotou, že určitě není nejlepší mužský na světě, ale zcela určitě ten nejšťastnější.

Bylo půl desáté dopoledne, když se probudili do nejškaredějšího říjnového dne. Venku bylo pochmurně zataženo a drobně, ale hustě pršelo.

Dělali si právě plán, co s takovým dnem – nejlíp dopoledne na plavečák, někde venku se naobědvají, odpoledne se oba budou učit a večer půjdou do divadla – když zazvonil telefon. Pepino do něj chvíli říkal: nemáte vůbec zač… jenom abyste ty kotce stihli, než začnou mrazy… prima… kdyby nastaly nějaké komplikace, okamžitě mi zatelefonujte, a kdybych nebyl v Praze, nechte mi vzkaz u rodičů, číslo na ně máte…

Když zavěsil a Stanka na něho pohlédla s otázkou v očích, vysvětlil: „To byl člověk z podolinského útulku pro zvířata.“

„Myslela jsem si, že jde o něco takového,“ řekla Stanka. „Ty jim pomáháš?“

„Sem tam pošlu nějakému útulku pár korun,“ řekl ledabyle Pepino, který ve skutečnosti na konta různých útulků pro zvířata nejčastěji anonymně už složil desítky tisíc korun, které odčerpával ze svých trezorů. „A taky občas orvu o nějaké prachy náš podnik. Zatrhl jsem všechny sponzorské dary na sportovní akce, tomu se totiž u nás dost holdovalo, a všechno se valí na zvířata. Tenhle útulek v Podolině se ocitl v zoufalé situaci: počet psů trojnásobný, než je jeho kapacita. A tak ještě před zimou potřebují dobudovat zateplené kotce.“

„Jak se tohle dozvídáš?“ zajímalo Stanku.

„Máti a otec… Když jim koupím novou pračku, uspořádají scénu na téma, jak zbytečně vyhazuju prachy, stará pračka byla ještě docela dobrá. Pokud ale jde o zvířata, v tisku i v televizi neustále sledují, co se kde šustne – a ze mě by sedřeli kůži zaživa,“ smál se Pepino. „Máti se tady na sídlišti už léta kamarádí s učitelkou, která na několik míst, kde se shromažďují toulavé kočky, nosí žrádlo – jak jen jí to kapsa dovoluje. A moc nedovoluje, její manžel má taky bídný plat, dělá na poště.“

„Je zajímavé, že dávají a rozdávají nejčastěji ti chudí,“ podotkla Stanka. „A tvoje maminka té učitelce pomáhá.“

„No jo, ale proč ti to vykládám: ten večer, než jsem minule odjížděl do Vídně, mi máma řekla, že jde k paní Staškový a má pro ni jen čtyři stovky, tak abych jí přidal. Jenomže já jsem to odpoledne musel něco zaplatit v hotovosti a tak jsem u sebe měl sotva padesátikorunu. Když jsem to matce řekl, zatvářila se, jak kdyby se zrovna dozvěděla, že jsem pro stovku zapíchnul nemohoucího starce… Prostě nezbylo mi než vlítnout do auta a dojet pro prachy k nejbližšímu bankomatu. Matka je prostě hrozná,“ uzavřel Pepino a byla v tom velká pýcha, jakou on má matku.

„Miluju tvoje rodiče pro jejich laskavost,“ řekla Stanka tiše, „a za to, že ji přenesli i na tebe. Jsi moc hodný kluk, Pepi.“

„Tak mi přines snídani do postele,“ navrhl Pepino.

„Řekla jsem, že jsi hodný, ale ne že já jsem blbá,“ vysvětlila mu Stanka.

Byla to nádherná neděle.

Hned po divadle se vrátili domů, milovali se a ještě před půlnocí usínali, protože ráno museli vstávat do práce. A ve středu Pepino zas už odjížděl do Vídně.

Ještě než usnuli, Stanka řekla: „Zítra udělám večeři doma. U sebe doma. Možná tě pozvu.“

„Neobtěžuj se. Přijdu i bez pozvání,“ řekl Pepino.

Nad rybím filé s brokolicovou omáčkou Pepino prohlásil, že tak fantastickou rybu v životě nejedl, a jestli to tak se Stančiným vařením půjde dál, on už brzy tu pupeční šňůru s matkou přetne.

„To nemusíš. Tvoje máma a táta jsou to nejlepší, co na tobě je,“ podotkla Stanka.

„To je poklona pro mě dost problematická,“ řekl Pepino. „Sakra, ne že bych si potrpěl na pivo, ale na tu pikantní omáčku by bodlo.“

„Tak hluboko jsem ještě neklesla, abych se chlapovi tahala s lahvemi piva. Ale kousek odtud je supermarket otevřený do dvaadvaceti hodin. Sjeď si tam.“

„A víš, že sjedu?“ zvedl se Pepino.

Když mu Stanka začala vysvětlovat, že na první křižovatce doleva a na další rovně nebo vlastně doprava, řekl: „Hoď něco na sebe a pojeď se mnou. Podle tvých instrukcí bych to hledal do půlnoci.“

Když vstoupili do nákupního centra, Stanka si taky vzala vozíček a řekla: „Než ty si najdeš pivo, já se rozhlédnu po tvarohu.“

Pepino kromě piva naložil do vozíčku ještě pár jiných potravin, o kterých věděl, že se Stance hodí, a když zamířil k pokladnám, zarazil se: „Ale ahoj, Pavlo, kde ty se tu bereš? Myslel jsem, že bydlíš ve Vysočanech.“

„To ano. Ale tady ve vedlejším domě bydlí Sváťovi rodiče. A my u nich dneska večeříme. Jako služebně nejmladší jsem byla vyslána pro česnek, který tchyně zapomněla koupit… Ale jsem ráda, že tě vidím, zítra bych tě začala shánět a mám zrovna nějaká jednání mimo barák.“

„Copak?“ zeptal se Pepino.

Inženýrka Pavla Krutová seděla na generálním ředitelství firmy PROTECH pár kroků od Pepinovy kanceláře.

„Pepino, ve středu odjíždím do Vídně. Jednání se zástupci firmy Hill a Matthew.“

„No tak to ti nezávidím. Jsou dost arogantní. Říkal jsem Mrožkovi, aby za nimi poslal Káju.“

„Jenomže Mrožek se nakonec rozhodl, že bych s nimi možná líp pořídila já – jako ženská.“

„Tak to vůbec není špatný nápad,“ konstatoval Pepino. „Ve středu ráno taky jedu do Vídně. Můžu té vzít s sebou.“

„Já vím. Mrožek mi řekl, abych tě o to požádala. Měla bych to jednodušší než se trmácet vlakem.“

„Prima… To je paní inženýrka Krutová z našeho podniku,“ obrátil se Pepino ke Stance, která se právě objevila po jeho boku, „tohle je, Pavlo, paní doktorka Oplová. Takže Pavlo… ve středu ráno budeš tady, anebo doma ve Vysočanech?“

„Samozřejmě doma. V kolik chceš vyjíždět?“

„V osm? Abys nemusela vstávat moc brzy.“

„Prima!“

„V osm ráno jsem u vás. Zatím ahoj.“

„Moc díky, ahoj… Na shledanou, paní doktorko,“ usmála se hezká brunetka na Stanku a rozběhla se za svým česnekem, zatímco Pepino zamířil k pokladnám.

Když se ohlédl po Stance, s překvapením shledal, že v samoobsluze po ní zůstal jen vozíček se dvěma kelímky tvarohu – a ona nikde. Vrátil se tedy k jejímu vozíčku v domnění, že si pro něco odběhla k jinému regálu – ale proč sakra bez vozíku? – a jak tu tak bezradně postával a rozhlížel se, paní, která ho míjela, mu řekla:

„Jestli hledáte tu blonďatou slečnu, tak před chviličkou utíkala támhle k zadnímu východu.“

„A vyběhla ven?“ zeptal se vyjeveně Pepino.

„Ano, vyběhla ven.“

„Děkuju vám,“ řekl Pepino, a protože ho vzápětí napadlo, že Stanka tu nejspíš zahlédla někoho známého a rozběhla se za ním, přendal její tvaroh do svého vozíku, zaplatil a odebral se na parkoviště. Tam odložil do auta tašku s nákupem a parkovištěm prošel k zadnímu vchodu samoobsluhy. Byla už tma, nikde nikdo a myšlenka, že se tu někde Stanka pohybuje, se mu pranic nelíbila. Po chvíli se mu zdálo, že ji vidí na pusté, chabě osvětlené zastávce městských autobusů, vzdálené asi sto metrů. Co tam k čertu dělá?! Rozběhl se k ní, ale v tom okamžiku přijel autobus, postava do něho nastoupila, a když autobus Pepina míjel, Stanku v něm teď už bezpečně poznal.

Konečně se mu rozbřesklo: Pavla!!… Ne, to přece není možné!… Ale věděl, že je to tak.

A namísto aby odjel domů a v klidu si počkal, až se Stanka ozve – což bylo to jediné rozumné, co vzhledem k její hysterické žárlivosti mohl učinit – jak blázen se hnal ke svému autu, dohonil autobus a zavěsil se za něj.

Ulevilo se mu, když Stanka na přespříští zastávce nedaleko svého domu z autobusu vystoupila, zaparkoval auto a hnal se za ní.

„Stanko!“ zavolal, aby se nepolekala, že má v liduprázdné ulici někoho v patách.

Ani se neohlédla, jenom přidala do kroku.

Dohonil ji a chytil za paži: „Co je, prosím tě?“

„Zmiz a dej mi pokoj,“ vyškubla se mu.

„Stani, neblázni. Dovedu tě aspoň domů, je tma, nikde nikdo, nevíš, na koho tu můžeš narazit,“ mluvil na ni mírným hlasem.

„Určitě tu nenarazím na většího kreténa, než jsi ty,“ uštěkla.

„Můžeš mi vysvětlit, proč jsem kretén?“ zeptal se stále tak mírně.

„Protože jsi křivej podrazník. Protože ze mě děláš idiota. Jestli se těšíš, jak se s nějakou flundrou budeš ve Vídni bavit na můj účet, tak to seš vedle. Protože já s tebou tímto končím.“

„Ty ses vážně zbláznila!“ žasl Pepino. „Jestli žárlíš na Pavlu –“

Při slově žárlíš sebou Stanka zuřivě škubla, zastavila se, otočila se proti němu a zasyčela mu do tváře: „Jsi trapně domejšlivej, jestli si myslíš, že na tebe bych mohla žárlit. Na tebe! Je mi z tebe leda zle. Zle z toho, jaký jsi ubožák, že si musíš na každým kroku dokazovat svoji neodolatelnost. Balit ženský rovnou před mýma očima, abych viděla, že můžeš mít každou, na kterou si ukážeš prstem.“

Otočila se na podpatku a rázovala dál.

„Pavla dělá na našem ředitelství. Jede pracovně do Vídně a generální ji upozornil, že tam taky odjíždím a mohl bych ji vzít autem,“ vysvětlil mírumilovně Pepino, rozhodnutý nedat se vyprovokovat Stančinými urážkami. Podle něho byly jen dokladem toho, jak nesmírně ona ho miluje, a to byl pro něho pocit nádherný.

„Takže ubožák je vlastně ona. Do postele s tebou leze proto, že jí nic jiného nezbývá, když je tvoje podřízená.“

„Od začátku do konce je jeden velký nesmysl, co tvrdíš,“ hájil se Pepino, kterému nikdy nikdo neřekl, že před hysterickou žárlivostí se obhájit nelze.

„Nemám náladu se s tebou hádat,“ poštěkávala dál Stanka, která se na tu správnou vlnu teprve dostávala. „Koukej zmizet a víc za mnou nedolejzej,“ snažila se mu zabránit ve vstupu do domu a potom do bytu, ve skutečnosti spokojena, že byla přemožena a že slibná scéna se bude dál rozvíjet.

V půl třetí po půlnoci ji Pepino přesvědčil, že pro něho na celém světě neexistuje žádná jiná jenom ona a už vůbec ho nezajímá nějaká Pavla, která je spokojeně provdaná a má asi tříleté dítě.

Pak se vášnivě milovali, bylo to skvostné a budík zazvonil – připadalo jim – vzápětí poté, co se vyčerpáni propadli do spánku. Přesto se oba cítili nádherně zamilovaní, Stanka letěla do kuchyně, aby Pepinovi udělala teplou snídani, a když ji v půl osmé odvážel do práce, shodli se na tom, že se snad nedočkají večera, kdy se zase sejdou – dnes u něho doma.

Večer si oba stěžovali, že deset dní, co on teď musí být ve Vídni, bude k nepřežití, a Pepino nakonec prohlásil: „Je nesmysl tejrat se jeden bez druhého, prostě v pátek navečer skočím do auta a na víkend se sem vrátím.“

„Neopovažuj se,“ řekla energicky Stanka. „Přes víkend sis naplánoval šprtat, tak seď ve Vídni na zadku a ničím se nerozptyluj. Musíme být přece rozumní.“

„Můžu se učit i tady,“ začal Pepino a Stanka odsekla:

„To můžeš, jenomže nepočítej, že tu budu. Už jsem slíbila bábine, že k ní přijedu. A ty fakt koukej šprtat, nechci mít přece na krku negramotnýho debila,“ políbila ho.

„Každý večer ti budu volat,“ slíbil jí Pepino, když se ve středu ráno loučili.

„Každý den se budu celý den těšit, že večer zavoláš,“ slíbila mu Stanka.

Do Vídně odjížděl s jistotou, že je nejšťastnější člověk pod sluncem. Stanka s nemenší jistotou do práce, že konečně má muže, který ji doopravdy miluje.

Říjen se chýlil ku konci, Pepino měl před sebou dva celé týdny v Praze, a tak se Stankou trávili společně téměř všechny večery a noci. Za jednu z dalších Stančiných předností Pepino pokládal její toleranci: nevadilo jí, že on si nosí práci i domů anebo se učí, buď i ona se učila anebo stočena v ušáku do klubíčka si četla spokojená pouhou skutečností, že jsou spolu. Skoro každý den zašli alespoň na chvíli k Pepinovým rodičům a často k nim Stanka zaběhla i sama.

V těchto dnech se Stance splnilo i to, po čem toužila od chvíle, kdy se s Pepinem sblížila: promluvil konkrétně o datu svatby, když se při večeři v jeho bytě zeptal: „Kdy se vezmeme?“

Stance poskočilo srdce, ale pohotově odpověděla:

„Líbí se mi tvůj nezdolný optimismus, že jednoho dne si tě nějaká ženská vezme. Ale proč bych to měla být zrovna já? Já, které doktor Černý zrovna dneska řekl: Na vás, paní kolegyně, budu brzy hrdý, že jsem to byl já, kdo vás školil.“

„To ti fakt řekl?“ upřímně se nadchl Pepino.

„To mi fakt řekl,“ zářila Stanka, především však z toho, že je řeč o svatbě.

„A nepoplácával tě při tom náhodou po zadku?“ zeptal se Pepino.

„Ne, blboune,“ hihňala se Stanka, „protože na rozdíl od tebe Černý není žádný chlívák.“

„Za co by tě pak tedy mohl chválit?“ žasl Pepino.

„Za to, že v jedné komplikované kauze jsem si povšimla, že bylo přehlédnuto ustanovení o zákazu reformationis in peius.“

„Tak to ti tedy gratuluju,“ věděl Pepino, oč jde, „ale přesto si doufám nebereš Černého, ale mě, takže kdy?!“ zopakoval svoji otázku, na Stanku ohromně pyšný.

„Až si promyslím, jestli jako perspektivní hvězda státního zastupitelství nemám šanci na jiný terno, než je pologramotnej hezoun.“

„Jsem to nejlepší, co je na trhu k mání,“ mínil skromně Pepino.

„Když jsi byl ve Vídni, tvoje maminka mě pozvala na večeři. Přinesla jsem jí růžové tulipány v bílém šeříku. Ona se nad tou kytkou úplně zajíkla a pak mi prozradila, že přesně s takovými květinami ji kdysi manžel požádal o ruku. Jo, tomu říkám gentleman a poezie. Zatímco ty mě žádáš o ruku nad dršťkovou polévkou a gulášem,“ povzdechla si Stanka.

„Nemám zbytečný prachy na vyhazování za takový voloviny jako kytky,“ řekl Pepino, který ve skutečnosti matce i Stance kupoval květiny často a rád. „Protože jsem ale tušil, že ty s tím svým pokleslým vkusem budeš koukat nějakou tu poezii ze mě vydřít, tak ji mám náhodou připravenou.“

„Ukaž!“ tetelila se zvědavostí Stanka.

„Tos uhodla! Nad dršťkovou s gulášem! Jenom si počkej!“

Zbytek večeře Stanka na Pepina hartusila: „Tak dělej, dělej, pohni… Ježišmarjá, Pepi, snad si nepřidáváš, jak budeš vypadat?“ bez sebe nedočkavostí, co pro ni Pepino má.

Pepino si dal načas.

Nejdřív poklidil ze stolu a naskládal nádobí do myčky, Stanka mu s tím netrpělivě pomáhala a poháněla ho, a pak ještě zavelel: „Nejdřív vyčistit zuby, ať při té poezii nepáchneme česnekem.“

Nakonec donesl do obývacího pokoje konev s čajem a šálky a vytasil se s ananasovým moučníkem, jehož upečení vymámil z matky. A pak teprve odešel do ložnice a vrátil se s maličkou krabičkou.

„Prstýnek,“ jásala Stanka, krabičku bleskurychle rozbalila, otevřela… a pak bylo chviličku ticho, než vydechla: „Ne… to přece nemůže být opravdový…“

„Ano.“ řekl Pepino. „Je to pravý a opravdový – smaragd.“

Když uviděl, že nabírá k pláči, honem dodal: „A když už jsem do tebe vrazil takový prachy, tak se nediv, že chci mít svoje jistý. Neboli: kdy?!“

„Já nevím, Pepi,“ slzela Stanka. „Kdy chceš. Zítra, předevčírem, příští měsíc… fakt kdy chceš.“

„A pak mi někdo bude vykládat, že naši státní zástupci nejsou zkorumpovatelní,“ potřásl hlavou Pepino. A nahlas zauvažoval: „Nejradši bych před Vánocemi, protože to je taková krásná atmosféra. Jenomže do Vánoc budu mít pekelný zápřah v podniku, k prvnímu první přebíráme tu banku. Proto navrhuju… Jak by se ti líbilo jaro?“

„Květen, Pepi! Všechno svěží a rozkvetlé.“

„To jo, jenomže já povadlá troska. Budu mít před zkouškami ve Vídni. Co březen?“

„Březen, když se nevydaří počasí, může být dost olezlý, ale to by docela ladilo s mou smůlou, že se mi nepodařilo urvat nic lepšího než tebe,“ souhlasila Stanka, které už otrnulo z dojetí.

„Jsi pěkná potvora,“ konstatoval Pepino. „Pojď, jdeme k našim,“ vybídl ji.

Když odemkl u rodičů, Stanku postrčil k matce a otci do obývacího pokoje se slovy: „Tady vám přivádím nejšťastnější bytost na světě. Dneska jsem se závazně vyjádřil.“

„Nad dršťkovou polévkou a gulášem,“ upřesnila Stanka.

„Ale Pepi,“ řekla káravě matka, když se objímala s ním i se Stankou, „nemohls to nechat na víkend? Připravila bych slavnostní oběd. Na takovou krásnou chvíli přece musíte vzpomínat po celý život.“

„Doufám, že celý život budu vzpomínat na řadu takových krásných chvil,“ mínil Pepino. „Nemyslíte si snad nikdo, že se zasnubuju naposled?“

„Obávám se, že můžeš být rád, že se ti to podařilo aspoň jednou, stejně jako tvému otci,“ řekla matka.

Pak došlo na obdivování Stančina prstenu a matčino mollové rozpoložení Pepino rozplašil upozorněním: „Takže zanedlouho, mami, už budeš stará Čmeláková.“

„A když to půjde dobře, brzy nato dokonce bába Čmeláková,“ dodal pan Čmelák.

„Možná dokonce dřív bába než stará,“ podotkl Pepino a Stanka vykřikla:

„Kecá! Nemusíme se brát. Nejsem z holek, které takhle uženou mužskýho.“

„Já vím, Stáničko,“ znova ji objala paní Čmeláková. Vzápětí se rozesmála: „Víte, na co jsem si právě teď vzpomněla? Pepinovi bylo asi jedenáct dvanáct let, když jsem ho zmydlila za nějakou lumpárnu. A on si postěžoval tátovi: Proč jenom sis ji vzal… když jsem se narodil až za dva roky?“

Když se Pepino se Stankou zvedali k odchodu, paní Čmeláková je pozvala, aby v neděli přišli na dodatečný slavnostní oběd.

„Tušil jsem, že bez těchhle cirátů se vy dvě neobejdete,“ řekl Pepino, „a tak už jsem na neděli poledne zamluvil stůl v Rondu. Nechci, mami, aby ses pachtila a obskakovala nás, ale abys měla dost času a klidu se vybrečet, že já jsem přišel o rozum.“

V tu sobotu před naplánovaným obědem v Rondu Pepino se Stankou večeřeli v jeho bytě. Když dojedli, Pepino vybídl Klarka: „A teď si s těmi přecpanými břichy obklušeme Jižní Město. Pohni, kámo!“

„Neleje?“ zeptal se Klark, playboy přece jenom už v nejlepších letech, který si potrpí na komfort.

„Neleje, nemrzne ani nepraží slunce,“ ujistil ho Pepino, „a padej,“ postrčil ho ke dveřím, „nebo jdu sám.“

„Půjdu s vámi, počkejte na mě,“ řekla Stanka poklízející kuchyni.

„Ať tě ani nenapadne. Je tam vítr a tebe pálí v krku. Uvař si čaj s citronem, cucej pastilky a vlez si do postele. Jinak se můžeš v posteli ocitnout zítra, slavnostní zásnuby v háji a svatba v nedohlednu – protože jsem mezitím přišel k rozumu.“

„Toho se přímo děsím,“ ušklíbla se Stanka, ale do postele se chystala, moc dobře jí opravdu nebylo.

Pepino ještě vytočil Ivanovo číslo a řekl do telefonu: „Ahoj! Vyrážíme. Jdete taky?“

Letité pravidlo, že oni dva, pokud jim to program dovoluje, večer venčí Klarka a Doru společně, stále platilo. Někdy se k nim připojovala Ilona s teď už sedmiletou Evičkou, někdy i Stanka.

„Jo, jdu sám. Holky teď z baráku nevybagruju, v televizi je repríza Gottova koncertu,“ řekl Ivan.

Když Pepino s Klarkem vyšel, čekali jen chviličku, než se ze sousedního domu vynořil Ivan s boxerkou Dorou. Nejdřív všichni vyrazili poklusem a teprve po několika minutách zvolnili do chůze.

Byla tma, nikde nikdo, jen mladý osamělý pár se před nimi po chvíli vynořil. „Nebojte se, nic vám neudělají!“ zvolal Ivan, když v matném osvětlení lucerny uviděl, že se psů polekali. Urostlí erdelteriér a boxerka skutečně vyhlíželi hrozivě, ale Ivan a Pepino si byli jisti, že při loupežném přepadení by pachatelům nejspíš nabídli pac.

„Víš, co mi teď Evka řekla, když jsem odcházel?“ zasmál se Ivan. „Tati, nezapomeň si pistoli, aby nějaký darebák Dorince neublížil.“

„Dobrý!“ rozesmál se i Pepino. „A co jinak novýho? Jak prosperuje naše slavné trio Pavlík, Rubín, Lebeda a jejich CD banka, teď už v rukou východní mafie?“ Čerstvé zprávy od Ivana neměl, protože v minulých dnech se vídali jenom ve společnosti Ilony nebo Stanky nebo obou, takže o těchto záležitostech mluvit nemohli. Služební tajemství porušoval Ivan výhradně jen s Pepinem.

„Všem se daří přímo skvěle,“ řekl zlověstně Ivan. „Během příštího týdne uvalí Národní banka na CD banku nucenou správu. Vyhlášením nucené správy se zmrazí platby.“

„Nepředpokládám, že jen dočasně,“ řekl Pepino. „Podle toho, co vím, a nejen od tebe, CD je na tom tak, že vyhlášení bankrotu je otázka jen několika týdnů. Předpokládám, že východní mafie s vypranými miliardami dolarů je už bezpečně za kopečkama.“

„Jak jinak?“ opáčil cynicky Ivan. „Kdyby nebyla, nezačalo by se přece do jejich banky šťourat.“

„Další vítězství tržního hospodářství a poslední rána starým strukturám: pár desítek tisíc drobných střadatelů přijde o úspory a pár desítek tisíc drobných podnikatelů o kapitál k chodu podniku,“ věděl Pepino, jaké je sociální složení těch, kdo mají v CD bance konto.

„Ti podnikatelé se většinou položí v důsledku druhotné platební neschopnosti,“ dokončil Ivan. „Má to snad jen jediný klad, a to, že všichni tito lidé půjdou příští rok s velkým nadšením volit strany vládní koalice.“

„A trio?“ zaurgoval Pepino.

„Jo, naše trio grázlů se má čile k světu. Kdesi daleko v cizině už zahučel pan inženýr Vladimír Lebeda.“

„Neblbni!“ vykřikl Pepino. „Takže oni mu skutečně dali dost času pláchnout.“

„Ano. Za všemi těmi stamiliony, které si ještě tady převeksloval na různé západní měny a prostřednictvím CD banky převedl na zahraniční konta. Stejně jako páni právníci Igor Pavlík a Václav Rubín, kteří si tu ovšem ještě nějaké kšefty potřebují dokončit – to víš, škoda každého milionu, který by jim tu uvízl neboli přišel nazmar – takže ti tu stále ještě v pohodě dřepí, přesněji řečeno: čile kmitají.“

„Aniž by se k nim kriminálka směla přiblížit méně než na sto metrů,“ řekl jízlivě Pepino.

„Nooo… ono je teď těch afér tolik, že papaláši mají hlavy zamotané a nevědí, co kde dřív hasit. Takže nakonec z toho bordelu může kriminálka dokonce i těžit. Rubínovi a Pavlíkovi jsme začali tak znepříjemňovat život, že moje dva lidi, kapitána Ondráka a nadporučíka Zímu se už pokusili zkorumpovat.“

„Ale to je, Ivane, výborná zpráva,“ potěšil se Pepino. „To přece naznačuje, že jim teče do bot, ne?“

„Nepřeceňoval bych to,“ mínil skepticky Ivan. „Jedno je jisté: ti dva se odtud dostanou, aniž by jim byl zkřiven vlásek na hlavě. Nás pokládají jenom za takový drobný odporný hmyz, který je otravuje, ale oni si s ním poradí.“

„Vzhledem k tomu nabídnutému úplatku to vidím trochu růžověji než ty,“ řekl zamyšleně Pepino.

Ivan pokrčil rameny: „Neznamená nic jiného, než že fofrují, aby už odtud vypadli, a chtějí mít pro dokončení všech zbývajících finančních transakcí klid a úplně volné ruce. A ne aby kolem nich někdo šmejdil.“

„Ten úplatek nabídli oni osobně?“ zajímalo Pepina.

„Ale kdepak. Na to jsou příliš blazeovaně povýšení. Udělali to prostřednictvím nějakého svého pochopa. Každému prý dvě stě tisíc na ruku. Ondrák a Zíma jim zas po tom pochopovi vzkázali zpátky, že teď teprve jejich vyšetřování přitvrdne, dupnou na plyn. Takové upozornění se někdy vypustí za účelem znervózňování pachatele. V nejbližších dnech Pavlíka a Rubína navštívím já. Pohovořím si s nimi tak, že potom už může následovat pouze jedno: striktní příkaz shůry, abychom se jimi přestali zabývat.“

„Se zdůvodněním…?“

„Tímto případem se zabývá BIS… nebo odbor boje proti organizovanému zločinu… a kriminálka narušuje jejich práci.“

„Není, doufám, tvým snem, aby to takhle dopadlo?“ nebylo Pepinovi jasné, co Ivan sleduje.

„Je to mým – snadno splnitelným snem,“ usmál se Ivan. „Pak totiž dám okamžitě výpověď. A postarám se, aby některého z těch nepodělaných reportérů televize Nova zajímalo, proč jsem dal výpověď a jak jsem ji zdůvodnil.“

„No prima! Další aféra, která ovšem zase bouchne do prázdna. Uplácá se do ztracena. Protože než na nátlak opozice vrchnost dá vyšetřování zelenou, Rubín a Pavlík se už měsíc budou spolu s Lebedou slunit na verandách svých vil na Bahamách. Pravda samozřejmě je, že nic víc, než aby se o těchhle všivárnách veřejnost dozvěděla – nic víc udělat nemůžeš. Že by ses těm gaunerům postaral o kriminál –“

„– to je nápad, kterému by se upřímně zasmáli především oni sami,“ řekl trpce Ivan. „Ale povím něco pro zasmání teď zas tobě – pokud tedy máš smysl pro černý humor.“

„Jak kdy,“ odpověděl podezíravě Pepino. „Jestli mi chceš zase vyprávět nějakou veselou příhodu, jak hospodaří náš Fond národního majetku, tak na takovou srandu dneska jaksi naladěný nejsem.“

„Jsi přímo jasnovidec,“ pochválil ho Ivan. „Poslouchej, čeho jsme se taky mimo jiné v tom šmírování kolem našeho tria dopátrali. Je to jeden z posledních parádních kousků Lebedy, než želbohu opustil tuto zemi.“

„Opravdu želbohu, protože možná se tu jednou nastolí rozumný režim, který takové jako Lebeda rozvěsí po kandelábrech,“ řekl pohněvaně Pepino.

„Rubín a Pavlík získali pro Lebedu na Fondu národního majetku parádní barák pár kroků od Václaváku. A to za směšnou cenu sedmdesát milionů korun. Jak směšná je to cena, toho je dokladem, že Lebeda tenhle barák vzápětí pronajal na deset let bance HIKO za tři sta čtyřicet milionů korun, splatných okamžitě.“

Pepino jen dlouze hvízdl.

„Prachů sice tihle tři mají tolik, že by mohli zaplatit desítky takových baráků,“ pokračoval Ivan, „ale s placením oni se nikdy neukvapují. A tak si těch sedmdesát milionů Lebeda vypůjčil v CD bance, jejímiž byli donedávna vlastníky, a aby se to nepletlo, tak prachy shrábl a Fondu nedal nic.“

„Tohle se mi, poldo, nějak nezdá,“ namítl Pepino. „Proč by Lebedovi nový mafiánský management půjčil jedinou pětku, když dobře vědí, v jakém stavu CD banku přebrali, a trio dosud nesplácí vůbec nic na ty obrovské úvěry, co si tam vzali v době, kdy jim CD patřila. I když si teď mafie v CD pere sebevětší balíky špinavých peněz, nevidím důvod, proč by rozdávali desítky milionů gaunerům předchozím.“

„To ti můžu vysvětlit docela přesně. Noví mafiáni si v CD bance ponechali řadu lidí, kteří tam zastávali významná místa. Proč by je taky měnili? Sloužili lumpárnám starého vedení, stejně dobře poslouží lumpárnám nových majitelů, ne?“

„Má to logiku,“ připustil Pepino nevrle.

„No tak vidíš. Nepočítali ovšem s tak bezbřehou drzostí předchozích vlastníků, že ti budou vydírat o další úvěry svoje bývalé úvěráře. A že je mají čím vydírat, to si můžeš být jistý, protože v podvodech jeli všichni společně. Takže spolupráce je tak vzorná, že když si Lebeda půjčoval v CD těch sedmdesát milionů, úvěrář v uvozovkách zapomněl pro banku zajistit ten barák zástavním právem.“

„Nepřipadá ti to jak nějaká přiblblá, přepísknutá televizní komedie?“ zeptal se Pepino.

„Tahle komedie ještě zdaleka není u konce,“ ujistil ho Ivan. „Lebeda jako odměnu za zprostředkování koupě od Fondu upsal po jedné dvanáctině toho objektu Rubínovi a Pavlíkovi. Když se banka HIKO, které, jak už jsem řekl, Lebeda ten barák na deset let pronajal, začala do něj stěhovat, vynořili se Rubín s Pavlíkem: Tak pozor, pánové, jedna šestina je naše. Banka HIKO sice Lebedovi vyhrožovala žalobou, pokud nevrátí jednu šestinu z těch tří set čtyřiceti milionů, co mu zaplatili, ale až do soudního vyřešení věci musela pánům Rubínovi a Pavlíkovi v domě uvolnit jedno poschodí, a ti zas nelenili a vzápětí tuto svoji část prodali jakési zahraniční firmě. A aby bylo jo veselo, tak Lebeda zanedlouho zdrhnul.“

„Hm, tak tohle je opravdu k popukání,“ řekl sžíravě Pepino.

„K popukání je to, co teprve přijde,“ slíbil Ivan. „Když Lebeda nedávno zdrhnul, objevila se na scéně zbrusu nová postava, jeho exmanželka, se kterou se nedávno naoko rozvedl. A paní Lebedová se vytasila s papíry, že v rámci dělení bezpodílového spoluvlastnictví manželů po rozvodu tenhle barák připadl jí, takže ona je jeho majitelka a žádný pronájem bance HIKO neuznává, protože v době, kdy Lebeda objekt pronajímal, byli ještě manželé a pronájem takovéhoto objektu není běžná záležitost, kterou by mohl jeden z manželů uskutečnit bez podpisu toho druhého.“

„Takže teď míní banku HIKO ze svého objektu vyrazit, pokud ta nezaplatí nájem znovu, a to JÍ,“ předvídal Pepino. „Nebude to ovšem tak snadné. Exmanžel je sice už pro HIKO banku nedostihnutelný, jenomže součástí bezpodílového spoluvlastnictví manželů jsou nejen aktiva, ale taky pasiva, takže těch tři sta čtyřicet milionů, co Lebeda od HIKO banky obdržel –“

„Tolik právnická teorie,“ řekl suše Ivan. „Při těch kejklích, jaké jsou u nás na denním pořádku, vůbec bych se nedivil, kdyby to dopadlo tak, že HIKO zaplatí dalších tři sta čtyřicet milionů veselé vdově, ta vzápětí objekt i s milou HIKO bankou prodá zpátky Fondu národního majetku za tržní hodnotu tři čtvrti miliardy, a oni jí v důsledku nějaké blbůstky, jak těmhle prkotinkám říkává ten roztomilý Tomáš Ježek, přihodí ještě těch sedmdesát milionů, co jim dluží její exmanžel, protože se do účetnictví Fondu vloudila chybička, přehodily se strany má dáti a dal.“

„Hele, poldo, když tvoji hoši navštíví Rubína a Pavlíka, jak ti se s nimi baví?“ zajímalo Pepina.

„Rubín je žoviální žvanil, který neustále líčí hluboké ztráty, jaké dnes podnikání přináší, Pavlík zas neustále vysvětluje, že nemůže prozrazovat důvěrnosti podnikání, které si každá firma přirozeně střeží. Oba jsou suveréni a náfukové absolutně si jistí, že skřípnuti být nemohou. V průběhu takového pohovoru taky nikdy neopomenou požádat sekretářku, aby zatelefonovala panu ministrovi X nebo Y, že večer je v klubu jejich hostem… a tak podobně.“

„Ze současných mocných je mi stejně na blití, jako mi bejvalo z těch socialistických,“ řekl Pepino Ivanovi. „A teď pohni, dáme si poklus, ať si pročistíme hlavy!… Dorko! Klarku! No tak!… Pohyb! Pohyb!“ velel Pepino a vyrazil, Ivan a psi za ním.

Když doběhli zpátky do své ulice, z lodžie na ně tiše zavolala Ilona: „Počkejte, jdu dolů.“

Za okamžik vyšla z domu a řekla: „Už jsem vás vyhlížela, abyste si se mnou dali kolečko kolem bloku.“

„Evka už spí?“ zeptal se Ivan.

„Spí. Ale stejně jsem jí, než usnula, řekla, že se s vámi půjdu chviličku proběhnout.“

„Dobrý, vyrážíme,“ vybídl je Pepino.

„Počkejte,“ podíval se Ivan na hodinky. „Kolega čeká, že ho budu volat. Měl jsem volat už před dvaceti minutami. Počkejte na mě chvíli, než to vyřídím.“

„Prosím tě, než ty to vyřídíš, třikrát budeme zpátky,“ řekla Ilona. „Zůstaň už nahoře.“

„Dobrý. Tak ahoj, Pepino! Doro, půjdeš ještě s paničkou? Ne? Už toho máš dost? Tak pojď domů, uděláme si kakao.“

S tím Ivan a Dora zmizeli v domě a Pepino s Evou a Klarkem vyrazili.

„Díky, Pepi, bylo to bezva, potřebovala jsem to,“ řekla Ilona, když se za necelých deset minut vrátili teď už krokem před dům.

„Doprovodím tě pro jistotu k výtahu,“ řekl Pepino.

V přízemí pak počkal, dokud neuslyšel, že ve třetím poschodí za Ilonou zaklaply dveře bytu, a pak teprve šli s Klarkem domů.

Do svého bytu vstoupil s hlavou ještě plnou toho, co se dozvěděl od Ivana. A byl moc rád při pomyšlení, že teď ho čeká chvíle pohody se Stankou. Než vstoupil do ložnice, vydoloval ze sebe úsměv, aby Stanka nepoznala, že ho něco otrávilo. Mezi jeho nejpříjemnější vlastnosti patřilo, že nikdy nikoho nezatěžoval svými starostmi nebo svou špatnou náladou.

Když vešel do ložnice, naskytl se mu zarážející pohled: na koberci stály rozevřené dvě velké kabely, ve kterých Stance k sobě přistěhoval nějaké její věci, a do nich teď rázně ládovala tyto věci zpátky: prádlo, svetry, župan…

„Kam se prosím tě balíš?“ zeptal se Pepino vyjeveně.

Neodpověděla a ani na něho nepohlédla, jen zrychlila tempo.

„No tak řekneš mi, co to znamená?“ přistoupil k ní a vzal ji za ruce.

Beze slova se mu vyškubla a házela teď do kabely svoje knihy, které měla u postele.

Pepinovi rychle došlo, co se nejspíš stalo: dívala se z okna a viděla ho, jak se vrací s Ilonou. Věděl, že by jí to měl vysvětlit, ale najednou, jak kdyby z něho vyprchal život. Nehoráznosti, které se zas dozvěděl od Ivana, jako by odčerpaly jeho psychické rezervy. Vynaložil je na to, aby odboural svoje znechucení a roztrpčení, a nezbyly mu už na to, aby se pustil do úmorného zápolení se Stankou. A tak se už beze slova odebral do koupelny, dlouze se sprchoval, vrátil se do ložnice, vlezl si do postele a zavřel oči.

To ovšem Stanku úplně vyvedlo z míry.

Očekávala obvyklé vyptávání, konejšení, přesvědčování, zapřísahávání… A namísto toho musela předstírat, že má ještě stále co balit, a když už to při nejlepší vůli předstírat nešlo, musela to být ona, kdo promluvil první:

„Nebudu tady tobě a Iloně překážet, abyste se kvůli mě museli tahat někde po nocích,“ řekla nepřirozeně vysokým hlasem.

„Myslel jsem, že Ilonu jsme si už vyříkali jednou provždy, a nevím, co bych k tomu dodal,“ odpověděl jí Pepino tak cizím, lhostejným hlasem, že se zhrozila a současně v ní narůstal příšerný vztek. A panika: jak je tohle možné? Kde se stala chyba… že ten mizera se chová takhle?

„Jo, vyříkali. Vyříkali jsme si to tak, že já ti naletěla, já ti věřila,“ zaječela.

K její hrůze Pepino na to vůbec nic. Teď už se nemůže opovážit říct mu, aby jí zavolal taxíka, protože on by byl schopný to udělat… letělo jí zničujícně hlavou.

„Jsem ráda, že už to aspoň nezapíráš,“ šlehla po něm zlým pohledem. „Žes už aspoň skončil s oblbováním.“

Když zas neřekl ani slovo, z bezradnosti se rozbrečela. Pláčem, v němž byla polovina sebelitování, polovina zahlcujícího vzteku.

„Víš co? Lehni si a snaž se usnout,“ poradil jí zas tím lhostejným hlasem Pepino, a protože byla v noční košili, tlačítkem vedle lůžka zhasl světlo.

„Ráno odejdu,“ vzlykala. „A tvým rodičům všechno vysvětlím.“

„Jak myslíš,“ zamumlal Pepino, kterému se chtělo nade vše jenom spát.

Byla to únava ze stresu. Být tu pohoda, ospalost ještě pár hodin nepocítil.

„Nikdy jsem nepoznala nikoho tak bezcitnýho, jako jsi ty,“ dál vzlykala Stanka. „Jsi bezcitný i k vlastním rodičům. Když si představím, jak se na ten zítřejší oběd v Rondu těší –“

„Však oni se s tím nějak vyrovnají,“ zabručel Pepino v polospánku.

V tom okamžiku vjel do Stanky běs. Na Pepina se vrhla a začala do něho bušit pěstmi.

Pepino nejdřív zase rozsvítil, pak ji odstrčil tak, že se překulila na svoji polovinu lůžka, popadl polštář a pokrývku a zmizel v obývacím pokoji, kde se zamkl. Uložil se na gauč a vzápětí spal.

Stanka tu noc ani nezdřímla. Nejstrašlivější byl ten pekelný tlak v hrudníku, který – měla pocit – ji v explozi rozškubne. Tlak, který vždycky opadl, když si ulevila velkou scénou, o niž ji ten ničema dnes připravil.

Co jenom udělat, aby mu ukázala?! Vyrazit dveře do pokoje, které si zamkl? To si netroufala, protože slabounký zbytek rozumu ji varoval, aby se měla na pozoru, protože Pepino se jí jaksi vymyká z rukou.

Polovinu noci si lámala hlavu, jak s Pepinem zatočit, druhou polovinu noci vymýšlela, jak to ráno zaonačit, aby ji dál miloval.

Noc to byla nekonečná, k nepřečkání.

Když konečně v osm hodin uslyšela, že Pepino vstává a jde do koupelny, roztřásla se hrůzou, co bude dál. Potom šla do koupelny ona, a když vstoupila do kuchyně, Pepino připravoval snídani.

„Ahoj,“ řekla nejistě.

„Ahoj,“ řekl jaksi neurčitě Pepino, ze kterého už včerejší deprese spadla a rád by byl Stance vysvětlil, jak to s Ilonou bylo, ale nevěděl, jak do toho. Nalil si tedy kakao, ukrojil si kus bábovky, kterou jim matka upekla, posadil se ke stolu a začal snídat.

Stance sice stoupla krev do hlavy při pohledu, jak on se tu dorůžova vychrápaný spokojeně cpe, zatímco ona je jak převálcovaná, ale v děsu, že teď je v sázce všechno, svůj vztek zvládla, posadila se proti němu a řekla:

„Pepino, musíme si rozumně promluvit.“

Pepinovi se sevřelo hrdlo při pomyšlení, že ona mu teď docela vážně oznámí, že se s ním rozchází, a tak se nezmohl na víc než na jakési neurčité hmm…

To zas zvýšilo Stančinu paniku, že on už se rozhodl s ní skončit a vůbec ho nezajímá se s ní ještě o něčem bavit.

Vyhrkly jí slzy.

„Víš, Pepi,“ plakala, „já tě mám strašně ráda, ale s tím, že chodíš taky s Ilonou, s tím já se prostě smířit nedokážu. Když jsem šla včera vytřepat Klarkovu deku z balkonu a viděla jsem tě s ní… a mě jsi s sebou nechtěl vzít, abys mohl s ní jít sám… měla jsem chuť z toho balkonu skočit.“

„Zbláznila ses?“ vyděsil se Pepino.

Následovalo vysvětlení, jak to bylo… sladké usmíření… milování… a když Pepino se Stankou v půl dvanácté zvonili na jeho rodiče, ti měli před sebou dva krásné, rozzářené, zamilované mladé lidi.

Pan Čmelák v přípitku před obědem svému synovi a své nastávající snaše popřál, aby po celý život stáli při sobě tak jako… jako já a tvoje máma, Pepi.

Zubní lékařka Milada Ondráková věřila na dny smůly, kdy jeden průšvih stíhá druhý, a pak se to zase zvrátí a je období pohody. Ten první listopadový týden patřil k těm smolným. V domě, kde bydleli, se objevilo oznámení, že pro poruchu nepoteče asi deset dní horká voda. V ordinaci jí sestra, se kterou byla za šest let spolupráce perfektně sehraná, s lítostí sdělila, že k prvnímu lednu dává výpověď, protože se s manželem rozhodli přestěhovat se na Dobříš, kde zdědili domek. Sedmiletá Anička ležela se zapáleným krkem a tříletý Honzík škobrtl přes práh tak nešťastně, že upadl, rozbil skleničku se šťávou a střep si vrazil do dlaně, že mu ji na dětské chirurgii zašívali.

A teď, když se odpoledne vrátila z práce domů, zjistila, že paní Zajíčková, sousedka-důchodkyně, která se jí starala o Honzíka, aby nemusel do jeslí ani školky, a teď i o nemocnou Aničku, má teplotu. Vypadá to na virózu, se kterou si hezkých pár dní poleží.

Doktorka Ondráková dala paní Zajíčkové léky, přikázala jí, ať si vleze do postele, a slíbila, že se na ni večer ještě zajde podívat.

„Ale co vy s dětmi?“ starala se paní Zajíčková. „No, třeba mi už zítra bude dobře.“

„S tím, paní Zajíčková, vůbec nepočítejte,“ byla si jista doktorka Ondráková. „Nedá se nic dělat, vezmu si pár dní volno.“

Pak už se věnovala dětem, které byly mrzuté a zlobily jak zjednané. Honzík proto, že ho bolela ruka, Aničce zas naopak dnes už bylo líp a nechtěla zůstat v posteli.

Když kapitán Ondrák přišel v pozdní odpoledne domů, manželka mu hned ve dveřích řekla: „Zaplať pámbu, že už jsi tu. Musíš zabavit děti, abych udělala večeři. Představ si, že paní Zajíčkovou složila chřipka.“

„No nazdar, co budeš dělat?“ zeptal se znepokojeně manžel.

Doktorka Ondráková si pomyslela, že tohle je typicky mužské: Co budeš dělat? Protože je samozřejmé, že volno si zařídí ona.

„Co bych dělala? Protože jsou to moje děti a ne tvoje,“ odpověděla kousavě, „tak už jsem si zařídila volno. Ty doma zůstat nemůžeš, kriminálka by se zhroutila. I když nemám dojem, že my občané bychom si toho povšimli.“

„Ale no tak, Milado,“ řekl chlácholivě manžel a objal ji. „Přece víš, jaký je u nás problém, když někdo potřebujeme neplánované volno.“

„Zato v zubní ordinaci, kde mám objednané pacienty, o nic nejde,“ odpověděla mu manželka, ale už mírně, protože se dvěma kolegyněmi, jejichž ordinace sousedily s její, byla dobrá spolupráce. Kdykoli jedna musela zůstat nečekaně doma, druhé dvě její pacienty přebíraly.

Když manžel vyšel z koupelny a zamířil do dětského pokoje, řekla mu: „Víš, Honzo, někdy strašně závidím kamarádkám, které mají mámu nebo tchyni, prostě oporu. My jsme na všechno sami.“

To byla pravda. Ona i manžel byli jedináčkové, její matka zemřela už dávno na leukemii a otec loni na infarkt, jeho rodiče se před několika roky zabili při autohavárii.

Tím víc ovšem na sobě navzájem Milada a Honza lpěli a jejich deset let trvající manželství bylo víc než šťastné.

„Aninko, zítra ráno vezu Honzíka do nemocnice, aby mu převázali ruku,“ řekla Milada dcerce, když ji ten večer ukládala ke spánku. „Jenom je malér, že paní Zajíčková marodí. Před chvílí jsem u ní byla, sice se mi nabízela, že tady s tebou ty dvě hodiny bude, ale já jsem jí řekla, že už jsi velká rozumná holka a zvládneš to sama. Co myslíš?“

„Ale mami, jasně že to zvládnu. Copak jsem miminko?“ smála se Anička.

„A slibuješ mi, že zůstaneš v posteli?“ naléhala matka.

„No jo, ale už mi přece nic není.“

„Aničko, vydrž ještě zítra. Pozítří už můžeš běhat aspoň po bytě,“ slibovala matka.

„A kdy můžu ven?“ zeptala se ten den po čtyřicáté Anička.

„Když to dobře půjde, tak za dva tři dny. Ale to už taky posypeš do školy.“

„Náhodou se těším. Doma je otrava.“

„Do nemocnice nás ráno odveze táta. Kdybys ještě spala, nebudu tě budit. Na převaz jsme objednáni na osmou, pak si před nemocnicí vezmu taxíka, v devět hodin budeme zas doma. Snídani ti tedy udělám, až se vrátím,“ řekla Milada, která věděla, jaké jsou ráno vždycky s dcerkou potíže, aby něco snědla, takže i kdyby jí v kuchyni jídlo připravila, stejně ho nechá.

„U postele budeš mít termosku a v ní čaj s citronem, tak až se, Aninko, probudíš, aspoň se hodně napij. Ano?“ naléhala matka.

„Mami, co když tam bude moc lidí a vrátíš se až zadlouho?“ najednou se znepokojila holčička.

„Vezmou mě hned v osm hodin, nic se neboj. Ale kdybys něco potřebovala nebo kdyby ses tu bála, zaťukej na zeď na paní Zajíčkovou. Anebo jí zatelefonuj.“

„A neopovažuj se někomu otevřít, ať říká co chce,“ řekl otec, který právě vstoupil, aby dal dcerce pusu na dobrou noc.

„Nejsem blbá, tati,“ ohradila se Anička.

Bylo sedm hodin dvacet ráno, když manželé Ondrákovi tiše opouštěli byt, aby neprobudili Aničku. Rozespalého Honzíka nesl otec v náruči, Milada zamykala.

„Jestli u nemocnice nebudou taxíky, tak na tebe počkám,“ řekl manželce kapitán Ondrák, když sjížděli výtahem.

„Ale ne,“ zavrtěla hlavou Milada. „Když tam nebudou, z vrátnice si ho přivolám.“

„Pokud se nesemele nic nepředpokládanýho, mohl bych být dneska doma už před čtvrtou.“

„Když to bude po pátý, budu ráda,“ usmála se Milada.

Bylo sedm hodin dvacet šest, když všichni tři seděli v jejich favoritu parkujícím před domem a kapitán Jan Ondrák nastartoval.

V tom okamžiku ulicí zaduněla exploze, vůz vzplanul a v jeho troskách uhořel šestatřicetiletý kapitán Ondrák, jeho třiatřicetiletá manželka a jejich tříletý syn.

*

Osm kilometrů odtud ráno v půl sedmé vstával do práce devětadvacetiletý nadporučík kriminální policie Arnošt Zíma. Když se mu u ucha ozval budík, rychle ho zamáčkl, aby neprobudil manželku, která odcházela do práce až v půl deváté – pracovala jako vedoucí prodejny bižuterie.

Když Arnošt v kuchyni snídal, rozespalá se objevila ve dveřích a on si pomyslel, jak neuvěřitelně je hezká i takhle – rozcuchaná, rozespalá, čtyři měsíce těhotná. Čekali první dítě.

„Arny, zapomněla jsem ti večer říct, abys mě vzal ráno s sebou. Jedeme se Šebkovou vybírat zboží, domluvily jsme se, že u ní budu před osmou.“

Petra Šebková byla majitelka domu i prodejny, kde Hedvika Zimová pracovala.

„Tak ale sebou hoď,“ vybídl Hedviku manžel. „Vědět, že chceš vyjíždět se mnou, dal jsem ti budíka na půl šestou.“

„Nekecej,“ objala ho Hedvika zezadu kolem krku a dala mu pusu do vlasů. „Než ty se nacpeš, budu dávno hotová.“

„Taky se snad nasnídáš.“

„Dej pokoj, je mi zle, když po ránu jídlo jenom vidím. Upiju si od tebe jen trochu čaje,“ řekla a zmizela v koupelně.

Bylo sedm hodin třicet, když stáli v předsíni a obouvali se. V tom okamžiku v pokoji zazvonil telefon.

„Vykašli se už na to,“ řekl Arnošt.

„Nemůžu,“ shodila mokasíny Hedvika a jen tak v punčochách vběhla do pokoje, zatímco manžel na ni netrpělivě čekal. Za chviličku byla zpátky.

„No vidíš, ještě štěstí, že jsem to zvedla. Byla to Šebková. Zrovna teď se dozvěděla, že v Amexu nám ty nové kolekce můžou předvést až v poledne. Zbytečně jsem takhle brzy vstávala. Štěstí, že aspoň jsem s tebou nevyjela.“

Pak už se s manželem jen rychle objali, ona mu připomněla, že na večeři přijdou jeho rodiče, a on ani nečekal na výtah a rychle ta tři poschodí seběhl.

Hedvika Zimová měla opravdu štěstí – veliké štěstí – že ten telefon zvedla a s manželem neodjela.

Protože v sedm hodin třicet osm nadporučík Zíma před domem nastartoval svého favorita a ten v tom okamžiku explodoval. Nadporučík Zíma v něm uhořel.

*

Bylo osm třicet, když se Ivan nespokojeně rozhlédl po svém patnáctičlenném týmu, který si na tuto hodinu svolal, ale dva lidé chyběli.

„Tak kde sakra vězí ten Arnošt a Honza?“ řekl zlostně.

„Honza se včera zmiňoval, že ráno veze manželku s děckem k doktorovi, ale nepředpokládal, že by to sem nestihl do půl devátý,“ řekl nadporučík Mlýnek.

„No nic, začneme bez nich,“ řekl Ivan, stěží potlačuje vztek, jak je možné, že ti chlapi aspoň nezatelefonují, proč tu nejsou. „Tak tedy především –“

Přerušilo ho zadrnčení telefonu na psacím stole.

„Zemánek,“ řekl do něj stroze.

„Zavraždili ho! Kristebože, opravdu ho zavraždili!“ půl ječel, půl vzlykal do telefonu ženský hlas.

„Kdo volá?“ zeptal se Ivan.

„Hedvika… Majore, zavraždili Arnošta!“

„Cože?… To je Hedvika… Zimová?“ zeptal se Ivan chraptivě, ale ani se ptát nemusel, už si tím byl jistý. Současně pokynul kapitánu Šimonovi, aby zvedl paralelku na registračce.

„Jo, to jsem já… Majore, koukala jsem na to z okna. Bomba v autě. Bylo to –“

„Moment,“ řekl Ivan do sluchátka, zakryl je rukou a křikl do místnosti: „Okamžitě volejte k Ondrákovi. Jestli je ještě doma, ať nenasedá do auta. A hned ho sežeňte, ať je, kde je… Hedviko,“ mluvil znova do telefonu. „Je tam policie?“

„Jo, před barákem je jich plno. Mě odvedli domů –“

„Hedviko, zůstaňte doma. Za chvíli za vámi přijedu.“

„U Ondráků to nikdo nezvedá,“ zavolal na Ivana otevřenými dveřmi z vedlejší kanceláře poručík Zoubek. Ivan k němu přiskočil a sluchátko mu vytrhl z ruky.

Nic… Jen dlouhé vyzvánění. Když už chtěl zavěsit, na druhém konci to někdo zvedl a řekl: „Prosím?!“

Už z tónu toho hlasu se Ivanovi sevřelo hrdlo. Byl to hlas, který nezapřel policajta. Jenomže to nebyl hlas Honzy.

„Kriminálka. Major Zemánek. Kdo je tam?“

„Nadporučík Bajer. Pane majore, kapitán Ondrák je váš člověk?“

„Ano. Co se děje?“

„Před hodinou nasedl s manželkou a s dítětem před domem do auta. To explodovalo. Všichni tři jsou mrtví.“

„Jedeme tam,“ řekl Ivan a zavěsil.

Pak určil, kdo z jeho lidí pojede k Ondrákovým a kdo k Zimovým, ostatní vyzval, aby si šli po své práci, ale ať jsou permanentně k dosažení na vysílačkách. Ještě utrousil, že každému je snad jasné, jak se v téhle situaci starat i sám o sebe a o rodinu.

Majoru Honzlovi, jehož tým vyšetřoval tyto dva pumové atentáty, Ivan řekl:

„Můžu ti dát přesnou adresu, na které pachatele najdeš. Ale taky ti povídám už předem, že se jim nic neprokáže. Na jejich neprůstřelnost dám ruku do ohně.“

„Dovedeš člověka povzbudit,“ ucedil Honzl.

Ivan mu pak přednesl precizní přehled toho nejpodstatnějšího z činnosti Rubína, Pavlíka a Lebedy, zmínil se, že Lebeda už zdrhnul, zdůraznil, že Rubín a Pavlík se pokoušeli Ondráka a Zímu zkorumpovat.

Major Honzl to znechuceně komentoval: „Jestli se ty vraždy opravdu odehrály v režii tohohle ksindlu, tak to můžu odpískat už předem. Tenhle nóbl ksindl totiž určitě odvedl perfektní práci. Ne že by mi vadilo, že si budou permanentně stěžovat nějakým ministrům, že je bezdůvodně obtěžujeme. Znáš mě – na tohle já seru. Ale –“

„Srát na to můžeš – dokud nebudeš z případu odvolán,“ vskočil mu do řeči Ivan.

„Klidně. Mám dva roky do důchodu a ty víš, co mi naše vrchnost může. Ale co chci říct: perfektní práce. Nájemný atentátník s vynikající pověstí bezchybného díla. Zmákl to v noci a teď odpočívá v honosném hotelu v Alpách anebo tak něco téhle úrovně. Pravděpodobnost, že by byl dopaden a usvědčen, se rovná takřka nule. Ale i kdyby dopaden a usvědčen byl, stejně se nedozvíme nic o tom, kdo tuhle akci zprostředkoval, a tuplem nic o tom, kdo ji inicioval a platil. Protože to netuší ani milý atentátník sám.“

Kristepane, to všechno vím taky, pomyslel si Ivan podrážděně, protože však major Honzl byl podstatně starší a navíc si ho Ivan vážil, vybičoval se ke zdvořilému přikývnutí:

„Jo, je mi to jasný.“

„Mluvím o tom jenom proto,“ pokračoval Honzl, „abys rychle pochopil, co by ti došlo za pár hodin, až se sebereš z toho šoku: že v šetření Rubínových a Pavlíkových aktivit máš teď ty větší šanci než my – něco jim přišít.“

„Nesmysl,“ řekl Ivan. „Od počátku, co na těchhle hajzlech děláme, vím, že je jen otázka času, kdy z případu budeme povelem staženi. Můžeš samozřejmě správně namítnout, že když jsou ti hajzlové v takovéhle pozici, neměli zapotřebí vraždit, ale na to ti odpovídám, že je nejspíš pořádně nasralo, ale možná i znervóznilo, že moji lidé arogantně odmítli úplatek.“

„Ale co především,“ navázal Honzl, „ber, Ivane, v úvahu i to, že díky sílícímu tlaku opozice zejména mezi novináři… je trochu obtížnější nás shora klepat přes prsty a z případů nás odvolávat. Co když to prominentní přátelé Rubína a Pavlíka přehazují v ruce jak horký brambor a moc se jim do toho nechce?“

„Chce – nechce, nakonec to udělat musí, protože z ekonomických aktivit tria Rubín, Pavlík, Lebeda si uhryzli svoje tučné sousto. Měj rozum, Jirko, copak by všechny ty podvody mohlo trio realizovat nepokryto lidmi na nejvyšších postech? Podvody v rozsahu ne už milionů, ale miliard?!… Já ti tvrdím, že tihle lidé za naším triem stát musí, nic jiného jim teď už totiž nezbývá, ale připouštím, že máš pravdu: vzhledem k tomu, že lidi už začínají procitat a opozice se dostává ke slovu – pro zmíněné osoby na nejvyšších postech se stává poněkud obtížné dusit vyšetřování těch nejkřiklavějších případů. Ale jenom trochu obtížné – a ne nerealizovatelné,“ zdůraznil Ivan. „Buď klidný, oni to zvládnou. Nás zvládnou.“

„Uvažujme tedy, Ivane, že trio se dostalo do určité tísně: vy kolem nich kroužíte a přátelé nahoře se jaksi nemají k tomu správnému kroku: rázně vás odstavit. Jako první tedy zdrhne Lebeda. Vy opruzujete dál. Rubín a Pavlík už jsou z toho trochu nervózní, tlačí na přátele, aby už s tím konečně něco udělali… a jsou to možná právě cukající se přátelé, kdo Rubínovi a Pavlíkovi poradí: nasaďte radši úplatky. Už to samo o sobě je pro Rubína a Pavlíka ponižující. A co teprve když se dozvěděli, že Ondrák a Zíma arogantně odmítli a co se jim dokonce opovážili vzkázat?“

„Zatím to beru,“ přikývl Ivan. „Amok Rubína a Pavlíka z postoje mých lidí zvažuju od okamžiku, co jsem se o tom masakru dozvěděl. Nechápu jen, proč si myslíš, že my teď máme větší šanci než vy něco těm gaunerům přišít.“

„Troufám si na tom trvat. Když Lebeda zdrhnul, vy předpokládáte, že Rubín a Pavlík tu už jen tak paběrkují na zbytcích po zrealizovaných akcích, aby tu po jejich odchodu nezůstala ani vindra.“

„Tenhle předpoklad je teď ovšem třeba přehodnotit,“ řekl Ivan. „Kdyby tu už jenom tak paběrkovali na zbytcích kořisti, znervózněni z nás by jednoduše zdrhli a nekomplikovali by si život vražděním notabene policajtů. Každý primitivní zločinec, tím spíš dva právníci dobře vědí, že vražda policajta vždycky rozběsní všechny policajty, kteří převrátí zemi vzhůru nohama, aby dopadli pachatele.“

Major Honzl pokýval hlavou:

„A páni právníci Rubín a Pavlík taky dobře vědí, že i brilantní vražda provedená renomovaným machrem nese určité riziko, riziko sice takřka nulové, ale ne stoprocentně nulové.“

„Hmmm… dobíráme se tedy ke stejnému závěru: když Rubín a Pavlík tady chtějí za každou cenu setrvat a úporně se snaží nás setřást, teď už dokonce takovýmhle zastrašováním, mají tu zaděláno na něco velkýho,“ vztekle uvažoval Ivan.

„Možná tak velkýho, že všechny ty jejich podělaný eseróčka i celá CD banka je proti tomu prkotina,“ napovídal majoru Honzlovi jeho nos ostříleného kriminalisty. „A tenhle jejich kšeft rozkrýt… tady máte podstatně větší šanci na úspěch vy, než máme my ve snaze přišít jim to krveprolití… Takže přitlač na pilu, kolego. Ovšem jen pokud ti život není nějak přehnaně milý,“ dodal cynicky.

„Při tom, co už na ně máme, přitlačit na pilu je to nejmenší,“ řekl zuřivě Ivan. „Naopak nejtěžší je bruslit v tom tak, abysme zejtra nešli od válu… Krucihíml, kam jsme to dospěli?! Říkal jsem ti už, že u kriminálky končím?“

„Jo, zmiňoval ses před časem. Jenomže to neberu vážně. Ty seš policajt do morku kosti.“

„A proto je jen otázka velice krátkýho času, co tu skončím. Protože jsem policajt, a ne vonuce,“ zvedl se Ivan. „Hergot, Jirko, koukej svoje lidi prohánět a ne jim imputovat svůj poraženecký postoj.“

„Ivane, začínáš blbnout. Není ti snad jasný, že je budu muset spíš brzdit než pohánět?! Jsou jak nadupaná smečka! Zařval jeden jejich kolega i s manželkou a s maličkým dítětem. Druhý tu nechal těhotnou ženu! Jestli tě to může uklidnit, tak tedy… moji kluci šílí a nejradši by všichni nechali všeho a dělali jen na tom.“

„Panebože,“ dotkl se Ivan dlaní čela, „teď mě napadá: co je s tím starším Ondrákovým dítětem? Kde je?“

„Zatím se holčičky ujala sousedka, taková hodná důchodkyně.“

„Ondrákovi nemají žádné blízké příbuzné,“ vyschlo Ivanovi při té představě v hrdle. „Anička skončí v děcáku.“

Když zamířil ke dveřím, major Honzl ho upozornil: „Odpoledne se u tebe zastaví někdo z mých lidí. Jistě chápeš, že se nemůžeme zaměřit jenom na jeden směr šetření, ale musíme si zmapovat všechny Ondrákovy a Zimovy aktivity – kde a komu šlapali na paty.“

Ivan přikývl a se zabručením místo pozdravu vypadl. Major Honzl si pomyslel, že by nechtěl být v jeho kůži. Když si představil, že by takovýmhle způsobem přišel o svoje lidi on… Vzápětí tu představu rázně zašlápl, protože věděl, že to nejhorší, co může policajta potkat, je poddání se emocím, čímž ztratí soudnost.

*

Když se Ivan vrátil do své kanceláře, dozvěděl se, že ho shání otec Arnošta Zímy. Volal už dvakrát a nechal tu svoje číslo, aby mu pan major zatelefonoval, hned jak přijde.

Ještě tohle, pomyslel si zničeně Ivan, ale věděl, že vyhnout se tomu nemůže, a tak ať už to má co nejrychleji za sebou – zvedl telefon.

„Já vím… já vím,“ odpovídal pan Zíma na Ivanova slova soustrasti, lítosti a ujišťování, že policie udělá všechno pro to, aby vrahové byli dopadeni, a pak hned řekl:

„Pane majore, já s vámi musím mluvit osobně.“

Ivan potlačil povzdech a co nejlaskavěji odpověděl: „Samozřejmě že vás navštívím, pane Zímo. Ale nebude to v nejbližších dnech. Umíte si představit, jak právě teď všichni kmitáme.“

„Ale já s vámi musím mluvit hned. Arny byl u nás včera večer a… Přijedu za vámi do práce, abyste se nezdržoval cestou k nám,“ navrhl.

„Ne, přijedu já k vám,“ řekl Ivan, který si uměl představit, v jakém je pan Zíma rozpoložení, a nechtěl, aby se někam trmácel, tím méně aby snad sedal za volant. A přestože mu připadalo, že pan Zíma si s ním chce jenom popovídat, jak byl jeho syn fajn, rozhodl se, že vyjede hned. Poznamenal si adresu a za pětadvacet minut zvonil u bytu s vizitkou Ing. Karel Zíma.

Otevřít mu přišla mladá žena, spíš ještě dívka, s očima opuchlýma a rudýma pláčem.

„Já jsem snacha. Jitka Zímová,“ představila se. „Manželka druhého syna. Hedvika volala nejdřív nám, abychom sem zajeli… a pověděli jim to,“ polykala slzy. „Pojďte dál, pane majore,“ řekla, když si Ivan odložil a zavedla ho do obývacího pokoje. „Hned tchána zavolám.“

Ivan se posadil a z opačného konce bytu slyšel tlumený hovor a pláč. Za okamžik se předsíní ozvaly kroky a slova: děkujeme vám, pane doktore, ano budete hodný, když se na ni znova přijdete podívat… klapnutí dveří a pak už pan Zíma vstoupil do pokoje, kde seděl Ivan.

Ivan vstal a pokročil mu vstříc. Před sebou měl člověka, který nepochybně ještě před několika hodinami musel být vzhledný muž plný energie, ale teď se do křesla sesula troska.

„U manželky byl už podruhé lékař,“ vysvětlil. „Ale radši k věci. Včera večer kolem sedmé se tu zastavil Arnošt. Vídali jsme se hodně, s ním i s Hedvikou. Včera mi přivezl nějaké knihy a že nás Hedvika zve na zítra na večeři. Jako na dnešek, rozumíte, majore… Manželka byla zrovna u sousedky, a já a Arnošt jsme tu takhle seděli proti sobě jako my teď,“ slzy mu stékaly v praméncích po tvářích.

Ivan se předklonil, vztáhl k němu paži a stiskl mu sepjaté ruce.

„Arnošt tu byl… no asi tak tři čtvrti hodiny… ale sotva jsme se posadili, povídá: Dovol, tati, musím zavolat kolegovi. Já na to: Něco důvěrnýho? Mám tě tu nechat? A on: Neblázni a seď… Tak jsem si listoval v těch knížkách, ale nemohl jsem samozřejmě neslyšet, co mluví, že ano,“ říkal inženýr Zíma skoro omluvně.

„Pochopitelně,“ přikývl Ivan teď už v plném střehu. „Pane inženýre, víte, s kým Arnošt mluvil?“

„Jistě. S Honzou. S tím svým kolegou. S Honzou Ondrákem.“

Ivan si nebyl jistý, jestli Zímovi už vědí, co postihlo Ondrákovy, a tak jen přikyvoval.

„Arny do toho telefonu povídá: Teď se, Honzo, podrž, koho s kým jsem před chvílí viděl… No a začal mu líčit, že když projížděl Janáčkovou, vlítnul tam pro nákup do nějaké samošky. A jak už zase sedím v autě a chci startovat, vidím z protějšího domu vycházet Špurka… Jo, přesně toho Špurka. Nasedl do porsche, co mu stál před barákem, a já si řekl, že se podívám, kdo v tom baráku bydlí. Chvíli hledám baterku, abych pořádně viděl na jména na schránkách, a vtom vidím, že z baráku se vynořil… na to se teda fakt posaď – Plicka… Takhle nějak ten telefonát proběhl. Říkají vám ta jména něco, pane majore?“

„Říkají mi toho moc. Jsem strašně rád, že jste mi zavolal,“ snažil se Ivan, aby na něm nebylo poznat vzrušení. Plicka se sešel se Špurkem!!

„Normálně by mě ani nenapadlo vás s tím obtěžovat,“ pokračoval inženýr Zíma. „Ale jde o to, co mi Arny řekl potom.“

„Ano?“ snažil se Ivan reagovat klidně a povzbudivě, ale napětí v něm vibrovalo.

„Když zavěsil, povídám mu: Kdo je to, prosím tě, Špurk a Plicka, že jste z toho s Honzou celí vedle?… A Arny na to: Aby ne! Představ si, tati, že vyšetřuješ velký podvody nějaký firmy. A najednou zjistíš, že jeden z poskoků tý firmy se setkal s chlápkem podezřelým, že jede v nájemných vraždách. Víme, že už v nich figuroval jako prostředník, i když se mu to zatím nedokázalo… Tak tohle jsem vám chtěl říct, majore, když oni dva vám to už nepoví.“

Už se tedy o Ondrákovi dozvěděl, pochopil Ivan.

„Jsem vám nesmírně vděčný, pane inženýre,“ řekl vřele Ivan. „A velice vás obdivuju, že i v takové tragédii jste si dokázal uvědomit, jaký má pro nás tahle informace význam. Nemusím vám snad klást na srdce, abyste v zájmu bezpečí svého i ostatních členů rodiny o tomhle absolutně s nikým nemluvil?“

„Ne, to mi na srdce klást opravdu nemusíte, majore. Neřekl jsem o tom ani Karlovi, tedy druhému synovi, a nepovím to ani manželce. Mám přece rozum, i když jsem ho dneska skoro ztratil,“ zas už mu slzy kanuly potůčkem.

Jakmile se Ivan vrátil do své kanceláře, vytočil si číslo majora Honzla:

„Jirko, jeden z poskoků Rubína a Pavlíka, nějaký Plicka, vyšel včera večer ze stejného domu v Janáčkově ulici jako chvilku před ním Špurk.“

„Špurk?!“ nadskočil major Honzl.

„Jo, slyšíš dobře. Špurk.“

„Číslo toho domu!“

„To nevím. Ale je to naproti jakési samoobsluze s potravinami.“

„Jak to víš?“

„To tě nemusí zajímat.“

„Přesto ti děkuju i gratuluju. Tohle je zatím nejcennější informace, kterou do téhle chvíle máme. Jo, v kolik to bylo hodin?“

„Nemohlo to být po sedmé hodině, ale kdy předtím, to přesně nevím. Řekl bych, že mezi šestou a sedmou.“

„Ta informace je naprosto věrohodná?“

„Absolutně věrohodná. Absolutně.“

„Tak se s podobnými informacemi ozývej co nejčastěji,“ uzavřel major Honzl.

Byly čtyři hodiny odpoledne, když Ivan pochopil, že je psychicky tak zmlácený, že nemá nejmenší smysl, aby ještě dneska něco dělal. Nasedl tedy do auta – všechny vozy kriminalistů už byly prohlédnuty a na parkovišti před kriminálkou hlídány – a ujížděl domů.

Špurk a Plicka, hučelo mu v hlavě… Tím tedy už není žádná pochybnost – ostatně on ji neměl od počátku ani jedinou vteřinu – že ta řezničina je dílem Rubína a Pavlíka… Silou vůle se přiměl, aby už konečně přehodil na jiné myšlenky. Teď musí především nějakým trikem – i kdyby měl porouchat televizor – zabránit Iloně v poslechu večerních zpráv. Dneska už prostě nemá sílu čelit jejímu zhroucení.

Ilona se totiž s Miladou Ondrákovou… ne právě přátelila, na to, aby se pravidelně vídaly, bydlela každá na jiném konci Prahy, ale přinejmenším se znaly.

Ivan neměl ve zvyku setkávat se mimo práci se svými kolegy a jejich rodinami, protože věděl, že to se pak vždycky stočí řeč na práci a z výletu na Karlštejn nebo do zoo je pracovní porada. A tak byla čistě náhoda, že když loni v létě nasedali s Ilonou a s Evičkou do autobusu, který je měl odvézt na dva týdny do přímořského hotelu v Itálii, v autobuse už seděl kapitán Ondrák s manželkou, Aničkou a Honzíkem. Ani manželky tomu nevěřily, že je to náhoda, a i když Ivan s Honzou si hned přísahali, že se na sebe po celou dovolenou ani nepodívají, nanejvýš bude jeden koukat po manželce druhého, dopadlo to tak, že jedna rodina neudělala krok bez druhé, protože ještě během cesty se skamarádily manželky i děti.

Po návratu do Prahy tohle přátelství mezi Ilonou a Miladou skomíralo, protože Zemánkovi bydleli na Jižním Městě a Ondrákovi v Ďáblicích, ale přece jenom za ten rok a čtvrt, co od společné dovolené uplynul, se ženy s dětmi několikrát navštívily a tu a tam si zatelefonovaly: Ahoj, jak se máš, co děti…

V ten pro Ondrákovy osudový den v poledne v bytě Zemánkových zazvonil telefon a zvedla ho paní Prokopová, Ilonina matka, která sem chodila denně v tuto dobu, aby dala Evičce oběd a zůstala s ní, než se Ilona vrátí z práce.

V telefonu se ozvala dost zmateně rozčilená paní, která se představila jako Zajíčková, a chtěla mluvit s paní Zemánkovou. Paní Prokopová jí vysvětlila, že dcera je ještě v práci, a když se paní Zajíčková plačtivě dožadovala jejího čísla, paní Prokopová poněkud vyvedená z míry jí ho nadiktovala. A velice se jí ulevilo, když vzápětí uslyšela klíč a vešel Ivan s Evičkou, protože sotva zavěsila, napadlo ji, jestli ta ženská není proboha někdo ze školy… jestli se proboha Evičce něco nepřihodilo.

*

Ráno, když ulicí zaduněla exploze, paní Zajíčková vyskočila z postele a utíkala k oknu. Konsternována uviděla, jak přímo pod jejími okny na protější straně vozovky je v plamenech auto a od něho s výbuchem chytají i vozy okolní. Schoulena a roztřesena i v teplém županu pak s čelem přitisknutým na okenní tabuli sledovala příjezd hasičů, policie, sanitek. Když byly plameny uhašeny, odvážili se už vybíhat obyvatelé nejbližších domů a postávali tu v rozčilených hloučcích.

Paní Zajíčková měla chřipku, cítila se pramizerně, a tak dolů nešla, přestože zvědavá byla. Taky ji napadlo, že právě v místě, kde řádil požár, včera večer, když větrala, zahlédla červeného favorita Ondrákových. Teď na trosky aut neviděla, výhled jí překrývaly vozy a technika hasičů a policie. A tak jen doufala, že Ondrákovi odjeli do nemocnice ještě před požárem, a jestli ne, snad mají auto pojištěné.

Když zadrnčel zvonek, obezřetně se podívala kukátkem a uviděla tváře manželů Zelenkových, kteří bydleli nad Ondrákovými.

„Co se to propána děje?“ řekla, když otevřela dveře.

Doktorka Zelenková, kardioložka na klinice, se těžce opírala o svého muže, který ji přidržoval kolem pasu. V tváři byla bílá a jak otevřela ústa, aby promluvila, jenom nesrozumitelně zasípala.

Inženýr Zelenka řekl: „Paní Zajíčková, v autě uhořeli Ondrákovi s Honzíkem.“

„Ne… to ne…“ zasténala paní Zajíčková a musela se podržet dveří. „Víte to jistě?“ malátně jim pokynula, aby šli dál.

Inženýr Zelenka přikývl: „Ano. Byli jsme dole. Shořelo i naše auto.“

To už seděli v obývacím pokoji.

„Je ti zle?“ zeptal se inženýr Zelenka znepokojeně manželky při pohledu, jak si dlaněmi tiskne spánky. Už každým dnem měla rodit. Cekali první dítě.

„Ne, to nic,“ odpověděla chraptivě. „Kde je Anička?“

„Doma. Musím k ní jít. Ten elent ji jistě probudil a vyplašil,“ paní Zajíčková provinile vyskočila z křesla, ale nohy se pod ní podlomily a dřepla do něj zpátky.

„Pojďte,“ podal jí ruce a pomohl jí inženýr Zelenka. „Vezměte ji sem, než k nim vtrhnou policajti.“

Doprovodil ji až ke dveřím Ondrákových, ale tam řekla: „Půjdu pro ni sama. Divila by se, co tu děláte.“

Dětský pokoj byl okny obrácen do dvora, takže Anička pokojně spala. Paní Zajíčková ji jemně probudila, řekla jí, že venku hořelo, po baráku budou běhat policajti… „Pojď, vezmu tě k sobě.“

Anička rozespale přikývla, paní Zajíčková popadla do náručí její pokrývky a domácí kombinézku a u sebe jí ustlala na kuchyňské pohovce. Do ložnice ji brát nechtěla, myslela si, že to tam zamořila svou chřipkou.

Anička za sebou neměla moc dobrou noc, často se probouzela, matka k ní několikrát vstávala a dávala jí pít, a tak teď se jí chtělo dál spát. Zavrtala se do pokrývek a vzápětí usnula. Pak teprve se paní Zajíčková vrátila zpátky do pokoje.

„Z té virózy už je venku?“ zeptala se doktorka Zelenková. Věděla všechno, s Miladou Ondrákovou se kamarádila.

„Jakžtakž. Ale ještě je unavená, spavá. Teď znova usnula,“ řekla paní Zajíčková a cítila se pořád hůř. Pomyslela si, že z toho rozčilení jí stoupá horečka. „Postarám se o ni, než se vyřeší co a jak s ní dál.“

„Vzala bych ji k sobě, když sama stůněte,“ řekla usouženě doktorka Zelenková. „Jenomže mě může každou chvíli odvézt sanitka.“

„Nedělejte si starosti, nějak to zvládnu,“ ujistila ji paní Zajíčková. „Bože, dají ji do děcáku. Nebýt mi pětašedesát, věřte mi, že bych si ji nechala,“ rozplakala se a doktorka Zelenková s ní.

Inženýr Zelenka tu seděl jak ve svěrací kazajce. Byl zvyklý i v ožehavých situacích nalézat přijatelná řešení, ale tady prostě neexistovalo.

„Pojď se mnou, Zuzanko,“ vybídl manželku, „nanosíme sem Aničce nějaké její věci. Pro případ, že by policie zapečetila byt.“

„Klíč jsem položila v předsíni k telefonu,“ řekla paní Zajíčková apaticky.

Při pohledu na Honzíčkovy hračky v dětském pokoji se doktorka Zelenková tak sesypala, že manžel už chtěl volat pohotovost. Ale sebrala se a po chvíli se vrátili k paní Zajíčkové s kabelou a prádelním košem Aniččiných věcí.

„Paní Zajíčková, je mi mizerně. Půjdu si teď lehnout, a kdybyste cokoli potřebovala, zavolejte k nám, manžel dneska zůstává doma,“ řekla doktorka Zelenková. „A až se Anička probudí, nic jí zatím neprozrazujte. Přijdu se zas na ni podívat a uvidíme, co dál.“

„Já jí nic neřeknu,“ vyhrkla paní Zajíčková. „Ani zaboha.“

„Chápu. Budu jí to muset říct já,“ zoufala si doktorka Zelenková.

Když se s manželem vrátili domů, vytočila číslo dětské lékařky a vysvětlila jí, co se stalo, a vyptala se, jak nejlíp Aničku první dny medikovat, aby tu tragédii vstřebávala v mírném obluzení. Kolegyně jí dala přesné pokyny, a když doktorka Zelenková řekla: „Moc díky, Karlo,“ ta jí odpověděla: „Zuzano, tuhle roli ti teda nezávidím. Hlídej se, ať k tomu porodu nejdeš psychicky vyřízená.“

Když se Anička probudila, paní Zajíčková jí ke snídani připravila to, co věděla, že má nejradši: chléb s olejovkovou pomazánkou a čaj s citronem. A jenom se zmínila, že maminka zatím musí s Honzíkem zůstat v nemocnici.

„Ale do večera se vrátí?“ ujišťovala se Anička.

„Jo, vrátí,“ odpověděla jí paní Zajíčková a odvrátila se, aby holčička neviděla, že pláče.

Anička byla hodné dítě. Když se najedla, řekla: „Teto, maminka povídala, že jsi nemocná. Jdi si lehnout, já si budu malovat.“

Paní Zajíčková si nelehla, ale seděla v ložnici na posteli a úporně přemýšlela, kdo by jí nejlíp poradil, co by mohla pro Aničku udělat, jenom aby nemusela do dětského domova. Věděla, že holčička teď potřebuje teplo rodiny, a ne široký kolektiv. A jak tak probírala všechny svoje příbuzné a známé a taky přátele Ondrákových, které u nich poznala, vyskočila jí před očima Ilona Zemánková. Pravda, setkala se s ní u Ondráků sice jenom dvakrát, ale hned jí padla do oka, a pamatovala si, že Miládka se zmiňovala, že Ilona je taky žena policajta. Taková a její manžel si jistě budou vědět rady, řekla si paní Zajíčková, energicky se zvedla a šla do bytu Ondrákových.

Na stolku v předsíni byl telefon a notes, ve kterém měla Milada Ondráková všechna potřebná čísla. Paní Zajíčková nalistovala zet a ulevilo se jí, když pod ním našla: Ilona Zemánková. Byl tu i blok a pero, číslo si poznamenala a byt co nejrychleji opustila. Cítila se v něm hrozně.

Doma si přenesla telefon do ložnice, aby ji Anička neslyšela, ale číslo už nevytočila, protože na ni zvonili lidé od kriminálky.

V domě jim řekli, že u Ondráků vypomáhá a má klíč od jejich bytu. Dala jim ho, a když s ní chtěli mluvit, šla s nimi, aby Anička nic nezaslechla. Nakonec je ujistila, že se o Aničku bude starat, dokud se nenajde nějaké slušné řešení, a oni ji vyprovodili ze dveří s tím, že zítra ji v té věci někdo navštíví.

Vzápětí zase zazvonila doktorka Zelenková.

„Tady je to dneska jak na jarmarku!“ zavolala z kuchyně Anička.

Paní Zajíčková tam nakoukla: „To nic, myšičko, jenom tu pořád někdo lítá. Chceš něco?“

„Ne, teti, děkuju.“

„Za chviličku za tebou přijdu. Mám tu teď návštěvu.“

Když se usadily v obývacím pokoji, doktorka Zelenková tiše řekla:

„S manželem jsme se kriminálce zaručili, že u vás je dítě v nejlepších rukou. Že jste se Ondrákovým o děti starala. Musíme prosadit, aby Anička u vás zůstala, aspoň než se dostane z nejhoršího.“

„A pak přijde další nejhorší, vrazej ji do děcáku,“ plakala paní Zajíčková.

„Domluvili jsme se s manželem, že pohneme nebem i zemí, aby na to nedošlo. Aby ji adoptovala nějaká dobrá rodina. Potřebuje domov. No… jdu za ní.“

V ruce měla krabičku s prášky, které už manžel vyzvedl v lékárně, a ke dveřím kuchyně vykročila jako na popravu. Paní Zajíčková po celou tu hodinu, co doktorka Zelenková byla s Aničkou, seděla v pokoji na gauči a dlaně si tiskla na uši. Ale i kdyby netiskla, stejně by nic neslyšela. Aniččina bolest byla tichá, jako bývá tiché utrpení zvířat.

Když se doktorka Zelenková zase objevila v obývacím pokoji, její tvář byla bílá jak papír a ruce se jí chvěly. Sesula se do křesla a řekla jenom: „Spí.“

Chvíli mlčky seděly a pak se paní Zajíčková zeptala: „Jak jste jí řekla, že se to stalo? Abych věděla, kdyby o tom se mnou mluvila.“

„Neštěstí v autě. Umřeli tak, že je nic nebolelo.“ A zvedla se k odchodu. „Jdu si zase lehnout. Hlava mi třeští. Anička bude spát několik hodin. Zase přijdu.“

Když za doktorkou Zelenkovou zaklaply dveře, paní Zajíčková se znova rozplakala a měla pocit, že hlava jí pukne.

Vzchopila se ale natolik, že dovrávorala do ložnice a tam vytočila číslo Zemánkových. A potom to, které jí nadiktovala Ilonina matka.

A tak se stalo, že v kanceláři cukrárny s malou příjemnou kavárnou zazvonil telefon, zvedla ho Ilona a řekla:

„Kavárna Mazurka. Vedoucí Zemánková. Prosím?“

Vyvedena z míry uslyšela vzlyky a potom: „Tady je Zajíčková… od Ondráků…“

„Ale ano, pamatuju se na vás… copak, paní Zajíčková?“

Trvalo několik minut, než ze zmateného a pláčem přerývaného povídání paní Zajíčkové Ilona pochopila celý rozsah katastrofy.

V tu chvíli řekla: „Zavolám vám za chviličku zpátky. Řekněte mi číslo.“ Poznamenala si je a zavěsila.

Nejdřív zatelefonovala domů a co nejklidnějším hlasem řekla: „Ahoj, mami. Je už Evka doma?“

„Je. Před chvílí s ní přišel Ivan. Jen se tu otočil a zase zmizel. Prej si něco zapomněl, a když jel kolem školy, tak Evku potkal.“

Iloně spadl balvan ze srdce. Ivan pro Evičku dojel. Nemusí mu už tedy volat do práce, jestli i on je v pořádku.

Když jí matka začala vykládat, že ji sháněla nějaká zmatená paní, Ilona řekla: „Já vím, mami, už jsem s ní mluvila, zatím ahoj,“ a zavěsila.

Vytočila číslo paní Zajíčkové: „Promiňte. Ale musela jsem si ověřit, že manžel a dcera jsou v pořádku. Kde je teď Anička?“

„Zatím u mě. Mám sice chřipku, ale postarám se o ni. Jenomže co dál? Proto vám volám, jestli byste s vaším manželem něco nevymysleli, aby nemusela do děcáku. Víte přece, že Ondrákovi nemají žádné příbuzné?“ A zase poryvy pláče.

„Vím to, paní Zajíčková. Neplačte. Anička do žádného děcáku nepůjde. Nic takového nedopustím.“

Paní Zajíčkové bylo hned líp.

„Jedu k vám. Hned teď k vám jedu. A Aničku vezmu k nám,“ řekla Ilona.

„Ulevilo by se mi,“ přiznala paní Zajíčková. „Ne že bych se o ni nedokázala postarat – chřipka-nechřipka. Ale jsem hrůzou bez sebe, jak s ní budu mluvit, až se probudí.“

„Klid. Za chvíli jsem u vás.“

Ilona na sebe hodila plášť, popadla kabelku, prošla kavárnou a oznámila své zástupkyni, která právě vyměňovala ubrusy, že teď několik dní nepřijde do práce, a kdyby byl jakýkoli problém, ať ji volají domů.

Když nasedala do auta, které parkovala za rohem, netušila, že už ho policie překontrolovala a teď ho nenápadně hlídá příslušník sledky, který rovněž nastartoval a vyjel za ní.

U paní Zajíčkové ji už čekali i manželé Zelenkovi. Společně probrali všechno, co bylo třeba, aby Ilona o Aničce věděla, a potom inženýr Zelenka odnesl do Ilonina zpovzdáli dál sledovaného auta Aniččiny věci. Nakonec snesl i spící Aničku v pokrývce, Ilona se s ní posadila dozadu, on za volant. U Zemánků zase Aničku odnesl až do dětského pokoje, kde ji Ilona uložila na Eviččino lůžko.

„To je Anička,“ poznala ji Evička.

„Ano, kočičko, to je Anička. Je nemocná a bude teď nějaký čas u nás.“

„Bezvadný! Budu se o ni starat,“ nadchla se Evička.

„Teď ji nech, Evinko, spát. Víš co? Pojď se dívat na pohádku,“ postrčila dcerku do obývacího pokoje a vložila kazetu do videa.

„Co se děje?“ zeptala se s úzkostí v očích matka, když osaměly v kuchyni. Věděla, že se něco děje.

Posadily se za jídelní stůl a dcera jí řekla všechno, co věděla.

Když se paní Prokopová vzpamatovala z otřesu, navrhla: „Bylo by, Iluško, nejlepší, kdybych vzala Evičku k sobě. Ta ubohá holčička potřebuje klid, měla bys s ní být pár dní sama.“

„Díky, maminko,“ řekla vřele Ilona. S ovdovělou matkou na sobě velice lpěly. „Brzy se ukáže, jestli je pro Aničku lepší klid, anebo ten náš rorejs.“

„O Evičku se neboj. Budu ji vodit do školy a v poledne pro ni budu chodit.“

Od té doby, co se podařilo vyměnit byt paní Prokopové tak, že bydlela tři domy od mladých, ubylo mnoho problémů.

„Proberu to s Ivanem. Večer ti zavolám. Možná že bude chtít chodit s Evkou sám,“ řekla Ilona a při zmínce o manželovi zahlédla matka v jejích očích něco, co ji přimělo říct:

„Iluško, ne abys mu udělala scénu.“

„To ti, maminko, slíbit nemůžu.“

„Ale no tak měj rozum. Dovedeš si snad představit, jak mu z těch Ondrákových je?“

„A jak je asi tak, mami, mně?!“ vzplanula dcera.

„Dej mu ještě trochu času. Nemůžeš na něho hartusit.“

Paní Prokopová věděla, jak si dcera přeje, aby manžel co nejrychleji opustil kriminálku. A že on jí to už hezky dlouho slibuje, ale výpověď ne a ne podat.

„Podívej, mami… Vědět, že je v tý práci šťastný, zatnu zuby a vydržím to. Jenomže já vím, jak pekelně ho to tam štve, jak ho to ničí. Hlavně proto do něho hučím, aby s tím už skončil. Kdyby neměl postaráno o jinou práci, prosím. Ale říkala jsem ti přece, že Pepinův podnik mu chce založit konzultační firmu a využívat jejích služeb pro svoji banku. No řekni sama, taková šance, a on, idiot, ne a ne se rozhoupat, protože mu pořád haraší v hlavě nějaké rozdělané případy, které ještě musí dokončit. Bude je dokončovat tak dlouho, až nás ty jeho případy vyvražděj,“ mluvila hlasem podbarveným hysterií.

„Ivan je dobrý manžel, dobrý táta –“

„Až na to, že u tý prokletý kriminálky nasazuje krk svůj, a jak se teď ukazuje – i náš. A ty jsi odjakživa na jeho straně.“

„Protože ho miluju. A miluju ho, protože je velikej fešák,“ usmála se paní Prokopová na dceru.

„No jo,“ povzdechla si Ilona. „Náš Redford. Náš blonďatý zázrak.“ Ivan byl skutečně trošku podobný Robertu Redfordovi. „Jenomže mi, maminko, můžeš věřit, že zrovna teď bych dala přednost připlešatělýmu a přitloustlýmu účetnímu v družstvu, který je každý den úderem čtvrtý doma a nejnebezpečnější dobrodružství jeho života je, že každý druhý čtvrtek odchází setmělou ulicí za roh na kuželky.“

„Tak já jdu sbalit nějaké Evčiny věci,“ řekla paní Prokopová a zvedla se.

Evička se nejdřív vztekala, že nepůjde, protože tu má kamarádku, pak zas vymáhala, že chce s sebou Dorinku.

„Měj rozum, Evinko, babička ji nemůže za tmy venčit,“ naléhala Ilona.

„Chci ji s sebou, bez ní nejdu,“ vztekala se Evka, Dora jí stála pevně po boku a teď už na Ilonu dokonce zavrčela.

„Ať si ji tedy Ivan vyzvedne na vyvenčení u mě,“ řekla paní Prokopová, Evička si poskočila a Dora vyrazila tak, že všechny kolem sebe bezmála porazila.

Když Ivan vstoupil do bytu, z Ilonina výrazu nevyčetl vůbec nic. Vyměnili si ahoj, dal jí pusu a zeptal se:

„Kde jsou holky?“

Byl zvyklý, že Evka a Dora ho vždycky bouřlivě vítaly.

„Vzala si je k sobě přes noc babi.“

„No skvělý! Naplánovalas večer jako za svobodna?“

„Bude to tichý večer. Spí tu dítě.“

„Jaký prosím tě dítě?!“

„Anička Ondrákových.“

A je to tady, zasténal v duchu Ivan, svezl se do křesla, zvrátil hlavu, zavřel oči a měl jediné přání – tři dny nepřetržitě spát.

Iloně se nad ním sevřelo srdce, ale věděla, že teď anebo nikdy.

Zatím však mlčela.

Po chvíli, aniž otevřel oči, se Ivan zeptal: „Jak ses to dozvěděla?“

Stručně mu to pověděla.

Pak bylo zase chvíli ticho, až řekl: „Jsem moc rád, že ses Aničky ujala, přestože to bude hlavně pro tebe a pro tvoji máti další obrovská povinnost. A má to taky ještě další zlou stránku: ona se teď k nám přimkne, my si na ni přivykneme, a až od nás bude odcházet, bude to pro ni i pro nás peklo.“

„Nebude od nás nikam odcházet, protože já si ji nechám,“ oznámila Ilona.

„Aha,“ řekl zas až tak po chvilce Ivan a zatím nevěděl, co si o tom myslet.

„Já vím, že bych se s tebou měla poradit a ne ti to hodit na hlavu jako hotovou věc, jenomže –“

„Co – jenomže?“

Teď anebo nikdy, zopakovala si Ilona, nadechla se a řekla: „Rozvedu se s tebou, takže je jenom moje věc, že si Aničku nechám.“

„Přeskočilo ti?!“ vykřikl Ivan, ale vzápětí ho přelila vlna mrazivého strachu.

Věděl, že Ilona není žádná hysterka, která by doma dělala dusno. Naopak, má dar vytvářet kolem sebe pohodu, přes potíže se přenášet s humorem, povahu má nekonfliktní… Slovo rozvod proti němu ještě nikdy nevyřkla, i když už párkrát na něho měla pořádný vztek… letělo mu hlavou. A když už to vyřkla, tak to myslí vážně. Ale proč?!… Pak se mu před očima promítly všechny ty noci, soboty, neděle, sváteční dny… kdy nebyl doma… Všechny ty večery, kdy on je doma tak unavený, že nemá chuť ani mluvit…

„Máš někoho?“ zeptal se, když Ilona mlčela, a na odpověď čekal jako na ortel o svém životě.

„Jo. Mám. Dost. Tebe,“ řekla Ilona a pak dodala: „Ale ani toto nevystihuje přesně situaci. Nemám dost tebe, ale mám dost toho, jak žijeme… Dobrá, vzala jsem si policajta, věděla jsem, do čeho jdu. Měla bych se tedy naučit žít se strachem o tebe, jako se to musí naučit manželka zkušebního pilota anebo kaskadéra. Jenomže tohle už není jenom ten normální strach, co se prokrista děje, když je devět večer, ty nikde a zapomněl jsi nebo jsi nemohl ani zatelefonovat. Poslední dva roky je to navíc úzkost, že se nějak podivně měníš.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Ivan překvapeně.

„Nedovedu to definovat,“ přiznala Ilona. „Prostě… mám takový pocit, jako bys svoji práci nenáviděl a současně s ní nedokázal skoncovat. Že k ní máš vztah jako narkoman k droze… Že tě nějak podivně ničí. A jestli je to tak, potom nemám vůbec žádný důvod tolerovat všechny ty trable, jaké přináší život s policajtem. Když tě totiž tvoje práce ničí a štve – a já vím, že ty víš, že to tak je – pak mám právo požadovat, abys s tím fiknul. A to hned a ne pořád jen nějaké kecy do mlhavé budoucnosti… Zkrátka a dobře, já končím, Ivane. K tomu všemu, co jsem poslední dva roky snášela a držela pusu, když teď ještě přibyl děs, kdy mi nějací zabijáci zavraždí dítě – tak to tedy už opravdu ne… Je opravdu konec.“

„Ilono, ty přece dobře víš, že jsem rozhodnutý od kriminálky odejít. Nemůžeš ještě pár měsíců vydržet?“ řekl Ivan co nejmírněji.

„Nemůžu. A ty zas nemůžeš skončit s kriminálkou hned, protože máš rozdělaný nějaký případ, na kterým ti velice záleží. Jenomže potom přijde další případ, na kterým ti příšerně záleží… Kolikrát to už tady za poslední roky bylo? Já tě nechci nutit, abys od té práce odešel, když u ní zůstat chceš třeba za cenu sebezničení. Ale ty mě zas nenuť, abych za cenu svého sebezničení s tebou zůstávala.“

„Když tady teď napíšu výpověď k prvnímu první devadesát šest – zapomeneme oba na tenhle rozhovor?“

„V žádném případě. Nepřipustím, abys něco udělal pod kudlou za krkem. Nikdy bys mi to neodpustil. A já bych se zas nikdy nezbavila pocitu provinění vůči tobě,“ řekla Ilona příkře.

„Teď mě dobře poslouchej: u kriminálky jsem otrávený, protože svoji práci nemůžu dělat naplno tak, jak bych dovedl. Proto chci odejít a taky odejdu, i kdybys mě naopak přemlouvala, abych zůstal. Pravda je ale i to, že pořád je nějaký případ nebo nějaké případy, co bych chtěl ještě dokončit. Ale uvědomuju si, že takhle to nemůže jít donekonečna. Opravdu nemůžu dál dělat práci, která mě pořád víc štve a ničí… Pojďme se dohodnout takhle: do konce tohoto roku podám výpověď –“

„K jedenatřicátýmu dvanáctý devadesát devět, viď,“ řekla Ilona, hlasem však už nepatrně měkčím.

„Nejpozději k jedenatřicátému šestý. Devadesát šest.“

„Červen má jen třicet dní, blbče negramotnej,“ řekla a konečně se rozplakala.

Ivan se rozesmál. Říct mu ráno někdo, že se dokáže do večera zasmát, pokládal by ho za blázna. A taky věděl, že Iloniny slzy odplavují trošku z těch hrůz hodin minulých. Přitáhl ji k sobě a mlčky ji držel v náruči.

Když se utišila a chtěla se mu vymanit, pevně ji u sebe přidržel a řekl: „Nechci, abys žila s pocitem, žes mě k něčemu dokopala. A abys úzkostlivě sledovala, jestli nejsem zoufalej, že jsem musel opustit tu báječnou kriminálku. Proto ti něco prozradím. Děláme teď na případě, který, nepopírám, mi leží v hlavě víc než je mi zdrávo.“

„Jako bezpočet případů předchozích,“ řekla Ilona.

„Jako několik případů předchozích,“ trochu ji opravil Ivan. „A já teď udělám určité kroky, které znepokojí pachatele do té míry, že si dupnou na svoje komplice v nejvyšších kruzích, abychom tenhle případ museli odložit k ledu. V tom okamžiku dám výpověď, zdůvodním ji tímto případem a podobnými případy předchozími a postarám se, aby se sdělovací prostředky dozvěděly, proč jsem dal výpověď. Takže za čtrnáct dní mě můžeš mít doma jako nezaměstnaného.“

„To je ta lepší alternativa. Ta méně krásná je, že ty uděláš určité kroky, které znepokojí pachatele do té míry, že si švihnou další atentát, tentokrát na naši rodinu,“ řekla Ilona, která si uměla dát dvě a dvě dohromady.

Ivanovi to na okamžik vzalo dech, a potom namítl: „S takovým strachem žít, to je totéž, jako se neustále třást, že zítra mi propukne zhoubný nádor. Takhle prostě normální člověk nežije.“

„Nooo… budiž. Další možnost je, že se papaláši neopováží přimět kriminálku, aby tenhle případ dala k ledu. Co potom ty?“

„Ale opováží, jenom buď klidná. A kdyby ne? Potom dám výpověď pro totální neschopnost vykonávat svou funkci. Protože kriminalista, který se mýlí v zásadních odhadech a hodnocení situace – je neschopný idiot.“

„Vím, že ty, katolická církev a nebožka partaj jste neomylní. Ale přesto chci slyšet docela vážně, co by – kdyby. Kdyby ses mýlil a tvůj případ k ledu nešel.“

„Pak bych podal koncem tohoto roku šestiměsíční výpověď.“

„Ach jo… Maminka mi vždycky říkala, abych si tě nebrala,“ povzdechla si Ilona a Ivan věděl, že má vyhráno.

„Pravý opak je pravdou. Tvoji rodiče si mě zamilovali dřív, než jsi přišla k rozumu a udělalas to ty. Když si vzpomenu, jak já jsem s vašima hrával karty, zatímco tys randila s tím debilním Rudolfkem, který kromě ostatních katastrof měl ksicht jak lívanec…“

„Byl to bezvadnej kluk. Jenomže tys ho neustálým zesměšňováním vystrnadil z mé přízně… Ivane, moc bych si chtěla nechat Aničku.“

„Já taky, miláčku.“

„Ne jenom kvůli mně?“

„Ne. Určitě ne.“

„Tak proč? Uznej, že to musím vědět.“

„Protože od rána mě tiskne pod krkem představa, co s ní bude.“

„Zmákneš ouřady, abychom ji dostali?“

„To ti slibuju. A jak bude Aničce líp, půjdeme přikoupit nábytek do dětského pokoje. Velká výhoda taky je, že je jenom o pár měsíců starší než Evka. Budou si rozumět stejně jako na té dovolené.“

Při večeři lehounce obluzenou Aničku držel Ivan na klíně a Ilona ji krmila jako malé dítě zeleninovou polévkou. Pak ji vykoupala a znovu uložila.

„Nechám ti svítit malou lampičku,“ řekla Ilona, když seděla u jejího lůžka. „A dveře budeš mít otevřené, my spíme v pokoji naproti, uslyším tě, když zavoláš. A zavolej, kdybys chtěla pít anebo čurat nebo kdyby ses bála, ano?“

„Ano, teti… Maminka opravdu ví, že jsem u vás? Nedělá si starosti?“ šeptala Anička.

„Všechno ví a vůbec si nedělá starosti, protože taky ví, jak moc tě milujeme. Přečtu ti pohádku, chceš?“

„Táta četl mně a Honzíkovi pohádky každý večer, ale říkal, že já už jsem slečna a že brzy budu muset číst pohádky Honzíkovi sama.“

„Táta měl pravdu. Ale dneska si můžeme hrát, že jsi ještě mrňavá holčička, která sama neumí číst.“

„Teti, ty myslíš, že Honzík v nebi zlobí?“

„Aninko, nedovedu si představit, že Honzík by někde nezlobil.“

„Hm… Teti, přečti mi teda prosím tě nějakou pohádku.“

Uprostřed pohádky Anička usnula. Ilona ji políbila na tvářičku a odešla do kuchyně, aby tam poklidila. Sotva skončila, objevil se Ivan, který byl vyvenčit Doru.

„Máma a Evka jásají, že si Aničku necháme,“ oznámil.

„Ty seš prostě správnej polda: co nevíš, to nerozkecáš.“

„Tak pozor. Vůbec jsem o Aničce nezačal. A Evka mi řekla: Tati, není to prima, že teď budeme proti vám tři holky? Už jsem nařídila Dorince, že na naši novou ségru musí být hodná… Já na to: Proč myslíš, že si Aničku necháme? A Evka: Povídala to babi. Povídala, že je prima mít sestřičku.“

„Nic takového jsem zatím matce neřekla,“ namítla Ilona.

„Zato ona mi řekla, že to ví, že si Aničku necháme, od chvíle, cos jí pověděla, co se stalo a jak na tom teď to dítě je.“

„Ivane, je možné, že by nám úřady dělaly potíže?“ zeptala se Ilona.

„Nevím. Proto taky než něco rozjedu, poradím se hned zítra s právníkem, který má s takovými případy nějaké zkušenosti. Abychom už od počátku neudělali jediný chybný krok.“

„A rovnou mu řekni, že mám tři svědky na to, že rodiče Aničky mě požádali, kdyby se s nimi někdy něco stalo, abych se o jejich děti postarala, a já že jsem jim to slíbila.“

„Ty máš na něco takového svědky?“ podivil se Ivan.

„Zatím nemám, ale budu mít, jen co si s nimi promluvím,“ řekla spokojeně Ilona.

„S kým proboha?! Nemíníš doufám –“

„Míním. Jen co si promluvím s paní Zajíčkovou, s doktorkou Zelenkovou a inženýrem Zelenkou, budu mít svědky,“ řekla Ilona pevně a Ivan věděl, že byrokracie nemá šanci. Manželka mu to potvrdila ještě slovy: „Jestli narazím na sebemenší překážku, rozpoutám s pomocí televize takovej tanec, že ten ouřada bude litovat, že se narodil.“

„Jsem rád, že už je ti trošku líp,“ řekl Ivan. „Tím ale je to pro mě horší… Prostě povědět ti to musím, protože za chvíli by ses to stejně dozvěděla v televizním zpravodajství.“

„Tak mluv,“ vybídla ho Ilona rezignovaně.

„Odnesl to taky Arnošt Zíma. Bouchlo i jeho auto.“

„Panebože,“ vzlykla Ilona.

„Stalo se to rovněž ráno, když vyjížděl do práce. V autě byl naštěstí sám. Jeho manželka je těhotná,“ chtěl Ivan, aby Ilona měla všechno co nejrychleji za sebou.

„Kdo bude další na řadě?“ plakala.

„Okamžitě se nasadila všechna opatření, aby se to už nemohlo opakovat.“ Rámcově jí všechna ta opatření vysvětlil. A byl rád, že neřekla: proti takovému elitnímu střelci za komínem všechna tahle opatření nemají šanci. Může si kohokoliv z nás zaměřit kdykoliv a kdekoliv.

Řekla jenom: „Pravda je, že když si zamanou někoho oddělat, jednoho dne se jim to podaří. Ale pravda je i to, že s takovou představou se nedá žít. To by se člověk udusil.“

Než ten večer usnuli, zeptala se: „Ivane, myslíš, že byli při vědomí, když hořeli?“

„Absolutně vyloučeno. To můžeš pustit z hlavy. Ta exploze je zabila ve zlomku vteřiny.“

Když Ilona usnula, cítil se Ivan zase hůř. A byl plný nenávisti.

Čtyři dny potom, co došlo na atentáty Ivanových lidí, Pepino řekl Stance, když ji ráno vezl do práce: „Dneska večer se neuvidíme, musím na jednu pracovní večeři.“

Ve Stance sice okamžitě zahryzalo podezření, jestli Pepino na tu večeři nejde s nějakou ženskou, kterou si pak chce vzít domů, ale neřekla nic, hlavně proto, že už byli nedaleko místa, kde mohl přibrzdit u chodníku, aby si vyskočila.

Pravda byla taková, že Pepino si dnes večer chtěl promluvit s Ivanem a nevěděl, v kolik hodin se mu ho podaří sehnat, takže si na ten účel rezervoval celý večer.

Při loňských nebezpečných akcích se naučili telefonovat si co nejméně, a tak Pepino, když se před šestou hodinou vrátil domů, průchodem mezi oběma domy přešel do domu Ivanova a zazvonil u Zemánků.

„Ráda tě vidím, pojď dál,“ otevřela mu Ilona a zavedla ho do obývacího pokoje.

„Nechci tě zdržovat. Asi děláš večeři,“ řekl Pepino.

„Jenom se posaď,“ vybídla ho Ilona. „Já jsem právě dojedla a máti sedí s holkama, které se ještě hnípají v talířích.“

„Vím všechno z novin a z televize, chtěl jsem k vám zajít, ale naši mě přesvědčili, že ze všeho nejvíc chcete mít od lidí pokoj. Doufal jsem, že zavoláte, kdybyste něco potřebovali.“

„To víš, že jo. Byli jsme v šoku, ale už se pomalu vracíme do normálního života. Ale jdeš jako na zavolanou. Ráno se Ivan zmiňoval, že by si s tebou zas jednou rád zahrál šachy. Že ho to uklidňuje.“

„Mě zrovna tak. Ať ke mně zajde, až se vrátí a splní rodinné povinnosti,“ řekl Pepino a věděl, že spíš než si zahrát šachy, chce si s ním Ivan promluvit – právě tak jako on s ním.

„Až splní rodinné povinnosti, jako až se vykoupe a nacpe, tak ho za tebou pošlu,“ usmála se Ilona. „Před chvílí volal, že se vrátí až asi kolem osmé, abychom na něho nečekali s večeří.“

„Co holčička?“ zeptal se Pepino.

„Už malinko pookřála, dneska jsme první den bez prášků… Nejspíš se divíš, že jsem se propůjčila k té televizní publicitě, ale potřebuju mít na své straně sdělovací prostředky a veřejnost, abychom Aničku dostali bez citýrování a zvůle úřadů,“ vysvětlila Ilona.

„V televizi jsi zapůsobila moc dobře. Právě tak tvoje máti a Evka.“

„Díky, Pepi.“

Pepino Iloně nelichotil. Natáčení proběhlo na prostranství za domem, do bytu a k Aničce Ilona reportéry nepustila. Do kamery vysvětlila, že to není jenom proto, že holčička je ještě v šoku, ale především proto, že v ní nechce navozovat pocity, že její neštěstí je nějaká senzace. Na Iloně bylo poznat, šok že v ní ještě doznívá, ale současně divák cítil, že je rozumná, klidná a laskavá žena, i když teď je vystrašená, bojí se o manžela, o svoji rodinu… Nakonec ji přesvědčili, aby přivedla ven svoji matku a dcerku. Přišly i s Dorou. Evička nebojácně řekla do kamery, jak je prima, že teď má ještě jednu sestru, protože Dora se nechce učit číst a psát. Paní Prokopová vyslovila názor, že lidé, kteří rozsévají tak strašlivé tragédie, by měli být popravováni. A vyhrkly jí slzy, když říkala, že si vždycky přála, aby dcera měla ještě jedno dítě. Teď tedy máme Aničku. Kamera ukázala Doru i ve chvíli, kdy jí někdo z televizního štábu nabídl čokoládu, ona se odvrátila a řekla, že jí jenom pralinky, což do řeči lidské přeložila Evička… Paní Prokopová také vysvětlila, že Anička rozhodně nepůjde na pohřeb, byl by to pro ni jen další stresující zážitek. Ale Ivan, jako zeť, už zařídil, aby poslední rozloučení s Aniččinou rodinou natočila videokamera, a jednou tu kazetu Anička dostane… Na otázku reportérky, jestli rodina bude s Aničkou mluvit o jejích rodičích a bratrovi a tyto vzpomínky v ní pěstovat, anebo jestli se spíš budou snažit, aby zapomněla a aby pro ni byli máma a táta pan major a jeho žena, paní Prokopová upřímně odpověděla: S tím si zatím nevíme rady. Proto jdou dcera a zeť pozítří k dětskému psychologovi, aby se s ním poradili… Poslední otázka zněla: Jste si úplně jisti, že úřady vám Aničku dají? Na to paní Prokopová řekla: Kdyby se vynořili nějací blízcí přátelé Ondrákových a Aničku chtěli, potom bychom si s nimi sedli a uvažovali, jestli by Aničce bylo líp u nich anebo u nás, ptali bychom se samozřejmě i jí, u koho chce být, je jí přece už sedm let, že ano, takže i její vůli je třeba respektovat. Ale pokud se nikdo takový nenajde, a my si myslíme, že nenajde, protože to už by se byl přihlásil – pak si Aničku vzít nedáme. Hloučky kolem postávajících sousedů paní Prokopové zatleskaly. A televizní divák musel mít pocit, že v té osudové tragédii má holčička Anička štěstí, že bude žít v téhle rodině, kterou jistě brzy začne pokládat za svoji vlastní.

„Ilono, příští týden se připrav na návštěvu našeho generálního,“ upozornil Ilonu Pepino.

„V Mazurce? Ať si přijde kdykoliv. I když tam teď nejsem, nezaskočí nás v nedbalkách. Na Tamaru mám absolutní spolehnutí.“

„Jenomže Mrožkův sekretariát tě požádá, aby tě směl navštívit tady doma,“ upřesnil Pepino.

„Proč, prosím tě?“ podivila se Ilona, která generálního Mrožka znala jen z jediného osobního setkání: když firma PROTECH v domě, který koupila, otevírala pasáž s luxusními prodejnami. Tam byla též Mazurka, k jejímuž vedení byla Ilona přijata. Generální ředitel Mrožek s ředitelem Sladkým a s poradcem generálního ředitele Pepinem tehdy v Mazurce posvačili.

„Předpokládám, že se dostaví s kyticí růží. Asi tě vůbec nenapadlo, jaká je pro firmu čest, že u ní pracuje ženská jako ty.“

„Měla jsem vztek, že reportéři vyšťourali, kde dělám.“

„Náhodou ty tvoje ženské – tedy naše ženské – o tobě promluvily moc hezky. Míním přirozeně.“

„Nooo… naší věci to snad neuškodilo,“ usmála se Ilona: „– jak by řekl předseda nějaké partaje.“

Když se Pepino zvedl k odchodu, z dětského pokoje se vynořila Evička: „Strejdo Pepi, mám sestru! Není to bezvadný?!“ jásala. „Pojď, ať si tě prohlídne, jestli tě taky chce za strejdu,“ popadla Pepina za ruku a vtáhla ho do dětského pokoje.

„To je, Evičko, opravdu bezvadný! Ahoj, Aničko,“ obrátil se na bleďounkou holčičku na koberci uprostřed panenek a přisedl si k ní. „Já jsem strejda Pepino. Bydlím ve vedlejším domě. Co kdyby ses přišla někdy podívat na mého psa Klarka? Holky, jako jsi ty a Evka, on miluje.“

Anička se rozpačitě podívala po Iloně a ta řekla: „Anička přijde, viď? S naší Dorou se už skamarádila. Jenom nevidím ráda, když ji pusinkuje.“

„Taky ji pusinkuju a nemám žádnou strašnou nemoc, jak mě strašíš,“ řekla Evička. „Pojď, Aničko, jdeme ke strejdovi.“

„Kdepak,“ řekla Ilona. „Anička měla virózu a zatím ještě nemůže nikde trajdánkovat. Ale kdyby nás strejda Pepi pozval třeba v sobotu nebo v neděli, tak bychom přišly.“

„V sobotu já nemůžu,“ ozvala se najednou napjatým hláskem Anička. „V sobotu jedu za maminkou na chatu.“

Iloně chladná ruka sevřela srdce, Pepinovi vyschlo v hrdle, Evička otevřela pusu, aby něco řekla, a Ilona se polekala, co asi řekne…

„Nevzala bys mě s sebou?“ zeptala se Evička. „Ráda bych s tebou jela k vašim na chatu.“

„Jenom pojeď,“ odpověděla Anička.

„Musíme vystřihovat,“ řekla Evička. „Kde máme ty druhý nůžky?“

„Sedí na nich Macek,“ řekla Anička a podívala se na Pepina: „Kdy máme v sobotu navštívit Klarka?“

„Odpoledne. Já a Klark vás všechny zveme na svačinu. Platí?“ napřáhl k Aničce ruku.

„Platí,“ špitla Anička a vložila ručičku do jeho dlaně.

„Tady vidíš,“ řekl Pepino tiše Iloně v předsíni, „jak samovolně se to její neštěstí vedle Evky srovná. Děti se suverénně pohybují mezi sny, absurditou a realitou, Evku nevyvede z míry, když Anička občas zafabuluje, nenuceně najede na její vlnu, pak se zas obě stejně přirozeně vrátí do reality… Je to dobrý, Ilono. Opravdu je to moc dobrý na to, že od katastrofy uplynuly pouhé čtyři dny.“

„Jsem ráda, že to tak vidíš,“ vyhrkly Iloně slzy, které tyto dny měla stále na krajíčku. „Nezapomenu za tebou Ivana poslat,“ řekla Pepinovi ještě mezi dveřmi.

Ivan přišel domů dokonce ještě před půl osmou. Nejdřív mu skočila na ramena Dora, pak se mu pověsila na krk Evička, a jenom se opláchl a převlékl, vešel do dětského pokoje. Aničku, která si malovala u psacího stolku, vyzvedl do náruče a zatočil se s ní:

„Tak co, princezno? Copak jste celý den s Evkou a s Dorou dělaly?“

Anička neřekla nic, ale cítil, že jeho objetí je jí milé. Po chvilce špitla: „Voníš jako můj tatínek.“

„Tvůj tatínek byl velikej frajer. Ohromně prima polda. Budu se nafukovat, jestli si budeš myslet, že jsem jako on… Evinko, zlobilas ty a Dora maminku a babičku hodně?“

„Tak docela normálka.“

„Musím říct, že o Evce teď skoro nevíme, když má Aničku,“ řekla podle pravdy Ilona.

„A co ve škole?“

„Děcka se už těší, že Aničku přivedu. Pochlubila jsem se, že mám sestru.“

„Jdu si poslechnout zpravodajství a pak za vámi ještě přijdu,“ řekl Ivan s pohledem na hodinky a odešel s Ilonou do obývacího pokoje k televizoru.

Sdělovací prostředky se samozřejmě nadále každý den vracely k atentátu na kriminalisty.

„Panebože,“ vydechl Ivan a chytil se za hlavu, když s upřímným pohledem upřeným do kamery promlouvala paní Zajíčková:

„Jsem ráda, že paní Zemánková dodržela svoje slovo. Víte, jednou v televizi ukazovali havárii na dálnici, manželé se zabili a přežily dvě malé děti. Paní Miladu to moc rozrušilo. Byla tehdy u nás paní Zemánková a Miládka jí řekla: Je to hrozný nemít rodiče ani sourozence. Dovedeš si představit, kdyby se něco stalo nám? Co by naše děti čekalo? A paní Zemánková tehdy řekla: Netrap se nějakými nesmysly. Ale jestli ti to dodá klid, tak si pamatuj, že kdyby se s vámi cokoli stalo, tvoje děti si vezmu. Přísahám.“

A vzápětí doktorka Zelenková s bříškem vedle paní Zajíčkové: „Milada nebyla žádný úzkostný neurotik, ale když člověk má malé děti a žádné příbuzné, asi ho občas napadne – co by… kdyby. Milada se mi zmínila, co jí paní Zemánková slíbila. A tehdy taky řekla: Ilona by nikdy neslíbila něco, co nemyslí vážně.“

„A my si teď s manželkou říkáme: Zaplať pámbu, že se Milada v Iloně nemýlila,“ řekl inženýr Zelenka s paží kolem manželčiných ramenou.

„Mohli byste s tím jít na prkna Národního,“ sténal Ivan. „Jak dlouho jsi to s nimi nacvičovala?“

„Ale neblbni, Ivane. Jakýpak nacvičování. Zajela jsem tam a domluvili jsme se raz dva. Každý přece ví, že úřadům se dneska nedá věřit, stejně jako se jim nedalo věřit za komunistů.“

„Řekl jsem ti přece, že už jsem to dal právníkovi, který má v takových případech praxi. Aničku dostaneme do pěstounské péče a po čase požádáme o adopci.“

„No a já se zase pojišťuju pro takový případ, že narazíme na debila nebo asociála, který bude požadovat za štempl padesát tisíc. Pak něco zažije. Jak už jsem řekla, bude litovat, že se narodil. Paní Zajíčková mi nabídla, kdyby bylo zapotřebí v téhle věci někde někomu umejt hlavu, jen ať zavolám a ona vyráží okamžitě.“

„Účel světí prostředky,“ povzdechl si Ivan a pomyslel si jako už bezpočtukrát, jak by se asi manželka zachovala, dozvědět se, co on má na triku. Jakým způsobem loni s Pepinem zlikvidovali několik grázlů nejhrubšího zrna. Měla by mu to za zlé, zhnusil by se jí, opustila by ho – anebo by mu fandila? Ale tak jako Pepino věděl, že touto pravdou nikdy nesmí zatížit duše svých rodičů, tak věděl Ivan, že takovou pravdou nesmí šlápnout do klidu své ženy.

„Co asi tak si myslí Milada s Arnoštem, jestli na nás odněkud shlížejí?“ pronesla zamyšleně Ilona. „Jak se tváří na to, jaká jsem intrikánka?“

„Pláčou i smějí se současně,“ byl si jistý Ivan.

V půl desáté zazvonil Ivan u Pepina.

*

„Takže čí dílo je ten masakr? Na čem Zíma s Ondrákem dělali?“ zeptal se Pepino, jakmile s Ivanem seděli v křeslech proti sobě.

„Dělali samozřejmě na více věcech, ale dílo je to Rubína a Pavlíka.“

„Přesně toto jsem si myslel od první chvíle. Nejsi náhodou na řadě teď ty?“

„Je to velice pravděpodobné. Ale sotva mi něco hrozí bezprostředně, protože teď je jim jasný, že je nasazena řada opatření na naši ochranu.“

„Proč tě nezlikvidovali hned v první vlně?“

„Těžko říct. Možná proto, že až dosud jsem byl v pozadí, zatímco Zíma s Ondrákem je obtěžovali osobně. Možná proto, že machrovi, který to realizoval, něco správně napověděl zámek na mé garáži: že by se třeba ještě nedal pořádně do práce a už by měl za zadkem policajty.“

Pepino věděl, o čem je řeč. I on měl garáž zajištěnu tak, že by mu vysílačka signalizovala, kdyby někdo zapracoval na zámku.

„Proti snajprovi někde v dálce jsi ovšem bezmocný,“ řekl suše Pepino.

„Stejně jako Rubín a Pavlík,“ odpověděl Ivan a Pepino na něm utkvěl zkoumavým pohledem.

Chvíli mezi nimi leželo mlčení.

Konečně Ivan pokračoval: „V můj neprospěch se změnilo to, že Rubína a Pavlíka teď obtěžuju já. Těmi atentáty se samozřejmě zabývá mordparta, ale já pokračuju tam, kde přestali Ondrák se Zímou.“

„Ty zatracenej blbej poldo, fakt by ses na to nemohl včas vybodnout?“ vyjel na něho Pepino.

„Tos uhodl, že bych nemohl. Ale schyluje se k tomu.“

„Pchá,“ odfrkl si s despektem Pepino.

„Náhodou vážně. Ilona už začala vyhrožovat rozvodem,“ vysvětlil Ivan dotčeným tónem.

Pepino to naopak komentoval: „Aspoň že někdo má u vás rozum.“ Pak se zeptal: „Už jsi s Rubínem a Pavlíkem mluvil?“

„Mluvil.“

„No a?… Hergot, musím z tebe tahat každý slovo?“ naštval se Pepino.

„Promiň, jsem dost utahaný. Záběr mám i doma. Povinný optimismus, aby se Ilona strachem nesesypala… Takže Rubín a Pavlík. Samolibí, suverénní, arogantní. Zopakovali mi v podstatě to, čím častovali Ondráka a Zímu: o svých obchodních záležitostech se bavit nebudou… vlastně o ničem se bavit nebudou. Až bude vzneseno obvinění, budou se s námi bavit prostřednictvím svých právních zástupců a vypovídat výhradně v jejich přítomnosti. Jenomže vy sám, majore, nejlíp víte, že žádné obvinění vzneseno nebude, culil se Rubín. Když jsem mu řekl, že bude, a to dřív, než si myslíte, Pavlík mi žoviálně odpověděl: Ale majorku, které straně byste asi tak myslel, že jsme dali minulý měsíc padesát milionů na předvolební kampaň?… A oba se upřímně rozesmáli.“

Pepino upustil nejsprostší nadávku.

Po chvíli se zeptal: „A vaše mordparta nějakou šanci má – ty atentáty jim prokázat?“

„Vážně se divím, jak se můžeš tak blbě ptát,“ odsekl Ivan.

„S Rubínem a Pavlíkem jsi o Ondrákovi a Zímovi mluvil?“

„Jistě. Řekl jsem jim, aby uvážili, že se ocitli v okruhu podezřelých. A že jim doporučuju, aby zrevidovali svoje rozhodnutí se s námi nebavit. Oni na to, že tohle už přesahuje všechny meze a že si na mě podají stížnost: opovažuju se jim vyhrožovat a snažím se je zastrašovat… Na adresu Ondráka a Zímy se Pavlík uchechtnul: Měli mládenci smůlu. A vy zas máte, majore, smůlu, že přebíráte jejich případy, viďte?… Samozřejmě že jsem jim sdělil, že to je smůla jejich. Jenomže bohužel vím, jak jsou síly rozloženy. A zrovna tak to vědí oni,“ konstatoval Ivan trpce.

„A co děláš teď, po tom jejich nepokrytém vyhrožování?“

„Promluvil jsem si o nich se starým. Vyložil jsem mu, že už bychom to měli předat Úřadu pro vyšetřování, protože už máme dostatek indicií a našimi operativními prostředky už víc nedokážeme.“

„Jasně,“ přikývl Pepino. „Úřad pro vyšetřování vznese obvinění, provede domovní prohlídky, revizi hospodaření a tak dále.“

„Nic takovýho se nestane,“ řekl vyčerpaně Ivan. „Druhý den mi starý vysvětlil, že to prodiskutoval na vedení a bylo rozhodnuto, že předání Úřadu pro vyšetřování je zatím předčasné, na případu je třeba ještě operativně pracovat, ovšem máme si počínat velice opatrně, protože tento případ má ještě určité kontexty… prostě pozor, abychom nenarušovali práci speciálního útvaru, který se tím taky zabývá.“

„No to určitě!“ odfrkl si Pepino s despektem. „Jde jen o to uhrávat pro ty dva grázly co nejvíc času. A neopruzovat kolem nich, aby měli klid pro svoji práci – jak říkávala nebožka vláda socialistická a jak říká, bohužel nikoli zatím nebožka, vláda současná… Poslyš, Ivane, seš si úplně jistý, že Ondráka a Zímu mají na krku Rubín s Pavlíkem? Já jen jestli tě neovlivňuje jejich arogance a jiná jejich darebáctví.“

„K téhle jistotě mám několik důkazů, například jejich pokus Zímu a Ondráka zkorumpovat. Anebo: zaměstnávají poskoky pro špinavou práci. Jeden z nich se setkal s chlapíkem, který zprostředkovává nájemné vrahy. Po poskokovi i zprostředkovateli teď jako by se slehla zem. Zbývá věřit, že touto dobou nejsou v Honolulu, ale v sudu na dně přehrady… Ale obraťme list. Přišel jsem za tebou kvůli něčemu jinému.“

„A to?“

„Potřebuju, abys v některém mém trezoru vyzvedl devět set tisíc.“ Ke svým bankovním trezorům měli navzájem přístup. „A abys ty prachy předal Mrožkovi s následující instrukcí: firma PROTECH udělá gesto – tři sta tisíc daruje vdově po Zímovi a šest set tisíc naší rodině. Ilona sice bude vyskakovat, ale já ji přesvědčím, že kvůli Aničce to přijmout musíme. Že z těch peněz zatím budeme čerpat, ale jakmile já si zavedu svůj podnik, zas tu částku doplním a celých šest set tisíc uložíme pro Aničku tak, aby je jednou měla i s úrokem. Jde mi o to, aby si Ilona mohla vzít v pohodě pár měsíců neplacenou dovolenou a nemuseli jsme škudlit, rozumíš.“

„Víš, co je zajímavý?“ nadhodil Pepino. „Jak to zločincům myslí po stejný lajně. Tobě, Sladkýmu a Mrožkovi. Co bys asi tak myslel, že moji chlebodárci chystají? Už jsem na to Ilonu připravil: Mrožek ji přijde navštívit s pugétem. Netroufl jsem si jí ovšem říct – věděl jsem, že nejdřív ji budeš muset zlomit – že Mrožek přijde taky s šekem na pět set tisíc a s půlroční placenou dovolenou. Hedviku Zimovou navštíví Sladký s šekem na dvě stě padesát tisíc, dále dítě dostane od firmy PROTECH kompletní výbavičku včetně kočárku a až do jeho čtyř let bude firma PROTECH platit paní Zímové šest tisíc korun měsíčně, aby nemusela jít do práce.“

„Došla mi slova,“ přiznal zadrhnutým hlasem Ivan. „Ale musíš Mrožkovi a Sladkému vysvětlit, že doopravdy ty prachy přijmout nemůžu. Prostě je vyzvedneš a vnutíš jim je.“

„Tos uhodl. Já budu pobíhat po Praze s prachama z banky a zase zpátky do banky. Nejdřív o tom s nimi promluvím, ale můžu ti říct předem, jak to dopadne. Vědí, že teď budete potřebovat peníze a se svými se vytasit nemůžeš, jsou na sebe hrdí, jak to vymysleli, paní Zimové to dávají opravdu ze soucitu… Chápej, že by bylo pod jejich důstojnost, aby jejich gesto bylo ve skutečnosti prázdné. Tím spíš, že jím dělají i reklamu svému podniku… Mimochodem, na Ilonu apeluj taky tím, že kdybyste ten dar dobré vůle odmítli, ponížili byste paní Zimovou. Rázem by si začala připadat, jako že těží z manželovy smrti, když dar přijala.“

„To není špatný nápad,“ připustil Ivan. „A teď ta druhá věc, kvůli které jsem za tebou přišel. Potřebuju, abys mi sjednal schůzku se Sladkým hned na zítra. A vyřiď mu, že o tom nesmí vědět ani Mrožek.“

Pepino v duchu zasténal: Ne… Panebože, ne!… A neřekl ani slovo.

Ivan poznal, že Pepino ví, ale pokračoval: „Přísně utajená schůzka. Třeba někde v noci v autě.“

„Jak myslíš,“ pokrčil rameny Pepino. „Víš dobře, jaká je tvoje pozice u mých šéfů: když si pískneš, že je chceš mít ve dvě po půlnoci v Benátkách na gondole, najmou letadlo, aby tam byli včas. Ale nemohl by ses setkat se Sladkým pohodlně tady v mým bytě? Není nic nápadného, když mě navštíví jeden z mých šéfů. A ty sem projdeš spojkou z vašeho baráku, takže tě nikdo neuvidí.“

Ivan nad tím chvilku uvažoval a pak řekl: „Vlastně… proč ne. Jo, to by šlo.“

„Luďu jsem překontroloval právě předevčírem,“ ubezpečil ho ještě Pepino, že technika signalizující jakýkoliv odposlech a současně ho rušící je v jeho bytě naprosto v pořádku. „A když tady, pak to může být za bílého dne, ne?“

„Jasně. A tím líp – kvůli Iloně. V téhle situaci jí říct, že mám noční práci, zblázní se strachem.“

„Takže zítra v kolik?“ zeptal se Pepino.

„Zítra můžu vypadnout brzy, aspoň doufám,“ uvažoval Ivan. „Stejně jsem teď v práci nanic… Ve dvě tady?“

„Ve dvě tady,“ potvrdil Pepino. „Sladkýmu řeknu, aby přijel o něco dřív.“

„A ty u toho našeho jednání nebudeš,“ řekl Ivan.

„Čím dál tím lepší,“ ucedil Pepino.

Teď mezi nimi leželo ticho celou minutu.

Přerušil je Pepino. „Jsem proti tomu. Mám o tebe strach. Jsem strašně proti tomu, a kdybych ti v tom mohl nějak zabránit –“

„Nemůžeš,“ řekl suše Ivan.

„Mám o tebe strach tím víc, že tentokrát do toho s tebou jít nemůžu. Už na to prostě nemám. Ale chci, abys věděl, že na mě máš spolehnutí. Kdyby to probíhalo s nějakými komplikacemi… stačí říct, co ode mě potřebuješ.“

„Nedělej si starosti. Ani bys do toho se mnou jít nemohl, protože to bude vysloveně sólová práce. A můžeš být úplně klidný, bude stejně absolutně bezpečná jako všechno, co jsme kdy dělali,“ ujistil Pepina Ivan o tom, čím sám si skutečně jistý byl.

„Dobře, samotné akce nejsem schopen se účastnit, jestli ale budeš potřebovat pomoc, neváhej si říct.“

„Už jsem si řekl: schůzka se Sladkým.“

„Dohodnuto… Ale přesto znova, Ivane: fakt se na to nemůžeš vysrat? Dát výpověď a začít nový život?“ zaznělo v Pepinově hlase zoufalství.

„Byli to moji lidi. Potom dám výpověď s dobrým pocitem, že jsem za tu řádku let u kriminálky odvedl kus dobrý práce… A jestli se jednou někde setkám se Zimou a Ondrákem, budu se jim moci beze studu podívat do očí,“ řekl Ivan, zvedl se a už bez jediného dalšího slova odešel.

Ivan a Petr Sladký, jeden z ředitelů firmy PROTECH, se neviděli plných osm měsíců, tedy od března 95, kdy se Sladký osobně podílel na zavraždění Aloise Wolfa, kteroužto akci firma PROTECH materiálně zajišťovala.

Ivan se Sladkým si v Pepinově bytě podali ruku, a když se posadili v obývacím pokoji a Pepino se chtěl vzdálit do své pracovny, Ivan řekl: „Pepino, rozmyslel jsem si to. I když na téhle záležitosti nebudeš mít účast, můžeš o ní vědět. Takže se posaď s námi, jestli chceš.“ Pepino se posadil beze slova. Jenom si pomyslel, jestli mu bude hůř, když bude v obraze, nebo by mu bylo hůř, kdyby se jen dohadoval co a jak. Přesněji řečeno jenom jak, protože co mu bylo přehledně jasné.

„Jestli ode mě, majore, cokoli potřebujete, tak jistě víte, že vaše přání je splněno předem,“ řekl Sladký.

„No, nevím. Co potřebuju, to se neshání snadno. Potřebuju snajprovku s infradalekohledem pro noční vidění,“ odpověděl mu Ivan.

Pepino stiskl rty, aby nevydal ani hlásku, a ani Sladký nedal najevo, že je šokován. Naopak klidně řekl:

„Máte štěstí, majore. Žádný problém. Mám dvě perfektní takto vybavené snajprovky z doby ne tak dávno minulé. Pořídil jsem je loni, když jsme rozjížděli akce proti wolfovcům. Napadlo mě tehdy, že člověk nikdy neví, co se kdy může hodit. Jsou to zbraně nové, dosud nepoužité, absolutně neidentifikovatelné. Od jistého Brazilce, se kterým jsem tehdy měl nějaké obchodní jednání v Curychu. Věděl jsem, že dělá taky do zbraní. Přivezl mi je sem vmontované pod podlahu auta… Tolik tedy, abyste měl klid, pokud jde o původ, a jistotu, že jsou skutečně neidentifikovatelné.“

„Jen tak mimochodem, kolik jste za ně, pane řediteli, zaplatil?“ zajímalo Ivana.

„Osm set tisíc korun. Jsou totiž i dokonale skládací. Složíte ji nebo rozložíte během dvou vteřin.“

„Fantazie!“ nadchl se Pepino. „Protože producírovat se někde s půldruhého metru dlouhou zbraní, pokud zrovna nejste policejní komando… I kdyby ji měl člověk v nějaké kabele, bude nenápadný jak žirafa na Václaváku.“

„V ceně je i transport přes hranice,“ dodal Sladký.

„Je to velice přiměřená cena,“ pokýval hlavou Ivan. „Já ji od vás, pane řediteli, koupím.“

„O tom se nebudeme bavit,“ odbyl ho Sladký. „Protože vy naší firmě zaplatíte nejlíp tak, že už konečně skončíte u kriminálky a zaměříte se na práci pro naši banku, tedy i vaši banku,“ zdůraznil Sladký.

Ivan se v duchu pousmál vzpomínce, jak před necelými dvěma roky bylo eminentním zájmem vlastníků firmy PROTECH, aby on u kriminálky zůstal, protože z této pozice jim mohl prospívat. Mezitím se však situace radikálně změnila: firma PROTECH se stala bezúhonnou a stejně bezúhonná bude i její banka.

„Všechno k tomu směřuje,“ ujistil Sladkého Ivan.

„Ale co hlavně, majore: tu snajprovku si od vás po akci zase okamžitě přeberu zpátky. Protože jedině tak budu mít jistotu, že se nikdy neocitne mezi předměty doličnými proti vám. Obě tyhle zbraně mám v krytu v Liboci. A sám dobře víte, jak absolutně nedobytný je to kryt pro kohokoliv nezasvěceného. Ale i přesto z té zbraně, kterou použijete, odstraním a zničím hlaveň.“

V Liboci měla firma PROTECH areál skladišť. Jeden objekt byl provozně nevyužívaný, zabezpečený nejmodernější elektronikou a v podzemí pod ním vybudován perfektně utajený kryt.

„Z vaší dokonalosti mám, řediteli, až komplexy méněcennosti,“ řekl Ivan a nebyla v tom ironie. „Ostatně váš perfekcionismus pokud jde o zajišťování bezpečnosti, byl proslulý už při minulých akcích… Jaké máte náboje?“

„Kromě normálních taky ty, které potřebujete: explozivní.“

„Ach jo,“ řekl Ivan.

Střely plněné rtutí, které po zásahu explodují tak, že ať už byly hlava nebo hrudník zasaženy v kterémkoli bodě, přežití je vyloučeno… tyhle střely je zakázáno používat i v rámci policejních komand.

„Musíte si, majore, vybrat mezi etikou a jistotou,“ řekl suše Sladký.

„Nemám na vybranou,“ odpověděl mu Ivan. „Kdy si můžu zbraň převzít?“

„Třeba okamžitě. Stačí mi zajet do Liboce a za chvíli jsem tu s ní zpátky. Jenomže –“

„Jenomže?“ opáčil Ivan.

„Jenomže si vůbec nejsem jistý, jestli vám ji mám opravdu dát,“ zhluboka si povzdechl Sladký a Pepino neznatelně přikývl.

„A to jako proč?“ zeptal se Ivan.

„Majore, nejsem přece idiot. Umím si dát dvě a dvě dohromady, ne? Někdo vám oddělal dva lidi, jednoho dokonce i se ženou a dítětem. Bezchybná profesionální práce. A opravte mě, jestli se mýlím: neznámý atentátník je už bůhvíkde za kopečkama, že ano. Vy ale víte, kdo tuhle práci objednal a zaplatil. Někdo, koho začalo znervózňovat, že mu vaši mládenci šlapou na paty. A stejně dobře víte, že tohodle neřáda nikdy nikdo neusvědčí… Jako bejvalej policejní náčelník, i když jenom socialistickej,“ ušklíbl se, „se dohaduju, že tenhle panchart je někdo ze slavnýho klubu pražských miliardářů či kruhů jim blízkých. A Zíma s Ondrákem ho obtěžovali. Je to tak?“

Ivan neodpověděl.

A Sladký pokračoval: „Mám si vás vzít na svědomí, kdyby se něco zvrtlo? Namítnete, že se nezvrtlo nikdy nic, co jste organizoval. Budiž. Jenomže je tu to zatracený úsloví o džbánu a jeho uchu. Ale co především: v minulých akcích byla pravděpodobnost, že se ocitnete v kruhu podezřelých, asi tak jedna ku milionu – pokud se neudělá nějaká chyba, a vy chyby neděláte a nedělají je ani moji lidé, které nabírám k realizaci. Jenomže po téhle akci, milý majore, po téhle akci se v okruhu podezřelých ocitnete naprosto automaticky. Nemám pravdu?“

Ivan opět neřekl vůbec nic, ale ozval se Pepino.

„Samozřejmě. Mordparta jistě bude zvažovat vraždění mezi mafiány navzájem, které je u nás na denním pořádku, ale současně i samotné policajty, především ty, co byli Zímovi a Ondrákovi nejblíž, tedy tvoji partu, Ivane.“

„Jasně,“ přidal se Sladký. „Nechcete nám, majore, přece tvrdit, že mordparta neprošťárala všechny případy, na kterých Zíma s Ondrákem dělali, a že nemá stejné podezření na pana X – jako vy?… A až tedy pana X někdo odpráskne…“

„Nejde o podezření, ale jistotu,“ promluvil konečné Ivan. „Dále nejde o pana X, ale o pány X a Y. A pravda je i to, že šéfa mordparty, majora Honzla, jsem na tyhle dva já sám okamžitě upozornil. Mimo mnohé jiné pro ně svědčí i to, že se Ondráka a Zímu pokusili zkorumpovat a oni jim po tom jejich dohazovači vzkázali zpátky, že teď teprve dupnou na plyn. Za týden byli mrtví. A když už jsme v té hodině pravdy, s Honzlem jsme se zcela shodli na tom, že šance usvědčit pány X a Y je nulová.“

„No tak tohle je teda paráda!“ provolal Sladký. „Vy, majore, vy budete v nejužším kruhu podezřelých.“

„Nebudu, když neudělám chybu, a udělat ji nemíním,“ řekl Ivan. „Podezření je jedna věc a důkaz je věc druhá. A kromě toho… ani to podezření nebude zas až moc intenzivní. Nezapomínejte, že v mém hodnocení je korektnost, uvážlivost, racionalita… za celé roky u kriminálky jsem neměl jedinou důtku, že bych překročil svoje pravomoci, nerespektoval předpisy, byl agresivní.“

„Poslouchá se to sice krásně,“ řekl sarkasticky Sladký, „ale já vím svoje. Zkrátka a dobře, Ivane, bojím se o vás. Možná že vám ještě nedošlo, že po tom všem, co jsme už společně prožili, já a Mrožek máme vás i Pepina jak svoje syny,“ bouchl pěstí do stolu, aby zaplašil sentiment okamžiku, sentiment, který mu byl obvykle cizí.

„Hele, poldo, když na tom budeš trvat, obávám se, že ředitel ti vyhoví. Ale za sebe ti povím, že bych byl moc rád, kdyby s tebou vyběhnul. A to přesně z těch důvodů, které sis teď vyslechl. I já to riziko pro tebe vidím jako moc vysoký.“

„Trvat na tom budu,“ oznámil Ivan.

„Pak ovšem, ty idiote zatracenej, ti budu krejt záda, jak jen budeš potřebovat,“ řekl Pepino.

„Tohle fakt moc oceňuju,“ řekl Ivan. „Ale přece už včera jsem ti zdůraznil, že to bude akce úplně sólová.“

„To se ještě uvidí,“ řekl pochybovačně Pepino. „Nepředstavuješ si, doufám, že ředitel ti vloží snajprovku se speciálním střelivem do náruče, aniž bys s námi detailně probral svůj postup?“

„Ne. V tohle opravdu nedoufám,“ pousmál se Ivan. „Ale… mám-li mluvit pravdu, proberu si to s vámi rád.“

„Ještě že aspoň zbytky rozumu máš uchovaný,“ pochválil si Pepino.

„Takže ta snajprovka, řediteli?“ obrátil se Ivan na Sladkého.

„Dám vám ji,“ těžce se rozhodl Sladký. „Věřím, že víte, co děláte, a pomoc vám neodmítnu. Ovšem za podmínky – jak říká Pepino: všechno se bude společně probírat, jako jsme to dělali vždycky. A pomůžeme vám, v čem bude třeba. Na sóloakce, kde si jeden vymaká všechno od á až do zet – na takový akce nevěřím.“

„Jo, dohodneme se,“ souhlasil Ivan. „Ale vážně vás do toho nechci zatahovat víc, než je nutný.“

„Na to zapomeňte,“ odmávnul to Sladký. „A je tu ještě jeden důvod, nejspíš ten hlavní, proč vám tu snajprovku dávám: obávám se, že… Prostě moc bych se divil, kdyby ty dvě kurvy, pánové X a Y, nešli taky po vás.“

„Těžko říct,“ pokrčil rameny Ivan.

„Takže…“ pobídl ho Sladký.

„Takže Rubín a Pavlík. Říkají vám ta jména něco, pane řediteli?“

„Aby ne!“ provolal Sladký. „Něco vám povím, majore. I kdyby neměli na svědomí nic víc než ty desetitisíce lidí, co podvedla a okradla ta jejich odporná CD banka a ty jejich odporný eseróčka… tak jenom za to by pro ně byla šibenice málo. Jestli tomu správně rozumím, tak kriminálka, jmenovitě váš tým, tuhle jejich činnost vyšetřuje a Zíma s Ondrákem za to zaplatili krkem.“

„Je to tak,“ souhlasil Ivan.

„Potřebujete pomoc při vytypování místa a času. Sledovat Rubína a Pavlíka nemůžete přece sám?“

Ivan zavrtěl hlavou: „Nebude žádná sledovačka, žádné mapování programů obětí a rozhodování o místě a čase činu – jako v akcích, co máme za sebou. O těch dvou grázlech vím všechno potřebné, protože Zíma a Ondrák už o nich zjistili kde co. Z jejich sledovaček vím, že Rubín a Pavlík každou středu navštěvují erotický klub Ofelie v Hloubětíně, který jim patří. Přicházejí okolo deváté večer a odcházejí většinou až kolem jedné po půlnoci. Sledovali jsme si to, protože nás zajímalo, kdo tam chodí v tutéž dobu. V Ofelii se totiž zdaleka neodehrává pouze erotika.“

„Rozumím,“ přikývl Sladký.

„Co jejich bodygardi?“ zeptal se Pepino.

„Jako všichni velcí grázlové – i Rubín a Pavlík bez ochranky ani ránu. Do Ofelie je vozí dvě gorily, jedna z nich za volantem. Do pajzlu s nimi nevstupují, čekají v autě zaparkovaném pár metrů od vchodu.“

„Kde je Ofelie?“ rutinovaně se vyptával Sladký.

„Na jednom hloubětínském náměstí. Je čtvercové a jmenuje se Javorové náměstí. Nejsou tam už ovšem žádné javory, ale uprostřed nějaké křoví, kus trávníku a pár laviček.“

„Odkud byste, majore, střílel?“

„Trochu šikmo proti Ofelii je příhodný činžák. Tabulka praví, že ho koupila společnost Odra a že je v rekonstrukci. Říkejme mu tedy Odra. Nájemníci už tam nejsou, ale zatím se tam nic neděje. To jsem si zjistil jistým anonymním telefonátem. Odra má dva vstupy, z náměstí a zezadu. Použiju vstup zadní, protože je k němu přístup z bezejmenného temného prostoru, kam jsou sice obráceny zadní trakty několika činžáků této strany náměstí, ale proti nim je jenom plot od hřiště. Je to tam úplně bez osvětlení.“

„Náměstí je osvětlený?“ zeptal se Pepino. „Nejsem zrovna nadšený představou, jak jsi tam šmejdil, i když jistě večer, a kdovíkdo všechno tě viděl.“

„Náměstí je osvětleno pramizerně, byl jsem tam večer a pořádně zachumlaný. Máme naštěstí listopad a pořádně sychravý.“

„A vaše okno?“ zeptal se Sladký.

„Půdní. Je to šesté poschodí, tedy vysoko nad veřejným osvětlením. Musel bych tam být v tmavé bezměsíčné noci, aby mě nemohl vidět někdo z protějších domů náměstí. Můžu tam v okně civět do dalekohledu třeba taky dvě hodiny… Střílet míním, až Rubín a Pavlík budou ten pajzl opouštět. Ke svému vozu musí udělat několik kroků po chodníku a pak ještě přes vozovku. Přímo u chodníku se tam parkovat nedá, pro auta je vyhrazena ta strana vozovky, co přiléhá k miniparčíku,“ referoval Ivan.

„Ale i tak budete mít, majore, na dvě rány jen pár vteřin. Navíc do pohybujících se terčů,“ zhodnotil situaci Sladký. „Zvládnete to? Jste dobrý střelec? Se snajprovkou jste už pracoval?“ staral se.

„Když jsem nastoupil u policie, absolvoval jsem speciální výcvik, ještě něco nad předepsanou normu právě proto, že jsem měl ve střelbě mimořádně dobré výsledky. A tuhle kondičku si na cvičáku udržuju dodnes.“

„Kolik hochů z tvýho týmu má ve střelbě tak mimořádné výsledky?“ zeptal se okamžitě Pepino a Ivan řekl:

„Občas bych si přál, aby vám dvěma to pálilo o něco míň.“

Sladký nevesele pokýval hlavou: „Je to tak, majore. Jestli se vám ty dva zásahy podaří, kriminálka okamžitě rozpozná, že je to dílo vynikajícího profíka. A jelikož jsme se shodli na tom, že v okruhu podezřelých bude i váš tým… tak jen aby se po nahlédnutí do záznamů o střeleckých výsledcích vás všech podezření nezúžilo na vaši osobu.“

„Vynikající střelci jsou zejména profesionální zabijáci najímaní mafiemi,“ upozornil Ivan.

„Seš beznadějnej případ,“ řekl rozmrzele Pepino. „Kde si chceš tu snajprovku odzkoušet?“

„To jsem si zatím nepromyslil, protože jsem předpokládal, že panu ředitelovi bude chvíli trvat, než ji obstará.“

„Pak ti teda něco navrhnu,“ řekl Pepino. „Liboc. Z některého vikýře.“

„To je nápad!“ plácl se do čela Sladký. „Ideální podmínky!“

Ivan věděl, že oba mají pravdu. Areál skladišť firmy PROTECH byl v Liboci položen mimo jakoukoliv zástavbu.

„To by jistě bylo výborný, ale připadá mi, že vás do toho příliš zatahuju,“ řekl váhavě Ivan, v němž polevilo napětí minulých dnů už pouhým faktem, že si má o svém záměru s kým pohovořit.

„Nesmysl,“ odsekl Sladký a pokračoval: „Protože předpokládám, že věc spěchá, navrhuju, abychom se v Liboci setkali už příští noc.“

„Přijedu taky, protože budeš potřebovat rozestavit terče a tak podobně,“ oznámil Pepino.

„Nepřichází v úvahu. Sám jsi mi přiznal, že bys už do ničeho nešel, necejtíš se na to a –“ začal Ivan ostře a Pepino ho přerušil:

„Nemoh bych s tebou bejt v akci jako při sejmutí Wolfa. Ale pomůžu ti s přípravou a budeme ti krejt záda. Jestli se ti to nelíbí, řeknu Iloně, aby si tě ohlídala, protože se řítíš do průseru.“

Ivan zbrunátněl vzteky, ale než něco mohl říct, ozval se Sladký: „Postavme to jinak: jestli, majore, nepřijmete veškerou rozumnou pomoc, pak se s tou snajprovkou rozlučte, protože ani já si nevezmu na svědomí, že jsem přistoupil na něco, co vás může ohrozit… Takže teď si ulevte, jaký jsme hajzlové a že vás vydíráme… a pak se můžeme bavit dál, jak nejúčelněji to zorganizovat.“ Ivan se proti své vůli zasmál: „Jste hajzlové a na základě tohoto jednomyslného usnesení tedy jedem dál.“

„Budeš potřebovat auto s falešným číslem a papírama a taky –“ řekl Pepino.

„Bude potřebovat dvě auta s falešnejma číslama a papírama,“ řekl Sladký. „To je samozřejmě maličkost.“ Ivan a Pepino věděli, že to pro něho maličkost opravdu je. Při minulých akcích Ivan žasl, jak dokonalé falešné doklady osobní i k vozům Sladký chrlí v neomezeném počtu. Nikdy se ovšem nedozvěděl, jakýže to machr pro něho pracuje. Za pravděpodobné pokládal, že ti dva navzájem vůbec neznají svá skutečná jména.

„Všechna auta tu noc použitá budou opět z našeho firemního autobazaru, kde se za tmy vyzvednou a za tmy se tam ještě tu noc vrátí, anebo taky některé nevrátí a zmizí z povrchu země – podle toho, jak se ještě dohodneme. Všechno to opět budou vozy postarší, nenápadné, ale s perfektními motory,“ hlasitě si to v hlavě skládal Sladký.

„Jaký všechny auta, všechny vozy?!“ šílel Ivan. „Neřekl jsem snad, že to plánuju jako komorní akci pro jednu osobu?“

„Jak početnou kolonu vozů máte, pane řediteli, na mysli a kolik osob míníte nasadit?“ zeptal se Pepino a Sladký se samolibě usmál.

„Neblázněte, vy dva,“ napomenul je Ivan. „Jedno auto, jedna osoba.“

„S touhle představou se můžeš rozloučit, když to vzal do rukou ředitel Sladký,“ dobře se bavil Pepino. „Budou to, řediteli, jenom vozy civilní, anebo taky obrněné transportéry?“

„Prověrku činžáku Odra si beru na starost já,“ pravil protivenstvími z míry nevyvedený Sladký. „Protože vy, majore, vy se tam v okolí nesmíte až do akce ani mihnout.“

„Nic takového nemám v úmyslu,“ ujistil ho Ivan. „Byl to zázrak, že hned při první obhlídce jsem padl na správný objekt – na Odru. A už jsem si tam taky okouknul zámky. Zamčené a neporušené, což nasvědčuje, že do baráku se zatím nevlámali feťáci ani bezdomovci. Oba zámky jsou standardní a standardně zapuštěny, takže vyšroubování nebo vyškubnutí je otázka několika vteřin… Jinak buďte opravdu klidní. Bylo sychravo, náměstí liduprázdný, beranici jsem měl naraženou až do očí, límec až přes nos.“

„Nezbejvá nám než ti věřit, že nejsi sebevrah,“ ucedil Pepino.

„Takže před akcí vytrhnu zámek od zadního vstupu a dám tam jiný, od kterého budeme mít klíče,“ dostával se Sladký do tempa. Vždycky tvrdil, že je člověk akce a ředitelování za psacím stolem ho zabíjí. „Tu noc taky celý barák prolezu s pistolí a s baterkou kvůli absolutní jistotě, že se tam opravdu nikdo neusadil, a taky prověřím tu půdu. I tam zajistím, abyste se mohl zevnitř zamknout. Budete mít lepší pocit.“

„To nepochybně,“ přiznal Ivan.

„Předpokládám, že se dodrží všechny zásady bezpečnosti, jak jsme je praktikovali v předchozích akcích,“ řekl důrazně Pepino. „Oblečení a obutí, ve kterém do baráku oba vstoupíte, okamžitě poputuje do krytu v Liboci a časem se zlikviduje.“

Bylo samozřejmé, že policie zjistí, odkud se střílelo, a že v domě bude spousta otisků Ivanovy a Sladkého obuvi a nejspíš se najde i nějaké to vlákno z jejich šatstva. Rukavice byly tak samozřejmé, že se o nich ani nepromluvilo. Právě tak čepice, aby se někde nenašel vlas.

„Bezpečnost si beru na starost já, takže oba můžete bejt klidný,“ vyhlásil Sladký a Ivan a Pepino věděli, že Sladký všechno jistí třikrát. Pak se Sladký obrátil na Ivana:

„Nejste teď po těch atentátech hlídaní? Nemáte pořád někoho v patách?“

„To skončilo dva dny po masakru. Nejsou lidi. Zato jsme byli důkladně poučeni, že je naší povinností řádně se postarat o sebe, o svoje rodiny a o svoje auta. Tohle nám vykládal jeden vylízanej mozek, co si bez ochranky nedojde ani na hajzl,“ řekl zlostně Ivan.

„Ještě k tý půdě,“ uvažoval Sladký. „I když tam musíte otevřít okno, přece jenom je to uzavřený prostor, který dobře uchová pachové stopy. Jak je, majore, zahladíte?“

„Nejlíp tak,“ pousmál se Ivan, „že se postarám, aby tam žádné nevznikly.“

„Rozumím,“ přikývl Sladký.

„Za jak dlouho počítáte, že kriminálka zjistí, odkud se střílelo?“ zeptal se Pepino a Sladký ponechal odpověď na Ivanovi.

„Plus minus něco kolem hodiny,“ odpověděl bez zaváhání. Pak pokračoval: „Důležité pro mě je, že Ilona zmizí z Prahy. V poslední době jsem měl noční akce jen zcela výjimečně, a kdybych s tím vyrukoval teď, bude se nervovat, co se mi může stát. Ale především: až by si v televizi vyslechla, co se minulou noc přihodilo, a uvědomila si, že jsem nebyl doma, nechci domyslit, co by se jí začalo honit v hlavě.“

„Prosím tě, neblbni,“ napomenul ho Pepino. „Vraždy jsou na denním pořádku. Proč by si měla myslet, že zrovna v tomhle případě jedeš ty?“

„Protože, ty magore, novináři určitě vyšťourají, že zavraždění Rubín a Pavlík byli předmětem péče Zímy a Ondráka,“ vysvětlil mu Ivan. „Takže –“

„Fakt už mi to nemyslí,“ zaúpěl Pepino. „Dávejte mi výhradně nenáročné úkoly… posaďte mě do parlamentu. Tam vyniknu. Kam jsi zašantročil Ilonu?“ zajímal se Pepino.

„Moji rodiče zdědili pěknou chalupu ve vesnici na Křivoklátsku,“ vysvětlil Ivan. „A moje máti si teď vzpomněla, že by tam mohla Ilona se svou matkou a s holkama přijet, že by se ona a Anička zotavily z šoku líp v idylické vesničce než v pražském paneláku. Ilona se pro to nadchla, naši už dneska odjeli zapnout topení a bojlery, a já tam vezu Ilonu s děckama a tchyni zítra ráno. Dokonce ani ve škole nám nedělali potíže, když Ilona požádala, aby Evka byla na dva týdny uvolněná. A mně se uleví i z hlediska jejich bezpečnosti.“

„To bych řekl,“ pokýval hlavou Sladký. „Není to, doufám, samota?“

„Je to uprostřed vesnice a táta si před časem vyběhal povolení nosit zbraň. A nezaváhal by ji použít. A já si cestou budu hlídat, jestli nás někdo nesleduje,“ objasnil Ivan.

„Takže Liboc naplánujeme na zítřejší noc?“ navrhl Pepino.

„To by mi vyhovovalo,“ souhlasil Ivan a Sladký přikývl.

„Kolem půlnoci?“ upřesnil Pepino a bylo to odkývnuto.

„Něco mi leží v hlavě, majore,“ nadhodil Sladký. „Řekněme, že dostanete jenom jednoho z nich.“

„Dostanu oba,“ řekl s chladnou zuřivostí Ivan, ale instinkt mu napověděl, že na místě je spíš pokora než zpupnost, které osud nefandí, a tak rychle dodal: „Jestli je nějaká spravedlnost mezi nebem a zemí, nepřežije ani jeden.“

„Jenomže my jsme vždycky uvažovali i katastrofické alternativy,“ připomněl mu Sladký. „Takže jeden nebo oba přežijí, anebo ani nemusí přežít, ale mají společníky, kteří se rozhodnou je pomstít. Nebudete, majore, v jejich očích první podezřelý?“ byl znepokojen Sladký. „Protože kdybyste byl… to by pak bylo o něčem docela jiném, než když vás bude podezírat pouhá kriminálka!“

„Druhý den by tě odpráskli. Za bílého dne,“ řekl Pepino.

Ivan pomalu zavrtěl hlavou. „Toho se opravdu neobávám. Že by se podělaný policajti zmohli na odvetnou akci, to tyhle bohorovný kurvy ani ve snu nenapadne. Právě jako je nenapadne, že by se mohl pomstít nějaký ten nuzák, kterého některý jejich podnik ožebračil. My všichni jsme jen všivý smetí pod jejich nohama. Tyhle bastardi typu Wolf, Rubín, Pavlík, vážení pánové, ti mají jedinýho úhlavního nepřítele, a to jsou zas jiný kurvy, se kterejma se rvou o kořist… Ale policajt? Ten přece zůstane v lajně zákona, i když oni mu vyvraždí celou rodinu… Nejsme, pánové, v Americe, kde když nějaký syčák oddělá poldu, jeho kolegové se postarají, aby státní návladní, soud a daňoví poplatníci nebyli zatěžováni vleklým procesem s problematickým výsledkem.“

„Přesvědčil jste mě, majore,“ řekl Sladký. „Bohorovnost našeho podsvětí je skutečně nebetyčná… Ne, nebudou podezírat policajty, ale prašivou konkurenci.“

„Když se řekne podsvětí, člověku se jaksi tradičně vybaví otrapové z temných zákoutí nádražních hal,“ zasmál se Pepino.

„Tuhle představu přehoď na naši ekonomickou a politickou elitu,“ doporučil mu Ivan.

„Zpátky k věci,“ řekl rázně Sladký. „Já tedy zmapuju činžák Odra a dám vám klíč od zadního vchodu. Půdu budete mít odemčenou a klíč v zámku zevnitř. A tu noc, než do baráku vstoupíte, znova ho projdu a tašku se snajprovkou a stativem vám dám na půdu.“ Energickým gestem umlčel Ivanův pokus o námitku a pokračoval:

„Trvám na tom, že vy musíte být v pohodě, abyste se plně nasadil pro střelbu, a ne se rozptylovat zařizováním kdečeho kolem.“

„To všechno oceňuju, ale –“ začal Ivan, ale Sladký ho nenechal domluvit.

„Předpokládám, že na místo přijdete až tak někdy před půlnocí?“

„Uvažoval jsem okolo půl dvanáctý.“

„Zadní vchod za sebou zamknete a klíč necháte v zámku. Přední vchod vám zajistím já. Až budu v domě těsně před vaším příchodem, do zámku předních dveří vrazím kousek drátu.“

„Prima,“ s povzdechem souhlasil Ivan.

„Jak vidím, nejsi zrovna na větvi nadšením, že ti ředitel vyrval vedoucí úlohu – strany,“ řekl pobaveně Pepino.

Při všech minulých akcích bývalo zavedeným pravidlem, že plánování je převážně v rukou Ivana, zatímco ostatní mají hlasy jen poradní. Realizaci a její personální obsazení zase zajišťoval Sladký. Teď se zmocnil obou rolí.

„Nezbývá mi, než mu vyrvat velení, protože sám by si to navelel tak, aby všechno zmáknul sám, což je čirý šílenství,“ prohlásil Sladký a Pepino řekl:

„Jsem rád, že to kočírujete k minimálním rizikům.“

„Fakt jsem do toho nechtěl nikoho zatahovat,“ zabručel Ivan.

„Zabezpečení, která jsme probrali, vás, majore, ovšem nechrání proti násilnému vniknutí nějaký zatracený sebranky. Neboli: i když před vaším příchodem barák prolezu, ponechám si jeho zadní vstup zpovzdáli pod dohledem po celou dobu, než po akci zase odjedete. Kdyby něco, budu vás varovat,“ oznámil Sladký.

„Ivan tedy musí mít v kapse telefon,“ konstatoval Pepino.

„Přesně tak to vidím,“ přikývl Sladký. „Oba budeme mít telefon.“

„To už je ale opravdu příliš, pane řediteli,“ namítl Ivan. „I vaše obětavost musí mít meze. Nechci, abyste byl nablízku, až se to semele. Vždycky je určité riziko, že –“

„A já vám zas, majore, opakuju, že vy musíte být absolutně soustředěný na pozorování cílového místa, a ne abyste jedním uchem šmíroval, co se kde v baráku šustne… Chcete to snad parádně zmáknout? Nebo ne?!“ rozčiloval se Sladký.

Na to už Ivan nenalezl odpověď.

A Sladký se nadechl k dalšímu útoku: „Takže se dostávám k tomu, že barák musí mít střežený i přední vchod z náměstí.“

„Á… konečně nastupuje rodina! Už jsem měl strach, že Pavla a Kája si tentokrát neškrtnou,“ rozjařeně si zamnul ruce Pepino, Sladký se rozchechtal a zasmál se proti své vůli i Ivan.

„Tak daleko ještě nejsem, abych už věděl, jestli brácha se ženou budou mít tu smůlu, že si neškrtnou, ale zato vím už určitě, že si zase škrtnou Dany s Robim,“ vzpomenul Sladký své synovce, které s manželkou milovali tím víc, že vlastní děti neměli.

„Ne!“ zaúpěl Ivan.

„Majore, mějte rozum,“ řekl energicky Sladký. „Ne že bych byl principiálně proti akci jedno auto, jeden muž, ale v tomto případě by to bylo neúnosný riziko. Opakujeme vám s Pepinem podvacátý, že musíte mít dokonale krytý záda. Auta, jak už jsem řekl, použijeme stejně jako v minulých akcích z našeho autobazaru. A budou to Robi a Dany, kdo je za tmy vyvezou, podle plánu je budou přistavovat a po akci je zase hned svážet zpátky nebo lifrovat někam k likvidaci přes hranice… A vy přece, majore, víte nejlíp, že na Danyho a Robiho je naprosto spolehnutí. Když jsme jim tehdy svěřili k opatrování unesenýho Bohunka,“ pousmál se při vzpomínce na Bohunkovy nároky a dětské lumpárny, „ani teď se nemusíte obávat –“

„Já vím… Já vím… Všechno vždycky zmákli bezchybně.“

„Pak tedy nevidím důvod, proč by v tom mezičase, co žádné přesuny aut nebudou… proč by v tý době nemohli dřepět v autě zaparkovaným tak, aby infradalekohledem pozorovali jednak přední vchod vašeho baráku, jednak Ofelii a aby mi podali zprávu telefonem… Majore, my přece musíme vědět – a já za roh neuvidím – jestli Rubín a Pavlík do Ofelie opravdu přijeli a jestli náhodou předčasně neodešli. Chcete snad jít na tu půdu na blind a civět tam dvě hodiny možná zbytečně?! Ale kdyby jenom civět! Vy tam budete upřeně švidrat do infradalekohledu snajprovky, protože jestli ty dva pancharty nezaregistrujete hned v tom okamžiku, kdy z Ofelie vylezou, nemáte šanci. Půjde přece o vteřiny, než vám zalezou do auta,“ rekapituloval naléhavě Sladký. „Chcete riskovat, že tam trčíte zbytečně, protože oni se v půl jedenáctý přesunuli do jinýho bordelu?!“ horlil Sladký.

„Nejhorší je, že máte pravdu,“ přiznal Ivan.

„Takže o co jde?“ opáčil Sladký.

„Ředitelovi jde především o to, aby Dany a Robi byli celou noc řádně vytíženi a vedle těch pouhých přesunů autodivize a zajišťování její nedostupnosti pro policajty… aby se vedle toho neflákali,“ objasnil Ivanovi Pepino, který měl oba kluky rád. „A na tom náměstí… přece je tam, šéfe, nenecháte jen tak čumět na dva baráky? Nemohli by při tom ještě sledovat nějaký konspirační byt anebo udělat uzávěrku některýho našeho provozu?“

„Ty mě moc neštvi, holomku,“ řekl dobromyslně Sladký.

„Takže vážně…“ zamyslil se Pepino. „Ivan ví, že Rubín a Pavlík bývají v Ofelii mezi devátou večer a jednou po půlnoci. Harmonogram pohybu aut proto musíme sladit tak, aby Dany a Robi zhruba od půl deváté mohli tkvět na Javorovém náměstí a sledovat vstup do domu Odra a do Ofelie. Kdyby se někdo jakýmkoli způsobem dostal zepředu do Odry, podají vám, řediteli, hlášku a vy zas dál Ivanovi, protože předpokládám, že nechcete, aby kluci a Ivan byli v přímém spojení.“

„To teda nechci. Major musí být maximálně utajený. Šifry pro telefonickou komunikaci si ještě domluvíme,“ řekl Sladký. „Kluci mi taky nahlásí, až se Rubín a Pavlík dostaví. A znova se mi ozvou, kdyby Ofelii opouštěli – před střelbou. Jde jen o to, jak je poznají.“

„To je to nejmenší,“ řekl Ivan. „Ondrák a Zíma je párkrát nacvakali. Fotky dostanete perfektní. A taky typy a čísla aut, kterými jezdí.“

„Bezvadný!“ potěšil se Sladký. „Až si to v mé přítomnosti obtisknou do hlavy, materiál spálím.“

„Rubín a Pavlík nejsou snadno zaměnitelní s někým jiným,“ mínil Ivan. „Rubín je tlustý fotr s pleší a vousem, Pavlík je vyčouhlý elegán s interesantně šedivou kšticí.“

„Klukům řeknu, že jde o pěkný kurvy, který už mají na svědomí hezkejch pár životů včetně dětí, a připravím je na to, že padnou výstřely. V tom okamžiku oni musí dupnout na plyn a zmizet,“ nahlas plánoval Sladký. „Nic nezvořou.“

„Na jejich věk – čtyřiadvacet, řediteli? – jsou neuvěřitelně svědomití a disciplinovaní,“ řekl Pepino, který je na rozdíl od Ivana znal osobně, protože Sladký je v PROTECH zaměstnával. Oni zas naopak netušili, že Pepino, pan inženýr Čmelák, poradce generálního ředitele, je zasvěcen či se dokonce nějak podílí na zvláštních akcích, které jejich strýc občas organizuje. O propojení majora Zemánka už vůbec neměli ponětí.

„Robiho a Danyho nerad znova vystavuju riziku,“ povzdechl si Ivan.

„Jaký riziko?“ nadskočil Sladký. „Kdo je prosím vás v devět večer v listopadu na ulici? Všude jak vymeteno. A i kdyby šel někdo kolem a povšiml si, že v autě dřepí dva kluci, bude si myslet, že to jsou teplouši. Přikážu jim, aby se k sobě měli,“ rozhodl se Sladký.

„To cením,“ řekl Pepino. „Přímo se poserou radostí.“

Ivan a Sladký se zachechtali a Ivan se natáhl pro pero a blok, které ležely na stolku mezi křesly. Načrtl plánek Javorového náměstí, vyznačil Ofelii a šikmo přes náměstí proti ní dům Odra a ukázal na jednu z ulic, které na náměstí ústily:

„Kluci nesmí parkovat přímo na náměstí, kde je jakés takés osvětlení. Tahle ulička se jmenuje Sněžná a je temná. Když v ní kluci zaparkují pár metrů od náměstí, uvidí jak na vchod Odry, tak Ofelie. Snad tam bude místo, viděl jsem tam jen pár aut.“

„Místo mít musíme,“ řekl okamžitě Sladký. „Den předem tam Kája zapíchne nějakou šunku. Večer přijede s klukama, ti ho vysadí opodál, dojde pěšky k tomu křápu a odjede s ním tak, aby oni rovnou vklouzli na jeho místo.“

„Konečně seberealizace taky pro Káju!“ provolal Pepino. „Ale tu Pavlu, hergot, pořád nemáme zapojenou. Aby z toho neměla komplexy.“

„Nemůže mít komplexy, protože Kája ani kluci před ní neceknou, že máme zas nějakou zajímavou akci,“ řekl Sladký. „V rámci rodinného sloganu: Kdo nejde s námi, jde proti nám… tudíž se mu nic nevykládá.“

„Skvělý slogan,“ uznale řekl Ivan. „Znám málo tak neukecaných lidí, jako jste vy a nepochybně celá vaše rodina.“

„Kterým směrem budou kluci po akci odjíždět?“ zeptal se Pepino Ivana.

„Tou Sněžnou směrem od náměstí. Je to jednosměrka. Jakmile uslyší první výstřel, musí se odpíchnout, aby odtud byli co nejdál, než se začnou sjíždět policajti. Je taky nemyslitelné, aby na sebe upozorňovali tím, že by otáčeli. Auto musí mít zaparkované ve směru jízdy neboli zády k náměstí. Jeden bude za volantem, druhý na zadním sedadle s dalekohledem. Tím ovšem padá hra na hošánky. Kdyby je policajti perlustrovali – což je pravděpodobnost jedna ku tisíci – řeknou, že tu čekají na nějaký buchty.“

„Perlustrovat je může kdo chce, budou mít perfektní falešný doklady svoje i na auto,“ řekl Sladký. „A aby byli dokonale obeznámeni s okolím, hned zítra večer si to tam projedou.“

„Padly výstřely, Rubín a Pavlík se skáceli a podle děr jak pěsti v hlavách je bodygardům na první pohled jasný, že jim není pomoci. Jaká je pravděpodobnost,“ zajímalo Pepina, „že dupnou na plyn, aby se pokusili dopadnout pachatele? Můžou to tam profrčet křížem krážem. Může je napadnout, že se střílelo právě z toho protějšího prázdného objektu, o kterém třeba vědí. A pořítí se tam.“

„Nesmysl,“ řekl Sladký.

„To vylučuju,“ řekl Ivan.

„Zvuk střelby se na náměstí rozprskne tak, že nebudou v první chvíli vědět, odkud se střílelo. To bude teprve pracně zjišťovat kriminálka podle polohy těl, průstřelu těla a tak podobně. Ale i kdyby si bodygardi byli jistí, že se střílelo z Odry, myslíš, že jsou dychtiví se tam řítit a nechat se prostřílet komandem nějakýho nepřátelskýho gangu? To zas jim můžou bejt jejich chlebodárci ukradený,“ tvrdil Sladký.

„Souhlasím ve všech bodech,“ řekl Ivan. „Kromě toho není povinností goril stíhat vrahy jejich panstva. Jejich povinností je utkat se s nimi, kdyby došlo k napadení, přepadení a tak podobně, ale ne je honit, když je panstvo už zamordovaný. Co ale je jejich povinností: o postřelené se postarat. A ne se na ně vybodnout jenom proto, že jim připadá, že už jsou v pánu. V té spoustě krve nemůžou stoprocentně odhadnout, jak vážné je zranění… Jestli jsou poserové, budou z auta volat sanitku a policajty. Jestli nejsou poserové, z auta se vyřítí, aby zjistili, jestli jim můžou okamžitě nějak pomoci. Takhle to bude probíhat.“

„Rubín a Pavlík si jistě bohovsky platí parádně vycvičený gorily,“ namítl Pepino.

„O tom nepochybuju,“ souhlasil Ivan. „Ale je tu ještě jeden moment. Rubín a Pavlík jsou arogantní náfukové, k personálu povýšení a přezíraví. Navíc ještě podezíraví. To vím s určitostí. Zíma vyzpovídal jednu jejich exsekretářku a jednu jejich exgorilu. Prostě Rubín a Pavlík nejsou ten správný typ, pro jaký by se jejich poddaní střemhlav vrhali do ohně palby. Tím méně in memoriam. Aby je pomstili.“

„Nepleťme si gorily nějakýho Rubína a Pavlíka s gorilama americkýho prezidenta,“ uzavřel Sladký. „Počítám, majore, že po druhém výstřelu vám bude trvat minutu, než složíte zbraň a stativ a vrazíte je do kabely. Další minutu než seběhnete k autu. Prostě od okamžiku výstřelů budete nejpozději za tři minuty startovat.“

„V to pevně věřím,“ řekl Ivan.

„Proberme si teď harmonogram nasazených aut,“ navrhl Pepino. „Ivan podle vás, řediteli, potřebuje vozy dva. Jasně. Prvním k akci přijede, zaparkuje je tam a zase jím odjede. Odstavit je pak musí co nejrychleji, řekl bych po dvou třech kilometrech. Na určeném místě přesedne do vozu druhého. V autě prvním zůstane vercajk, míním zbraň, baterku, telefon, oblečení užité v akci… Tohle auto si vzápětí přeberou kluci a odfrčí s ním do Liboce. Tam hodíte Ivanovy věci do krytu…“

„Všechny nasazený vozy okamžitě po akci poputují do Liboce, kde se přezujou, umejou včetně spodků, zaplať pámbu, že vybavení k tomu tam máme, vyluxujou se a vymejou vnitřky, původní gumy zahučí v krytu… Zbývá rozhodnout, který z těch aut hodit zpátky do bazaru a který odlifrovat do Německa a tam je dát sešrotovat.“

„To je podle mě snadný rozhodování,“ řekl Pepino. „Zmizet z povrchu země musí první auto Ivanovo a auto vaše, protože k místům, kde parkovala, psi policajty dovedou.“

To bylo více než jisté. V domě Odra bude bezpočet stop z Ivanových a Sladkého bot, stop, které budou pokračovat až k místům, kde Ivan a Sladký nasedali do aut. Až sem tedy psi policajty dovedou a ti tu získají otisky pneumatik obou aut.

„A kdyby se policajti k těmhle autům nějakým zázrakem propracovali, tak ani vyměněný pneumatiky nejsou nějaká stoprocentní záruka proti identifikaci,“ řekl Pepinovi Sladký to, co ten stejně věděl. „Někde na spodku se najdou částečky půdy, která je shodná s tou za barákem Odra, nemluvě už vůbec o tom, že v těsným a uzavřeným prostoru aut se neubráníme ponechání pachových stop. Takže – sešrotovat. V baráku naštěstí použitím speciálních rukavic můžeme pachové stopy minimalizovat aspoň tak, aby se nedaly konzervovat.“

„Ty, co tam ponecháte chůzí, se taky nedají konzervovat?“ zajímalo Pepina.

„Ne, to je moc slabý. Pro sejmutí a konzervování je ideální dotek holé kůže,“ vysvětlil Sladký. „Poznamenávám si tedy v hlavě, že moje auto a první majorovo auto ještě tu noc Dany a Robi odvezou do Německa k likvidaci.“

„Ivane! Nějaký připomínky?“ zeptal se Pepino.

„Ne, ne. Všechno dobrý,“ odpověděl mu Ivan, který sice mlčel, ale pozorně naslouchal.

Pepino na něm utkvěl dlouhým pohledem a pak řekl: „Hele, poldo, kdybys bejval při projektování minulejch akcí překypoval stejnou iniciativou a nápaditostí jako teď, tak touto dobou mapujeme, v kolik hodin končí Bohunkovi škola, a zlatíčko Wolf – dej mu pámbu věčnou slávu – je mezi námi drahými pozůstalými čipernej dodnes.“

„Kruci, Pepino, prosté se necejtím, když tohle všechno se plánuje a nasazuje jenom kvůli mý záležitosti,“ ospravedlňoval se Ivan.

„Víš co? Tohle je už dost obehraný. Neměl bys nějakou inovaci?“ zeptal se Pepino.

„Vona to, majore, není tak docela jenom vaše záležitost,“ řekl uvážlivě Sladký. „Zbavit svět takovejch dvou šmejdů… zabránit jim, aby příští měsíc vyhodili do povětří dalšího policajta i s rodinou anebo prostě kohokoli, kdo se jim znelíbí… V takový akci pomáhat, to beru jako svou povinnost. Jako službu ne vám, ale lidem vůbec.“

„Slíbit vám můžu jenom jedno: že z mé strany je to akce poslední. Jakmile se po ní uklidní zčeřený vody, podávám výpověď a končím jednou provždy s rolí posledního spravedlivýho,“ řekl Ivan a Pepino věděl, že je to určeno především jemu.

„Bude to pěkná nuda, až se budeme setkávat jenom proto, abysme si pochválili, jak nám ta banka sype,“ řekl Ivanovi na povzbuzení a jako ujištění, že mu vůbec nevadí, že byl do akce vtažen proti své vůli.

Vtažen ovšem nikoli Ivanem, ale strachem o něho, a vtažen taky strhujícím elánem Sladkého.

„Tak tedy, abych nebyl obviňován, že tu jen tupě sedím a čekám, co mi nabedníte do hlavy: přesednu do druhého přichystaného auta a tím odjedu domů. Odstavím je na Jižním Městě aspoň kilometr od našeho domu a tam je někdo vyzvednete,“ navázal na pohyb aut Ivan.

„Jakmile přijdeš domů, dáš mi hlášku, já pro auto seběhnu a hodím je do Liboce,“ řekl Pepino.

„Abychom se nemuseli starat o otisky prstů, všichni ve všech autech budeme výhradně v rukavicích,“ řekl Ivan. „A teď: zajištění, aby každý měl správný klíček ke každému autu, se kterým bude pracovat.“

„Zajištění dostatečného počtu klíčů a jejich správné rozdělení všem účastníkům si beru na starost,“ oznámil Sladký. „Právě tak plné nádrže. Motory budou perfektní i za cenu, že by se měly vyměňovat. To se nedá nic dělat, když karoserie musí bejt šunky, jaký nikdo nezaváhá sešrotovat. Nemůžeme bejt nápadný, že dáváme šrotovat ještě přijatelný auto.“

„Naštěstí v Německu mají pro tu přijatelnost jiná kritéria než u nás,“ poznamenal Ivan. „A žádné z dalších nasazených aut už likvidovat nepotřebujeme.“

„Pravděpodobně. Jenže my vždycky počítáme s komplikacemi,“ usadil ho Sladký. „Ještě nějaké připomínky a požadavky pokud jde o auta?“

„Teplé občerstvení na zadních sedadlech,“ řekl Pepino.

„Ne! Žádný vtipkování! Ředitel je schopnej nasadit Pavlu, která bude grilovat kuřata a smažit čínu a rozvážet je na naše štace,“ křičel Ivan.

„Fakt mě štve, že mám tentokrát pod palcem tak malej štáb,“ culil se Sladký, který se zas jednou cítil jak rybka v bystřině.

„Jestli se, pane řediteli, nudíte, mohl byste si dopřát vejlet do Ostravy a rozseknout tam tu pochcípávající spolupráci s Medenou. Mrožek už z toho úplně šílí,“ upozornil Sladkého Pepino.

„Jestli mě něco zabíjí, jsou to jednání za ředitelskejma stolama,“ vydal prohlášení Sladký.

„Jenomže nikdo jiný to vyřídit nemůže, protože jenom vy se osobně znáte s ředitelem Beránkem a jste schopný ho dokopat, aby pohnul líným zadkem,“ řekl Pepino.

„Jak vidíš, mám teď plnou hlavu důležitějších starostí,“ odbyl ho Sladký.

„Hlavně zajímavějších,“ popíchl ho Pepino.

„Vy teda budete bankéř za všechny prachy, řediteli,“ usmál se Ivan.

„Jo, tak to teda by mohla bejt fakt sranda,“ souhlasil Sladký a sám sobě pro útěchu dodal: „No co… budu mít na starosti bezpečnost. Jestli ale aspoň jednou za půl roku nedojde k přepadení naší banky, tak je v tý nudě nejspíš sám zorganizuju… Pravda ale je,“ vrátil se na půdu současné reality, „že akce Rubín-Pavlík je úplný zakrslík proti těm nádherně rozvinutým akcím, jako byl třeba únos Heluny nebo Bohunka. Třeba ten geniálně nasazenej liaz. Anebo ta sranda, ta přestřelka před mateřskou školou, když Bohunek popadl pistoli a začal pálit po grázlech ze štábu Vycmrdlýho ksichta,“ zasnil se Sladký.

„Nebylo to sice před mateřskou, ale před základní školou, protože Bohunkovi bylo už tuším sedm, ale v každém případě to bylo opravdu moc pěkný,“ povzdechl si Ivan. „Malý děti a pistole, to miluju.“

„Jestli vám, pane řediteli, připadá tahle akce nedochůdná, já vůbec nejsem proti tomu, abysme si kvůli vašemu pozitivnímu emočnímu bilancování současně švihli například únos bordelmamá z Ofelie,“ byl vstřícný Pepino. „Jde koneckonců i o to, ať v těch únosech nevycházíme ze cviku.“

Ivan a Sladký se zasmáli. Oba dobře věděli, jak je důležité při takových jednáních se taky odreagovat – nejlépe humorem. Kdyby tu seděli a rozebírali tragédie zmařených mladých životů a osudový trest pachatelům, byli by vyčerpaní dávno předtím, než akce odstartuje.

Ivan posléze řekl: „Aby Pepino nezuřil, že nejsem k ničemu a jenom parazituju na jeho intelektu –“

„Mimořádném a brilantním intelektu,“ upřesnil Pepino.

„– parazituju na jeho mimořádném a brilantním intelektu, tak tedy: zítra trochu projezdím Hloubětín a zpracuju plán, kdy, kde a kdo s kterým autem. V noci v Liboci to pak probereme a sestavíme harmonogram.“

„Výborně,“ pochválil si Sladký, jak to odsejpá.

„Víš, co by mě zajímalo, poldo?“ řekl Pepino. „Co bys dělal, nebýt tý neuvěřitelný náhody, žes objevil prázdný barák, odkud máš Ofelii jak na dlani. Musel bys to vzdát?“

„Ale vůbec,“ ujistil ho Ivan. „To je ta velká výhoda pro moji akci, že Zíma a Ondrák byli před svou smrtí na Rubína a Pavlíka dost pověšeni, protože nás eminentně zajímalo, s kým a v čem ještě jedou. Mám je tedy perfektně zmapovaný. A vůbec jsem nepočítal, že hned první místo, který si půjdu prověřit, klapne.“

Podíval se na hodinky: „Je možný, že je půl pátý?“

„Je,“ přikývl Sladký. „Však jsme taky za ty dvě a půl hodiny zmákli kus práce.“

„Cenný je, pane řediteli, že vy jste do tý akce vnesl švih, elán a euforii,“ řekl Pepino. „Ještě včera jsme tu s Ivanem seděli v rozpoložení pod psa.“

„Je to tak,“ souhlasil Ivan.

Sladký nad tím uznáním zrudnul potěšením.

„Takže zítra před půlnocí v Liboci,“ řekl Pepino, oba mu to odkývli a Ivan se zvedl:

„Padám, abych se ještě užil s rodinou. A moc díky. Jste fakt fantastický.“

„My víme, že jsme fantastický,“ ubezpečil ho Pepino.

Když se po chvíli rozloučil i Sladký, Pepino zavolal Stance: „Právě mi skončila porada. Jsem vyhládlý jak vlk. Za chvíli jsem u tebe a jedeme na večeři. Pro mě o šesti chodech.“

„O třech,“ opravila ho Stanka. „K večeři ti chystám bramboračku s hříbky, jehněčí na česneku a moučník plněný brusinkama.“

„A kruci… vono to snad nebude tak úplný neštěstí – vzít si tě,“ řekl Pepino. „V jakém stadiu rozpracovanosti to máš?“

„Bramboračka a moučník jsou hotový, jehněčí právě česnekuju. Než se upeče, mám hotovou bramborovou kaši.“

„Do tý doby bych taky už moh bejt hladem bradou vzhůru,“ mínil Pepino. „Něco ti povím, kočičko: bramboračku necháme rozležet, druhý den je nejlepší. Načesnekovaný jehněčí vraž do lednice, zejtra se jím nadlábnu do bezvědomí. A moučník si dáme potom – o půlnoci.“

„Po čem?“ zeptala se Stanka.

„Po nočním televizním zpravodajství,“ řekl Pepino. „Mělas snad na mysli něco jinýho?“

„Jo, měla: od jedenácti jde diskuse na téma ekonomické úspěchy našeho polistopadového vývoje.“

„To si teda rád poslechnu. To bude ještě větší sranda než s Kaiserem a Lábusem… Takže: odsmraď se z toho česneku, něco na sebe hoď, a až ťuknu před barákem na klakson, ať jsi hned dole, než fakt omdlím hladem. Jedeme se najíst do Zvonu.“

„To víš, že se přerazím, jen co si houkneš.“

„Tak já vyjíždím. Těším se na tebe,“ řekl Pepino.

„Já se na tebe, ty blboune, těším celej den,“ řekla Stanka a Pepino si pomyslil, že život přece jenom – navzdory hnoji jako Rubín a Pavlík – není tak zlej.

Když jel Pepino pro Stanku, rázně si poručil pro zbytek večera pustit z hlavy všechny starosti dnů nejbližších příštích. Takhle vypínat uměl dost dobře a to bylo tajemstvím jeho úspěchu – rychle regenerovat a chytit druhý dech.

Stanka tedy vůbec nepoznala, že má nějaké mimořádné problémy. Ve Zvonu je vrchní posadil do příjemného koutu s květinovou stěnou, a když tu Pepino pověsil pláště, povšiml si, že Stanka má šaty, které na ní ještě neviděl.

„Moc ti to sluší,“ řekl, jak to cítil. „Kdes ten model koupila?“

„Látka je zbytek za šest stovek a podle střihu v Burdě jsem to spíchla s kamarádkou,“ vysvětlila Stanka podle pravdy. „Střih stačil jednoduchý, protože samotná látka je dost nápadná – takže jsme to zvládly.“

Byly to opravdu moc hezké jednoduché šaty z materiálu starorůžové barvy, jemně protkaného stříbrnými nitkami.

„Kecáš, abys mě uhnala. Abych si maloval, že tě ošatím za pár korun,“ řekl Pepino. „A že tu a tam spíchneš i něco na mě.“

Pak už se ponořil do jídelního lístku a objednal si toho tolik, že jakmile vrchní zmizel, Stanka ho upozornila: „Až z tebe bude rozteklej pupkáč, odcházím středem, i kdybys mě oblíkal u Diora.“

Čekání na večeři si krátili klábosením o svatební cestě. Stanka se podle Pepina rozhodovala tak, jak kdyby to byla její cesta poslední, nemohla se totiž stále dohodnout sama se sebou, co chce vidět nejvíc.

„Víš co? Roztočím glóbus a ty se zavřenýma očima někam zapíchneš prst. A tam se pojede.“

„Doufáš, že se strefím do Kolína a tebe to vyjde poměrně levně.“

„Vůbec nejradši bych, kdyby ses strefila do Jižního Města. Celou svatební cestu bych se proválel v posteli, konečně bych si přečetl stohy knih, na které pořád nemám čas, a ty bys zas měla spoustu času na vaření.“

„To je tak strhující představa, že ji prostě můžeme rovnou zrealizovat a ani se nepotřebujeme rozptylovat nějakým globusem,“ pochválila si Stanka. „Jenom se bojím, abych na konci téhle nádherné svatební cesty nezjistila, že jsem vdova, protože mého manžela neznámý pachatel utloukl tupým předmětem.“

„Kdyby ses osvědčovala v kuchyni, za odměnu bych ti tu a tam dopřál trochu sexu. Kristepane, nemůžou přinést aspoň polévku? Fakt čekají, až sletím ze židle vyčerpaný hladem?… Ale Miládko! Jsem moc rád, že tě zas jednou vidím!“

„Ahoj, Pepino,“ řekl příjemný hlas štíhlé obrýlené dívky s krásnými kaštanovými vlasy, která právě míjela jejich stůl.

Pozastavila se a Pepinovi, který vstal, podala ruku.

„To je, Stanko, doktorka Milada Šimonová. Chodili jsme do stejnýho gymplu. Miládko, to je doktorka Stanka Oplová,“ představil je Pepino, dívky si podaly ruce a Pepino Miladu pozval: „Neposadila by ses chvíli s námi? Jestli teda nepospícháš nebo tu nemáš nějakou schůzku.“

„To sice ne, a ráda tě vidím, ale –“ zaváhala Milada, protože jí připadalo, že Pepinova společnice se tváří dost odměřeně, ale Pepino už jí odebíral plášť a odsunoval pro ni židli.

„Jenom se posaď! Pane vrchní, jídelní lístek! Navečeříš se s námi a povíš mi, co je ve vaší rodině novýho.“ A obrátil se ke Stance: „S Miládkou jsem se neviděl dobře dva roky. A to jsme byli málem příbuzní. Nebýt toho, že její sestra přede mnou dala přednost prachatýmu Anglánovi.“

„Ano?“ řekla Stanka ledově, ale Pepino upřímně potěšený, že Miladu zase vidí, nezaznamenal Stančin tón jako předzvěst blížící se bouře. „Tak co si dáš?“ zeptal se Milady, když se k nim vrátil číšník.

Milada vzhlédla od jídelního lístku: „Cibulačku a telecí medajlonky a malé pivo.“

„A my, pane vrchní, počkáme, přineste nám to až všechno najednou,“ řekl Pepino a Stankou zalomcoval vztek.

Omdlévá tu hladem, ale teď budeme čekat, aby se s námi nacpala ta rajda. Tím Stanka odepsala hezký večer.

Milada se na ni usmála: „Naše Jitka dala přednost Anglánovi potom, co ji Pepino opustil.“

„A co bráchové?“ zamluvil to rychle Pepino.

Kromě Milady a Jitky měli manželé Šimonovi ještě dva chlapce a celá rodina se musela pěkně otáčet, protože všechny čtyři děti studovaly vysokou školu. Jitka, ještě než se provdala do Anglie, skončila v Praze právnickou fakultu.

„Ondřej a Juraj jsou v posledním ročníku na matfyz, takže si naši konečně vydechnou – tím nás mají všechny z krku. Ale není to až tak zlé, Jitka nám z Anglie hodně pomáhá, takže nastolení lásky, pravdy a spravedlnosti jakžtakž přežíváme ne zrovna pod mostem, přestože nás nový majitel domu vyrazil doslova na ulici.“

„No neblbni!“ nadskočil Pepino. „A kde tedy bydlíte?“

„Máme přece chatu u Štěchovic. Jitka nám dala prachy, abychom ji přebudovali na celoročně obytnou. Každodenní dojíždění do Prahy je sice časová ztráta, ale co naděláme. Spousta lidí je na tom mnohem hůř.“

„To je problematická útěcha, viď, Stanko?“ povzdechl si Pepino.

„Hm…“ přikývla Stanka a Pepino si opět nepovšiml jejího nasupeného výrazu.

Díky týhle krávě mám pokažený večer, soptila v duchu Stanka. Až se nacpe, jestli se hned nezvedne a nezmizí, zvednu se já – že je nebudu rušit, rozhodla se. A Pepina tentokrát nechám hezky dlouho povařit, než se udobřím, slibovala si a jaksi pozapomněla, že po poslední scéně, kterou mu ztropila, to byla ona, kdo se celou noc vařil v zoufalství a úzkosti, zatímco on spokojeně spal.

„A kde vlastně děláš, Miládko?“ zeptal se Pepino.

„Učím na gymplu, ale to víš, školství! Včera jsem zatelefonovala na inzerát Zvonu. Hledají jazykově vybavenou recepční. Právě teď jsem odcházela z pohovoru se zástupcem ředitele.“

To už jim číšník servíroval lákavě vonící pokrmy.

„A jak jsi dopadla?“ zajímalo Pepina.

„Snad dobře. Během týdne mi to řeknou definitivně. Platově bych si polepšila, ale že bych z recepce byla nadšená, to říct nemůžu. Střídavé směny, noční… Aspoň že klientela je tu snad slušná, žádný pajzl.“

„Jestli se nemýlím, dělala jsi francouzštinu?“ zeptal se Pepino.

„Ano. Romanistiku,“ přikývla Milada. „Ale státnici mám i z němčiny a z angličtiny… Vaří se tu skvěle,“ jedla se zdravou chutí, zatímco Stance hořkla sousta v ústech. „Ne že bych si za plat recepční mohla dopřávat stravu pro hosty,“ usmála se. „Tak slavné to zas nebude.“

„Mám pro tebe návrh, Miládko,“ řekl Pepino mezi dvěma sousty. „Podnik, kde dělám, rozbíhá kšefty s francouzskými společnostmi. Potřebujeme tlumočníka nebo tlumočnici s perfektním vystupováním – a taky ho anebo ji perfektně zaplatíme. Žádné noční služby, ale občas bys musela s našimi lidmi vyjet do Francie.“

„Zní to krásně, ale nevím, jestli bych zvládla obchodní a technickou francouzštinu,“ váhala Milada.

„Samozřejmě že by ses zapracovala. Náš španělský tlumočník je původem překladatel poezie. Ničeho se neboj. Dám ti vizitku, zajdi ke mně do kanceláře, půjdu s tebou k šéfovi personálního oddělení, a kdyby ti podmínky vyhovovaly, smlouvu budeš mít v kapse.“

„V těch podmínkách musíte ovšem počítat s tím, že se vychrápete s Pepinem,“ řekla nepřirozeně vysokým hlasem Stanka, takže k nim zalétly pohledy hostů okolních stolů. „Ale jak tak na vás koukám, to vám potíže dělat nebude, před chvílí jste to absolvovala s ředitelem Zvonu, prostě dobře víte, jak to dneska chodí,“ prudce vstala tak, že porazila židli, ze které se zvedla. Dlaněmi se opřela o stůl a zaječela: „Nebudu vám překážet, abyste si to s ním odkroutila v posteli ještě tuhle noc, a ráno si vyžebráte smlouvu na to skvělý místo takzvaný tlumočnice. A s tebou jsem tímto skončila!“ štěkla po Pepinovi, oběma rukama popadla cípy ubrusu a strhla ho tak, aby se všechno prostřené poroučelo Pepinovi a Miladě do klína.

Pak už jen drapla kabelku položenou na okenním parapetu, strhla z věšáku svůj plášť – a uháněla ven.

„Promiň, Miládko, moc se omlouvám, ona je cvok,“ byl Pepino sinalý vzteky.

„Ty promiň, zkomplikovala jsem ti život,“ byla nešťastná Milada.

„Život jsem si, já debil, zkomplikoval sám,“ zasyčel Pepino.

To už u nich stál číšník a dvě servírky a pomáhali jim odstranit ze šatů jídlo. Další četa hbitě poklízela tu spoušť kolem. Vše za diskrétního mlčení bez sebemenší nevole či úsměšku, prostě jak se sluší na prvotřídní podnik. Do umýváren pak doprovodila Miladu servírka a Pepina číšník a pomohli jim očistit šaty, aby přes ně mohli navléci pláště, aniž by je přilepili k šatům omáčkou nebo krémem moučníků.

Pepino zaplatil večeři i všechny škody, přidal přeštědré spropitné, a když s Miladou vycházeli na ulici, zeptal se: „Můžeš mi odpustit ten skandál?“

„Neblázni! Zapomeneme na to, ne?“ usmála se Milada.

„Odvezu tě domů,“ vzal ji Pepino za loket a vykročil ke svému autu na hotelovém parkovišti.

„Jedu si k tobě okamžitě pro všechny svoje věci a tím s tebou končím jednou provždy,“ vynořila se ve tmě po jeho boku Stanka.

„Zítra ti sám všechno sbalím a večer ti to doveze náš podnikový řidič,“ odpověděl jí odměřeně Pepino a Stanka ztuhla.

Hned však nabrala dech a zaječela: „Žádný zejtra! Zejtra bys mě zas zkoušel uhučet, jenomže tentokrát letíš definitivně! Okamžitě mi vydáš moje věci!“

A přilepila se k pravým předním dveřím tak, aby se vecpala do vozu, jakmile Pepino odemkne svoje dveře a tím se centrálně odblokují i všechny ostatní. Pepino s klíčkem v ruce zaváhal, ale to už k němu přistoupil jeden z hotelových gardů, který scénku sledoval, a zeptal se: „Nějaké potíže, pane?“

„Jenom kdybyste na okamžik přidržel tuhle dámu,“ ukázal Pepino na Stanku, „abychom mohli v klidu odjet.“

„Jistě, pane,“ řekl hoch. „Takže slečno – –“ napřáhl ke Stance paže, ta se po něm ohnala, směrem k Pepinovi zasyčela: „Tohodle budeš do smrti litovat!“ a utekla.

Pepino dal hochovi stokorunu a pak už mlčky s Miladou odjeli.

„Fakt nevím, jak se ti omluvit,“ prolomil po chvíli Pepino mlčení.

„Ale přestaň! Neměla jsem s tebou jít k autu a byli byste si všechno klidně vyříkali. Jenomže jsem byla tak vyjevená, že jsem tam stála jak blbec a všechno se ještě zhoršilo. Prosím tě, Pepi, vysaď mě u nejbližší stanice metra a koukej Stanku najít. Je tak rozčilená, že by se jí mohlo něco přihodit.“

„Ať dělá, co umí. Já jsem s ní skončil,“ řekl Pepino. „Nebylo to totiž poprvé, co se ukázala jako hysterka, ale až dosud se omezovala na scény doma. Nebejt blbej, skončil jsem s ní hned po první scéně.“

„To všechno jsou tvoje záležitosti, do kterých mi nic není, jenom mě mrzí, jestli zrovna já jsem byla tou kapkou, kterou to mezi vámi přeteklo.“

„Z toho tě hlava bolet nemusí.“

„Kam to prosím tě jedeš?“

„Vezu tě domů, ne? K vám na chatu.“

„Ne, Pepi. Dneska spím tady u tety. Občas u ní přespávám, když mám něco večer a už k nám nejede autobus.“

„Kam to tedy bude?“

„Je to pár kroků od stanice metra Želivského. Opravdu bych dojela metrem.“

„No to určitě! Tadyhle máš vizitku,“ sáhl Pepino do přihrádky palubní desky. „Co kdyby ses u nás v podniku zastavila hned zítra?“

„Dobře. Ale do dvou jsem ve škole. Stačí potom?“

„Klidně.“

V domě ji Pepino pro jistotu doprovodil až ke dveřím tetina bytu a cestou domů si poznamenal v hlavě, že zítra ještě před jejím příchodem musí zaběhnout pro nějaký parádní parfém, aby jí ho dal s omluvou za tu trapnou večeři. A taky si pomyslel, že to je pěkný nadělení, mámě vysvětlit, že žádná svatba nebude. Že jeho rozhodnutí se Stankou skončit je nezvratné, to věděl od okamžiku, kdy vyslovila první věty své velké scény. A tímto to pouštím z hlavy, předsevzal si, protože kdybych měl vedle těch příšerných starostí s Ivanovou akcí myslet ještě na to, jak jsem dopadl s nejlepší holkou svýho života – leda bych se zbláznil, nebo spíš něco v Ivanově věci zvoral. Vlastně je jen dobře, že díky Ivanovi si nesmím dovolit se tímhle krachem zabejvat, ujišťoval se. A až bude po všem a budu si to moci dovolit, pak už to nebude tak živý.

Teď už se mu chtělo jenom spát. Do garáže vjížděl s pocitem úlevy, že Stančiny klíče od jeho bytu zůstaly ležet v předsíni na stolku. Takže nemůže být v jeho bytě připravena pokračovat v hysterické scéně.

Stanka sice v jeho bytě nebyla, ba ani do domu se nedostala, ale stála přitisknuta na domovní dveře.

Když ji odstrčil a odemykal, řekla mu: „Jestli mě nepustíš dovnitř, zazvoním na tvoje rodiče. A těš se, co si vyslechnou na celej barák!“

Pepino v tom okamžiku pochopil, že jsou situace, kdy chlap dokáže ženskou zabít. A beze slova ji pustil do domu.

„Je mi sice líto tvých rodičů, náš rozchod ponesou těžce, ale tentokrát jsi to už vážně přepísknul a já s tebou definitivně končím,“ řekla mu Stanka ve výtahu a Pepino na to ani slovo. „Musíš si uvědomit, že všechno má své meze a že mě na veřejnosti nemůžeš ztrapňovat tím, že se každou chvíli vrhneš na nějakou rajdu. To bys mi je za chvíli už mohl tahat taky domů a –“

„Tak si všechno sbal,“ přerušil ji Pepino, když vstoupili do bytu, „a já ti zavolám taxíka. V komoře si vyber kabely, které se ti hodí.“

Shodil ze sebe bundu a boty a hned se taky dal do práce. Ze zásuvek a skříní v ložnici vyndaval Stančiny věci a pokládal je na postele. Stanka na to zírala hrůzou neschopna pohybu. Srdce jí bušilo, hlava třeštila. Na jedné straně ji tiskl pod krkem přetlak dosud ne plně vybitého hysterického běsu, na druhé straně vědomí, že teď musí honem přehodit na docela jinou notu, aby se opravdu neocitla s kufry za dveřmi.

Takže to aktuálně nejpříšernější bylo, že Pepinovi by nejradši vydrápala oči, ale skočit po něm nesměla, dokonce ani vyječet se nesměla… a naopak…

„Hele, Pepino,“ posadila se na postel, „stojí nám tohle za to – pokazíme si večer kvůli nějaký couře?“

Pepino dál ani slovo, jen pokračoval ve shromažďování jejích věcí na druhé polovině velké válendy. A když se k tomu neměla, sám přinesl z komory kabely, do nichž její věci skládal.

„Vyber si svoje knihy,“ vybídl ji neúčastným hlasem prostým jakékoli emoce, ať už zlosti nebo smutku, a jí ledová ruka sevřela srdce. „No tak,“ pobídl ji, když se k smrti vyplašená nehýbala, a přistrčil jí prázdnou kabelu. „A pohni, ráno oba vstáváme do práce, tak ať se vyspíme.“

„Podívej, Pepi,“ nadechla se a hlas se jí třásl, „nechme teď toho, vyspíme se a zítra si o všem v klidu promluvíme.“

„To tedy v žádném případě,“ odpověděl jí Pepino zas tak neúčastným hlasem, jak kdyby před pultem říkal, že nechce pomeranče, ale mandarinky. „Není víc o čem mluvit.“

Popadl kabelu, kterou k ní přistrčil, a odešel s ní do obývacího pokoje, aby sám vybral Stančiny knížky. Vstala a šla za ním. Jak stál u knihovny, zezadu ho objala a řekla plačtivě:

„Stojí nám ta osoba za to, abysme se kvůli ní hádali?“

Trhnutím se jí vyprostil a bylo to jak facka, protože poznala, jak odporný je mu její dotek.

„No tak, Pepi,“ kňourala a pokoušela se ho znova obejmout. „Já se vážně nechci hádat, pojďme si lehnout a zítra –“

Pepino ji znova odstrčil, poodstoupil kus od ní a chladně řekl: „Tak aby bylo jasno. Tohle je konec. Na rozdíl od tebe jsem ti s ním nikdy nevyhrožoval, ale když už jsem se pro něj jednou rozhodl, je to absolutně definitivní.“

„Pepino! Zbláznil ses?!“ vykřikla a pověsila se mu na krk.

„Přestaň se ponižovat,“ opět se jí příkře vymanil, „a pojď mi pomoc s těmi knihami.“

„Snad mám právo na vysvětlení, co tě to najednou popadlo,“ plakala a rvala ho od knihovny.

„Řeklas mi dneska večer několikrát, naposled před pěti minutami, že se mnou definitivně končíš. Já s tebou souhlasím, tak jen už to pojď rychle dobalit, je půlnoc,“ řekl Pepino podrážděně.

„Dobře víš, že jsem to tak nemyslela,“ kňučela Stanka.

„Ale já to tak myslím,“ ucedil Pepino a dál cpal knihy do kabely.

„Pepi, ty přece víš, jak moc já tě miluju,“ vzlykala, až se dusila.

„Pak máš smůlu,“ řekl suše Pepino.

„Pepi, prosím tě, poslouchej mě! Jestli máš na mě vztek, prostě mi vraž facku… a na ten dnešní večer zapomeneme, jo? Prosím…“

„To není žádný řešení. Hlavně ne proto, že v tu chvíli, kdy jsi řádila jak fúrie – prostě… něco se zlomilo a já tě přestal mít rád,“ pokusil se jí Pepino vysvětlit svůj pocit.

„Nemůžeš odepsat někoho jenom proto, že jednou ujel,“ šílela Stanka hrůzou, že by ho opravdu mohla ztratit. „Jestli chceš, tak já ti teď hned odpřisáhnu, že už nikdy ani neceknu, i kdybys s nějakou ženskou přede mnou… třeba… No, víš co… Fakt mě teda tejrej, jestli tě to těší,“ ležela na zemi a svíjela se bolestí.

Pepino konečně nechal knihy knihami, s povzdechem se svezl do křesla a vybídl ji: „Pojď se posadit, něco ti povím.“

V hlavě jí blikla jiskřička naděje, vstala a přiblížila se k němu. Pochopil, že mu chce vklouznout na klín, a tak se zvedl a vtiskl ji do protějšího křesla.

„Teď mě dobře poslouchej. Nikdy jsem tě nechtěl tejrat, nejsem ten typ. Moc jsem tě miloval, chtěl jsem si tě vzít a žít s tebou v pohodě. Pravda je i to, že jsem se vedle tebe nikdy nepodíval na jinou ženskou tak, že bych zatoužil se s ní vyspat. Jenomže tys to všechno ve mně rozmlátila těmi svými hysterickými scénami. Ta dnešní, to už byla jenom kapka, kterou to přeteklo. Mám tě prostě dost. Pochop to a snaž se taky jako já náš rozchod urychlit. A neshazuj se dalšími scénami, které tě ponižují a navíc nemají žádný efekt. Moje rozhodnutí není ve tvých silách zvrátit.“

„A teď zas poslouchej ty mě,“ snažila se o klidný tón Stanka, která věděla, že v tomto okamžiku jde o všechno. „Po tom všem krásným, co jsme spolu prožili, mám snad právo tě požádat, abys mi dal ještě šanci. A nevěřím, že už mě nemáš rád. To je jen tvůj momentální pocit, protože máš na mě vztek. Když dáš šanci nám oběma, už zejtra to zas bude mezi námi stejně krásný, jako to většinou bylo. Já vím, že jsem v něčem přecitlivělá. Ale uvidíš, že se budu ovládat. Uvidíš, že to dokážu. Jestli ne, pak už se opravdu rozejdeme. Ano, Pepi?“ hleděla na něho s úzkostí v očích.

„Ne,“ odpověděl jí pevně. „Ne! Já ti totiž věřím, že teď by ses aspoň do svatby dokázala ovládat. Ale potom… Jsi hystericky žárlivá. Máš to v sobě a asi s tím nedokážeš nic udělat. A až bychom měli dítě, popustila by sis uzdu naplno. Věděla bys, že přes dítě mě máš v hrsti a já musím držet hubu a skákat, jak si pískáš, aby těch scén před dítětem bylo co nejmíň. A ty bys se mnou zametala pořád víc… Tohle všechno mi došlo, když jsem tě dneska uviděl v celý tý tvý sprostý nahotě… Když jsem konečně pochopil, co ty seš zač. Jsi mi odporná a zmiz z mého života!“

„Ne, Pepi, proboha ne! Křivdíš mi! Jak si jen můžeš o mně myslet něco tak strašnýho, že bych dokázala našemu dítěti ubližovat nějakými scénami! Milovala bych je, zrovna jako miluju tebe. Nikdy bych tě přes dítě nevydírala, nejsem nečestná a –“

„Ne?!“ hořce se usmál Pepino. „Tragikomický je, že ty si vůbec ani neuvědomuješ, jakej seš šmejd. Zapomnělas, jak jsi mi před chvílí vyhrožovala, že mým rodičům uděláš scénu na celý barák?“

„Byla jsem zoufalá,“ plakala Stanka.

„Podobně bys byla zoufalá, kdybych promluvil s pošťačkou, a vyhrožovala bys mi, že vyhodíš dítě z okna. Je mi zle, když si představím, jak málo chybělo a byl bych si tě vzal. Panebože, jsem já to ale idiot! Chytrej chlap by s tebou vyrazil futra hned po první velký scéně.“

„Tak tedy zrušme svatbu, ale chodit spolu budeme dál, a až se přesvědčíš, že jsem se změnila, tak se vezmeme, ano?“ žadonila.

„Ne. Jsi mi odporná a nepřeju si nic víc, než abys co nejrychleji vypadla a nikdy už jsem tě neviděl,“ zvedl se Pepino.

„Jsi mizernej kurevník, kterýmu jde jenom o to, střídat ženský,“ zvýšila hlas.

„Ano. A proto čím rychleji zmizíš, tím líp pro tebe,“ začal zas Pepino třídit knihy.

„Jenomže se mnou ti tahle sviňárna neprojde!“ zařvala. „Já ti ukážu – –“ rozeřvala se tak, že Pepino se lekl, že vyburcuje sousedy.

Přiskočil k ní, rozvážně jí vlepil dvě facky a řekl hrozivě: „A bude okamžitě ticho! Ještě cekneš a volám na psychiatrii, aby si pro tebe přijeli.“

„A teď ti něco povím,“ postavila se proti němu a v očích měla šílenství. „Jestli se opovážíš mě vyhodit, pustím si doma plyn, ale nejdřív napíšu dopis, žes mě k tomu dohnal.“

Pepina obestřela hrůza, že je toho skutečně schopna, ale dal si pozor, aby jeho strach nevycítila. Ušklíbl se a řekl: „Docela věřím, že to uděláš. Jenomže s žádným efektem nepočítej. Pošlu policajty, aby si ověřili ve Zvonu, jak jsi tam řádila. A bude se o tobě říkat: chudák ta pomatená. A vůbec nikdo se nepodiví, že jsem tě vyrazil.“

Zajíkla se a on pochopil, že snad jí ten efektní odchod ze života znechutil. Úplně jistý si však nebyl a rozhodl se, že ještě slovo v tomto smyslu, a on na tu psychiatrii zavolat musí.

Zatímco se válela po koberci a hystericky vzlykala, zatáhl zipy všech kabel, hodil je do předsíně, vytočil číslo taxislužby a objednal auto.

„Pepi, já se ti za ten výstup v restauraci moc omlouvám. Chceš, abych se omluvila taky Miladě?“ zas už se pokoušela pověsit se mu na krk.

Znechuceně ji odstrčil: „Chci jenom jedno: abys zmizela z mýho života.“

„Proč bychom se nemohli aspoň přátelit?“ snažila se uhrát aspoň něco – a časem by si ho znova získala.

„Protože se nepřátelím s lidmi, kterými opovrhuju,“ nutil se do příkrosti, aby mu už dala konečně pokoj, ale ve skutečnosti se třásl, co ona ztropí, až ji vystrčí z bytu.

Statečně však vyházel kabely z bytu, ani se nenamáhal podat jí plášť, jenom pohledem překontroloval, že její klíče od jeho bytu zůstaly ležet v předsíni, vklouzl do bundy a ostře ji upozornil: „Jde se! Jestli se rozječíš, jednoduše ti ucpu hubu.“

Vědět, že kolena se pod ním podlamují děsem, že by na to došlo, rozeřvala se na celý barák. Měl štěstí, že se ho začala bát. Nebyla zas až tak úplně mimo, aby si neuvědomovala, že v afektu by jí mohl dát nakládačku, na jakou by půl roku vzpomínala na chirurgii. Zpozoroval strach v jejích očích, a tak to ještě doklepl:

„A jestli se opovážíš zazvonit před barákem na moje rodiče anebo jim v noci zavolat anebo jim kdykoli udělat nějakou scénu… Znám chlápka, který tě za pár babek zřídí tak, že se do smrti nekoukneš do zrcadla. Je ti jasný, že moje rodiče necháš na pokoji?!“ syčel na ni ve výtahu.

„Ano… Ano,“ jektala.

Když viděla, že ji míní nechat před domem samotnou, chytila ho za rukáv: „Prosím tě, počkej tu se mnou, bojím se tu,“ kníkala.

„Máš smůlu, že je mi to úplně jedno. Zajímaly snad tebe moje pocity, když jsi udělala ostudu na celou restauraci?“

„Pepi! Prosím tě!“ svírala jeho rukáv. „Co kdyby nepřijel?!“ teď už měla v hlase paniku.

„Kdyby nepřijel, můžeš si ty bágle hodit přes rameno a cestou domů si popřemejšlet, proč s tebou každej chlap vyběhne,“ vyškubl se jí, vrátil se do chodby a zabouchl za sebou domovní dveře.

Ale i přes bezmezný vztek, který jím stále ještě lomcoval – jestli něco nenáviděl, pak to byly scény na veřejnosti, odmalička mu bylo rodiči vštěpováno, že se vždycky musí chovat tak, aby své okolí nerušil, neobtěžoval a nepohoršoval – tedy i přes ten bezmezný vztek doma vyšel na lodžii, aby odtud sledoval, jestli se odněkud nevynořila nějaká pochybná individua, a kdyby taxík nejel, aby zaurgoval centrálu.

Taxík však přijel za několik minut, řidič naložil Stančina zavazadla, a teprve když se rozjel, Pepino se s úlevou vrátil do pokoje.

Ve vaně si přikázal, že tímto ji pouští z hlavy, ale přesto ho tiskla pod krkem představa, že by se jí skutečně mohlo něco posunout v hlavě – a ten plyn pustí nebo něco spolyká. Protože však bylo mnohem pravděpodobnější, že ho po zbytek noci bude burcovat telefonem, vypnul ho. A dobře udělal, protože Stanka mu skutečně volala nepřetržitě, aby mu oznámila, že bez něho pro ni život nemá cenu, plyn už pustila, ale odpouští mu. Pustit ho naplno mínila v okamžiku, kdy uvidí, že jeho auto se přiřítilo před dům. Nechá ho, aby musel vyrazit dveře… A on ji pak bude křísit a líbat a prosit, aby mu odpustila… Jenomže nic z téhle pěkné scény se nemohlo uskutečnit, protože ten panchart mizernej vypnul telefon a nejspíš si spokojeně chrápe, zuřila nepříčetně.

Nemýlila se, Pepino skutečně okamžitě usnul. Když ráno telefon zapnul, netrvalo to ani deset minut a rozezněl se. Když uslyšel Stanku, ulevilo se mu do té míry, že neprovedla žádnou pitomost, že jeho co je? vyznělo takřka vlídně.

„Jak ses vyspal, Pepi?“ zeptala se tiše.

„Děkuju, spal jsem dobře, ale víc mi nevolej. K tomu, co jsem ti včera řekl, nemám co dodat.“

Než mohl zavěsit, začala drmolit, že ona nespala celou noc a přemýšlela o nich dvou. „Musím ti toho spoustu vysvětlit, večer k tobě zajdu a – –“

Pepino zavěsil uprostřed její věty, a když se telefon vzápětí rozdrnčel, vypnul jeho zvuk.

Do práce mu ten den volala šestkrát a sekretářka, která netušila, co se odehrálo, ji pokaždé spojila a on okamžitě zavěsil. Když mu volala domů, nezavěsil hned jenom proto, aby jí řekl, že se namáhá úplně zbytečně a že nechápe, čeho chce dosáhnout tímhle ubožáckým dolejzáním a obtěžováním.

Proplakala celou noc a příští večer mu telefonovala, že za těchto okolností si nemůže ponechat byt, který jí koupil, a taky mu musí vrátit cenný zásnubní prsten. Pepino jí poradil, aby prsten hodila do kanálu a byt podpálila, a ona ho požádala, aby k ní přijel a řekl jí, kolik za byt zaplatil, a dohodli si částky, které mu ona bude splácet.

Pepino zavěsil a doufal, že snad už proboha brzy ji omrzí mu volat. Nadále však nebylo dne, kdy by mu nezatelefonovala, protože neustále vypnutý telefon mít nemohl, a když ho někdy zapomněl vypnout na noc a ona ho vyburcovala, byl by ji vzteky rozšlapal.

V Liboci si příští noc Ivan vystřelil ze snajprovky do terčů několikrát a prohlásil, že je to zbraň par excellence. Sladký se zas nechal slyšet, že Ivan je střelec, jaké poznal za život jenom dva. Ten druhý je Ivan.

Pak se nacvičovalo sebrání nábojnic a skládání zbraně a stativu a ukládání do kabely a při osmém pokusu Ivan dosáhl času čtyřiceti vteřin. „Zbejvá, majore,“ řekl Sladký, „abyste si ještě zatrénoval běh dolů temným schodištěm s taškou a baterkou v ruce.“

„A s Rubínovejma gorilama v patách,“ dodal potměšile Pepino.

„Pchá!“ odfrkl si s despektem Ivan.

Další dvě hodiny seděli nad vypracováním přesného harmonogramu inkriminované noci a v úvahách, jaké typy aut se nasadí. V autobazaru firmy PROTECH bylo z čeho vybírat.

Ivan projevil přání, aby obě jeho auta byly favority, protože s favoritem jezdí už několik let a je na něj zvyklý.

„Kája je zvyklý na volkswagen, bude ho chtít i do akce, žádný problém, tuhle jsem si všiml, že v různé fázi staroby jich tam máme tucty,“ nahlas přemýšlel Sladký. „Já si vezmu nějakýho postaršího opla. Problém bude jen s tebou, Pepino, protože ve favoritu už neumíš ani nastartovat.“

„Ale hlavně bych do něčeho tak hluboko pod moji úroveň odmítl nasednout, i kdybyste kvůli tomu měli překopat celou inscenaci,“ pravil Pepino.

Ivan a Sladký se zašklebili a Sladký pokračoval: „Pokud jde o Danyho a Robiho, ti by nejradši takhle Daimlera-Benz z přelomu století… No nic, já už vám všem nějaký křápy vyberu a motory dostanou jak na Grand Prix.“

Když skončila tahle diskuse, Pepino nastolil ještě jeden bod:

„Ivane, jelikož se automaticky ocitneš v okruhu podezřelých osob, jaké si pro tu noc připravuješ alibi?“

„Vůbec žádný. Byl jsem v posteli a spal jsem. Což snad není žádná extravagance k neuvěření, jestliže jde o hodiny po půlnoci, nemyslíš?“

„Až na to, že manželku jsi odlifroval na venkov.“

„Můžou si křížem krážem vyslýchat manželku, moje rodiče, její matku… a nezjistí nic, než jak to doopravdy s tím odjezdem z Prahy bylo. Že já jsem byl vyčerpanou a vyděšenou rodinou postavený před hotovou věc.“

„A co si takhle my dva zajít někam na večeři, posedět si tam, když jsi teď slaměnej vdovec, vypadnout v jedenáct… A kdyby jednou došlo na lámání chleba, já bych se rozpomínal, že jsme odcházeli hodně po půlnoci,“ navrhl Pepino.

„To není špatnej nápad,“ nezaváhal Sladký. „Musel by to bejt podnik, kde tě, Pepino, znají, ale taky dost rušnej, aby si nemohli s určitostí zapamatovat, v kolik jste vypadli.“

„Tohle už mám promyšlený. Elvis klub,“ řekl Pepino.

„Prima!“ přitakal Sladký, který to tam taky znal. „Teď jde ještě o to, jestli vy dva si občas někam společně vyrazíte. Aby tohle nebylo pro policajty pozoruhodně poprvé.“

„Od léta jsme byli v Elvis klubu společně tuším… třikrát,“ upamatoval se Pepino, který byl v klubu členem.

Ke klubu patřila též restaurace s kavárnou a barem, kde denně bývalo rušno až hluboko do noci. Pepino sem rád vodil svoje dívky, rodiče i přátele. Členové a příležitostní hosté tu sice patřili převážně ke generaci střední a starší, která Elvise zbožňovala a tento idol mládí si podržela dodnes, ale bývali tu i mladí lidé, ne ovšem ti úplně mladí, ale okolo třicítky jako Pepino a Ivan. Oba Elvise ctili a rádi občas poseděli v prostředí, které ho připomínalo nejen reprodukovanou hudbou.

„Byli jsme tam sice s Ivanovou manželkou a mojí holkou,“ pokračoval Pepino, „ale proč bychom si tam nemohli – myslím teď očima policajtů – vyjít sami dva, když jsme bez ženskejch?“

„Co blbneš?“ řekl Ivan. „Ty seš bez ženský?“

„Jak to?“ zeptal se ředitel Sladký.

„Včera jsem se rozešel se Stankou,“ oznámil jim Pepino.

„To už tady dlouho nebylo,“ konstatoval Sladký, který měnící se dívky po Pepinově boku pobaveně registroval.

„Seš ty normální?“ zavrtěl hlavou Ivan. „Jak je to dlouho, co k nám tvoje máti donesla balvan z fantastickýho dortu, který vám upekla k zasnoubení. Celá naměkko, jakou bude mít báječnou snachu. S Ilonou si notovaly, žes už dostal rozum a ženíš se.“

„Jo. Svěřil se mi, že na jaře,“ prozradil Sladký.

Pepino je nechal vymluvit a pak stručně objasnil: „Je chorobně žárlivá. A už to přestalo bejt únosný.“

„Na to se dá říct jenom jedno: nohy na ramena a rychle od ní,“ provolal Sladký.

„Pokud ovšem ta její chorobná žárlivost nespočívá v tom, že v Pepinově posteli a ve svý noční košili našla nějakou druhou a požádala ji, aby tu noční košili navalila,“ zaujal k Pepinově argumentu skeptický postoj Ivan.

„Když mám jednu, nikdy současně nespím s druhou,“ ohradil se Pepino.

„Když má jednu, po celý ten měsíc nespí s druhou,“ tvrdil Sladký.

„Se Stankou jsem náhodou chodil už od srpna a fakt jsem si ji chtěl vzít,“ tvrdil Pepino.

„Smůla, že ti do toho vždycky něco přijde,“ ironicky podotkl Ivan.

„Ty vole, přál bych ti vidět tu scénu, co včera večer ztropila – pro nic a za nic – a na veřejnosti. Poprvé na veřejnosti, a tím jsem taky skončil,“ řekl pevně Pepino.

„Jak tohle vysvětlíš vašim, na to jsem opravdu zvědavý,“ pobaveně připomněl Ivan Pepinovi lepší stránku věci a ten se naštval:

„Obraťme list! Nesešli jsme se tu doufám proto, abysme řešili můj erotický život?!“

„To sice ne, ale je určitě zábavnější než harmonogramy pohybu vozidel v den D,“ mínil Ivan.

„Je to opravdu zábavný, hlavně když si představím, jak to vykládám našim. Matka už se pohádala s tátou, že si na svatbu musí nechat ušít oblek na míru, a on hulákal, to ať teda radši žijem na hromádce, než aby pózoval u krejčího… No nic, jedem dál: Jak teda s tou večeří, Ivane?“

„Nechce se mi tě zatahovat do křivý výpovědi s možným důsledkem obvinění ze spoluúčasti na dvou vraždách,“ řekl Ivan.

„Večeříme tedy v Elvis klubu. Odhlasováno dvěma hlasy proti jednomu,“ uzavřel tento bod Pepino.

„No jo… tak jo,“ rezignoval Ivan. „Ale poslouchej mě dobře: kdyby náhodou proti očekávání opravdu došlo na tvůj výslech, ten čas, co jsme byli spolu, nesmíš přepísknout. Maximálně půldruhé hodiny, v krajním případě dvě hodiny navíc oproti skutečnosti. Počítám, že z klubu bychom vypadli po jedenácté a doufám, že na střelbu dojde nejpozději před jednou hodinou.“

„Kéž by!“ povzdechl si Sladký.

„A dále,“ pokračoval Ivan, „nebudeš to policajtům tvrdit nějak rozhodně, spíš jenom tak, že hodinky jsi sice moc nesledoval, ale jsi přesvědčený… To bude jednak působit věrohodněji než suverénní jistota, jednak z toho snadněji vycouváš, kdyby se provalila skutečnost. Rozumíš?!“

„Majore, kde vás Pepino údajně vysadil?“ zeptal se Sladký.

„Odvezl jsem ho domů. Oba jsme jeli domů,“ řekl bezstarostně Pepino.

„Tobě vážně přeskakuje,“ rozčilil se Ivan. „Tohle kecej do protokolu, a jestli já budu usvědčený, tak ty máš jisté stíhání za křivou výpověď a velmi pravděpodobně i za spoluúčast.“

„Už to vidím, jak je celá kriminálka přímo nažhavená, aby dopadla vraha grázlů, co vražděj v jejích řadách,“ řekl bezstarostně Pepino, Ivan si vjel zoufalým gestem do své plavé kštice a Sladký si rozhodně vzal slovo:

„Hele, Pepino, postoj jednotlivých členů kriminálky může být všelijaký, ale rutina musí nastoupit. A to, co vyleze najevo, to se nedá jenom tak hodit pod stůl. Takže ty se nebudeš vystavovat žádnýmu zbytečnýmu riziku, protože platí stejná zásada jako vždycky: kdyby něco – minimalizovat ztráty. Kdyby měl Ivan pech, budeme to my, kdo bude mít práce nad hlavu: postarat se o stovku záležitostí počínaje perfektním advokátem-trestňákem, sondováním, koho a jak lze v Ivanův prospěch korumpovat… A to ani nemluvím o tom, že bysme měli na krku pološílenou manželku se dvěma dětmi a boj s úřadama, aby jí za těchto okolností nebyla Anička z péče odebraná. Do toho už by mi chybělo jenom jedno, abys ty dřepěl ve vyšetřovací vazbě. V koluzní vazbě.“

Ivan naznačil zatleskání: „Díky, řediteli, za hlas zdravého rozumu. Pokračuju: vypověděl bys, že když jsme z klubu odjeli tvým vozem, požádal jsem tě, abys mě vysadil někde u Masarykova nádraží. Zmínil jsem se, že se tam chci poohlédnout po jednom informátorovi. A u Masarykova nádraží mě taky doopravdy vysadíš. Šmytec.“

„Dobře, ale to je od Hloubětína ještě příliš daleko, abyste už tady přesedal do nejexponovanějšího auta, které bude figurovat na místě činu,“ řekl okamžitě Sladký. „V praxi to znamená jenom tolik, že v nějaké uličce u Masaryčky vás naložím a hodím do Hloubětína já.“

„Protože do toho nemám co mluvit, asi bych se marně namáhal namítnout, že tím se do toho namáčíte až po uši,“ zoufal si Ivan.

„Jo, to byste se, majore, namáhal opravdu marně,“ odvětil Sladký, „protože já když si náhodou jedu někam do Hloubětína, mám právo naložit si do auta člověka, který si mě náhodou stopnul.“

„A je čistě jen další šťastná náhoda, že jste jeden z ředitelů podniku, kde je ve vedoucím postavení můj korunní svědek Pepino,“ řekl sarkasticky Ivan.

Sladkého z míry nevyvedl: „Koukněte, majore, my oba přece dobře víme, jaká je pravděpodobnost, že by policie objevila, že do toho Hloubětína jsem vás vezl ausgerechnet já. Je to pravděpodobnost asi taková, jako že my dva do konce roku zemřeme na úplavici.“

„To je sice pravda,“ zdráhavě připustil Ivan a Sladký ho utnul:

„Pak už není o čem se v tomto bodě bavit. Harmonogram tedy upravuju tak, že do Hloubětína vás neveze rovnou z Elvise Pepino, ale u Masaryčky si vás přebírám já,“ sáhl po bloku, v němž měl šifrovaně zaznamenány jednotlivé body harmonogramu, a v tom okamžiku se zarazil: „Kruci…“

„No jo,“ přikývl Ivan a usmál se.

„Byl jsem moc zvědav, pánové, jestli vám to – v zápalu osobních šarvátek – před spuštěním akce vůbec dojde,“ šklebil se Pepino.

„Jenom klid, mladej, však já to rychle vyřeším,“ podrbal se na hlavě Sladký.

„Nezbejvá než nasadit Pavlu,“ vydal podnět Pepino.

„Pepino, prosím tě, blbě nevtipkuj,“ požádal ho Ivan. „Jako bys neznal ředitele: je schopný ji opravdu nasadit.“

„V době, kdy budu majora převážet od Masaryčky do Hloubětína, měl bych sedět za Odrou a zpovzdáli sledovat její zadní vchod,“ mumlal si Sladký. „Dobře… Už to mám. Co má Kája na práci od chvíle, kdy odjede s volkswagenem ze Sněžné ulice, aby uvolnil místo na zaparkování autu s Danym a Robim?“ A hned si taky odpověděl: „Až do chvíle, kdy se budou inkriminované vozy svážet do Liboce – do té doby nemá na práci vůbec nic. Takže já ho zabavím.“

„Kdybyste, pane řediteli, věnoval tutéž péči vytěžování našich zaměstnanců v podniku, určitě by se nám zvýšil zisk,“ upozornil ho Pepino.

I Ivan propadl okamžiku veselí: „Jsem zvědavý, kdy panu ředitelovi dojde, že nemám co na práci, až budu vysedávat v Elvis klubu, a naplánuje mi prověrku hygieny v kuchyni anebo vybílení toho klenotnictví v sousedním baráku.“

„Tak teď poslouchejte, bude to takhle,“ vzhlédl od svých lejster Sladký, kterého nemohli vyvést z konceptu. „Kája uvolní místo autu Robiho a Danyho a volkswagenem poodjede někam stranou. Pak se pěšky odebere za mnou, já už budu na stanovišti k pozorování zadního vchodu domu Odra. Vystřídá mě v mém oplu, já zajdu do baráku, abych se ujistil, že je tam všechno v pořádku, a na půdu dám kabelu se zbraní a stativem – jak to máme v harmonogramu.“

Ivan a Pepino pozorně naslouchali.

„Až barák opustím, odjedu Kájovým volkswagenem, zapíchnu se s ním v některé karlínské uličce a od jedenácti hodin budu někde za Masarykovým nádražím, kde vás, majore, naložím. Odvezu vás do Hloubětína k vašemu přichystanýmu favoritu a pak odjedu za Kájou. Volkswagen nechám tam, kde jsem do něj nasedl, pěšky dojdu k oplu, vystřídám Káju… Doufám, že pro mě nebude mít zprávu, že do baráku se před půlhodinou vlámala horda feťáků.“

„Vy už zůstanete v oplu, Kája nakráčí k volkswagenu a zmizí s ním,“ dokončil Ivan. „Nemá to chybičku. Jste prostě třída, řediteli,“ myslel si i vyslovil Ivan.

„Hlavně že se celá akce pořád drží v lajně, že Ivan v žádné fázi nepřijde do kontaktu s nikým jiným než s námi dvěma,“ pochválil si Pepino.

Bylo tomu tak i ve všech předchozích akcích. Sladký a Mrožek vždycky důsledně hlídali, aby o Ivanovi a Pepinovi nevěděl nikdo, kdo se na realizaci podílel, byť to byli Sladkého příbuzní.

„Zbývá nám ještě vyřešit otázku kdy,“ řekl Pepino.

„Nejnáročnější úkoly v přípravě má pan ředitel,“ zhodnotil situaci objektivně Ivan. „Zajišťování aut, zacvičení Káji a kluků, souhru a návaznosti, ale především obstarání falešných dokladů. Takže až nám poví, že má všechno pohromadě, podle fáze měsíce uvážíme nejbližší středu.“

„Jen aby Ilona už nebyla zpátky v Praze,“ znepokojil se Pepino.

„Bez obav. Stačí, když rodičům naznačím, že v Praze pro ni a pro děti zatím není dost bezpečno, a oni ji už zpracují,“ byl si jistý Ivan.

„Co jde o mě, vidím to následovně,“ vzal si slovo Sladký. „Auta budu mít v ažuru do tří dnů. Hned zítra po skončení pracovní doby v autobazaru je s Kájou a s klukama vybereme a vrhneme se na ně.“

To bylo, jak Ivan s Pepinem věděli, naprosto reálné, protože už půl roku byl Robi vedoucím autobazaru a Dany vedoucím autoservisu – oboje v jednom z areálů firmy PROTECH.

Oni čtyři, když šlo o auta, dovedli prakticky všechno. Sladký byl od mládí fanda na auta a stejně tak jeho bratr Kája. Káji a Pavlíny synové Dany a Roby sotva rozum začali brát, ze všeho nejradši leželi s tátou a se strejdou pod autama nebo v jejich motorech.

„S těmi falešnými doklady to ovšem sotva bude stejně rychlý,“ mínil Pepino.

„Tam jsem sice odkázanej na pomoc zvenčí, ale máme kliku. Chlápek, co mi je dodává, je momentálně v Praze. Totiž, dost často taky pobejvá v cizině. Vyhledám ho zejtra… Prostě jestli se nevyskytne nic mimořádnýho, do týdne mám všechno pohromadě včetně zacvičenýho Káji a kluků,“ věřil si Sladký.

„To by bylo ohromný,“ řekl Ivan. „Hlavně proto, že teď nastanou bezměsíčné noci. Mohl bych to tedy sfouknout hned ve středu příští týden.“

„Co jde o mě – v pohodě,“ ujistil ho Sladký.

„Bezvadný,“ byl spokojený Ivan. „Pokud jde o toho padělatele, nikdy jste mi o něm nic nepověděl. Ne že bych z vás chtěl tahat jméno s adresou. Ale zajímalo by mě, co on je zač. Jestli pro nás není nějak rizikový.“

„Je to pár dní, co jste ho mohli vidět v televizi. Kdybych vám řekl, s kým si potřásal rukou a o čem byla řeč, praští to s vámi oběma.“

„No to snad ne!“ vyhrkl Pepino.

„A to zas jo,“ culil se Sladký. „Tak teda, pro klid vašich duší: je to kamarád už od školních lavic.“

„Hm. To tedy staví na hlavu moji teorii o anonymním zákazníkovi anonymního profíka. Geniálního profíka,“ řekl Ivan.

„Tohle je ještě bezpečnější,“ ujistil ho Sladký. „Říkejme mu třeba… Venca. Venca měl za socialismu dar dostávat se do politickejch průserů. Nebyl hrdina, ale recesista. A já ho z těch průšvihů tahal. Celej vzteklej, ale tahal. Byl to prostě kámoš, se kterým jsem hrával kuličky, kterej mě vytáhnul skoro utopenýho ze splavu a sám se přitom div neutopil, kámoš, se kterým jsme si společně zapálili svoji první cigaretu a společně jsme se poblili… kámoš, kterej mi rozbil držku, když jsem mu v tanečních pálil za jeho holkou… Vedle těch průserů byl ale už za socialismu ve svým oboru uznávanej jako jedinečnej. A nepovím vám v kterým oboru, protože byste byli rychle doma.“

„Rytec nebo tak něco,“ řekl Ivan.

„Prostě výtvarník,“ řekl Pepino.

Sladký to ponechal bez komentáře a pokračoval: „Nemyslete si, že padělatelstvím čehokoli se živí. Ten má jinak výnosnej džob! Ale tohle prostě umí taky. Já mu donesu čistý papíry – ty dnes dostanete na černým trhu pro jakékoli doklady po kilech – a on z nich zhotoví dokumenty, v jakých žádná běžná perlustrace neodhalí padělky.“

„To zní dobře, že to není žádný velkovýrobce jednou nohou v kriminále,“ pochválil si Pepino.

„Jsem jeho jediný zákazník. Neplatící zákazník,“ pochlubil s Sladký.

„Jak k tomu padělatelství přišel?“ zajímalo Ivana.

„Tak jak socialistický mocipáni měli talent dělat z Havlů hrdiny, z odborníků zločince a tak podobně,“ pobaveně připomenul Sladký. „Venca měl pochopitelně zabavenej pas. A hučel do mě, že mu ho musím sehnat. Jenže byl na příslušným odboru vnitra zapsanej tak, že to bylo nad moje síly. A tak ať mu prej seženu aspoň prázdnej pas. S ním že už si poradí. A to se mi podařilo.“

„Jo tak tohle teda bylo vo držku. Mohl jste na deset let zahučet v kriminále,“ konstatoval Ivan s respektem.

„Aspoň vidíte, majore, jaký my jsme kámoši. No a na ten pas se stejně falešnou výjezdní doložkou vycestoval za dcerou do Helsinek celkem šestkrát.“

„Tím je mi všechno jasný, pane řediteli. A dost jste mě uklidnil,“ přiznal Ivan.

„Nadále jste si jistý, že v průběhu akce vám bude nejlíp s vlastními doklady?“ zeptal se Sladký.

„Jo. Bude. Protože jakákoli kontrola na silnici nebo na ulici mě odmávne, jakmile ukážu průkazku kriminálky. A nebude se zajímat o moje auto ani o nic jinýho.“

„No… Máte pravdu,“ uznal Sladký.

„Předběžně tedy počítám s příští středou,“ řekl Ivan.

Pak už si jen dohodli další setkání a rozjeli se v desetiminutových rozestupech domů.

Co proběhlo až nečekaně klidně, to byl Pepinův rozhovor s rodiči o Stance. Vysvětlil jim, proč se s ní rozešel, a i když si maminka poplakala, že svatba nebude, nakonec mu oba dali za pravdu, že když ta dívka má takovýhle povahový rys, manželství s ní by byl očistec.

V pondělí před onou osudovou středou se Ivan zastavil u majora Honzla. Ještě za sebou ani pořádně nezavřel dveře a hned řekl: „Ahoj, Jirko. Jak jsme na tom?“

Svůj zájem nepotřeboval nijak zastírat. Šlo přece o jeho lidi.

„Ahoj, posaď se,“ pokynul mu major Honzl. „Svým způsobem jsme na tom výborně. Co ti říká jméno Sergi?“

„Atentátník. Třída. Jestli se moc nemejlím, Interpol ho hledá už dobře dva roky za tři atentáty odvedený v Anglii, dva ve Francii, podepsal se taky v Belgii. Rus, důstojník z Afghánistánu. Hvězda, ale pomalu bude končit. Už překročil čtyřicítku… To jsou tak zhruba moje vědomosti o něm. Měl bych vědět víc?“

„To bys měl. Že tu byl viděný ten den před atentáty na tvý kluky.“

„Ale dej pokoj! Kdo asi tak by ho u nás zaplatil! Naši mafiáni jsou ochotni dát padesát tisíc korun, ale ne dolarů,“ namítl Ivan.

„Pokud jde o Sergiho, musel bys ještě dost přidat,“ odhadoval major Honzl. „A ta hláška je naprosto spolehlivá. Mám ji od kluků ze speciálky,“ mínil odbor boje proti organizovanému zločinu. „Tuhle informaci jim podal osvědčený agent. Kde bys myslel, že byl Sergi viděný?“

„Pod Zimovým autem,“ řekl cynicky s chladným vztekem Ivan.

„Z hlediska našeho vyšetřování na místě daleko lepším. Zajímá se zřejmě o starožitnosti. Navštívil starožitnictví Josefa Špurka.“

„Tím máš případ vyřešený,“ řekl ironicky Ivan.

„Svým způsobem. Stejně jako jsem ti řekl, že svým způsobem jsme na tom s případem výborně,“ řekl suše major Honzl. „Jenomže – než vůbec mohla speciálka zareagovat, po Sergim se slehla zem.“

„O tom přece proboha vůbec nepochybuju,“ řekl Ivan. „Ten se tu mihnul jen na otočku. Pro Rubína a Pavlíka byla maličkost zadat nějakýmu grázlovi, možná rovněž prostřednictvím Plicky a Špurka, zjištění, jakými auty jezdí Ondrák a Zíma a kde v noci parkují. Sergimu – už s tučnou zálohou na švýcarském či jakém kontě – tu pak stačilo jen se otočit. U Špurka převzal informace o obou vozech, v noci to zmáknul, ještě v noci překročil hranici standardním autem pod bůhvíjakým jménem, která neustále střídá. A další den –“

„– je už kdekoli na téhle zeměkouli,“ dokončil otráveně major Honzl.

„Jak jsme na tom s Plickou a Špurkem? Po atentátu taky nebyli k mání,“ řekl Ivan. „Už se vynořili z děr?“

„Z jakýchpak děr?!“ opáčil major Honzl. „Plicka, jak mi osobně vysvětlil pan doktor práv Václav Rubín, je člověk úporně pracovitý. Dva roky neměl den dovolené. Firma ho tedy už přímo přinutila, aby si vzal na měsíc volno a trochu se zrekreoval. Jestli ovšem odpočívá v alpském hotelu anebo na kalifornských plážích, firma mi nemůže posloužit informací, protože vlastníci společnosti nejsou se svými zaměstnanci natolik důvěrní, aby si svěřovali, kde tráví dovolené. Kdyby se ovšem mělo ukázat, že zájem kriminální policie o pana Plicku je důvodný, čemuž by se ovšem pan doktor práv Rubín velice divil, pak by společnost pana Plicku okamžitě propustila, protože si nemůže dovolit skvrnu na své pověsti.“

„Co ty na to… pokud tě rovnou neodváželi na koronárku?“ zeptal se Ivan.

„Já na to velmi, velmi zdvořile, že pro toto mám pochopení. Firma, jejíž banka a dva tucty pozoruhodným způsobem zkrachovaných eseróček připravila klienty a jiné banky zhruba o čtyři miliardy… taková firma si opravdu nemůže dovolit nějakou skvrnu na své bezúhonné pověsti. Na to mi odpověděl pro změnu pan doktor práv Pavlík: Jako byste to, majore, neznal. V podnikání se někdy daří, jindy nedaří. Nám se párkrát nedařilo, taková už jsou rizika podnikatelů i klientů ve svobodném podnikání.“

„Voni jsou bezchybný,“ poznamenal Ivan.

„Taky jsem se jich zeptal, jestli na tu zaslouženou dovolenou neposlali i Josefa Špurka, ten si taky nedá pokoj a neustále jen pracuje, ale ukázalo se, že se jménem Špurk se nikdy nesetkali.“

„Jak by taky mohli,“ poznamenal Ivan. „A co fakt, že Zíma a Ondrák byli odděláni?“

„Představ si, Ivane, že ti dva boží lidé to ani nevěděli. Na televizi se totiž vůbec nedívají, je to tam pořád jen samý krveprolití, ve zpravodajství i ve filmech – kdo má na tohle nervy! Když má člověk chvíli čas, lepší si přečíst nějakou dobrou knihu.“

„Třeba Forsythova Šakala,“ doplnil Ivan.

„Jméno Ondráka a Zímy si nepamatovali, opravdu nemůžou nosit v hlavě jméno každého, kdo je kdy navštívil, ale jestli u nás lůza vraždí už i policajty, je to skandální a mělo by se s tím něco dělat, mínil Pavlík.“

„Svěřils jim sladké tajemství, že pokud jde o atentáty na Zímu a Ondráka, ocitli se v okruhu podezřelých?“ zeptal se Ivan.

„Svěřil. Upřímně je to překvapilo. Pokud jde o ten úplatek nabídnutý Zímovi a Ondrákovi, když si dají pohov – jen krčili rameny. Kdokoli může komukoli nabízet jménem kohosi nějaké úplatky. Kdybychom náhodou věděli, kdo to byl a dalo se mu to prokázat, chtěli by tu informaci, aby na toho člověka okamžitě podali žalobu. Rádi si se mnou pohovořili –“

„Tak to je pokrok či zlom ve vývoji jejich charakterů,“ ušklíbl se Ivan. „S Ondrákem a Zimou se odmítali bavit zcela zásadně, protože na cokoli přišla řeč, bylo předmětem jejich podnikatelských tajemství.“

„Se mnou si pohovořili rádi,“ zdůraznil major Honzl. „Ovšem i jejich trpělivost vůči šikanování kriminálkou, tu hospodářskou, tu pro násilné činy, má svoje meze. Že se ocitli v okruhu podezřelých, pokud jde o jakési atentáty, to pokládají za trapný vtip. A proto ať už je s tou záležitostí víc neobtěžuju. Ano, ať neobtěžuju, pravil mi pan doktor práv Rubín. Až budu mít v ruce obvinění, prosím. Pak se mnou budou mluvit v přítomnosti svých právních zástupců. Pan doktor práv Pavlík zas vyjádřil politování, že vyšetřování tak závažných trestných činů je v rukách zřejmě úplně neschopných lidí, kteří – namísto aby pátrali po skutečných zločincích – konstruují absurdní teorie. Pak není divu, že objasněnost závažných trestných činů je u nás tak povážlivě nízká.“

„Plicka se nepochybně zase vynoří,“ uvažoval Ivan. „Protože není, co mu přišít. A je docela pravděpodobné, že je skutečně na zasloužené dovolené, kterou mu v luxusním balení – za dobře vykonanou práci – Rubín s Pavlíkem dopřáli. A vynoří se nepochybně i Špurk, protože tu má skvěle zavedené starožitnictví nabité cennostmi, vilu na Hanspaulce… Mimochodem, ten kšeft má vzorně vedený,“ upozornil Ivan Honzla. „Příkladně vedené účetnictví, žádné podvody na klientech, ať už kupujících nebo prodávajících.“

„Jistě. Čistý štít – starožitnictví. A za ním bahno. Špurkova manželka nám řekla, že odjel na nákupy do Itálie. Vrátí se asi za týden… A proč by se taky nevrátil? My mu přece můžeme bejt ukradený. Jako bych ho slyšel: Že vycházel v předvečer jakéhosi atentátu z jakéhosi baráku, ze kterého vyšel taky Plicka? Žádného Plicku nezná a při svém povolání vychází z bezpočtu domů. I kdyby si pamatoval, u koho byl, není povinen nám to vykládat a nebude nám to vykládat. To by byli jeho klienti nadšeni, kdyby se dozvěděli, že zveřejňuje jména lidí, kteří prodávají rodinné poklady! O žádném Sergim v životě neslyšel, ale je pravda, že mezi jeho zákazníky jsou i Rusové, Ukrajinci… Tohle bude výsledek mého pohovoru s veskrze počestným starožitníkem panem Josefem Špurkem.“

„Veskrze počestný až na detail, že si tu a tam švihne zprostředkování nějaké té nájemné vraždy,“ podotkl Ivan. „Jak pravil klasik humoru: Nikdo nejsme bez chybičky… Pokud jde o Rubína a Pavlíka, když za tebou zapráskly dveře, mnuli si ruce, jak zas jednou zaváleli.“

„A víš, že ne tak docela? Budeš se divit, ale byli pěkně schlíplí.“

„Toto tvrzení přičítám leda tak tvý vychloubačný povaze,“ odbyl ho Ivan.

„Jo?… Víš vůbec, že nedaleko San Franciska na dálnici havaroval – svou Alfou-Romeo v nepřiměřené rychlosti na mokré dálnici vjel do svodidel a uhořel inženýr Vladimír Lebeda?“

„No neříkej!! Ten třetí grázl, co už to tu zabalil a pláchnul?!“ žasl Ivan. „Jak to víš? A jak to, že my o tom nevíme?“ byl bez sebe Ivan zejména z druhé otázky.

„To se dá vysvětlit prostým faktem, že my jsme podstatně lepší než vy, ale to je skutečnost tak obecně známá, že ji netřeba rozebírat,“ šklebil se major Honzl. „Lebeda zařval druhý den po atentátu na tvý kluky. Jak to vím? Podařilo se mi vybudovat si kontakt uvnitř Rubínova a Pavlíkova aparátu.“

„No to určitě,“ řekl Ivan. „Ještě ten den, co jsem tě na Rubína a Pavlíka poštval, že jo.“

„Ano. Máš pravdu. No… abych v tobě nepěstoval mindráky, tak tedy: jeden můj mládenec má agenta, o kterém předpokládal, že by mohl mít kontakt na Rubínův a Pavlíkův aparát. A ono to okamžitě klaplo.“

„Taky jsme tam samozřejmě měli svůj kontakt,“ řekl Ivan. „Jenomže přes Zímu, a to se teď přerušilo. Ale už zas na tom pracuje další náš člověk… Jirko, není to přímo osudový, že Lebeda skončil stejným způsobem jako Ondrák a Zíma?“

„Že je to přímo osudový, to mi naskočilo okamžitě, a taky jsem toho náležitě využil pro závěrečný efekt svého rozloučení s Rubínem a Pavlíkem. Totiž: ze spisů Ondráka a Zímy vím, že Rubín a Pavlík jsou pověrčiví. Dokonce chorobně pověrčiví. Navštěvují kartářky. Rubín se nedostavil na důležité zasedání, protože když vyšel ráno z vrat své vily, přeběhla mu přes cestu černá kočka. Vrátil se tedy domů. A tak podobně.“

„Já vím,“ přikývl Ivan. „To všechno měl Zíma od toho svýho informátora uvnitř jejich aparátu. Od jejich vnitřního nepřítele.“

„Takže když jsem se zvedal k odchodu a oni huby od ucha k uchu, poznamenal jsem něco v tom smyslu, jaké neštěstí potkalo jejich společníka. A ta osudovost náhody, že vlastně zemřel úplně stejně jako ti dva policajti: výbuch, uhoření… Já osobně jsem dost pověrčivý, pánové. A naše praxe mě v tom pořád víc utvrzuje. Věřili byste, že neviditelná ruka… nikoli trhu, ale jakési vyšší spravedlnosti leckdy srovná to, co my jako kriminálka srovnat nedokážeme?… Pozor na auta, pánové. I když, laskavě jsem se na ně usmál, my víme svoje, že ano. Před osudem se člověk dost dobře na pozoru mít nemůže. Ten je mrcha mstivá, vynalézavá a závistivá. Nejradši zaclupe toho, kdo mu připadá, že už moc vyrostl… Povím ti, Ivane, že byli šedozelení.“

„Seš dobrej,“ ocenil Ivan.

Major Honzl zavrtěl hlavou: „Nejsem dobrej. Vím s absolutní jistotou, že Ondráka a Zímu mají na triku oni dva. A to nejenom že je tu motivace a propojení Plicka – Špurk – Sergi. Hele, Ivane, my dva se přece v lidech vyznáme, dovedeme je přečíst. A u těchhle dvou si přečteš z celýho jejich chování a z podtextu každýho jejich slova arogantní výsměch: my víme, že víš, ale všichni dohromady taky víme, že jsi na nás krátkej. Že na nás je každej krátkej.“

Ivanovi v tu chvíli letělo hlavou, že zavraždění těchhle dvou grázlů naplánoval špatně. Měl by je likvidovat podobně jako tenkrát Wolfa. Aby si před smrtí vyslechli obvinění i ortel a prožili si půlhodinku hrůzy, že došlo i na ně.

„Takže vůbec nejsem dobrej… protože na tyhle dvě kreatury neumím položit ruku… neumím je postavit před soud,“ uzavřel major Honzl.

„Je to chyba systému, a ne tvoje,“ řekl příkře Ivan. „Totiž nebejt na hovno systém, který umožňuje průnik mafií do politiky a korumpování nejvyšších představitelů, moje oddělení mohlo sklapnout past nad Rubínem, Pavlíkem a Lebedou dávno předtím, než byli Zíma s Ondrákem zavražděni.“

„Na to ti můžu povědět jenom: zaplať pámbu, že to mám do důchodu za pár… Tak se měj a zase se zastav,“ řekl major Honzl, když se Ivan zvedl k odchodu.

Ivan si pomyslel, že až se s majorem Honzlem setká příště, to už bude k němu méně sdílný v poskytování informací, protože to už on bude v okruhu podezřelých. Sebeméně ho to však neznepokojovalo. Naopak cítil velké uspokojení nad tím, že teď už i major Honzl sdílí jeho jistotu, že zavraždění Ondráka a Zímy mají na svědomí Rubín a Pavlík. On sám si tím byl neochvějně jistý od prvního okamžiku, ale přece jenom… když člověk – nikoli zločinec – odsoudí někoho k smrti, potřebuje mít pro klid svého svědomí o jeho vině absolutní jistotu.

A z jistoty prosté na jistotu absolutní se teď Ivanova jistota změnila. Cítil se proto dobře. A cítili se tak též Pepino a Sladký, když jim o setkání s majorem Honzlem poreferoval.

Sladký dokonce řekl: „Kdybych věřil na věci nadpřirozené, věřil bych, majore, že asi tak jako si všemohoucí zvolil za nástroj trestu pro Lebedu jeho Alfu-Romeo, za nástroj trestu pro Rubína a Pavlíka si zvolil vás.“

„Děkuju, pane řediteli,“ řekl Ivan. „Já ovšem likvidaci Rubína a Pavlíka sebeméně nepojímám jako trest pro ně, tím méně jako mstu, ale beru to jako pouhé odstranění osob, které by dál páchaly zlo, prostě ničily druhé.“

„To tě sice ctí,“ připustil Pepino, „ale já osobně k brutálním lidem nenávist cítím. A vždycky cítím hluboký uspokojení – stejně jako další stamiliony diváků – když Belmondo v roli policajta chladně a vůbec ne v sebeobraně odpráskne zločince, na kterého je celá justice krátká.“

„Mluvíš mi z duše, Pepino,“ horlivě souhlasil Sladký. „A teď si ještě promrskáme scénář: kdo, kdy, kde, s jakým autem. Mimochodem, panstvo, všechny nasazený auta máte tak vymakaný, že byste se s nima mohli přihlásit na Velkou cenu Monaka.“

Ze všech násilných akcí, které Ivan a Pepino s vlastníky firmy PROTECH uskutečnili, tato byla nejjednodušší jak v přípravě, tak v provedení.

Bylo 20.10, když Ivan s Pepinem přišli do restaurace klubu Elvis. Stoly sice byly obsazeny, ale vrchní, který měl zkušenost s Pepinovým velkorysým spropitným, pro ně stůl okamžitě vykouzlil.

Večeře byla chutná – podávala se tu americká jižanská jídla – a Ivan věděl, že v rámci působení bezstarostným dojmem musí jíst, přestože na jídlo nemá ani pomyšlení. Při večeři i po večeři, kdy se přesunuli do rovněž zaplněné kavárny s barem a i tady dostali protekčně stůl sami pro sebe, se bavili o sportu a autech, a to tak zaujatě, že chvílemi až lehce zvyšovali hlasy.

Mobilní telefon, který měl Pepino v pánské příruční kabele u nohou, zůstal němý, což znamenalo, že zatím je všechno v pořádku: Rubín a Pavlík jsou v Ofelii, Sladký nerušeně zapracoval v domě Odra a všude kolem ticho po pěšině.

Ve 23.01 Pepino zaplatil a nasedli – vše v loudavé pohodě – do Pepinova BMW před klubem. Protože tu okounělo několik lidí, Ivan usedl na místo vedle Pepina za volantem. Jen co byli za rohem, Pepino na to dupl a Ivan se v postranní ulici přehoupl na zadní sedadla. Na podlaze tu měl kabelu s věcmi na převlečení. To, co bude mít v akci na sobě, musí zmizet, proto byly všechny věci nové, aby v jeho šatníku nic nechybělo. Bezpečností posedlý Sladký oblečení i boty koupil v Německu, kde ve velkém obchodním domě vybral nejtuctovější konfekci.

Teď tedy Ivan rychle shodil šedivou koženou bundu, vlněný svetr téže barvy, modré džíny a šedé mokasíny a převlékl se do nového, všechno v černé barvě: zimní tepláková souprava, přes ni vatované nylonové kalhoty a delší bunda z téhož materiálu s velkými kapsami na zip. Nylon byl zvolen proto, že na místě činu patrně neponechá žádná vlákna. Do vnitřní náprsní kapsy bundy si vložil složku se svými doklady a klíče a uzavřel ji na zip. Přesvědčil se, že ve vnějších náprsních kapsách rovněž zavřených na zip má klíčky od obou vozů, které použije. Obul si teplé kotníčkové boty, miniaturní mobilní telefon si vložil do pravé kapsy bundy a k zápěstí pravé ruky si poutkem připevnil malou baterku tak, že ji mohl mít v rukávu nebo v dlani. Kolem zápěstí levé ruky měl poutko s klíčem od domu Odra. Černého kulicha si narazil hluboko do čela, nasadil si brýle s velkými skly a širokými obroučkami, a když si zatáhl kapuci bundy, z celého jeho obličeje byly vidět pouze brýle a část nosu. Nakonec si natáhl speciální rukavice, které měly minimalizovat pachové stopy na materiálu, jehož se dotkne.

Byl vypraven ve chvíli, kdy Pepino míjel Masarykovo nádraží a brzdil na neosvětleném místě. Současně odemykal schránku v palubní desce, vyndal pistoli a podal ji dozadu Ivanovi.

Byla to pistole, kterou dal Ivanovi pro tuto noc Sladký. Svoji Ivan ponechal doma.

Bylo 23.09, když Ivan rychle opustil Pepinovo auto, poklusem popoběhl za roh a tam vklouzl do auta, za jehož volantem seděl Sladký. Vyměnili si jenom potřebné informace a víc se jim už mluvit nechtělo.

Ve 23.20 v temné hloubětínské uličce Ivan vyskočil z vozu Sladkého a s pistolí v ruce, protože bezpečně to tu určitě nevyhlíželo, přeběhl do sousední, rovněž temné uličky jménem Zvonková, kde Dany a Robi hned po setmění zaparkovali vedle sebe tmavě zelený a tmavě modrý favorit a podali strýcovi hlášku, kde přesně auta stojí: u krámku s nápisem Mandl.

Ivan v běhu vyjmul z pravé vnější náprsní kapsy bundy klíček od zeleného favoritu – v kapse levé měl klíček od favoritu modrého – a když se posadil za volant, odložil zbraň na sousední sedadlo a zakryl ji připravenými novinami.

Celá akce byla promyšlena a nacvičena do posledního detailu.

Když Ivan ve Zvonkové startoval, hodiny na palubní desce ukazovaly 23.22.

Rovněž ve 23.22 Pepino zajížděl svým BMW do garáže na Jižním Městě a rovněž s pistolí v ruce – nebezpečně to tu sice nevypadalo, ale poslední loupežné přepadení se tu odehrálo v předvčerejší noc – a s kabelou Ivanových věcí v ruce druhé doběhl těch sto metrů k domu. Když odemkl dveře bytu, rozespalý Klark mu oznámil, že se jde do ulic, a tak s ním Pepino nenadšeně vyběhl, stále ještě mobilní telefon v kapse a pistoli v ruce. Naštěstí bylo tak sychravo, že toho měl Klark za pět minut dost a neohlížeje se na Pepina – byl zvyklý, že je to vždy rodina, která ho následuje, a nikoli snad naopak – se řítil zpátky k domu.

„Tuhle nohu mi, blbče, meješ už potřetí,“ obořil se na Pepina Klark, když mu – myšlenkami v Hloubětíně – v koupelně umýval packy, břicho a čumák.

Pak si Klark vyskočil v obývacím pokoji do křesla se svým přehozem, Pepino se s telefonem u ruky svezl do křesla protějšího, a Klark se slovy: „S tebou je dneska ještě větší nuda než normálně,“ vzápětí usnul.

Zato Pepino byl příští hodiny napjatě bdělý.

Bylo 23.28, když byl Ivan na místě a tmavě zeleného favorita zaparkoval těsně u plotu proti sousednímu domu Odry. Vůz zamkl, klíček vrátil do pravé náprsní kapsy, uzavřel ji zipem a tmou se s pistolí v ruce rozeběhl k zadnímu vchodu do domu Odra. To už měl ze zápěstí sejmuté poutko s klíčem.

Dům odemkl hladce, opět za sebou zamkl, klíč i s poutkem ponechal v zámku. Plánek domu, který mu načrtl a zase hned zničil Sladký, měl ofotografovaný v hlavě. Za pomoci úzkého pruhu světla baterky se snadno orientoval, s pistolí stále v ruce vyběhl do šestého, posledního poschodí, kde dveře na půdu byly pootevřeny a zevnitř v nich trčel klíč, kterým hned otočil.

V jednom koutě půdy bylo naskládáno harampádí, prastarý polorozpadlý nábytek. Ivan sáhl pod otoman se střapci a vytáhl kabelu. Vyjmul z ní snajprovku a stativ, vložil do ní pistoli. Nacvičenými pohyby bleskurychle rozložil a postavil stativ, připravil zbraň a otevřel malý díl okna. Bylo tak temno, že vyšší poschodí domů na náměstí, kam nedosahovalo pouliční světlo, vůbec neviděl. Neon Ofelie nad vstupem do erotického klubu však zářil jasně.

Ivan si vstupní dveře zaměřil infradalekohledem snajprovky a pak už mu zbývalo jenom čekat.

Bylo to čekání naplněné ostrým střehem, protože co chvíli různí muži a sem tam i nějaká žena do Ofelie přijížděli nebo ji zas opouštěli. Ivan musel ve zlomcích vteřin rozpoznávat jejich tváře, aby bleskově zareagoval. Věděl, že Rubína a Pavlíka bude mít na mušce pouze pár vteřin, než několika kroky přejdou chodník a vozovku a nasednou do auta.

Byla tu však ještě další rizika, proč by musel akci odpískat. Kdyby ti dva vyšli společně s hloučkem jiných osob, nemohl by výstřely riskovat. Anebo kdyby nevyšli oba současně. Po tom prvním by vystřelit nemohl, protože jakmile by se skácel k zemi, strhl by se frmol, v němž by už druhého nedostal. Nemluvě o tom, že ten by pak opouštěl Ofelii leda v obrněném vozidle, jímž by pro něho ministr obrany přijel až k baldachýnové posteli bordelu.

Ivan si zakázal myslet na to, že akci dnes možná odpíská a bude ji muset opakovat – opět za bezměsíčné noci. Otravné bylo už samotné pomyšlení, že takhle tu může trčet třeba tři hodiny, protože ti dva bastardi se výtečně baví a nechce se jim zvednout zadky. A jen díky velice teplému oblečení tu necvakal zuby.

Přálo mu však štěstí.

Bylo pouhých 0.13, když se ve vchodu Ofelie vynořil olysalý pupkáč s vousem, v němž Ivan snadno rozpoznal Rubína. Následovaly vteřiny mučivého napětí, vynoří-li se též druhý grázl. A jestli dřív než se objeví, nezmizí Rubín v autě.

Nestalo se tak. Rubín se zastavil na okraji chodníku, naposled ve svém životě si zívl na celé kolo a zapálil si svoji poslední cigaretu. A spokojeně si vykuřoval, dokud – po půldruhé minutě – nevyšel z Ofelie vyčouhlý elegán s šedým vlasem a úzkým knírkem. Pavlík.

Ivan nejdřív vystřelil na Rubína a vzápětí na Pavlíka, než mu dojde, co se děje, a pořítí se k autu nebo zpět do Ofelie.

Oba zasáhl do hlavy.

Věděl, že nemohou nebýt mrtvi.

Bylo to tak prosté.

Co se okolo jejich těl dělo dál, to už neviděl, protože bleskurychle sebral nábojnice, složil snajprovku i stativ a vrazil je do kabely u nohou, z níž vyjmul pistoli. V běhu odemkl dveře půdy, vytrhl klíč ze zámku a hnal se po schodech dolů. Odemkl vstupní dveře, opět vytrhl klíč ze zámku a s kabelou přes rameno a s pistolí v ruce uháněl k autu. Současně druhou rukou vyndaval klíček od auta ze zevní náprsní kapsy a nechal do ní vklouznout oba klíče z Odry. Zip zatahoval v okamžiku, kdy byl na krok od auta.

V autě se okamžitě zamkl, pistoli hodil na vedlejší sedadlo, kabelu na zem a vyrazil. Jakmile se ocitl na ulici, jel už rychlostí nikoli nápadnou a pistoli zase zakryl novinami.

Dvě rány uslyšeli a Rubína a Pavlíka padnout k zemi uviděli infradalekohledem taky Dany a Robi v černém fiatu zaparkovaném na opačném konci náměstí v samém ústí Sněžné ulice. Přesně podle strýcovy instrukce se okamžitě odlepili od chodníku, přiměřenou rychlostí projeli Sněžnou ulicí a ujížděli do Zvonkové. Za volantem Dany, vzadu Robi, který sotva odhodil infradalekohled, zmáčkl knoflík na mobilním telefonu, který mu vytočil číslo telefonu v oplu.

„Zdařbůh,“ ozval se strýc.

„Promiňte, to je omyl,“ řekl Robi a zavěsil.

Tím se Sladký dozvěděl, že akce skončila dvěma úspěšnými zásahy. Svědomitě vyčkal, dokud v infradalekohledu neuviděl vyběhnout z domu Ivana s taškou a odjet. Pak se taky spěšně vzdálil, ovšem jiným směrem. Teď už mu zbývalo jenom odjet do Liboce a vyčkávat tam na sjíždějící se vozy.

Dany s Robim byli ve Zvonkové ulici během několika minut a zaparkovali tu opět podle přesné strýcovy instrukce tak, aby tmavě modrého favorita měli asi třicet metrů před sebou. Věděli, že tmavě zeleným favoritem přijede za pár minut pan X. Jejich úkolem je čekat, až se přemístí do modrého favoritu. Chvilku to potrvá, protože pan X se bude převlékat. A oni v žádném případě nepoužijí infradalekohled, aby se přesvědčili, co se v autě děje. Kdyby jim ovšem pan X pokynul, aby k němu popojeli, anebo by k nim sám přistoupil a o cokoli je požádal, či nějak změnil dané instrukce, bez zbytečných otázek mu vyhoví.

Teprve až pan X odjede modrým favoritem, do zeleného favoritu si přesedne Robi a odjede s ním do Liboce. Pojede opatrně, aby neriskoval zastavení dopraváky – v autě má nebezpečný náklad. Tři minuty za ním vyjede do Liboce Dany s fiatem.

Takže teď tu Robi a Dany mlčky trčeli ve Zvonkové ulici ve starém, ale dobře vytopeném fiatu s perfektním motorem, zamčeni, ozbrojeni a ve střehu, co se děje kolem. Dle harmonogramu měl zelený favorit přijet pár minut po nich.

Ivan k nim mířil pomaleji, než bylo za volantem jeho zvykem, protože věděl, jak osudová by byla jakákoli nehoda, když snajprovku, z níž vyšly smrtelné rány, má v tašce vedle sebe.

Když se blížil k refýži tramvaje, na níž stál jediný člověk, z neonem osvětlené diskotéky se vyhrnula mládež a zamířila k ostrůvku tramvajové zastávky. Tři kluci a dvě holky. Ivan znal potrhlost mladých, proto zpomalil takřka do kroku ve chvíli, kdy kolem nich projížděl, ale právě v tom okamžiku jeden z pošťuchujících se kluků vrazil do druhého tak, že ten padl Ivanovi – naštěstí nikoli pod kola, ale na kapotu. Odtud sjel na vozovku, ale to už vůz stál.

Jakmile to Ivan zašlápl, snajprovka-nesnajprovka vyrazil z vozu, kluka popadl a postavil na nohy.

„Je ti něco?!“ zakřičel. Věděl, že nic moc se mu přihodit nemohlo, ale přece jenom… „Jak je ti? Uhodil ses? Nestalo se ti nic? Bolí tě něco?… No tak, mluv!“ naléhal na něho mírně, protože kluk vypadal dost vyplašeně.

„No jo… Nic mi není…“ zablábolil kluk a otočil se k tomu druhému: „Ty vole!“

„Fakt si vůl, Tóny,“ zaječela jedna holka.

Tóny zřejmě nebyl žádný otrlec, protože na Ivana zaskuhral: „Nezlobte se, pane. A jenom nevolejte poldy, táta by mě rozšlapal… Není ti přece nic, viď, Gery? Že ne?!“

„Je mi tak dobře, že ti hned rozbiju držku,“ už se našel Gery.

Vtom přijela tramvaj, mládež včetně Geryho do ní naskákala a holky Ivanovi dokonce zamávaly.

Když se Ivan vrátil za volant, byl sice vzteklý, ale ruce se mu nezachvěly a košili měl suchou.

Vjel do Zvonkové ulice, míjel černého fiata s Danym a s Robim a zaparkoval na tomtéž místě vedle modrého favoritu, odkud předtím vyjel. V noci to místo už nikdo neobsadil.

Když Ivan vypnul motor, v zamčeném autě hodil dozadu kabelu se snajprovkou a pistoli a přehoupl se na zadní sedadla. Tašku vrazil do zavazadlového prostoru a vyndal si odtud druhou kabelu, v níž měl další nové věci na převlečení, aby v tomto autě zůstalo svrchní oblečení a boty, které měl na sobě v akci. Ponechal si jenom tepláky a kulicha. Jakmile svlékl rukavice, okamžitě si navlékl druhé. Přes tepláky si natáhl volné džíny a vínovou bundu, přezul se a vyprázdnil kapsy bundy odložené. Vzal si jenom svoje doklady, klíče, pistoli a klíček od druhého favoritu. Všechno ostatní včetně šatstva naházel do kabely, rovněž ji vrazil do kufru, vyskočil z auta, jehož dveře zevnitř zajistil západkou tak, aby po zabouchnutí byl vůz zamčený… naskočil do tmavě modrého favoritu a vzápětí odtud zmizel.

Konečně ujížděl domů.

Na Jižním Městě auto zaparkoval na neosvětleném místě asi pět set metrů od domu, kde bydlel, kulicha si obrátil naruby, takže teď byl vínově červený jako bunda, pistoli si zasunul za opasek, zamkl auto a poklusem uháněl k domovu. Bunda i kulich byly velmi podobné tomu, v čem ho tu lidé často vídali běhat s Dorou. Kdyby ho teď někdo známý potkal cestou domů anebo v domě, udýchaný prohodí, že nemohl spát, tak si udělal kolečko sídlištěm.

Všude však bylo v tuto hodinu mrtvo, nepotkal nikoho. Tiché setmělé domy, chodníky lemované řadami spících aut.

Doma jen vyťukal Pepinovo číslo, nechal třikrát zazvonit, zavěsil a opustil byt, stále oblečený jak přišel, pistoli stále za opaskem. Prošel spojovací chodbou do sousedního domu. Opět nikoho nepotkal a vklouzl do Pepinových již pootevřených dveří.

Když za ním bezpečnostní dveře zaklaply, na otázku v Pepinových očích řekl: „Dostal jsem je, kurvy, oba.“

„Gratuluju,“ vydechl Pepino a okamžitě zahartusil: „A teď pohni! Naval klíček od auta a pistoli… A tadyhle je taška s tvými věcmi. Tempo, ať padám do Liboce.“

„Dones mi něco ledovýho k pití,“ požádal Ivan a začal se převlékat – konečně do svých věcí, které cestou z Elvis klubu ponechal v Pepinově BMW.

Pepino mu donesl z lednice velkou sklenici ananasového džusu s grepem, který sám z čerstvého ovoce zhotovoval, a všechno, co Ivan svlékal, cpal do kabely. I tyto věci zmizí v libockém krytu a kromě nepoužité pistole budou zlikvidovány.

Mezitím Ivan stručně popsal, co se mu přihodilo s haranty.

Pepino na jejich hlavy upustil několik kleteb, ale rychle se s Ivanem shodli, že o nic nejde. Neboť i kdyby došlo na nepravděpodobné…

I kdyby dal někdo policii popis auta parkujícího za domem Odra… I kdyby si poté, co by popis tohoto auta byl zveřejněn, někdo z harantů uvědomil, že nedaleko místa činu s takovým autem měli kolizi… Co by asi tak mohli říct o řidiči? Jak by ho popsali? Z Ivanovy tváře nemohli vidět prakticky nic kromě očí za brýlemi, notabene ve velmi špatném osvětlení tramvajové zastávky. Pravda, slyšeli jeho hlas, ale zaslechnutých pár slov, navíc ve vypjaté situaci, rychle z paměti vyprchá. A pokud jde o číslo auta, takové číslo neexistuje. Anebo patří bůhvíjakému vozu. Ale co především, hned zítra, vlastně ještě dnes, protože už je po půlnoci, z tohoto auta zůstane jen neidentifikovatelná kostka hmoty. Na území Spolkové republiky Německo.

„V kolik hodin jsi střílel?“ zeptal se Pepino, ale už podle toho, jak brzy je Ivan doma, věděl, že čas je dobrý.

„Ve čtvrt na jednu,“ potvrdil mu to Ivan. „Takže kdyby došlo na alibi, stačí, když se spleteš o hodinu. Z Elvisu jsme odcházeli po půlnoci a okolo čtvrt na jednu jsi mě vysazoval za Masarykovým nádražím.“

„Bezvadný,“ řekl Pepino.

Ivan mu ještě upřesnil, kde tmavě modrý favorit stojí, odešel domů a pár minut po něm vyrazil Pepino, pistoli za opaskem, kabelu s věcmi, které tu odložil Ivan, přes rameno.

Za chvíli už ujížděl do Liboce.

Za Libocí měla firma PROTECH velký areál skladišť, který nedávno kompletně zmodernizovala a uvedla do provozu. Jeden objekt však obchodně využívaný nebyl. Proti násilnému vniknutí, které přicházelo v úvahu pouze jedinými vraty, protože okna tu nebyla, byl zajištěn nejmodernější bezpečnostní technikou.

Uvnitř byla hala s dlažbou, do které by se dvacet aut určitě pohodlně postavilo. Z jedné strany haly vedly dveře do tří kanceláří, vybavených telefony, počítači a podobně, ale používal je výhradně Sladký, a to už jen zcela výjimečně od té doby, co firma PROTECH zlikvidovala svoje nelegální obchodování. Na opačném konci haly byla dobře vybavená autodílna a poloautomatické zařízení k umývání aut včetně spodků. V celém objektu klimatizace zajišťovala čerstvý vzduch a příjemnou teplotu.

Do prvního poschodí vedlo schodiště, ale prostory tam zatím využívány nebyly.

Pod halou byl prostorný kryt o několika místnostech. Vstup do něho byl dokonale utajený a možný jen na povel počítače.

Do tohoto objektu zaměstnanci firmy PROTECH včetně těch, kteří pracovali v přilehlých skladištních objektech, neměli přístup. Objekt Zet, jak ho pokřtil generální ředitel Mrožek a ujalo se to – Zet jako ztrátový, což svou nevyužívaností byl – byl zrekonstruován a vybaven pouze proto, aby posloužil v krizových situacích a při utajovaných akcích, jako byla právě tato. Tak třeba o krytu, který vybudovala švédská firma, jejíž specialisté sem za tímto účelem přijeli, o tomto krytu věděli pouze ředitelé firmy PROTECH a od minulých kriminálních aktivit též Ivan a Pepino, Kája a Dany s Robim.

Když se Pepino blížil k tomuto areálu, spojil se telefonem se Sladkým.

„Ještě sedíte nad těma smlouvama, šéfe?“ zeptal se.

„Jo, musíš mi pomoct,“ odpověděl Sladký.

To znamenalo, že Pepino může do objektu Zet vjet, protože Sladký zajistí, aby se nemíjel s Kájou ani s jeho syny. Navzájem se sice znali, ale nadále neměli vědět, že Pepino na poli těchto výjimečných akcí s jejich příbuzným spolupracuje.

Pepino zastavil před masivními kovovými vraty, která by hravě odolala i ostřelování, a na kapesním počítači vyťukal kód. Vrata se rozestoupila, a když jimi projel do haly, zase hned za ním tiše zapadla. Podle harmonogramu zajel do té části haly, kde byly kanceláře, tady z auta vystoupil a vešel do prostřední místnosti, aby tu počkal na Sladkého. Zatím nikoho neviděl, jen z opačného konce haly sem pronikaly zvuky práce na autě.

Sladký se objevil vzápětí.

„Ivan je v pořádku doma?“ zeptal se. „Žádné komplikace?“

Na nic jiného se ptát nemusel, protože o přesně zacílených kulkách ho informovali kluci.

„Jeden zádrhel se vyskytl, ale nic vážného,“ řekl Pepino a stručně popsal Ivanův střet s mládeží.

„Kruci, ten zelenej favorit má pech,“ naštval se Sladký. „Představ si, Pepino, že když byl Ivan v baráku, okolo auta se mu ochomejtal nějaký chlápek s baterkou. Když už jsem z toho začal bejt nervózní a málem jsem Ivana stáhnul z akce, ukázalo se, že chlap hledá kočku. Naštěstí se vynořila, on ji popad a zašel s ní do domu. Hned ten barák vedle Odry,“ líčil Sladký, který okolí zadního vchodu do Odry plynule sledoval dalekohledem pro noční vidění.

„No tak to je teda radost. Za pár hodin začnou policajti obcházet baráky, co kdo viděl a slyšel, a tenhle chlápek jim může dát přesný popis zelenýho favorita. Přesně tohle nám chybělo! Při troše smůly, až se popis zveřejní, haranti si vzpomenou na incident u zastávky kilometr od Javorového náměstí,“ nahlas uvažoval Pepino znova to, co už probrali s Ivanem, „a budou uhánět na policii, aby se jako důležití svědkové objevili v televizi.“

Nakonec Pepino a Sladký dospěli k témuž závěru, k jakému předtím došel Pepino s Ivanem: i kdyby haranti policajtům řidiče popsali, ti z toho nic moc nevytěží. Nestačí to ani na vypracování identikitu. Ovšem pravděpodobnost, že popis zeleného favoritu bude zveřejněn a haranti se mohou na policii přihlásit, se teď výrazně zvýšila.

„No nic,“ přerušil chvilku mlčení Sladký. „Zelenej favorit, přezutej a vymytej, s novým číslem a papírama teď už frčí na hranici. Před chvílí s ním Dany odjel. Teď makáme na mým oplu, aby s ním vyrazil Robi. Za pár hodin tyhle auta zmizí z povrchu země.“

„Blbý, že vám s těmi auty nemohu pomoct,“ řekl Pepino.

„To tedy nemůžeš. Vím o lepších příležitostech, kde by ses mohl setkat s naší rodinou, než zrovna teď a tady,“ trval na svém Sladký. „Ale pomoc ani není zapotřebí. S vybavením, jaký tu máme, to bezvadně odsejpá. Za chvíli odfrčí Robi s oplem a tím máme z krku dvě nejprofláknutější auta. Pak už si jen pohrajeme s Ivanovým modrým favoritem a s fiatem, co v něm dřepěli kluci. Hodíme je s Kájou zpátky do bazaru a jde se spát. Kájův volkswagen se tu do zejtřka nezblázní. Prostě všechno šlape podle harmonogramu.“

„Sejmutý gumy hned házíte do krytu?“ ujistil se Pepino a Sladký mu odpověděl:

„Ne. Nejžhavější corpus delicti tu nechám povalovat!… Neblbni, Pepi. Dole už jsou gumy jak ze zelenýho favoritu, tak z opla, i Ivanovy věci.“

„Jsem trochu nervózní z těch dvou kolizí kolem zelenýho favoritu,“ přiznal Pepino. „Při minulých akcích se nám ani náznakem nepřihodilo nic, co by ohrozilo naši bezpečnost.“

„To je sice pravda,“ připustil Sladký, „jenomže všechny ty předchozí akce už samy o sobě přinášely podstatně vyšší rizika než tahle akce. Byly mnohem komplikovanější.“

„Noo… máte pravdu,“ zvedl se Pepino. Strach o Ivana měl dál.

„Nedá se nic dělat, Ivana teď musíš vzbudit a o tom chlápkovi s kočkou mu říct.“

„To je mi jasný.“

„Dojdu za Kájou a za Robim, aby se sem teď nepřipletli,“ vykročil ke dveřím Sladký.

Za okamžik byl zpátky: „Chvíli počkej. Robi právě odjíždí. A přistavím Kájovi druhýho favorita k práci.“

„Je v něm další taška s Ivanovými věcmi,“ připomenul Pepino.

„Já vím.“

Když se Sladký vrátil, podal Pepinovi klíček od porsche, kterého měl připraveného v hale. Byl to už normální vůz z autoparku ředitelství firmy PROTECH.

„Jste bezvadnej, řediteli,“ řekl vřele Pepino, ještě než odešel z kanceláře. „A zejtra si pořádně pospěte aspoň do oběda.“

„Však ty z postele taky před polednem nevylezeš,“ mínil Sladký.

„To si myslíte vy, šéfe. Protože doma nemáte žádný hovado, který – když nevylezete z pelechu do osmi hodin – začne se po vás procházet.“

„Proč jsi nedal na dnešní noc Klarka k vašim? Proč ho ausgerechnet dneska musíš mít ty?“ podivil se Sladký.

„Protože von ausgrechnet dneska s našima nemluví. Jsou rozhádaný, protože k obědu byly špagety, ty on nenávidí, a tak se na mámu nafrknul.“

„Jo tak to je něco jinýho,“ přikývl Sladký.

Ve čtvrtek ráno nebylo na Ivanovi poznat, jakou má za sebou noc a že spal dvě hodiny. Jednak to při jeho povolání nebyla žádná mimořádná událost, jednak střídavé proudy horké a studené vody pod sprchou dokázaly v dobrém slova smyslu svoje.

Do práce odjížděl dvěma kolizemi zeleného favoritu neznepokojen.

Bylo půl deváté, když dotelefonoval s Ilonou a do jeho kanceláře vstoupil major Honzl.

„Ahoj, Jirko. Posaď se. Máš pro mě zas nějakou dobrou zprávu?“

„Záleží na tom, čemu říkáš dobrá zpráva,“ opáčil major Honzl.

„Například že při další havárii auta uhořel Rubín nebo Pavlík,“ narážel Ivan na havárii Lebedy, kterou mu Honzl v pondělí oznámil.

„No tak to potom pro tebe mám hned dvě dobré zprávy,“ řekl major Honzl. Chviličku se odmlčel a pak řekl: „Dneska v noci zařvali oba.“

Ivan na něho pár vteřin nechápavě civěl a pak se zeptal: „Chceš říct, že Rubín a Pavlík?“

„Jo. Přesně tohle chci říct. Někdo je odprásknul.“

„Kecáš – abys mi udělal radost.“

„Nekecám.“

„Kde je odpráskli?“

„V Ofelii,“ odpověděl major Honzl a Ivan vzal na vědomí první léčku.

„To je ten jejich bordel v Hloubětíně. Byli volové, že gorily nechávali před barákem v autě. Mít ty prachy, co oni, a mít na svědomí, co oni, jezdil bych s trojnásobným počtem goril, aby mi nejen hlídaly auto před náloží, ale aby mě taky hlídaly uvnitř… Co kurvy? Stalo se ještě někomu něco? Předpokládám, že došlo k přestřelce. Rubín a Pavlík chodili ozbrojení.“

„Žádná přestřelka. Neměli šanci. Byl to snajpr.“

„No to už jistě,“ řekl s despektem Ivan. „A pálil z cinkostu na postel nebo z lustru na sofa.“

„Počkej, nebylo to přímo v baráku, ale před ním.“

„Jo tak,“ pokýval hlavou Ivan. „No, není to práce, kterou bych ti záviděl.“

„Protože motiv mělo tisíc osob?“

„Přidej ještě pár nul a bude to tak akorát.“

„Za á konkurence stejně špinavá jako oni. Za bé zhrzení – podvedení a okradení,“ vypočítával major Honzl.

„Jo. Pokud jde o motiv,“ přikývl Ivan. „Pokud ale jde o možnost, můžeš zas ty nuly škrtnout. Není zas až tolik lidí, co si můžou dovolit zaplacení snajpra a navíc vědí, jak si ho obstarat. Případně lidí, co se s tou snajprovkou dovedou sami přilepit za komín a správně pálit.“

„Čemu se směješ?“ zeptal se major Honzl.

„Ale… tak mě napadlo, když už sem Sergi vážil cestu, jestli tady toho nezmáknul víc. Jako snajpr přece začínal, tuším, v USA. Jenže tu správnou kariéru udělal, až když přesedlal na nálože.“

Zasmál se i major Honzl: „Sranda by to byla. A dokonce to není vyloučeno, protože on přece sotva věděl, pro koho ve skutečnosti pracuje. A i kdyby věděl, že jeho chlebodárci jsou Rubín a Pavlík, proč by nevoddělal i je, kdyby ho za to zaplatil zas někdo další?“

„Přesně tak by se mi to líbilo. Škoda že už víme, že Sergi zdrhnul přes Rozvadov ještě tu noc, co tu odvedl práci na mých lidech.“

„Jak to, že to víš?“ podivil se major Honzl.

„Vím všechno, co se v baráku šustne, co kdo ví a co kdo neví,“ řekl Ivan a major Honzl věděl, že ani moc nepřehání.

„Ale proč jsem za tebou přišel. Kšefty Rubína a Pavlíka máte zmapovaný. Potřebuju, abys mi dal tipy, kdo byli největší nepřátelé těch dvou, a to z řad těch, kdo si mohli snajpra obstarat a zaplatit,“ požádal major Honzl.

„Do oběda ti to hodím,“ slíbil Ivan.

„Díky,“ zvedl se major Honzl a už na odchodu dodal: „V širším kruhu podezřelých se ocitá i tvoje oddělení a v nejširším kruhu policajti vůbec.“

„O tom nepochybuju,“ souhlasil Ivan. „A abych ti ušetřil cestu na střelnici a bádání v záznamech, tak nejlepší střelec v našem týmu jsem já, po mně s dost velkým odstupem Ruda Hájek a třetí byl Ondrák. Motiv máme všichni jak hrom. Potíž by byla se sehnáním snajprovky tak narychlo, a hlavně ty jejich ceny.“

„Nemyslím si, že to byl někdo z vás. Kdybych si to myslel, požádám, ať to vyšetřuje někdo jinej,“ řekl major Honzl.

„To není moc profesionální,“ poznamenal Ivan.

„Tak ambiciózní nejsem, aby se mi chtělo stisknout pod krkem policajta za to, že vodprásknul vrahy policajtů,“ přiznal major Honzl.

„Když už jsme v tý hodině pravdy,“ řekl Ivan, „já se ti přiznám, že by se mi nijak zvlášť nechtělo stisknout pod krkem nikoho, kdo zavraždil vrahy policajtů… ale co víc: nechtělo by se mi stisknout nikoho, kdo oddělal jakýhokoli vraha, pokud by ovšem nebyli oba stejný kurvy, který si vyřizují svoje špinavý účty.“

Když se Ivan ukázal u majora Honzla v půl jedné, ten mu hned řekl: „Trochu jsme se pohnuli. Máme popis auta, který si za barákem zaparkoval ten snajpr.“

„Stejně bylo kradený,“ mínil Ivan.

*

Dvaapadesátiletému číšníkovi Eduardu Melíškovi a jeho o pár let mladší ženě připadalo ohromně vzrušující, že je policisté vyslýchají.

Když příslušníci kriminálky chodili ve čtvrtek už od rána po nájemnících, kteří mohli z oken vidět na místo, kde policejní psi vystopovali snajprovo auto, většinou se nikde nedozvonili a věděli, že budou muset přijít znova večer. U Melíšků však měli štěstí. Paní Melíšková byla žena v domácnosti. A oba policisty ochotně pozvala dál.

„Jo, vím, co se v noci semlelo, na náměstí byl pěknej virvál. Koukali jsme na to s mužem z okna. Vrací se z práce po půl dvanáctý. Je číšník. Dělá v restauraci támhle kousek za náměstím. Ještě jsme nespali, když padly ty výstřely. Chodíme si lehnout hodně po půlnoci. Já už za ty léta najela na manželův režim. A on když přijde z práce, chce si ještě popovídat, někdy mu taky natočím na video, co bylo večer zajímavýho v televizi,“ vykládala řečná paní Melíšková.

To už před policisty stály šálky s kávou a domácí moučník. Tak lákavý, že neodolali.

„Kterým vchodem do domu manžel přišel? Předním, nebo zadním?“ zeptal se podporučík Sláma.

„Předním, pochopitelné. Vždycky předním. Zadem chodíme leda s odpadkama do popelnic. A taky pouštíme dozadu kočku, jsou tam ty keře a pár stromů, ale vypouštíme ji jenom oknem.“

Manželé Melíškovi bydleli v přízemí a do zadního traktu měli obrácena okna z kuchyně a z jednoho pokoje, druhé dva pokoje hleděly na náměstí.

„A co na dnešek v noci? Pouštěli jste kočku?“ zeptal se podporučík Jirotka.

„Pustím ji vždycky po zprávách, okno nechám pootevřený… bát se nemusím, máme na všech oknech mříže, to víte, dneska – přízemí! No a ona se tak za hodinu vrátí. Vůbec není toulavá.“

„Když jste ji včera večer vypouštěla, nějaké auto u plotu proti vašim oknům nestálo?“ zeptal se podporučík Jirotka, ale v kladnou odpověď nedoufal. Snajpr tu byl sotva už v osm hodin.

„Anebo když jste pak okno zavírala?“ doplnil podporučík Sláma.

„Já jsem k tomu oknu lítala pořád. Teda každou chvíli. Deset pryč, jedenáct pryč a Líza pořád nikde. To udělá málokdy. A už vůbec ne v zimě… Jo, auto? Ne, auto jsem tam neviděla. Vona taky byla tma jak v ranci. Už jsem byla nervózní, aby tu byl manžel a šel se po Líze kouknout.“

„A šel?“ zeptali se současně oba policisté, protože jim bylo jasné – podle toho, že Melíšek přišel domů zhruba čtyřicet minut před výstřely – že mohl hledat kočku v době, kdy už tu snajprovo auto nejspíš stálo.

„Aby nešel! Když jsem mu řekla, že Líza ještě není doma, ani se nesvlík, vzal baterku a šel. Za chvíli se s ní vrátil. Ona vám přiběhne jak pejsek, když ji zavoláte.“

„Paní Melíšková, probudila byste manžela?“ požádal podporučík Jirotka.

„Klidně. Za chvíli by stejně vstal. Vezměte si ještě koláč. A doleju vám kávu, jo? Bude mu to chvíli trvat.“

Pan Melíšek se sice objevil až za deset minut, ale už oholený a oblečený.

Po několika větách formalit a zdvořilosti se podporučík Sláma zeptal: „Pane Melíšku, vzpomněl byste si, v kolik hodin jste šel včera v noci hledat kočku?“

„Po půl dvanáctý. Po půl dvanáctý vždycky přicházím domů. A včera se nedělo nic výjimečnýho. Myslím jako v podniku. Zavíráme v jedenáct.“

„Střílelo se ve čtvrt na jednu,“ řekl podporučík Jirotka.

„To by tak odpovídalo. Vrátil jsem se s kočkou, pak jsme se ženou chvíli koukali na televizi… A pak propuknul ten brajgl.“

„Pane Melíšku, když jste hledal Lízu, nebylo u plotu nějaké auto?“ zeptal se podporučík Sláma.

„To víte, že bylo. Přece to, co se nám pod ním Líza schovala,“ řekl pan Melíšek a policistům poskočilo srdce, že šlapání schodů končí.

Než mohli položit další otázku, paní Melíšková řekla: „Tak vona se schovala pod auto? A žes nic neřek?“

„Co bych měl říkat? Hlavně že jsem ji přines, ne? Říct ti, že byla pod nějakým autem, budeš šílet, co se jí mohlo stát, kdyby se to auto rozjelo. Nebo tak něco.“

„Taky že jo. Kdyby se jí něco stalo, tak nás Miluška zblázní. Jako dcera, víte, pánové. Našla ji jako ubohý hladový kotě na ulici. A přivezla nám ji. Studuje v Brně a bydlí na koleji. Tam kočku mít nemůže. A Lízinku miluje.“

„Moje dcera má taky kočku. Ninu. A taky ji miluje,“ řekl podbízivě podporučík Jirotka, aby se vetřel do přízně. Jeho dcera byla sice osmiletý Petr a Nina byla dobrman, ale to nehrálo roli. Šlo jen o to, aby se pan Melíšek rozpomínal co nejochotněji.

„Pane Melíšku, jak byste to auto popsal? Věděl byste barvu, typ, nebo dokonce něco z čísla?“ zeptal se podporučík Sláma.

„To auto jsem si dost prohlídnul už proto, že za barákama tu lidi neparkujou. Auta necháváme na náměstí, tam je trochu světlo. Dřív jsme parkovali i vzadu, ale co se tam ztratilo to třetí auto, tak už rok tam nikdo nestojíme. Na číslo jsem se teda kouk, protože jsem myslel, že je to nějakej třeba mimopražskej u někoho na návštěvě. Ale že by mu neřekli, aby tam auto nestavěl?“ líčil svoje pocity se zničujícím smyslem pro detail pan Melíšek, ale policisté ho nepřerušovali.

„A co si tedy z toho čísla pamatujete?“ dostal se konečně ke slovu podporučík Sláma.

„Pražský. ACR, myslím.“ Zkrabatil čelo. „A čtyřicet jedna na konci. Tmavě zelený favorit. Určitě starší.“

„Barvu potahů byste nevěděl?“ zeptal se podporučík Jirotka.

„Víte, pánové, vono zas to auto pro mě tak zajímavý nebylo, abych se koukal i dovnitř. Já spíš potřeboval vylákat Lízu, aby vylezla, a nemusel jsem si lehat na zem, abych ji dostal. Totiž… když jsem ji volal, tak tam mňoukala, ale vylízt – to ne.“

„To je celá Líza,“ pokývala hrdě hlavou paní Melíšková, jak kdyby se dozvěděla, že Líza právě zachránila tonoucího starce. „Někdy je hrozně tvrdohlavá.“

„Kdy to auto přijelo, nebo kdy odjíždělo, to byste asi nevěděli, že?“ zeptal se ještě podporučík Sláma.

To manželé Melíškovi opravdu nevěděli.

„Pane Melíšku, byl byste ochotný k nám přijít, že bychom si vaši výpověď sepsali?“ požádal podporučík Jirotka.

Pan Melíšek byl velice ochotný přijít. A na paní Melíškové bylo poznat, jak ji naštvalo, že nepozvali taky ji.

Ještě týž den večer se objevil popis inkriminovaného favoritu v televizi s výzvou, aby se přihlásili občané, kteří takové auto, zejména v okolí Javorového náměstí v Hloubětíně, viděli.

Přihlásil se občan Jaroslav Špulka, třicet let, čtyřikrát trestaný.

Ivan strávil příjemný víkend s Ilonou a s dětmi. Do Prahy se vrátil až v pondělí ráno a rovnou jel do práce. Chvíli po osmé přišel do jeho kanceláře major Honzl s podivně vážnou tváří. Sotva se posadil, beze všech okolků řekl:

„Ivane, přihlásil se svědek, který tvrdí, že tě v tom zeleném favoritu viděl.“

„Mě?“ podivil se Ivan. Zatím ho to opravdu jen udivilo. Kdo by ho asi tak mohl v tom zakuklení poznat. „V tom favoritu, co jste dali jeho popis televizi?“

„Jo. V tom.“

„Na to ti můžu říct jenom tolik, že je to blbost. Já mám favorita vínovýho.“

„Svědek tvrdí, žes tím zeleným favoritem zastavil kolem půl jedné v noci u stanice tramvaje Kopeček v Hloubětíně, protože jsi přejel nějakého kluka.“

„No a já ti zas povídám, že to není pravda,“ řekl klidně Ivan a klidný taky byl. Nervy hned tak neztrácel.

„Dobře… Můžeš mi říct, kde jsi byl v noci ze středy na čtvrtek?“

„Bude ti to připadat neuvěřitelný, ale byl jsem doma a v půl jedný jsem nejspíš spal… Vlastně počkej… Ve středu jsem byl s kamarádem v Elvis klubu.“

„S manželkama?“

„Ne, sami. Moje žena je s děckama a s rodiči na chalupě a Pepino je svobodný.“

„Odkdy do kolika jste tam byli?“

„Kruci… Do jedenácti? Do dvanácti?“ zamyslel se Ivan.

„Doufám, že do dvanácti a budeme mít tu nejapnost oba z krku,“ řekl major Honzl.

„Pepino a v tom podniku si snad vzpomenou přesněj,“ pokrčil rameny Ivan.

„Kam jste šli potom?“

„Pepino bydlí v sousedním baráku. Ale domů jsme společně nejeli. Požádal jsem ho, aby mě vysadil u Masarykova nádraží. Sháněl jsem jednoho bonzáka.“

„A sehnals ho?“

„Ne. Byl jsem tam pak ještě ve čtvrtek. A zase marně.“

„Povíš mi jméno?“

„Dost nerad… Tomáš Bárta. Náborový asistent bordelu SiSi.“

Ve čtvrtek se Ivan skutečně okolo Masarykova nádraží ochomýtal. Dobře však věděl, že jeho informátor se tu neukáže, protože zas už v něčem lítal, a v takovém případě se vždycky uchýlil k sestře do Brna.

„Jak se jmenuje dál ten Pepino? A dej mi na něho telefon a adresu,“ požádal major Honzl, a když mu to Ivan načmáral na kus papíru, strčil ho do kapsy a zvedl se k odchodu se slovy: „Promiň, Ivane. Ani nevíš, jak mě to sere.“

„Ale vím,“ usmál se na něho Ivan. „Pusť to z hlavy. Nic se neděje. A toho člověka, co mě viděl v inkriminovaným autě, se hlavně zeptej, jestli jsem ho náhodou někdy nestrčil za katr.“

„Nejsi tak daleko pravdy,“ řekl major Honzl a vypadl z kanceláře.

Když za ním zaklaply dveře, Ivan jen chvíli vrtěl hlavou.

Zatím byl pořád ještě víc překvapený a zvědavý než znepokojený.

*

Protože šlo o kolegu, notabene o kolegu, kterého si vážil a byl mu odjakživa sympatický, major Honzl se za Pepinem rozjel osobně.

Protože se k němu dostal jen tak, že ho sekretářka ohlásila, pochopil, že inženýr Čmelák zaujímá u firmy význačné postavení. Nasvědčovalo tomu i to, že hned vedle jeho dveří byly dveře s vizitkou generálního ředitele. A interiéry domu i kanceláří zas prozrazovaly, že jde o firmu velice prosperující. Na chodbách koberce, křesla, dřevo, kov, sklo…

Vyšel mu vstříc mladý, neobyčejně vzhledný tmavovlasý muž příjemného vystupování. Major Honzl na něm určitě nerozpoznal, že právě utrpěl šok. Když sekretářka Pepinovi oznámila, že s ním chce mluvit major Honzl z kriminální policie, bylo mu jasné, že se děje něco neblahého.

Major Honzl se znova představil, ukázal legitimaci a řekl, že je z oddělení vražd.

Pepino se zasmál: „To mě překvapuje. V poslední době jsem nikoho nezavraždil. Posaďte se, pane majore… Kávu, čaj nebo minerálku? Nebo koňak?“

„Čaj, prosím.“

„S mlékem, s citronem… nebo grog?“

„V tý slotě by grog bodnul,“ přiznal major Honzl. „Jenomže jsem za volantem. Takže s citronem.“

Pepino stiskl tlačítko na aparátu a řekl: „Paní Milerová, dvakrát čaj, prosím vás. Jednou s citronem, pro mě s mlékem.“

Pak už se jen pohodlně usadil ve svém křesle na kolečkách za psacím stolem a zpříma pohlédl návštěvníkovi do očí.

„Znáte se s majorem Zemánkem, že ano,“ konstatoval major Honzl.

„Jistě.“ Vzápětí přelétl Pepinovi tváří stín obavy: „Nepřihodilo se mu, doufám, něco?“ zeptal se naléhavě. „Ty nedávné atentáty na jeho lidi – –“

Začal jsem dobře, ujistil se pro povzbuzení.

„Ne, nic se mu nepřihodilo,“ odpověděl major Honzl a Pepino vysvětlil:

„Ivan má rodinu mimo Prahu. A tak mi blesklo hlavou, kdyby se mu něco stalo, že se třeba u vás ví, že se kamarádíme… No nic. Jaké máte přání, pane majore?“

„Minulou středu jste spolu byli v Elvis klubu?“

„Nooo… Ano. Byla to středa.“

„V kolik hodin jste tam, pane inženýre, přišli?“

Pepino se usmál: „Nějakou lehčí otázku, pane majore, nemáte?… Počkejte… Odhaduju, že v Elvisu jsme mohli být před osmou… Je to důležitý?“ zeptal se Pepino.

Major mu na otázku neodpověděl, ale zeptal se: „Pozval jste vy Zemánka, nebo on vás?“

„Já jsem pozval jeho,“ řekl Pepino s jistotou.

„To víte na rozdíl od času přesně.“

„Ano. Potkala mě v těch dnech jedna osobní… víc než nepříjemnost. Rozchod s dívkou, kterou jsem si měl brát. A tak jsem měl chuť vyrazit si s kamarádem.“

„Do kolika hodin jste se v Elvisu zdrželi?“ zeptal se major Honzl tak lhostejně, že Pepinovi bylo jasné, že pouze sem celý rozhovor směřoval.

Kam taky jinam. Neboli průser. Ivan potřebuje alibi.

„Tak to vím ještě méně přesně než ten příchod. Na hodinky jsem nekoukal. Proč taky… No… odcházeli jsme… snad kolem půlnoci.“

„Přesněji byste si vážně nevzpomněl? Zkuste to!“

Pepino vykouzlil na tváři stín nevole.

„Pane majore, já bohužel nevím, jaká jsou pravidla hry, totiž: jaká jsou moje práva a jaká jsou vaše práva. Například jestli vám musím odpovídat. A tak bude nejlepší, když si přivolám někoho z našich právníků. Nerad jsem nezdvořilý, ale vaše otázky se mi přestávají líbit. Čím dál tím víc mi připadá, že nakonec by se mohlo ukázat, že jsem někde někoho srazil autem a ujel nebo tak něco. Jiný důvod k vašemu zájmu o přesné časy, kdy jsem přijížděl a zase odjížděl, mě nenapadají.“

Major Honzl dopil čaj a pomalu řekl: „Máte výborný druh čaje. Na čaj já jsem fajnšmekr… Ale mýlíte se, pane inženýre. V tuto chvíli ani nevím, a ani se nezajímám, jakým vozem jezdíte. A už vůbec nejste z ničeho podezírán. Jenom si ověřuju, do jaké míry se vaše odpovědi shodují s tím, co mi řekl major Zemánek.“

Pepino vytřeštil oči.

„Vy si ověřujete to, co vám řekl Ivan?… No děkuju pěkně. To teda musí být na vnitru ještě horší poměry, než se jako daňový poplatník, který vás všechny vydržuje, obávám.“

Fakt nemám, co bych si vytknul, poklepal si na rameno.

„Ivan vám to pravděpodobně vysvětlí, když jste tak dobří kamarádi,“ řekl major Honzl.

„Máte něco proti tomu, když mu zatelefonuju?“ zeptal se Pepino popuzeně.

„I kdybych měl, nemůžu vám v tom bránit,“ usmál se major Honzl.

Pepino sáhl po kapesním počítači, našel si Ivanovo číslo a vyťukal je. Měl štěstí, Ivan byl za svým psacím stolem.

„Ahoj, Pepino. Ivane, sedí tu u mě váš major Honzl. Zajímá se o naši návštěvu v Elvis klubu. Ověřuje si prý, jestli se shodují naše odpovědi. Můžeš mi vysvětlit, co je to za nesmysl?“

„Tak mu odpověz na to, co chce vědět. To máš nejjednodušší,“ řekl Ivan.

„Ještě nezapomeň dodat, že přiznání a účinná lítost jsou významné polehčující okolnosti,“ řekl jízlivě Pepino.

„Hele, neblbni a vyjdi mu vstříc,“ řekl Ivan.

„Nerad vycházím někomu vstříc, když nevím, o jakou jde hru. Já mu vyjdu vstříc informací, že jsem z Elvisu odcházel přesně v jednu nula sedm a on si mě odvede v želízkách, protože v jednu nula devět se někdo v takový bundě jako mám já prostřílel za rohem do směnárny.“

Válím.

„Teď nemám čas, ale večer ti to vysvětlím.“

„Jo, večer mi to vysvětlíš. Jenom nevím, jestli u vás doma nebo u mě v Ruzyni na cele,“ zasmál se Pepino, aby si nějakej Honzl nemyslel, že je z něho podělanej.

Zavěsil a řekl: „Mám vám prej vyjít vstříc.“

„Slyšel jsem,“ řekl major Honzl, k jehož sluchu doléhal Ivanův zvučný hlas zcela srozumitelně.

„Takže co ještě potřebujete, pane majore, vědět?“ zeptal se Pepino rezignovaně.

„Pokuste se, pane inženýre, vzpomenout si co nejpřesněji na čas, kdy jste z Elvis klubu odcházeli.“

Pepino se nad tím poctivě zamyslil. Aspoň doufal, že to tak vypadá.

Pak řekl: „Takže pozadu… Když jsem přijel domů, sotva jsem se stačil osprchovat a navlíct si pyžamo… Jo, taky jsem si čistil zuby a udělal si džus… natáhl se na postel… a už jsem pouštěl televizi. Od jedné hodiny šel totiž koncert s Pavarottim. Musel jsem tedy přijít domů… odhaduju okolo půl jedné. Z Elvis klubu jsem jel domů takových… dvacet… dvacet pět minut…“

„Spíš necelých,“ podotkl major Honzl přátelsky. „Zejména když uvážíme, jak jezdíte vy mladí.“

„Tohle už mám za sebou,“ řekl Pepino. „Po pravdě řečeno, frajeřinou za volantem jsem si vlastně nikdy neprošel. Jo, těch asi dvacet minut. Bylo to se zajížďkou. Ivan chtěl hodit k Masarykovu nádraží. Někoho tam prej shání. On to fakt nemá v hlavě v pořádku. V noci na Masarykovo nádraží bych nešel ani s kanónem.“

„Ivan byl ozbrojený?“

„Nebyl, ale půjčil jsem mu svoji pistoli. On si na tu večeři pochopitelně zbraň nebral, a že by si pak ještě zašel na tu Masaryčku, to ho napadlo, až když jsme z Elvisu odcházeli. Ale že hergot nemá pistoli. Tak jsem mu nabídl svoji.“

Přesně tuto verzi si s Ivanem domluvili.

„Vy chodíte do restaurací s pistolí?“ usmál se major Honzl.

„Zatím ještě ne, ale když to takhle půjde dál, asi brzy začnu. Pistoli jsem měl zamčenou ve schránce v autě. Mám na ni zbrojní pas a střílím nejspíš líp než vy, majore,“ teď se zase usmál Pepino.

„Takže z Elvis klubu jste odcházeli nepochybně až po půlnoci,“ shrnul major Honzl.

„Vypadá to tak,“ souhlasil Pepino. „A když vám na tom čase, pane majore, tak záleží, nevzpomněl by si někdo v Elvis klubu? Personál mě tam zná, chodím tam dost často, a Ivan tam taky nebyl poprvé. Předtím jsme tam byli párkrát s jeho ženou a s mojí dívkou.“

„Víte, jaká je paměť lidí v takových podnicích, kde to jede celý večer.“

Doufám, že hodně mizerná, pomyslil si Pepino.

„Takže už to jen shrnu: Do Elvis klubu jste přišli okolo dvacáté hodiny a opouštěli ho těsně po půlnoci. Abych vás k nám nemusel tahat, co kdybych to tu teď hodil do stroje a vy jste mi to rovnou podepsal?“ navrhl.

„Já to věděl, že skončíme protokolem o mém zatčení,“ zasmál se Pepino. „Můžete to, pane majore, nadiktovat některé naší sekretářce.“

Major Honzl zavrtěl hlavou: „Není třeba, aby byl někdo na podniku seznámen s tím, co jsme tu probírali. Ostatně že by výslechem kriminálky tady mohla utrpět vaše pověst, toho se neobáváte?“

„Mojí pověstí by tu nemohlo otřást, ani kdybyste mě v těch želízkách opravdu odváděl,“ usmál se Pepino. A neodpustil si: „Když vám podnik platí jako poradci generálního ředitele osmdesát tisíc měsíčně a když vám platí další vysokou školu ve Vídni… vaše pověst musí být opravdu neotřesitelná. A může to být pověst buď gaunera velkého formátu… anebo talentu s pevným charakterem.“

„A co je váš případ, pane inženýre?“

„To vám určitě prozradím! Chcete se, pane majore, posadit za počítačový psací stroj anebo za normální elektrický? Doufám, že při technické vybavenosti kriminálky nejste zvyklí na socialistické konzuly.“

„Málem,“ řekl major Honzl. „Dejte mi elektrický.“

Pepino ho přinesl, zapojil do zásuvky a majora Honzla posadil do svého křesla za psacím stolem. Sám si sedl na opačnou stranu stolu, kde předtím byl Honzl.

Za dvacet minut podepsal zápis i s kopiemi a major Honzl se přátelsky rozloučil s poznámkou: „Hodně jste mi pomohl, pane inženýre.“

Pepinovi připadalo, že odchází podstatně spokojenější, než sem přišel. To by nasvědčovalo, že je na Ivanově straně, uvažoval. Přesto vešel do kanceláře Sladkého, aby ho informoval, otřesen samotným faktem, že Ivan potřebuje alibi.

„Nedovedu si to vysvětlit,“ vrtěl hlavou Sladký. „I když byl zveřejněn hodně přesný popis našeho zelenýho favoritu, řekni mi, kdo by v něm mohl poznat Ivana! Tak zakuklenýho!“

„Musel to být někdo na té stanici tramvaje,“ byl si jistý Pepino.

„Dobře. Ale i tam vylezl z auta zakuklenej,“ opakoval Sladký. „Musel ho někdo poznat po hlase. Věř mi, jinak to bejt nemůže.“

„A teď co z toho vyplývá?“ zeptal se zoufale Pepino.

„Nic. Bude to výpověď proti výpovědi. Nemají zbraň. Nemají auto. Mají tvoji výpověď o čase.“

„Mají motiv. Můžou mít výpovědi z Elvisu, které moji výpověď o čase shodí,“ uvažoval Pepino opačnou stranu mince.

„Až se večer s Ivanem domluvíš, hned mi volej a setkáme se tady, i kdyby to mělo bejt ve tři po půlnoci.“

„V tuhle chvíli už taky můžu mít napíchnutý telefon nebo mě můžou sledovat. Radši bych se měl chovat co nejnenápadněji. Žádné noční schůzky hodinu potom, co Ivan přijel domů, neboli potom, co mě mohl informovat. Navrhuju, pane řediteli, abyste večer přijel vy ke mně. Nemluvě tedy vůbec o tom, že bude dobrý, když se s Ivanem setkáte osobně,“ navrhl Pepino.

„V kolik hodin chodívá Ivan domů?“ zeptal se Sladký.

„Jestli zrovna teď nemá něco mimořádnýho, měl by být doma do šesti hodin.“

„Že bych tedy přišel kolem sedmý?“ uvažoval Sladký.

„Dobře, šéfe. Klarka prolítnu tak, abych byl před sedmou už doma.“

S tím se v náladě na bodě mrazu rozešli.

*

Z Pepinovy kanceláře jel major Honzl rovnou do Elvis klubu. Bylo jedenáct hodin a restaurace právě otevírala k obědům. Zatím bylo obsazeno jenom několik stolů, takže mohl z práce vytrhnout ty, kdo tu obsluhovali ve středu večer a přišli s Ivanem a Pepinem do styku. Honzl jim samozřejmě neřekl, že je z oddělení vražd.

Pana inženýra Čmeláka všichni znali i podle jména. Když chtěl přijít, stůl si na své jméno objednával telefonicky. Okamžitě pochopili, že jde o nějaké alibi, a protože nevěděli, jakými údaji by svému oblíbenému hostu nejlépe prospěli, nepamatovali se, ani v kolik hodin pan inženýr s tím druhým pánem přišel, ani v kolik hodin odcházeli. Jejich němé spiknutí Honzl rychle prokoukl, ale byl proti němu bezbranný. A tak se zmínil, že pánovi, s nímž tu inženýr Čmelák poseděl, bylo tu noc ukradeno auto a došlo s ním k nehodě, takže se jenom ověřuje, že majitel auta v něm za volantem sedět nemohl, protože seděl tady. Solidarita personálu však zahrnula i toho blonďatého fešáka, a protože s mazaností lidem jejich profese vlastní jim okamžitě naskočilo, že čím déle tu ten Redford seděl, tím menší je pravděpodobnost, že mohl být za volantem, najednou se na čas rozpomněli tak, že mu aspoň hodinku přidali. Svorně vypovídali, že pánové tu pobyli hodně přes půlnoc. Ve skutečnosti dobře věděli, že odcházeli okolo jedenácté, těsně předtím, než dorazila na jedenáct hodin ohlášená skupina Italů.

Když se Honzl odpoledne znova zastavil u Ivana, řekl mu: „Vypadá to, že tu nejapnost máme oba z krku. Podle Čmeláka i personálu jste z Elvisu odcházeli po půlnoci.“

„V Elvisu bylo nabito. Divím se, že si na nás vůbec vzpomněli.“ řekl lhostejně Ivan, doopravdy však výpověďmi personálu konsternován. Za štěstí by pokládal už jen to, kdyby si na čas nevzpomněli.

„Ivane, říká ti něco jméno Jaroslav Špulka?“

„Mělo by?“ zauvažoval Ivan.

„Asi mělo. Je to ten chlápek, co tě poznal v zeleným favoritu a vysypal nám jeho poznávací číslo.“

„Už vím. Takovej voprsklej ničema. Něco pod třicet. Jede v prkotinovejch vloupačkách, ale frajer až na půdu, a přitom tak blbej, že už párkrát seděl.“

To už měl Jaroslava Špulku vyhozeného na displeji počítače. „Čtyřikrát trestaný. V podstatě malá ryba s velkejma ramenama. Jo, tadyhle koukám, že taky fušuje do pasáctví.“

„Kdy ses s ním setkal?“

„Někdy v létě. Měli ho zrovna v práci na trojce, a protože my jsme mysleli, že jede v případu Zalabák, tak jsem tam zajel podat si ho. Rychle se mi ale rozbřesklo, že takovýho vola by si Zalabákovi lidi mezi sebe nepustili. Za vloupačku, co mu přišila trojka, teď čeká na soud,“ podíval se Ivan znova na obrazovku počítače.

„Ale tys mu nepřišil nikdy nic, to už jsem si v počítači našel,“ řekl přemítavě major Honzl. „Pořád mi nejde do hlavy, že je tak nažhavený zrovna na tebe.“

„Důvěrně ti prozradím za co. Za psychické týrání, ze kterého mě při výslechu obviňoval,“ vzpomněl si Ivan, kterému se teď už scéna s grázlem Jaroslavem Špulkou vybavila úplně přesně. „Představ si, že ten debil, když přišla řeč na Zalabáka, se vytahoval… No prostě Zalabákova pravá ruka. To už mi bylo jasný, jak se věci mají, tak jsem mu řekl, ať si nehoní triko, aby se nedostal do ještě většího průserů, než už má, kdyby mu náhodou někdo uvěřil, že v něčem jede se Zalabákem. A ať je rád, že já vím, že s tímhle mozkem červa se nikdy nedostal k Zalabákovi blíž než na tři kilometry. Protože Zalabákovi lidi musí bejt nejen gauneři, ale taky jim to musí pálit… Prostě tak něco. A zeptej se kluků na trojce, co to tenkrát s milým Špulkou udělalo.“

Musel to být ten chlápek na stanici. A musel mě poznat po hlase, věděl Ivan.

„Tím je všechno jasný a spláchnutý,“ řekl major Honzl.

Jasný jakžtakž, ale určitě ne spláchnutý. To víme oba, pomyslel si Ivan.

„Bylo až zarážející, jak je na tebe Špulka vysazený. Viděl, jak auto srazilo a skoro zabilo jednoho kluka z hloučku, co tam čekal na tramvaj. Řidič vylezl a s tím klukem se dohadoval. Když Špulka viděl, že jsi to ty – cituju z výpovědi – zapsal si číslo auta, protože tě zná, jakej jsi křivák a že se z toho budeš chtít vykroutit.“

„Pro ten případ si měl spíš poznamenat adresy svědků,“ podotkl Ivan. „Neříkal jsem ti, že je vůl? O jeho IQ ostatně svědčí i to, že mu nedošlo, že policajti si toho málem zabitýho kluka nebo někoho z těch, kdo na tý zastávce byli, najdou a tihle lidé řidiče auta popíšou docela jinak než jako mě. Mimochodem, byl z toho místa hlášený nějaký případ chodce sraženého autem?“

„Ale jistěže nebyl. Špulka sám přiznal, že ta mládež nalezla do tramvaje a ujela. Včetně toho málem mrtvýho.“

„Špulka odjel s nimi?“

„Ne. Čekal na jinou tramvaj. Ale pokud jde o to, že ostatní svědkové by řidiče auta popsali jinak… To bys zas Špulku podceňoval. Tvrdí, žes měl kapuci a brýle a z obličeje ti nebylo vidět skoro nic. Ale hned tě poznal po hlase.“

„Hmm… Já to vidím následovně,“ nahlas uvažoval Ivan. „Televize po atentátu na Ondráka a Zímu vyšťourala a zveřejnila, že ti dva se v posledních měsících zabývali zejména Rubínem a Pavlíkem, tedy jejich podnikáním. A uvedla pár příkladů, jak lidi přišli o prachy za auta v leasingové společnosti anebo zas ta koupě objektu v centru Prahy od Fondu národního majetku, taky něco o CD bance a tak podobně. Každému muselo dojít, že Rubín a Pavlík jsou z atentátů na Zímu a Ondráka podezřelí. Když byli Rubín a Pavlík zavražděni, televize se zase zmínila, že v širokém okruhu podezřelých se ocitají i kolegové Zímy a Ondráka. A protože moje jméno se omílalo v souvislosti s Aničkou Ondrákovou, přijatou do naší rodiny –“

„Špulku napadlo, jak s tebou zamete za ten mozek červa,“ pokračoval major Honzl. „Původně si poznamenal číslo toho auta jenom proto, aby mohl být důležitý, kdyby řidič ujel a kluk ho chtěl udat. A pak se z televize dozví, že možná viděl auto s vrahem. A že v okruhu podezřelých jsou i kolegové Ondráka a Zímy. Co snadnějšího, než za volant posadit tebe?“

„Má to logiku,“ souhlasil Ivan, „ale že by tohle vyprodukoval Špulkův intelekt… že by si dovedl dát dohromady souvislosti a vyvodit z nich docela bystrý podraz… Ne, tomu nevěřím.“

„Ale prosím tě!“ teď se opravdu podivil major Honzl. „A jak to tedy podle tebe bylo?“

„Připadá ti, že s tím zakukleným ksichtem Špulka nekecá?“

„Myslím, že nekecá.“

„No a co když nekecá ani s tím hlasem? Co když to byl opravdu hlas podobný mému? To přece nevylučuje, že mu mohlo udělat upřímnou radost, když zjistil, že mě může jít nahlásit jako vraha.“ Ivan věděl, co mluví. Co kdyby došlo na identifikaci jeho hlasu nejen Špulkou, ale i těmi haranty, které není zas tak těžké sehnat?

„Tohle jsem neuvažoval,“ přiznal major Honzl. „Zatím jsem tenhle bod uvažoval tak, že buď se Špulka střetl skutečně s tebou, anebo si tě vymyslel.“

„Fakt sis myslel, že to můžu bejt já?“ zeptal se pobaveně Ivan.

„Kdyby šlo o moje kluky, honilo by se mi hlavou všelicos.“

„Od honění hlavou k obstarání snajprovky je dost daleko,“ řekl Ivan. „A kdo asi tak by mi na ni těch čtvrt milionu půjčil?“

„Hodně přidej. Tohle byla dokonalá skládací snajprovka. Našli jsme na půdě otisky kabely, ve které si ji pachatel přinesl a odnesl. Byla to poměrně malá kabela.“

„Předpokládal jsem, že se střílelo z některé půdy. Pro snajpra má Ofelie ideální polohu. A ještě k tomu hlasu. Proč jsi neudělal rekognici?“

Ivan věděl, že tady se pohybuje na velice tenkém ledě, ale chtěl, aby to byl on, kdo otevře bod, na který s největší pravděpodobností dojde tak jako tak, jen co budou objeveny děti.

„Se Špulkou by to nemělo žádnou cenu,“ mínil major Honzl. „Je proti tobě očividně nažhavený, a jestli si pamatuje tvůj hlas tehdy z toho výslechu, klidné ho rozpozná i při rekognici a my se dál můžeme dohadovat, jestli to je anebo není hlas, který slyšel tu noc na stanici tramvaje. Rekognice by měla váhu, kdybychom ji mohli udělat s tou mládeží, ale zatím je nemáme. Na tom disku v Hloubětíně byli poprvé a nikdo je tam nezná. Vypadá to, že z téhle čtvrti zřejmě nejsou… Protože máš na inkriminovanou dobu seriózní alibi, Špulkova výpověď, že tvůj neinteligentní hlas poznal okamžitě, ztratila váhu.“

„On zná výraz neinteligentní?“ opravdu se podivil Ivan. „Nějak nám roste. Jednoho dne zjistím, že se opravdu propracoval do Zalabákova klanu a že ten blbej jsem byl já, kterej tuhle možnost zamítl.“

„Perfektní volba místa pro střelbu, perfektní zbraň, perfektní zásahy, perfektní únik,“ nahlas uvažoval major Honzl. „To všechno nasvědčuje, že pachatel byl špičkový profík, neboli špičkový nájemný vrah. A takový – podobně jako Sergi – hned v noci po akci zmizel za kopečkama. Pravděpodobnost, že ho dopadneme, si umíš spočítat sám. Teď tedy především kroužíme kolem lidí ze seznamu, cos nám dal: kteří mají důvod i prachy snajpra si na Rubína a Pavlíka najmout.“

„Jak ti jde, kamaráde, s tím špičkovým profíkem dohromady, že ujíždí od dvou vražd a zastaví a dohaduje se s klukem, kterýho málem zabil?! Nepřipadá ti to praštěný?“ věděl Ivan, že toto nemohlo Honzla nenapadnout.

„Připadá,“ řekl major Honzl. „Vím, že je to chybička na kráse mé teorie. Chladnokrevný profík někoho srazit autem, dupne na plyn. Pak se ovšem nabízí možnost, jestli auto, jehož incident Špulka pozoroval… jestli to vůbec bylo auto s vrahem.“

„Co vám řeklo číslo udaný Špulkou?“

„Vůbec nic. Je to číslo bílého volva jedné ženské.“

„Zelený favorit měl tedy číslo falešné, a tím se zvyšuje pravděpodobnost, že v něm ujížděl pachatel,“ konstatoval Ivan.

„Ale taky možná pachatel bůhví čeho. Mohla by to být jen pozoruhodná souhra náhod. Párkrát v životě jsem se s tím už setkal,“ řekl major Honzl.

„Jak jsou na tom u tebe mí lidi?“ zeptal se Ivan a doufal, že dobře.

Byla by to ironie osudu, kdyby se nakonec musel k vraždám přiznat jenom proto, že je za ně stíhán někdo jiný. To ovšem byla pravděpodobnost skutečně takřka nulová.

„Nikdo z nich kromě tebe by to neustřílel. V úvahu by připadal snad Rudolf Hájek, ale ten má neprůstřelný alibi. O půlnoci u nich byla pohotovost a holku jim odváželi na operaci slepého střeva.“

„Tak to jsem rád,“ opravdu se potěšil Ivan.

„Ne víc než já. Je to radost – šťourat kolem kolegů.“

„Jo, to mi povídej!“

„Hlavně že tebe z toho mám venku a mohl jsem tě pustit z hlavy.“

„Kecal bych, kdybych tvrdil, že mě to podezření neotrávilo,“ řekl Ivan.

Byl si však jistý, že úplně ho major Honzl z hlavy nepustil. Na to byl příliš dobrý.

Jenomže i on byl dobrý. A proto správně vycítil, že Honzl proti němu neučiní o píď víc, než musí.

Ivan se nemýlil ani v jednom bodě.

Nezávisle na svědeckých výpovědích majoru Honzlovi instinkt ostříleného policajta napovídal, že je to Ivan, kdo Rubína a Pavlíka odprásknul. Byl však odhodlán tomu hlasu nenaslouchat a Ivana – pokud to jen trochu půjde – pokládat z okruhu podezřelých za vyřazeného. Upřímně doufal, že se nevyskytne nic, co by ho přimělo znova se jím zabývat.

*

Když Ivan stručně poreferoval Pepinovi a Sladkému, co se dělo, oba šíleli nad tou prokletou smůlou.

„Chybu jsme ale nikdo neudělali,“ zdůraznil Sladký. „Byl to prostě ten nešťastný druh náhody, jaká má pravděpodobnost jedna ku sto tisícům.“

„Možná že jsem chybu udělal,“ připustil Ivan. „Hned jsem věděl, že tomu zatracenýmu harantovi se nic přihodit nemohlo. Padl mi na kapotu a sjel po bok auta, to všechno ve chvíli, kdy jsem jel krokem. Mohl jsem zmizet.“

„Z toho se, majore, neviňte,“ oponoval mu Sladký. „V takovém okamžiku se jedná úplně instinktivně: pomoci člověku, kterýho jsem prokristaboha možná zranil.“

„Jasně. Jenom asociál by měl nervy na to šlápnout a zmizet, aniž by se přesvědčil, co se stalo,“ souhlasil Pepino. „No nic. Hlavně že jsi z toho podezření šťastně venku.“

„Zatím,“ řekl Ivan.

„Ano, zatím,“ přitakal Sladký, který stejně jako Ivan dobře věděl, že jakmile je člověk jednou v nějakém případu zahrnut mezi podezřelé, s konečnou platností hned tak vyřazen není.

„Honzl ti fandí,“ byl přesvědčený Pepino. „A to je podstatný. Poznal jsem na něm úlevu, že jsem se nakonec propracoval k výpočtu, že jsme museli z Elvisu odcházet až po půlnoci.“

„Hm… Asi mi fakt fandí. Jiná věc je, jestli mi opravdu věří nebo ne. Tu tvoji inscenaci, Pepino, ale nepochybně sežral. Panebože, ten tvůj telefonát! Jak jsi mi před Honzlem volal do práce! Ty seš fakt talent na Hamleta!“

„Byl jsem směs vstřícné korektnosti a lehounkého podráždění, jestli se na mě nešije nějaká bouda,“ řekl Pepino. „Byl jsem bezchybný. Nemám, co bych si vytkl.“

„Snad jen trochu té nemístné skromnosti,“ řekl Ivan.

„Majore, kdyby – nedej bože – něco, tak advokát Jakub Berk,“ řekl vážným hlasem Sladký.

Ivan po krátkém uvažování přikývl.

JUDr. Jakub Berk byl pětačtyřicetiletý pražský trestňák, jeden z nejlepších. Bylo o něm také známo, že zdaleka nevezme každý případ, kde mandant může dobře platit. Mezi přáteli přiznával, že by ani nedokázal dobře hájit člověka, který se mu svým činem hnusí. Pokud však už někoho hájil, bojoval za něho neúprosně všemi prostředky svého brilantního intelektu a nezdolné energie, kterou dobíjel tenisem a lyžováním.

Sladký se s ním seznámil před dvěma roky, když ho požádal, aby na účet firmy hájil jednoho z řidičů podnikového autoparku, který seděl za volantem BMW s řediteli Cimlem a Krátkým vzadu, když havaroval při střetu s protijedoucím volvem. Nestalo se nikomu nic kromě dcery řidiče volva, která byla nepřipoutaná a zemřela na těžké poranění hlavy. Všechno bylo jasné, řidič volva jel nepřiměřenou rychlostí na zledovatělé vozovce a navíc měl trochu upito, zádrhel byl jenom v tom, že tenhle pán byl na okrese, kde k nehodě došlo, význačným představitelem vlivné politické strany, a tak byla tendence hodit vinu na řidiče firmy PROTECH.

Advokát Berk do případu šlápl způsobem, na jaký místní funkcionáři dlouho nezapomněli. A obvinění řidiče firmy PROTECH bylo staženo dřív, než mohlo dojít na soud.

Jak tak Sladký v této souvislosti s advokátem Berkem párkrát pohovořil, bylo mu teď jasné, že Ivan by mu proti mysli určitě nebyl a že by odvedl vynikající práci. A nepochyboval o tom ani Ivan, který znal Jakuba Berka nejen z doslechu, ale v několika případech se setkali i osobně.

„Hned zítra ráno se s ním spojím, vysonduju, jak je na tom s časem, a řeknu mu rovnou, že ho možná budeme potřebovat,“ řekl Sladký.

„Není to zbytečně předčasný, pane řediteli, když zatím je z toho Ivan venku?“ namítl Pepino.

„Znáte mě oba, že já vždycky počítám s katastrofickým scénářem. Za tenhle dotaz nic nedám a všichni budeme mít klid,“ trval na svém Sladký a Ivan k Pepinovu překvapení nic nenamítal.

Druhý den řekl Sladký Pepinovi, že s Berkem už mluvil a ten ho ujistil, že člověka doporučeného firmou PROTECH zajisté vezme, protože nepředpokládá, že by šlo o vraha dítěte či bezbranného starce.

„Tadyhle máš, Pepino, pro Ivana Berkovo číslo jak do kanceláře, tak domů, nejlíp, když si je Ivan rovnou zapamatuje,“ doporučil Sladký.

„Šéfe, nikdy jsem vás neviděl panikařit,“ řekl podrážděně Pepino. „Co to sakra s vámi najednou je?! Honzl přece to Ivanovo alibi sežral!“

„To sice sežral,“ souhlasil Sladký, „ale až kriminálka sežene ty haranty a provede se rekognice hlasu, jestli si dva tři z nich Ivanův hlas zapamatovali, Špulkovo nenávistné svědectví rázem začne hrát jinou písničku – rázem zvěrohodní. Tím spíš, že Honzl nebude mít žádné stopy, které by vedly někam jinam. Jenom si nemysli, že toho všeho si Ivan není vědom.“

„Ach jo,“ praštil Pepino pěstí do stolu. „Ale já na tom budu trvat, že jsme z Elvisu odcházeli až po dvanáctý.“

„To sice bude závažný rozpor ve vyšetřovací verzi, rozpor v Ivanův prospěch, ale nedej bože, aby se našli svědkové – třeba hosté u sousedního stolu – kteří se rozpomenou, že ty a Ivan jste odcházeli ještě před nimi a oni se zvedali v půl dvanáctý.“

„Panebože,“ zaúpěl Pepino. „Honzl má přece i výpověď zaměstnanců Elvis klubu. Copak to mu nestačí? Bude shánět ještě další svědky?“

„Zatím mu to zřejmě stačí. Ale jakmile by došlo na pozitivní identifikaci Ivanova hlasu od někoho jinýho než toho naštěstí profláknutýho a nenávistnýho Špulky, i kdyby Honzl stranil Ivanovi sebevíc, nezbyde mu než Elvis klub obrátit vzhůru nohama, nenechat tam kámen na kameni, dokud nebude jistota, jak je to s tím Ivanovým alibi doopravdy.“

„Proč jenom jsem mu to nevytlouk z hlavy,“ obviňoval se Pepino.

„Tím se nenervuj, chlapče. Taky bych se mohl obviňovat, proč jsem mu to celý zajistil. Jenomže odmítnout mu pomoc, věř mi, že on by do toho byl šel třeba s holejma rukama.“

„Já vím. To na něm bylo znát,“ nevesele potřásl hlavou Pepino.

„No tak to vidíš. A měl by ještě menší šanci než takhle, a kdyby na něho spadla klec, budeme tlouct hlavou do zdi, jaký jsme svině, že jsme se na něho vybodli a nechali ho, ať si v tom lítá, jak umí.“

„Jak je to s věcmi v libockém krytu?“ zeptal se Pepino.

„Je z nich – obrazně řečeno – prach a popel stejně jako z obou aut,“ ujistil ho Sladký. „Libockým skladištěm Zet včetně krytu bych mohl dělat exkurzi pro kriminálku.“

„No aspoň že tak,“ povzdechl si Pepino.

„A hlídej si ksicht, synku,“ vybídl ho Sladký. „Jarda už se mě ptal, jestli mi nepřipadá, že máš nějaké starosti.“

„No nazdar! Tohle ještě chybělo!“ zasténal Pepino. „Co jste generálnímu řekl?“

„Že ses rozešel s holkou. Ale to jen odmávnul rukou. Tak jsem vytáhnul ještě další argument, že tu Vídeň bereš zřejmě moc vážně. Celé noci šprtáš. Prej si o tom s tebou bude muset promluvit.“

„Zatím to vypadá spíš tak, že budu muset přerušit tenhle semestr a zopakovat si ho. Nejsem schopný koncentrace,“ přiznal Pepino. „A jenom doufám, že všechno nedojde na konce, že bychom museli generálnímu nalejt čistý víno.“

„Jo, to by bylo nadělení,“ otrávil se Sladký. „Schytal bych to samozřejmě nejvíc já, že já jsem měl mít rozum a zatrhnout to. A jak to, že jsme ho neinformovali, byl by s Ivanem promluvil… Víš co? Zajistili jsme a pojistili jsme všechno, co se dalo, a v záloze máme teď už i Berka. A nemůžeme dělat už vůbec nic, jenom čekat a věřit, že všechno dobře dopadne. Takže nemá cenu se nervovat. Ani tím, jakou scénu nám udělá Mrožek, kdyby bylo třeba všechno mu vybalit.“

„Rozčiluju ho moc nerad,“ řekl Pepino usouženě. „A teď si ještě, šéfe, představte Ilonu, kdyby –“

„Tak dost!“ rázně ho utnul Sladký. „Víš co? Teď tě zvu na parádní oběd.“

„Taky bych bral – být pozván,“ řekl generální ředitel, který právě vstoupil do kanceláře Sladkého.

Když Pepino chtěl, dovedl zazářit. U tohoto oběda zazářil tak, že beze zbytku rozptýlil starosti generálního ředitele, co že to s tím chlapcem je.

Pepinovi by se ovšem bylo zářilo méně lehce, vědět, že v tuto chvíli zhrzený Špulka šmejdí televizí a horlivě shání, kdo by mu popřál sluchu. Zhrzený z toho, že na kriminálce odmítli vyhovět jeho přání, aby mu sem okamžitě přivedli toho pancharta Zemánka a on mu do ksichtu vytmaví, že je masovej vrah, kterýho on usvědčí… A tak si toužil vylít srdce v televizi, která by řekla občanům, jak u policajtů ruka ruku myje, a když policajt ve vysokým postavení vraždí, ututlá se to.

Televize občanu Špulkovi skutečně sluchu dopřála, protože případ Ondrák-Zíma a Rubín-Pavlík byl stálým středem zájmu široké veřejnosti.

Večer se tedy televizní diváci dozvěděli, že televizi se podařilo získat významného svědka – a uvedla ho na obrazovku, kde Špulka horlil několik minut. Vulgární invektivy byly samozřejmě vystříhány.

Vzápětí se na obrazovce objevil major Honzl, kterému reportérka položila otázku, jaký je jeho názor na toto svědectví.

Major Honzl, na rozdíl od Špulky, který se předvedl jako dryáčník, působil dojmem klidného a zkušeného kriminalisty, jímž ostatně taky byl.

„Svědectví pana Špulky jsme samozřejmě prověřovali. Ukázalo se však, že major Zemánek má pevné alibi na dobu, kdy byl trestný čin spáchán, i na dobu, kdy se s ním pan Špulka údajně viděl.“

„To alibi nám můžete prozradit, pane majore?“ zeptala se reportérka.

„Proč ne… Major Zemánek byl tu noc se svým kamarádem v Elvis klubu. Výstřely na pana Rubína a pana Pavlíka padly čtvrt hodiny po půlnoci. Major Zemánek opouštěl Elvis klub – na takřka opačném konci Prahy – až po půlnoci.“

„Kdo mu to, pane majore, dosvědčuje?“

„Kamarád, se kterým major Zemánek z Elvis klubu společně odjížděl, a také zaměstnanci Elvis klubu. Ti totiž pana inženýra Č. znají, je členem jejich klubu, často si tam vodí na večeři svoje přátele, takže se snadno rozpamatovali, že tam ten večer s majorem Zemánkem byl.“

„Jak si tedy, pane majore, vysvětlujete svědectví pana Špulky?“

Major Honzl se nepatrně pousmál: „Pan Špulka byl čtyřikrát trestaný. S majorem Zemánkem – to ovšem vašim divákům zapomněl říct – se setkal v souvislosti s trestným činem, pro který je právě nyní stíhán.“

„Ach tak,“ usmála se teď taky reportérka, majoru Honzlovi poděkovala a usmála se i na diváky se slovy, že svědectví pana Špulky bylo zajímavé a nepotřebuje komentář, protože diváci si úsudek udělají jistě sami.

Diváci si úsudek jistě udělali, protože vzápětí se do televize snesl příval telefonátů a dopisů, co to má znamenat, že kdejakému grázlovi se umožní beztrestně nactiutrhat tak skvělému člověku, jako je major Ivan Zemánek, který se s manželkou ujal sirotka po zavražděném kolegovi. Jsou snad v televizi tak zabednění, že na první pohled neodhadli, co je ten Špulka zač, a dovolí mu plivat po slušných lidech?

Takže televize se tentokrát senzacechtivým divákům nezavděčila a zplakal nad výdělkem i Špulka, kterého týž večer, co se na obrazovce objevil, z kvartýru vykopala cuchta, u níž bydlel, s ječením, že s blbým kriminálníkem si svoji pověst kazit nebude. Byla to sice jenom záminka, protože milence věčně naloženého v lihu se už stejně vykopnout chystala, ale Špulka jejímu zdůvodnění uvěřil, takže hned druhý den ráno ho měli v televizi znovu, aby jim vytmavil, že je bude žalovat, protože ho znevážili. Pohotový reportér jeho pobouření natočil.

Televize, která nad přívalem diváckého rozhořčení rozpačitě přešlapovala, mohla tedy hned příští večer divákům vysvětlit, že včerejším odvysíláním svědectví pana Špulky chtěla ukázat, jak komplikovaná je práce policie a jakými svědectvími se taky musí vážně zabývat, což jí práci určitě neusnadňuje. Reportérka skončila slovy, že uvedením pana Špulky na obrazovku nebyli roztrpčeni pouze diváci, ale i on sám, a odvysílala záběr z druhé návštěvy pana Špulky v televizi.

Diváci tedy shlédli Jaroslava Špulku znovu, a to jak ho televizní ochranka vyvádí podnapilého z domu a on huláká: „Nic takovýho jsme si nedomluvili, že do mýho projevu se bude strefovat další darebák od policajtů. Je to tam samej major, samej lump, ale žádnej inteligent – zrovna jako v televizi.“

Tentokrát se diváci pobavili a vlna sympatií ke stále připomínanému majoru Zemánkovi se nadále vzdouvala.

Koho však již první uvedení Špulky na televizní obrazovku úplně vykolejilo, byla Stanka.

Celou aféru kolem zavraždění nejprve Ondráka a Zimy a potom Rubína a Pavlíka sledovala, tím spíš, že teď se její volný čas scvrkl na civění na televizi, pláč a nářek. Ani na čtení se nedokázala soustředit. S vypětím sil zvládala své úkoly na státním zastupitelství, ale to bylo tak všechno, co zvládala. Domů se vracela nepřiměřeně vyčerpaná, v noci spala pouze za pomoci prášků a ve stavu bdělém se týrala. Týrala se, protože Pepino neúprosně odmítl všechny její telefonické pokusy o udobření a pokaždé rychle zavěsil, týrala se sněním, jak ho mizeru zničí, sněním, jak by ho získala zpátky a on by ji znova miloval… týrala se zoufalstvím, že nic se nedá vrátit, aby mohli začít znova a ona už nic nepokazí… A nade všechno ji týrala jistota, že přišla o nejlepšího mužského, jaký ji kdy chtěl a jakého už znova nepotká.

Že inženýr Č., kamarád majora Zemánka, o němž hovořil major Honzl, že to je Pepino, o tom nepochybovala. V Elvis klubu byla s Pepinem několikrát, dvakrát i s Ivanem a Ilonou.

A že v Elvis klubu byl Pepino s Ivanem v tu noc, kdy byli zavražděni Rubín s Pavlíkem, a že se zdrželi přes půlnoc?

Ale to přece ne!

Vypnula televizor a s koleny pod bradou, se spánky v dlaních se snažila soustředit.

Ano. Určitě to byla ta noc, kdy ona čekala na Pepina kousek od jeho domu. V autě, které si půjčila od kamarádky Anity.

Ještě si pro jistotu zopakovala časovou souslednost:

Druhý den po práci jela Anitě auto vrátit. Ta ji pozvala na večeři a povídaly si, jací jsou chlapi chlíváci. Anita se nedávno rozvedla. A po večeři se dívaly na zprávy. V nich se dozvěděly, že na dnešek v noci byli zavražděni Rubín a Pavlík… a televize zopakovala celé propojení Zíma-Ondrák – Rubín-Pavlík. A znova se hovořilo o majoru Zemánkovi a jeho rodině, která se ujala osiřelého dítěte.

Anitě se Zemánek líbil a ona jí musela vysvětlit, že ve skutečnosti je to pěkný kretén, který Pepinovi přímo strká svou ženu do postele. Anita řekla, že od chlapů ji už dávno nemůže nic překvapit.

Je tedy absolutně jisté, že před Pepinovým domem jsem trčela tu noc, kdy Rubín a Pavlík byli zastřeleni, znova sama sebe ujistila Stanka.

A Pepino teď tvrdí, že z Elvis klubu odcházeli až po půlnoci.

No to určitě!

A že to potvrzují i zaměstnanci klubu? Viděla přece, jak tam všichni Pepina obskakují, hlavně ty čúzy servírky. Stačilo, aby jim řekl, co mají vypovídat, a odpapouškovaly by, třeba že pan inženýr a pan major se zdrželi do rána, aby se po uzavírací hodině zúčastnili skupinového sexu.

Jenomže doopravdy to bylo docela jinak.

Bylo přece půl dvanácté, když ona nastartovala Anitina fiata, aby odjela. Ten čas si pamatuje, protože jakmile zapnula světla, rozsvítily se na palubní desce též hodiny.

A ona odjížděla potom, co viděla Pepina utíkat od garáže k domu, jenomže si ho povšimla příliš pozdě, domovní dveře za ním zapadly dřív, než stačila vyskočit z auta.

Stanku paměť neklamala, přesně tak to bylo.

Když jí Pepino neustále pokládal telefon, chtěla se mu objevit na očích a přimět ho, aby ji vyslechl… aby si promluvili. Věděla však, že čekání na něho bude dlouhé, a tak si od Anity vypůjčila auto. Anita jí také na Pepinově podniku telefonicky ověřila, že pan inženýr Čmelák tyto dny není v zahraničí, ale v Praze. Protože Pepino chodíval domů velice různě a měla před sebou možná dlouhé čekání, pořádně se na to navlékla a kousek od Pepinova domu zaparkovala už v šest hodin. A hodiny plynuly a Pepino nikde. Že není doma, to věděla, viděla i na jeho tmavá okna.

Byly to předlouhé hodiny intenzivní nenávisti, veliké lásky, obrovského sebelitování a zoufalství. Jistota, že Pepino ji podváděl, ale ona měla mít trpělivost a rozumně s ním o tom hovořit a ne tropit scény, se střídala s jistotou, že Pepino miloval jenom ji, nikdy jí nebyl nevěrný a ona je blázen, který všechno zvoral. Naděje, že Pepina uprosí, aby to s ní zkusil znova, střídala beznaděj, že on už jí má plné zuby a nestojí o ni, ani kdyby se dál chovala jak světice.

Po jedenácté hodině už plakala víc zkřehlostí a vyčerpáním než láskou a nenávistí k Pepinovi. A tak se taky stalo, že ho přehlédla, přesněji řečeno zaznamenala ho až ve chvíli, kdy už dobíhal k domu, a než se vzpamatovala, zapadly za ním dveře, od nichž neměla klíč.

Zazvonit na něho si netroufala. Věděla, že až by ji uslyšel v domovním telefonu, neotevřel by. A tak jen upřeně zírala do jeho oken – i přesto, jak byla vynervovaná, ji napadlo, cože Pepino rozsvítil jen jednu stolní lampu, když vždycky, sotva vstoupí do bytu, rozsvítí všechno, co má žárovku – a po chvíli s pocitem všichni lidé jsou nepřátelé a svět je zlý nastartovala a odjela.

Bylo opravdu půl dvanácté? lámala si teď hlavu. Neplete se? Nebylo půl jedné?!

Přála si, aby se nemýlila a aby mohla Pepinovi i Ivanovi pořádně zavařit.

Jak jenom se upamatovat, kolik bylo doopravdy, aby se neblamovala.

Pak na to přišla.

Vstala z křesla a šla do předsíně k přihrádce, kam odkládala přečtené noviny a časopisy.

Věděla bezpečně, že to byla středa, našla si ji a prstem jela po programu nočního vysílání jednotlivých stanic.

Tady je to!

Někdo to rád horké. Od 00.05.

Když onu noc televizor zapnula a bloudila po různých stanicích, protože věděla, že neusne, na téhle stanici právě běžely úvodní titulky k Wilderově skvělé komedii. Viděla ji už několikrát, ale doufala, že i přesto trochu odpoutá její myšlenky od bezútěšného života.

A to k televizi nesedla zdaleka hned, jakmile se vrátila domů. Nejdřív se převlékla, umyla, uvařila si konev horkého čaje na zahřátí… Pak teprve se zachumlala do teplého froté županu a posadila se na zem, se zády přitisknutými k tělesu ústředního topení – a pustila televizi. Takže se nemýlí: od Ivanova domu skutečně odjížděla v půl dvanácté. A Pepino přišel domů chviličku předtím. Všechno je jasný.

A teď se, pánové, milý Pepino a milý Ivane, připravte na rodeo! Teď něco zažijete! Ivan vzal spravedlnost do vlastních rukou, jenomže u soudu to budou jen dvě promyšlené úkladné vraždy… A Pepino ho kryje křivou výpovědí. Při troše štěstí to státní zástupce uhraje na spoluúčast.

Poprvé od chvíle, co ji Pepino opustil, se cítila skvěle.

To má neřád za tu noc před několika dny, kdy navzdory práškům ne a ne usnout. Uplakaná mu zatelefonovala, a sotva mu začala vysvětlovat, že oni dva se potřebují setkat, to nedorozumění si vyříkat a začít spolu znova od nuly, jako by se právě seznámili, on se na ni rozeřval:

„Jdi už do hajzlu, ty dotěrnej idiote! Už jsem si kvůli tobě požádal o změnu a tajný číslo. Zapojí mi je v pondělí. Do práce bys mi už taky volala marně, řekl jsem sekretářce, aby mi tě nespojovala. To ti fakt není trapný vnucovat se chlapovi, kterýmu seš čím dál odpornější?! Nabedni si konečně do hlavy, že já se s tebou nesetkám, ani kdyby ses rozkrájela! Psychiatr by ti to snad vysvětlil tak, abys to pochopila.“

„Pepi, já tě miluju a –“

„A já zas na tebe seru!“ zařval Pepino a práskl telefonem.

Bylo to poprvé, co na ni hrubě řval.

Co se proboha stalo? plakala až do rána.

Stalo se jenom to, že Pepino ve strachu o Ivana žil v trvalém napětí, poprvé v životě začal mít potíže se spánkem, a když tu noc konečně v půl druhé usnul, ve čtvrt na tři ho Stanka vyburcovala. Byl by ji s chutí rozšlapal. A tak na ni naplno vychrlil to, co právě cítil.

Díky tomu se Stance konečně rozbřesklo, že už nemá šanci. A když si uvědomila, jak velice může Pepinovi a Ivanovi zavařit, nabraly události v Ivanově kauze spád.

Vzhledem k tomu, že na případu Ondrák-Zíma a Rubín-Pavlík už od samého počátku kriminální policie spolupracovala s Úřadem pro vyšetřování, major Honzl ve své kanceláři zpovídal Stanku spolu s vyšetřovatelem kapitánem Oldřichem Olivou.

„Takže dnem i časem jste si, paní doktorko, absolutně jistá,“ konstatoval major Honzl.

„Absolutně. Právě díky té návštěvě druhý den u paní Anity Julkové a díky té repríze Někdo to rád horké.“

„Proč jste v noci čekala na inženýra Čmeláka?“ zeptal se kapitán Oliva.

Stanka věděla, že tahle otázka padne, a měla na ni připravenu odpověď, která ji neztrapní: „Pár měsíců jsme spolu chodili a nedávno jsme se rozešli. Zůstalo mi u něho několik knih, na kterých mi záleží, a chtěla jsem si je odvézt.“

„To nešlo na základě domluvy? Kvůli tomu jste na něho musela čekat v noci před domem?“

„S ním není domluva snadná. Má na mě vztek,“ tvrdila Stanka.

„Vy jste ho opustila?“

„Ano.“

„Dobře. Říkáte, paní doktorko, že jste odjížděla v půl dvanácté, když vběhl do domu tak rychle, že jste k němu nestačila přiběhnout. Proč jste na něho nezazvonila?“

I na tuto otázku byla Stanka pečlivě připravena: „Napadlo mě, že dojde na nějaké dohadování… bude zas do mě hučet… a tak jsem si řekla, že si pro ty knihy radši pošlu nějakýho kamaráda.“

Pohledy Honzla a Olivy se setkaly a v němé souhře dané léty spolupráce si odkývly: Čmelák jí dal kopačky a ona ho šmíruje. Teď jde jenom o to, jestli půl dvanácté je fakt, anebo msta nakopnutý ženský.

Stanka nebyla tak hloupá, aby v jejich pohledech nepřečetla pochybnost o svém svědectví, a tak zvýšeným hlasem řekla: „U paní Julkové si můžete ověřit, že na tenhle účel a právě na tuhle noc mi půjčila auto. A jestli mi nevěříte tu hodinu, je mi to jedno. Já jsem vám přišla povědět jenom to, co si myslím, že je mojí povinností oznámit.“

Ani se neobtěžovali jí vymlouvat, že by jí nevěřili. Jenom ji posadili do vedlejší místnosti a požádali ji, aby tu počkala.

Stanka byla zničena roztrpčením. Očekávala přátelskou atmosféru, lehce důvěrnou debatu, co si, paní doktorko, jen tak mezi námi, myslíte o Čmelákovi a o Zemánkovi… Prostě že ji přijmou jako svého člověka, jehož slovo má váhu, je přece ze státního zastupitelství… a namísto toho s ní jednají úplně ledově a jak kdyby pochybovali o každém jejím slovu.

Zklamáním se div nerozplakala.

Zvlášť když si uvědomila, že i její vlastní školitel, ten vždy na ni tak hodný pan doktor Černý, se tvářil nějak divně, když mu hned ráno o překot svěřila, na co přišla, a požádala ho, aby ji ohlásil u někoho, komu by to měla sdělit. Dokonce řekl: Doufám, paní kolegyně, že jste si to skutečně dobře zvážila… že se nemýlíte, když už jste se pro tu výpověď rozhodla. Ano. Jak kdyby říkal: Když už tu ničemnost chcete udělat, doufám, že se aspoň nemýlíte.

Náhle pochopila, jak když blesk ozáří temnou krajinu: všichni jsou při Zemánkovi. A jí mají za zlé, že vypovídá o tom, co rozmetá jeho alibi. Ale já jim všem ukážu, soptila. Neustoupím ani o krok.

A proč vlastně ji tu nechávají takhle dlouho čekat? Nakonec s ní se tu bude zacházet jako s obviněnou!

Skvělá nálada, jak Pepinovi a Ivanovi zavaří, se jaksi rozpouštěla.

Čekat ji nechali proto, že major Honzl zatelefonoval Pepinovi do práce a požádal ho, aby okamžitě přijel do jeho kanceláře.

Pepino do telefonu div nezívl a otráveně řekl, že jestli to musí být opravdu okamžitě, tak co mu zbývá, je tam za chvíli. Ve skutečnosti byl sinalý. Před odchodem se ještě krátce zastavil u Sladkého, aby ho informoval, a když viděl jeho znepokojení, na náladě mu to nepřidalo.

Do Honzlovy kanceláře se rozhodl vstoupit s výrazem lehce otráveným.

Honzl mu představil kapitána Olivu z úřadu pro vyšetřování, ten ho stejně jako předtím Stanku upozornil, že výpověď je nahrávána, a pak strohým tónem přešel rovnou k věci:

„Takže bychom tu měli, pane inženýre, vaši nepravdivou výpověď.“

Pepino neřekl vůbec nic, čímž Olivu nepatrně vyvedl z míry. Bylo v logice situace, aby se pobouřeně zeptal: Jak to myslíte… nebo tak něco.

Protože však místo toho se pan inženýr Čmelák se zájmem rozhlížel kolem – jako že na kriminálce nikdy nebyl a všechno ho tu zajímá – musel Oliva pokračovat, aniž to z něho bylo páčeno: „Vy jste vypovídal, že s majorem Zemánkem jste z Elvis klubu odcházeli po půlnoci.“

Pepino zase neřekl vůbec nic, takže kapitán Oliva se lehce podrážděně zeptal: „Je to tak?“

„Jistě. Je to přece v zápisu,“ řekl Pepino.

„Jenomže se přihlásil svědek, který vypovídá, že domů jste se tu noc vrátil už v půl dvanácté.“

„Ano?“ podivil se zdvořile Pepino.

„Ano,“ řekl sarkasticky kapitán Oliva. „Křivá výpověď za účelem krýt pachatele trestného činu je závažný trestný čin, nemluvě o tom, že v daném případě taky může jít o vaši spoluúčast.“

„Takže vy už máte pachatele,“ pochvalně pokýval hlavou Pepino.

„Co nám k té své výpovědi můžete říct?“ byl stále popuzenější kapitán Oliva.

Pepino sice netušil, že popuzený je z toho, že šetření se znova stáčí k Zemánkovi, ale byl přesvědčený, že každý náznak srdečné ochoty vysvětlovat by byl chápán jako podbízivost v důsledku obav a nejistoty. Vsadil tedy na chladnou korektnost.

„Co bych k té své výpovědi měl říkat? Až si ji, pane kapitáne, přečtete,“ tohle bylo už pěkné rýpnutí, „zjistíte, že já jsem netvrdil, že jsme z Elvisu odešli po půlnoci, já jsem o tom byl pouze přesvědčený. A to je dost rozdíl. A přesvědčený jsem o tom dál.“

„Proč jste o tom tak přesvědčený?“

„Protože k tomu času jsem se dobral, když jsem na nátlak majora Honzla rekonstruoval, co jsem ještě po odchodu z Elvisu dělal. I o tom je v zápisu zmínka. A taky že na hodinky jsem se při odchodu nedíval.“

„Takže připouštíte, že jste se mohl ve své svědecké výpovědi mýlit.“

„Vůbec to nepřipouštím. Začal bych přemýšlet, jestli se nemýlím, kdyby se objevili nezaujatí svědkové, kteří by prokázali, že to bylo jinak.“

„Takového svědka vám přivedeme,“ řekl kapitán Oliva, zvedl se a Pepino jen doufal, že ta křeč v žaludku se nepromítá do jeho výrazu.

Kapitán Oliva otevřel dveře do druhé místnosti a řekl: „Pojďte, paní doktorko!“

Když Pepino uviděl Stanku, bezmála to s ním praštilo. Hlavou mu okamžitě prolítlo: že ona mě ta hysterka šmíruje… a možná zrovna v tu středu… Ano. Nic jiného v tom být nemůže. Takže…

Lehce se zasmál a s úlevou řekl žoviálně: „Jo tááák…“ Spokojeně pokýval hlavou a úsměv ponechal na tváři.

„Copak vás tak potěšilo, pane inženýre?“ položil svoji první otázku major Honzl.

Pepino neodpověděl, ale okamžitě se zábleskem provinilého výrazu stáhl úsměv z tváře a nasadil seriózní pochmurnost.

Stanka tuhle komedii okamžitě prohlédla, ale byla příliš citově angažovaná, aby jí dokázala čelit ve svůj prospěch, nejlépe tím, že by ji ignorovala. Namísto toho zaječela:

„No jenom se netvař tak pobaveně, že jsem to jenom já! S hrůzou jsi čekal nějaký těžký kalibr, třeba že tě viděli tři sousedi, že jo! Jenom se neboj! Na odrovnání vás dvou stačím i já!“

Olivovi a Honzlovi tak pouze potvrdila, že jde o bláznivou ženskou. Není divu, že Čmelák ji poslal do háje. Spíš je div, že si s ní vůbec něco začal. Navzdory tomu, že je hezká. No potěš nás pámbu, jestli tohle jsou naši perspektivní státní zástupci.

Když Stanka pochopila, jak ujela a znevěrohodnila se, musela vynaložit takové úsilí na to, aby se nerozbrečela, že nemohla ani mluvit. Kapitán Oliva tedy sám Pepinovi zrekapituloval její výpověď.

„Tak především, paní doktorka u mě nemá žádné knihy ani cokoli jiného, protože úplně všechno jsem jí zabalil ještě tu noc, kdy jsme se rozešli. Za druhé, kdyby jí u mne skutečně něco zůstalo, stačilo, aby mi o to řekla. Telefonuje mi denně.“

„To je lež,“ prohlásila Stanka vědoma si, že tady je na půdě tvrzení proti tvrzení, nikdo neprokáže, jak je to doopravdy, a ona nesmí připustit, aby se dostala do role ublížené. Nejen proto, že by to pro ni bylo pokořující, ale hlavně by navodila pochybnosti o své výpovědi. Podezírali by ji, že se Pepinovi mstí lživým svědectvím. „Skončila jsem s ním, protože je děvkař. A já už toho měla dost.“

„Paní doktorka Oplová vám lže,“ řekl klidně Pepino. „Víte, mluví se mi o tom nesnadno, protože vždycky je trapné, když chlap vykládá, jak ho ženská uhání, jenomže mně teď nic jiného nezbývá, než o tom v sebeobraně mluvit,“ byl Pepino očividně znechucen a nemusel to předstírat, protože v tomto bodě mu trapno skutečně bylo. „Paní doktorka mě denně pronásleduje svými telefonáty, neustále se dožaduje udobření. Já to odmítám, protože je hystericky žárlivá, užil jsem si s ní už svoje a mám toho dost. Před třemi dny už jsem na ni byl tak hrubý – burcuje mě totiž i v noci – že snad konečně pochopila, že mezi námi je opravdu konec. V téhle souvislosti si tedy vykládám tuto její podivnou výpověď.“

„Já tě pronásleduju?! Já se chci udobřit, ty blbej vejtaho?! Nezesměšňuj se!“ ječela Stanka. „Skončila jsem s ním, protože svoje komplexy méněcennosti si hojí tím, že manévruje do postele kdejakou ženskou bez rozdílu věku, vzhledu –“

„– náboženského vyznání, barvy pleti a pohlaví,“ doplnil s úsměškem Pepino, Honzl a Oliva se neubránili neprofesionálnímu uchechtnutí, na což Oliva bezmála škaredě doplatil.

Stanka v amoku drapla skleněné těžítko na Honzlově stole, které měla po ruce, a práskla jím po Pepinovi sice plnou silou, ale v tom rozčilení tak nepřesně, že zasvištělo kolem hlavy Olivy a jen díky jeho pohotovému úhybu se pouze dotklo jeho ucha a skončilo svou pouť třeskem o zeď, dobře metr od Pepinovy hlavy.

„Paní doktorko!“ zařval na ni major Honzl. „Je mojí povinností informovat vašeho školitele, jak jste se tu chovala… jakým způsobem si počínáte ve stresu, a požádat, aby státní zastupitelství velice pečlivě přehodnotilo, jestli tak labilní, neukázněná a neodpovědná osoba, jako jste vy, připadá v úvahu pro tak náročné povolání, na jaké vás připravují.“

Stanka se zhroutila v poryvu pláče: „Já se omlouvám… Promiňte…“ vzlykala. „Prosím vás, nic u nás neříkejte. Já jsem fakt úplně jiná, to jenom von mě dokáže takhle vytočit, když vám tu přede mnou vykládá, že já ho uháním. Copak já vypadám na to, že potřebuju někoho uhánět?! Jsem rozčilená, jak mazaně mě tu znevěrohodňuje. A ze svý bezmocnosti, protože jak já vám mám dokázat, že on dolejzá za mnou… a že já nemám žádný důvod z uražené ješitnosti proti němu lživě vypovídat,“ úpěnlivě se snažila zachránit, co se dá.

Nebyl v tom pouze stud přiznat, že byla odkopnuta, ale také věděla, že jenom když je přesvědčí, že nemá důvod se Pepinovi mstít, uvěří její pravdivé výpovědi. Pomyšlení, že právě v tom zásadním bodě mluví pravdu, ale Pepinovi se podařilo ji zpochybnit, jí lomcovalo. A právě díky tomu, že v onom zásadním bodě mluvila pravdu, byl tento její okamžik zoufalství přesvědčivý a Honzl s Olivou zakolísali. Koneckonců nedá se popřít, že tahle holka je skutečně parádní kus, a co když jim tu Čmelák opravdu předvádí jen dokonalý divadýlko?! Ne že by to ospravedlňovalo její reakce, ale je třeba vzít v potaz, že třeba opravdu nakopla ona jeho, a tudíž nemá důvod se mu mstít jakousi křivou výpovědí.

„Neřekl jste mi náhodou, pane inženýre,“ oslovil Pepina stroze major Honzl, „když jsem s vámi minule hovořil, že majora Zemánka jste pozval do Elvis klubu proto, že jste byl nešťastný, protože se s vámi rozešla dívka, kterou jste si chtěl vzít?“

Z jeho tónu vůči Pepinovi Stanka pookřála a Pepino se pekelně naštval.

„U majora kriminální policie bych očekával lepší paměť,“ řekl Pepino co nejarogantněji. „Naštěstí já mám paměť dobrou, takže vám můžu prozradit, co jsem vám tehdy sdělil doopravdy: potkala mě osobní nepříjemnost, rozchod s dívkou, kterou jsem si měl brát.“

„Major Honzl nám tu tedy lže,“ konstatoval ironicky kapitán Oliva a Stanka v duchu jásala, jak se karta obrací v její prospěch. Teď si to Pepino u nich pěkně podělal.

„Ano,“ přikývl Pepino, „major Honzl lže. Můžete tento můj výrok zaprotokolovat a já vám to podepíšu. Ve skutečnosti si ovšem nemyslím, že lže anebo že má špatnou paměť, byl to nejspíš jen takový chyták, jaké běžně používáte. Se mnou ale máte bohužel smůlu. Když jste se mi, pane majore, představil, že jste z oddělení vražd, pochopitelně jsem zpozorněl. A vaše otázky týkající se Ivana se mi vůbec nelíbily – jak jsem vám taky na rovinu řekl. A tak jsem stiskl tlačítko, které náš rozhovor nahrálo. Teď vidím,“ vynasnažil se o trpký tón, „že v jednání s policajty se nejvyšší obezřetnost opravdu vyplácí. Nejste féroví.“

„Zato zločinci jsou férovost sama,“ řekl major Honzl.

„Jenomže já nejsem zločinec, a navíc jsem hluboce přesvědčený, že moje výpověď o časových údajích byla správná, a proto se nedivte, že na vaše léčky jsem alergický,“ usmál se Pepino, který je nemínil proti sobě na úkor Ivana popudit, ale zas naopak byl přesvědčený, že jeho suverénnost jim dokládá, že svou pravdou je si jistý.

Skutečnost byla taková, že jeho arogance je sice dráždila, ale na druhé straně ho brali, protože stál po Ivanově boku.

„V zájmu pravdy vám povím ještě toto,“ vzal si Pepino slovo dřív, než sami mohli položit další otázku. „Já jsem tehdy z toho byl opravdu nešťastný, že s doktorkou Oplovou jsem se musel rozejít. Měl jsem ji moc rád, chtěl jsem si ji vzít, nikdy jsem nebyl děvkař, i když pár známostí jsem před ní vystřídal, ale nevěrný jsem jí nikdy nebyl. Když jsem ovšem zjistil, že ty její žárlivé scény pro nic a za nic se neustále stupňují, tvrdě jsem se s ní rozešel a už jsem jí nedal šanci. Veselo mi z toho určitě nebylo.“

„Je děvkař a já jsem mu už nedala šanci,“ vyjela Stanka v panice, že začíná ztrácet body. „Ale odpustila jsem mu, že jsem s ním marnila čas, a nemám žádný důvod ho nenávidět. Jsem tady jenom v zájmu spravedlnosti, jak je mou povinností.“

„Tím mě tedy doktorka Oplová doslova dokopala k tomu, abych ji znemožnil a ukázal ji jako podlou lhářku,“ řekl s povzdechem Pepino. „Opravdu jsem doufal, že tuhle zbraň proti ní nebudu muset použít. Podívejte, pánové… Na našem podniku jsem v dost náročném postavení poradce generálního ředitele. Navíc mi podnik platí další vysokou školu ve Vídni, takže z pracovních povinností mě hodně uvolňují, a i když jsem v Praze, zdaleka ne každý den chodím do práce, ale vysedávám doma a studuju. Na druhé straně zas ale na úplně všechno v podniku se vykašlat nemůžu, a tak mám doma například počítač, se kterým pracuju pro podnik, a taky spoustu pracovních telefonátů. Ty si – stejně jako v práci – nahrávám na pásky zabudované do telefonu. Když mám hovor, který nahrávat nepotřebujú anebo hovor soukromý, nahrávání vypínám. Jenomže paní doktorka Oplová mi nejraději volá uprostřed noci. Vzteklý a rozespalý sáhnu po telefonu – vypínat ho na noc nemůžu, protože máme důležité obchodní partnery na různých kontinentech, kteří ne vždy respektují, že u nás jsou dvě hodiny po půlnoci… Prostě před dvěma dny jsem v těch telefonických páskách něco hledal, a jak jsem si je přehrával, zjistil jsem, že tu a tam jsou na nich i noční telefonáty paní doktorky Oplové, kdy jsem v rozespalosti nahrávání nevypnul.“

Pohledem se dotkl Stanky, která tu seděla bílá jak stěna za ní, prsty rukou položených v klíně křečovitě sevřeny.

„Bylo by mi strašně nepříjemné tyhle nahrávky vám dát, abyste si ověřili, jaká lhářka je doktorka Oplová. Jak nevěrohodný je svědek a jaký má důvod mě nenávidět. Totiž… nevadí mi, že bych ji předvedl jako lhářku. Že je lhářka, to tady o ní tvrdím otevřeně. Ale je mi strašně proti mysli předvádět ji jako ženskou… která se před chlapem ubožácky pokořuje v hloupé víře, že ho snad získá zpátky.“

„Jsi kurva! Jsi podlá, zlá kurva,“ řekla chraptivě Stanka. „Nahrával sis mě, abys exhiboval mezi kamarády, jakej seš frajer. Jak tě ženský žerou.“

„Můžeš si to myslet,“ souhlasil Pepino. „Jenomže nahrávat si tě za takovým účelem, nebudou tvoje telefonáty rozhozeny mezi spoustou telefonátů pracovních, ale nahrával bych si tě extra. Co ale především: kdybych kterémukoli svému kamarádovi tohle přehrál, řekne mi to, cos mi řekla teď ty: že jsem podlá kurva. Protože já mám kamarády jen takový, co stejně jako já nesnášejí debilní chvástání. Ale abych to uzavřel: když tady teď pánům přiznáš, že jsi lhala… že není pravda, že tys mě opustila a já že se tě snažím získat zpátky, ale že je to přesně naopak – ty pásky jim nepředám. Jinak jim je předat musím, protože si nemůžu dovolit stát tu v roli lháře… Anebo přinejmenším tak, že možná lžeš ty, ale možná taky že lžu já. Jinak můžeš být klidná, jakmile si z pracovních rozhovorů na těch páskách sejmu to, co potřebuju, nahrávky překryju dalšími, aniž kdokoli slyšel jediné slovo z toho, co tys na nich řekla.“

„Slovo takový kurvy, jako seš ty, má pro mě určitě váhu!“ znova zachraptila Stanka u konce se silami.

„Paní doktorko,“ ujal se rázně slova kapitán Oliva. „Jedeme si k inženýrovi Čmelákovi pro ty nahrávky, anebo nám sama povíte, jak to bylo doopravdy?“

„Já… já vám to teda povím…“ rozplakala se Stanka. „Nechtěla jsem, abyste věděli, jak sprostě se ke mně zachoval, protože byste si mohli myslet, že jsem si tu jeho křivou výpověď vymyslela ze msty. Jenomže já vám přísahám, že v téhle věci jsem vám nelhala. Přísahám!“

„Já bych tu figuroval jako sprostý padouch stejně nerad, jako předtím co lhář,“ podotkl Pepino. „S doktorkou Oplovou jsem se rozešel hned potom, co mi – poprvé a naposled – svoji hysterickou scénu uspořádala na veřejnosti. V restauraci Zvon vám to personál jistě vylíčí barvitě, nepochybuju, že je pro ně nezapomenutelné, jak vulgárně se tam paní doktorka Oplová rozječela a strhla ubrus s prostřenou večeří tak, že se všechno poroučelo do klína mně a mé spolužačce, se kterou jsem se několik let neviděl, a tak jsem ji pozval, aby si k nám přisedla a povečeřela s námi.“

Oliva a Honzl upřeli na Stanku vyčkávavý pohled.

„Tohle všechno nemá vůbec nic společného s tím, že jsem ho v tu středu viděla v půl dvanáctý uhánět domů,“ podařilo se Stance říct takřka klidně.

„Má to dost společného,“ upozornil ji major Honzl. „Copak jako právnička nechápete, že všemi těmi lžemi jste se jako svědek znevěrohodnila?“

„Já vím… já vím…“ upadla zas Stanka do slz a beznaděje. „Já vím, že ty dva teď už do kriminálu nedostanu.“

Tím své výpovědi nasadila korunu.

Vzápětí jí to došlo a rozječela se: „Ty prašivej parchante,“ najela na sebezničující úroveň. „Zemánka kryješ, protože ti strká manželku do postele, ale ty ho jenom nekryješ, tys mu taky pomáhal s vražděním a já to dokážu!“

„Vezmi si prášek na uklidnění,“ vyzval ji přísně Pepino, „ať se tu už proboha dobereme k nějakému závěru. Za chvíli mám na podniku jednání s obchodníky, kteří sem přijeli z Londýna a ještě dneska se chtějí vracet.“ To byla pravda. Pepino se měl velice na pozoru, aby neřekl něco, co by ho při bližším zkoumání usvědčilo jako lháře. Podíval se na hodinky: „Panebože! Generální se pomine!“

„Paní doktorko, jaké užíváte prášky?“ zeptal se kapitán Oliva a Stanka plačtivě řekla:

„Přísahám, že jenom vitaminy. Opravdu.“

Pepino se s despektem nepatrně pousmál. Za tu ránu pod pás se styděl, věděl, že Stanka občas polyká skutečně jenom vitaminy, ale v boji za Ivana ji musí shazovat vším, co se naskytne a co mu nemůže být prokázáno jako lež.

„Jsi fakt prašivej, prolhanej hnusák, ale já tě zničím,“ začala zase a kapitán Oliva ji teď už rázně uťal:

„Tak to by stačilo, paní doktorko. Jako možná budoucí státní zástupkyně byste snad měla vědět, jak se chovat při svědecké výpovědi,“ dal najevo, že pokud jde o něho, udělal by všechno pro to, aby spíš prodávala na trhu, než seděla na státním zastupitelství, což Stanka pochopila a zalykala se pokořením.

To už bylo Olivovi i Honzlovi jasné, že tuhle nenávistnou ženskou jim tu byl podobně jako Jaroslava Špulku čert dlužen. Už jen chybí, aby se svou výpovědí taky oběhla televizi.

„Než to ukončíme a zaprotokolujeme… dřív jak za dvě hodiny to nebude. Chcete si, pane inženýre, zatelefonovat do práce?“ byl major Honzl vstřícný k Pepinovi.

„Díky,“ řekl Pepino a na přistrčeném telefonu vyťukal Sladkého číslo: „Pane řediteli, já zas už sedím s policajtama… Jo, kvůli tomu zatracenýmu Zemánkovi. A zatím to tu nebere konce. Buďte tak moc hodný a řekněte generálnímu, jak se věci mají. Že prostě přijdu, jak jen to bude možný… Jo, to je mi jasný, že ho budou vomejvat. Proto to taky volám vám, a ne rovnou jemu. Ať si k tomu jednání vezme zatím místo mě inženýra Palečka. Ráno jsem ho poslal do Neptunu, ať ho odtud sekretářka stáhne… Děkuju, šéfe, za pochopení. Tak zatím…“ Obrátil se k majoru Honzlovi: „Díky, pane majore.“

Stanka se dusila vzteky, že s tím křivounem tu jednají jako s privilegovanou osobou, zatímco ona je pro ně pochybná nula.

„Jaký je váš vztah, pane inženýre, k majoru Zemánkovi a k jeho ženě?“ zeptal se kapitán Oliva.

„Oba patří mezi moje nejlepší přátele,“ odpověděl podle pravdy Pepino.

„Spí se Zemánkovou a Zemánek to toleruje,“ dodala Stanka.

„Spát s Ilonou Zemánkovou, připadal bych si, jak kdybych spal s vlastní sestrou,“ řekl Pepino. „Mám je moc rád oba, jsou prima, mají krásné manželství a paradoxní je, že Ivan ani Ilona netuší, jak je doktorka Oplová nenávidí. Mají ji upřímně rádi.“

„No to určitě!“ uštěkla Stanka.

„Tvrdíte, pane inženýre, že doktorka Oplová přišla vypovídat pouze ze msty k vám a z nenávisti k manželům Zemánkovým?“

„Jsem o tom pevně přesvědčený. Jiné vysvětlení pro její výpověď prostě nemám. Doktorka Oplová je chorobně žárlivá, hysterická žena. Sama se mi svěřila, že až dosud každý muž ji vždy opustil. Když uvážíte, že je krásná, inteligentní a vzdělaná – není to přinejmenším podivné?“

„Ani ne, když uvážíme, že většina chlapů jsou svině jako ty,“ zapitvořila se Stanka, jak kdyby veškeré úsilí vynakládala na to, aby se znemožnila co nejdůkladněji.

Pepino se necítil zrovna nejlíp v roli člověka, který ji tu přibíjí na kříž. Proč ho proboha dokopala k tomu, aby na světlo boží vytahoval záležitosti, které mají zůstávat v přítmí za uzavřenými dveřmi ložnic?! Určitě tu nesvědčí proto, že by věřila, že s lidmi jako Rubín a Pavlík si poradí policie a justice. Znal její názory a byl si absolutně jistý, že chodit s ní dál, držela by pusu a ani by ji nenapadlo ze soukromé iniciativy vyrazit proti člověku, který zlikvidoval takový hnůj.

„Jestli si správně vzpomínám, Ivan se mi zmiňoval, že taky zaměstnanci Elvis klubu se rozpomněli, že jsme odcházeli až po půlnoci?“ nadhodil Pepino.

„Abych se nezasmála,“ vyjela Stanka. „Pan Čmelák je s nimi jedna ruka. Rozhodil tam pár pětitisícovek a svědectví personálu má v kapse.“

„Bože, ty seš ale husa,“ upřímně žasl Pepino. „To vážně nemáš ponětí, jakým způsobem si my, zběhlí kriminálníci velkýho formátu, opatřujeme alibi? Rozdávat pětitisícovky mezi pingly!“ v komickém gestu se chytil za hlavu. „Ten, kdo tebe jednou bude jmenovat státní zástupkyní, tomu se podsvětí složí na dárkový koš od pařížského Maxima.“

„Ty… ty… ty spoluvrahu,“ zuřivostí až koktala Stanka a major Honzl ji umlčel ostrým:

„Tak to by stačilo.“

„Pokud jde o uplácení personálu Elvis klubu, podotýkám, že od té doby, co jsem tam seděl s Ivanem, znova jsem tam nebyl a nikoho ze zaměstnanců jsem neviděl. Podepíšu vám tu, že když mi prokážete opak, přiznám se, že z toho okapu jsem na Rubína a Pavlíka pálil já osobně.“

„Oldřichu,“ vypnul major Honzl magnetofon, „ještě než to hodíme na papír, měli bychom zaskočit k Josefovi podívat se na tu dokumentaci.“

„Jasně,“ přikývl Oliva, oba se zvedli, a když vycházeli ze dveří, Honzl podotkl ke Stance a Pepinovi: „Za chviličku jsme zpátky.“

Když vypadli, Pepino otráveně civěl do oken a Stanka si fňukavě poplakávala. Pak se nadechla a statečně prohlásila:

„Pepi, nesmíš mi mít za zlý, že jsem sem přišla říct, co vím. Je to přece moje povinnost. A já si doopravdy ani nemyslím, že vědomě lžeš. S tou hodinou se prostě jen mýlíš. Podívej, až odtud vypadneme, někde se posadíme a probereme si to v klidu a důkladně. A jestli ti na tom fakt záleží, tak já tu výpověď změním, že jsem se prostě spletla,“ o překot brebentila nervózně.

„Drž hubu,“ napomenul ji Pepino, kterému vůči ní už došla všechna zdvořilost. „Chceš se vážně připravit o místo? Uvědomuješ si vůbec, co žvaníš? A seš tak blbá, žes nepochopila, že nás tu nechali samotné jenom proto, aby si v některé kanceláři odposlechli, o čem se tu bavíme?“

„Podívej, Pepi, na ty dva idioty se my dva přece můžeme vykašlat. Nějakej Honzl a Oliva přece tebe a mě nerozeštvou. My dva prostě začneme znova od nuly a já udělám všechno pro to, abych z tý aféry tebe i Ivana vysekala a – –“

Je šílená, je dočista šílená, letělo hlavou Pepinovi. Někdo ji musí přimět, aby šla na psychiatrii, dřív než někomu anebo sobě něco provede. Zalila ho vůči ní vlna lítosti, ale věděl, že ani záblesk soucítění nesmí dát najevo, jinak ji má se všemi jejími problémy znova na krku. A tak co nejodměřeněji řekl:

„I kdybych měl Rubína a Pavlíka na triku já osobně, než se z toho dostat tvou pomocí a znova tě mít na krku, radši si poctivě odkroutím ty zhruba dva roky, co se dneska za vraždění rozdávají.“

„Postarám se, abyste to s Ivanem vyžrali po patnácti letech,“ zasyčela Stanka a Pepino doufal, že Honzl a Oliva je skutečně mají napíchnuté.

„Neuspokojil by tě spíš svist staré dobré gilotiny?“ zívl Pepino a natáhl se ke stolu kapitána Olivy, aby si půjčil jeho noviny.

Nemýlil se. Honzl a Oliva si je skutečně o troje dveře dál odposlouchávali a nahrávali.

„Kdo jsi říkal, že je ten její školitel?“ zeptal se Honzla Oliva.

„Černý,“ povzdechl si Honzl nad tou přehlídkou ztraceného času.

„Musíme mu okamžitě zavolat, aby si ty nahrávky přišel poslechnout,“ řekl Oliva.

„Musí ji vyšetřit psycholog a psychiatr, aby vyhodnotili, jestli je to jen nějaký přechodný stav v důsledku toho, že ji Čmelák nechal, anebo jestli je ujetá vůbec a pak nemá na státním zastupitelství co dělat.“

„Podle mě tam nemá co dělat v žádném případě,“ byl nemilosrdnější Oliva. „Je ujetá, proto jí dal Čmelák kopačky, a to ji takhle rozpumpovalo a… Hergot! Co se to tam děje?!“

Jeho výkřik ještě nedozněl a už oba vyrazili ze dveří a zpět do kanceláře, kde ponechali Stanku s Pepinem, pádili s hrůznou představou, že ta bláznivá ženská taky může vytáhnout kudlu a do Čmeláka ji zapíchnout.

Když rozrazili dveře, naskytl se jim útěšný obrázek: budoucí paní státní zástupkyně stojí nad panem svědkem, do kterého buší a kope, a nebylo dost jasné, zda pouze rve jeho košili, anebo ho míní uškrtit kravatou.

Pepino ji samozřejmě mohl snadno zvládnout, ale dobře věděl, že je v Ivanově zájmu nechat se od paní svědkyně zřídit tak, že ho vlastní matka nepozná. A tak si pouze kryl obličej a hlídal, aby Stanka nepopadla nějaký nebezpečný předmět.

„Co je to tu?“ zařval Oliva, jediným smýknutím odtrhl Stanku od Pepina a vrazil ji čtyři metry od něho na židli.

„Přeskočilo vám?“ zařval na ni Honzl.

„Je to hajzl mizernej,“ sdělila jim zadýchaná Stanka.

„Nemám nárok na náhradu škody, kterou jsem tu utrpěl na šatstvu, těle a psychice?“ zeptal se Pepino. „Neměl by mě stát na účet daňových poplatníků nějak odškodnit? A to ani nemluvím o tom, že můžu mít trvalý následky: poruchy sebehodnocení… komplexy méněcennosti, jak mě zřídila ženská… Ještě by mě tu měl s ní nějakej sadista zavřít do jedný cely!“

„Za škody, které jste tu utrpěl, máte samozřejmě nárok na odškodnění, zejména s přihlédnutím k faktu, že jste takový neduživý chcípáček, který si neumí poradit s ženskou, co mu chce vydrápat oči,“ řekl sarkasticky major Honzl.

„To jste ji nemohl zpacifikovat?“ zeptal se zlostně kapitán Oliva při pohledu na drápanec na Pepinově tváři, na rozdrbnutou košili a vytrženou kapsu saka.

„Tak tedy pro změnu vážně, pánové,“ předstíral Pepino, že teď se naštval. „Já jsem totiž dost trénovanej. A já vám tu s ní šmejknu, ona nějak nešťastně třeba třískne hlavou o zeď nebo si zlomí ruku… a budu to já, koho budou tahat po soudech s obviněním, že jsem vyvinul nepřiměřenou obranu. Měl jsem počkat, až ona mě dvakrát bodne a třikrát po mně vystřelí, čímž by i panu soudci bylo jasné, že se mnou měla nějaké podivné úmysly, takže za tu modřinu, co jsem jí způsobil, bych si odnesl jenom podmínečnej flastr… Koneckonců sedím na kriminálce, tak se starejte vy, aby mě tu paní státní zástupkyně nepodřízla.“

„V den, kdy tahle osoba bude jmenována státní zástupkyní, dávám výpověď, i kdybych nenašel nic lepšího než čistit kanály,“ řekl kapitán Oliva.

„Nemůžeme už tu šílenost sepsat?“ zoufal si Pepino s pohledem na hodinky.

„Ano. Nechám to přepsat,“ zvedl se major Honzl, uchopil magnetofon a zamířil ke dveřím.

Protože se současně zvedl taky kapitán Oliva, Pepino rychle řekl: „Chci sem dvě gorily… Je to ve vašem zájmu. Co si asi tak pomyslí voliči, až z vašich vrat uvidí vycházet orvaného člověka s modřinami, podlitinami a tržnými ranami?“

Major Honzl se zašklebil, kapitán Oliva řekl: „Pokusím se vám zachránit aspoň holý život,“ ze skříně vyjmul tlustý svazek spisu a posadil se s ním zpátky za stůl, který v Honzlově kanceláři užíval, když na něčem společně dělali.

„Můžete mi na ty tři čtyři hodinky, než to sekretářka nadrásá, půjčit noviny?“ požádal Pepino.

„Nemůžu. Mám už jen jedny a aspoň ty bych si rád přečetl,“ odpověděl mu Oliva s pohledem do koše, kam mu před chvílí Pepino pomohl naházet cáry novin, které mu Stanka vyrvala z rukou, omlátila o hlavu a rozsápala.

Noviny byly podnětem, že se prve na Pepina vrhla, když místo aby si s ní povídal, pohroužil se do sportovního zpravodajství.

„Koukám,“ řekl Pepino Olivovi, „že ani vy nemáte odvahu hrdinně se servat s dámou o denní tisk.“

Oliva mu své druhé a poslední noviny podal a Stanka to komentovala slovy: „Když si budete pana Čmeláka úslužně předcházet, máte naději, že se vypracujete jako Zemánek: v nóbl hospodách vám bude platit večeře. Pan Čmelák je totiž v balíku.“

Oliva, listující ve spisu, v němž něco hledal, neřekl vůbec nic, zato řekl Pepino: „A já jsem si ji málem vzal. V květnu jsme se měli brát.“ Hořkost a stud v jeho hlase nebyly předstírané.

Stanka se vymrštila ze židle, ale vymrštil se též Oliva a zařval: „Sednout! A jestli se ještě hnete, nechám vám nasadit pouta a dám vás převézt na psychiatrii!“ Stanka si tedy zase dřepla a Oliva se obrátil k Pepinovi: „To já jsem si zas jednou málem vzal ženskou, co měla tři děti – každý z jiným manželem. Jenomže to mi bylo ani ne sedmnáct.“

„Zatímco já jsem na vola už dost starej, chcete říct,“ potřásl hlavou Pepino a oba se zasmáli.

„To je váš trik – kamarádit se s podezřelými?“ vyvřískla Stanka.

„Spíš zvyk,“ odpověděl jí Oliva.

Už mu jí bylo ze všeho nejvíc líto, přestože jed z ní ukapával. Věděl, že je v rozpoložení, kdy by škrtla a vhodila sirku do sudu s benzinem, jen aby Pepino zařval – i za cenu, že zařve s ním.

„Zemánkovi bydlí ve vedlejším domě,“ řekl Olivovi Pepino. „Občas mě pozvou na něco dobrýho, naposled to byl zajíc na smetaně, a já zas občas pozvu je do hospody… Víte, kapitáne, mně nevadí, že doktorka Oplová se snaží Ivana a mě dostat do průseru. To má určitou, i když samozřejmě zvrácenou úroveň. Ale je mi zle z těch pavlačovejch splašků: Ivan mi strká manželku do postele, já za Ivana platím večeře… Jestli Ivana a jeho ženu znáte –“

„Ivana znám pracovně asi tak osm let. S jeho ženou jsem se setkal sice jen dvakrát třikrát… Zatím nevím, v kolik hodin jste odcházeli z Elvis klubu. Ale určitě vím, že Ivan nikomu nestrká manželku do postele a určitě se netřese, aby mu někdo něco platil. Z takového obviňování vás, pane inženýre, hlava bolet nemusí,“ vyšel najednou z rezervovanosti a byl přátelský Oliva.

„Vy vlastně docela ujdete, přestože jste mě tu bezcitně nechal takřka zinvalidizovat,“ usmál se Pepino, ve střehu však nepolevoval. „Vzkažte mi, jestli jednou budu vyřazen z okruhu křivých svědků a spolupachatelů. Pak se ke mně a k Ivanovi můžete v nějaké té pánské jízdě přidat. A nechám vás to zatáhnout, abyste viděl, že my děvkaři a zbohatlíci marnotratností netrpíme.“

„Tu pánskou jízdu si s vámi můžu rozdat i jako s podezřelým. Možná se dozvím víc než tady do protokolu,“ podotkl Oliva.

„Nefanděte si, kapitáne,“ zavrtěl hlavou Pepino. „Vaše smůla je, že to IQ, co máte vy, mám já taky.“

„O tom bohužel nepochybuju,“ souhlasil Oliva.

„Už mě taky párkrát napadlo,“ přispěla svou troškou do mlýna Stanka, vařící se tu pohledem na přátelsky klábosícího Pepina s Olivou, „že ty a Zemánek jste nejspíš přihřátý. Ty maminčin mazlík, který ne a ne se oženit, on zas víc s tebou než s manželkou –“

Oliva zabořil hlavu do dlaní a Pepino vlídně pravil: „Okamžiku, kdy odhalíš, že já a Ivan jsme k sobě poutáni i něčím víc než pouhou něhou… toho jsem se vždy obával.“

„Nedrážděte ji!“ okřikl ho Oliva, který pozorně sledoval lesk ve Stančiných očích, připraven vyrazit, kdyby třeba jen sáhla po kabelce na řemínku přes rameno. Že neví, co ona v ní má, začínalo být trochu zneklidňující.

Lesk ve Stančiných očích pohasl a znova se pohroužila do chmur, v nichž úporně tápala, čím nejlépe ještě toho chlíváka Pepina zasáhnout.

Pepino se začetl do novin, Oliva do spisu, jedním okem však po Stance dál pošilhával.

Když Pepino noviny dočetl, s židlí se pošoupl kousek dozadu, hlavu si opřel o zeď a zavřel oči. Ne že by tu dokázal usnout nebo třeba jen podřimovat, ale snažil se aspoň relaxovat. Stanka pár kroků proti němu byla už tak strávená svou nenávistnou zlobou, že teď už jen apaticky civěla do registračky.

Mrtvé ticho rozřízl hlučný vpád majora Honzla. Břitkým pohledem přejel místnost a suše řekl: „Jsem rád, že jste nikdo neutrpěli žádnou další újmu na zdraví ani na majetku… A tady to máme,“ rozdal xerokopie zápisu a do jednoho se sám pohroužil.

„Kristepane, devět listů,“ zhrozil se Pepino. „Vy tu fakt nemáte co dělat. To se nedalo nějak zhustit?“

„V některých protokolech konfrontací je dobrý zaznamenat slovo za slovem,“ řekl mu major Honzl a Pepino podotkl:

„A na Silvestra se pak z toho čte kámošům, aby byla sranda.“

Stanka svoje paré roztrhala, když se pročetla na konec druhé stránky, a kupodivu docela klidně vysvětlila, že nikdo snad vážně nečeká, že by podepsala takovouhle snůšku lží a překroucených polopravd.

Major Honzl s pocitem, já vydržím prostě cokoli, jí nabídl, že si strojopis může slovo za slovem porovnat s nahrávkou, a Oliva okamžitě dodal: „Až se ovšem pořídí kopie té pásky. Je schopná ji zničit.“

Stanka řekla: „Nic nebudu kontrolovat a nic nepodepíšu.“

Nikdo už jí neodpověděl.

Teprve když Pepino protokol podepisoval, Honzl se Stanky mírně zeptal: „Paní doktorko, nechcete si to přece jenom dočíst a svůj podpis ještě zvážit? Jako doklad, že zápis je správný, máme přece nahrávku. Ale jestli trváte na svém, zapíšu, že podepsat jste odmítla.“

„Žádám, abyste zaznamenal, že jsem odmítla podepsat proto, že k určitým emocionálním výrokům jsem byla záměrně provokována. A dále zaznamenejte, že ke své výpovědi ještě dodávám, že inženýr Čmelák udržuje s kapitánem Zemánkem homosexuální styky,“ požádala Stanka energicky.

„A já žádám, abyste zaznamenal, že kapitán Oliva se tu na mě mlsně culil a při výslechu mě oslovoval zlatko,“ připojil se k požadavkům o dovětky Pepino.

„Vypadněte! Vypadněte už oba!“ zahřímal spíš zoufale než vztekle major Honzl.

„Tak to tedy ne!“ prohlásil Pepino s pohledem na Stanku, která tu zas už stála s planoucíma očima. „Servala by se se mnou ještě tady u vás na schodech. Právem slabšího a ohroženého žádám tři minuty náskok, abych doběhl k autu.“

„Máte je mít,“ souhlasil Oliva a přikývl i Honzl, protože ani oni nestáli o další výtržnost ve svém teritoriu.

„Díky a na shledanou,“ řekl Pepino, zamířil ke dveřím a Stanka čile za ním.

„Tak moment, paní doktorko,“ řekl docela mírně major Honzl, uchopil ji za loket, ona se druhou paží rozmáchla a vlepila mu pořádnou facku.

Nebylo v životě mnoho situací, kdy tihle dva ostřílení policajti zůstali bezradně civět, ale toto byla jedna z nich.

Do okamžiku ticha, kdy Honzl dál svíral Stančin loket a Oliva její druhou paži, Pepino naléhavě řekl:

„Pánové, prosím vás… v tomhle stavu ji přece nepustíte na ulici? Já bych ji sice měl moc rád sejmutou z krku, ale ne zrovna za cenu, že skončila pod tramvají. Vidíte přece, že potřebuje psychiatra?!“

Stanka jeho slova potvrdila tím, že Olivu vší silou kopla do holeně.

„Máte za ni zodpovědnost, jestli sobě nebo někomu něco udělá,“ zvýšil hlas Pepino.

„Nebojte se, pane inženýre, postaráme se o ni,“ ujistil ho Oliva, a když se mu s Honzlovou pomocí podařilo Stanku opět napasovat na židli, vytrhl jí kabelku, kterou měla přes rameno, a prohlédl ji teď už vážně znepokojen, že by u sebe mohla mít zbraň.

Seděla tu teď zas tichá, zdánlivě apatická, se sveřepým výrazem ve tváři.

„Pánové, když dovolíte, něco bych vám poradil,“ ozval se Pepino v děsu, že oni ji vypustí do ulic a ona v amoku vlítne na jeho rodiče anebo pod náklaďák. „Pokud vím, má dobrý vztah ke svému školiteli, státnímu zástupci doktoru Černému. A snad i on k ní. Nemohli byste mu zavolat – –“

„Pane inženýre, buďte klidný, v tomhle rozpoložení ji odtud bez konzultace s lékařem nepropustíme,“ ujistil ho Honzl. „A s doktorem Černým se spojíme.“

Když Pepino konečně zase seděl za volantem svého auta, mohl uvolnit kontrolu svého výrazu, takže se mu ve tváři promítlo vyčerpání ze stresu uplynulých hodin. Uvědomoval si, že nebýt toho, že Stanka znemožnila sama sebe, v tuto chvíli mohl být Ivan odváděn do cely předběžného zadržení.

Po několika minutách jízdy zastavil v postranní ulici a vyťukal číslo Sladkého.

„Už jsem v autě, šéfe. Jak to vypadá u Mrožka?“

„Jednání před chvílí skončilo a proběhlo hladce. Připravils to dobře, nedošlo k žádným zádrhelům. Teď sem jedeš?“

„Nejdřív se potřebuju zastavit doma, pak se někde rychle najím a asi tak za půldruhý hodiny jsem u vás.“

Když zavěsili, Sladký byl malinko klidnější: dít se něco povážlivého, Pepino by za ním jel bez prodlení.

Pepino si dal doma dlouhou ostrou sprchu, převlékl se, a když pak ještě v jedné ze svých oblíbených restaurací spořádal dvojitou porci rizota se směsí mořských ryb, necítil se už tak příšerně. Potom podrobně poreferoval Sladkému v jeho pracovně vylučující jakýkoli odposlech a při pohledu na jeho vážně znepokojenou tvář – tvář bývalého policejního náčelníka, kterého hned tak něco z míry nevyvede – opět mu bylo o něco hůř.

Se slovy „takže v osm u mě“ opustil kancelář Sladkého, vybičoval se k bezstarostnému úsměvu a kanceláří sekretářky prošel do své pracovny.

To, co by normálně vyřídil za půl hodiny, vyřizoval dvě hodiny, a bylo něco po třetí, když vypadl od nedokončené práce, aby se trochu postavil na nohy zaplaváním a v sauně.

Pak se zastavil u rodičů, vzal si Klarka a oběhl s ním sídliště. Po návratu se nacpal maminčinými báječnými francouzskými bramborami se zeleninou a houbami a s rodiči i s Klarkem klábosil tak, že matka si v duchu říkala, zaplať pámbu, že se z toho rozchodu se Stankou sebral tak rychle. Že tenhle rozchod mu šlápl do úsměvu, to věděla paní Čmeláková stejně dobře jako její manžel.

Bylo tři čtvrti na sedm, když se vrátil do svého bytu, kde zas popustil uzdu zničenému výrazu a netrpělivě očekával příchod zejména Ivana.

Když Pepino podrobně vylíčil, s jakým svědectvím se přihlásila Stanka a jak naštěstí sama sebe znevěrohodnila, Sladký, ač už to slyšel podruhé, tu seděl zbledlý a Ivan, když Pepino domluvil, řekl:

„Teď už je to na ostří nože. Teď už stačí jediná maličkost svědčící proti mně – a budu obviněn.“

Konstatoval to chladně a bez záchvěvu paniky.

„Honzl a Oliva jsou při tobě,“ tvrdil Pepino. „Z nepatrných náznaků jsem bezpečně rozpoznal, že se Stankou by nejradši vyrazili futra.“

„Pravděpodobně. Jednak jde o kolegu, a co především: odpráskl vrahy policajtů – ale všechno má svý meze, za které už se nedá jít,“ byl skeptický Sladký a Ivan mu přitakal:

„Byla by blbost nastolit nějaký falešný optimismus. Musíme se naopak připravit na to, že se v nejbližších dnech ocitnu ve vazbě.“

„Dobře,“ smířil se konečně Pepino s realitou. „Vypracujme tedy přesný plán pro tuto eventualitu.“

„Prvořadě jde o Ilonu,“ řekl Ivan. „Abys u ní byl dřív a podržel ji. její matku i moje rodiče, ještě než se o mém zatčení dozví z televize.“

„Kolik mám v tom případě času?“ zeptal se věcně Pepino.

„Pár hodin,“ byl si jistý Ivan.

„Ale neblbni!“ oponoval mu Pepino. „Snad aspoň jeden den, ne?“

„Major kriminálky obviněný ze spáchání dvojnásobné vraždy! To proletí kriminálkou a zalomcuje celým vnitrem rychlostí blesku,“ stejně jako Ivan nepochyboval Sladký. „Masmédia to vyšťourají. Ještě týž večer to bude ve zpravodajství. Jde tedy o to, Pepino, jakým způsobem se o Ivanově zadržení dozvíš neprodleně ty, abys vyrazil za Ilonou.“

„Ivane, jsi hergot jejich kolega! Nevykládej mi, že Oliva by ti neumožnil zatelefonovat kamarádovi, aby zajel za tvou rodinou a pomohl jim zvládnout ten šok,“ argumentoval Pepino.

„Tohle nedovedu dost dobře odhadnout,“ přiznal Ivan. „Možná že nějaká privilegia mít budu, ale spíš ne. Právě proto, že jsem policajt, budou se všichni úzkostlivě držet předpisů, protože kdyby se později provalilo, že jsem byl nějak zvýhodňován, mohlo by se proti mně obrátit veřejné mínění a mohl by vůči mně zaujmout zvlášť tvrdý postoj soud, aby demonstroval svoji nezaujatost.“

„Souhlasím,“ řekl Sladký. „A proto nezbývá, než že se budete Pepinovi pravidelně telefonicky hlásit. S platností od této chvíle budete mít oba neustále při sobě mobilní telefon.“

„To je realistické,“ souhlasil Ivan. „Řekněme ráno v devět, odpoledne ve tři a večer, pokud se nesetkáme osobně, v osm – se ti ozvu a sdělím ti nějakou banalitu. Budu se snažit volat ti v přesně stanovený čas.“

„A když se neohlásíš?“ zeptal se Pepino.

„Za půl hodiny zavoláš ty mě. Když se ti ozve někdo jiný anebo se neozve nikdo, znamená to, že už jsem zadržený a nemám už možnost telefonovat. Začneš tedy shánět Vencu Roubala nebo Láďu Kopeckýho.“

„Jo. Jsou to lidi z Ivanova týmu,“ vysvětlil Pepino Sladkému. „Nedávno jsme se setkali na hokeji, Ivan nás představil a pak jsme šli společně na grog. Řekli by mi, Ivane, co se děje?“

„Mají tě zafixovanýho jako mýho kamaráda. A žádný předpis jim nebrání jako takovému ti říct, že jsem zatčený. Došlo by jim, že můžeš hned pomoct mé rodině.“

„Dobrý. Vymyslel bych si nějaký důvod, proč tě potřebuju sehnat, aby nebylo moc divný, že se na ně obracím,“ odškrtl si Pepino v hlavě tento bod, když mu Ivan nadiktoval Vencovu i Láďovu přímou linku a jejich čísla domů.

„Ještě něco,“ pokračoval Ivan. „Kdybych viděl, že se k něčemu schyluje a mohl jsem ještě telefonovat, zavolám ti a sdělím ti něco úplně banálního. Číslo, které v té souvislosti vyslovím, bude znamenat stupeň mého ohrožení. Od té chvíle se ti budu hlásit po třech hodinách, a když se neohlásím, znamená to, že se něco děje a platí výše zvolený postup.“

„Všechno je mi jasný,“ řekl Pepino. „Stupeň ohrožení označ číslem jedna až pět. Pětka znamená, že zatčení čekáš v nejbližší chvíli.“

„Pokud jde o vaši rodinu, majore, můžete být absolutně klidný,“ řekl pevně Sladký. „V tuto chvíli sice nikdo nevíme, co budou potřebovat, ale ať je to cokoli, zajistíme jim to.“

„Já vím,“ řekl Ivan. „Nejvíc mi leží v hlavě Anička. Zatím nám byla svěřena do pěstounské péče předběžným opatřením a obávám se, aby definitivnímu rozhodnutí nebyla na překážku změněná situace v naší rodině. Pomyšlení, že by ji vyrvali z naší rodiny… nemluvě už vůbec o tom, že Ilona a babičky by zešílely…“

„Na nic takového nedojde,“ bouchl pěstí do stolku mezi křesly Sladký.

„Tenhle bod taky vidím dobře,“ řekl Pepino. „Jsem si naprosto jistý, že Ilona situaci zvládne, určitě nezačne hystericky vyvádět. Až se za ní přihrne televize, ukáže se, že obě děti dál žijí v pohodě, navíc je tu opora prarodičů. Za těchto okolností se nenajde dětský psycholog, který by doporučil, aby dítě, které nedávno prožilo strašlivý šok ze ztráty rodiny, bylo vystaveno dalšímu šoku vyrváním z rodiny, se kterou se už šťastně sžívá.“

„Doufám, že aspoň v téhle věci můžu být optimistický,“ souhlasil Ivan.

„Když už uvažujeme tu nejhorší alternativu, tedy že budete, majore, obviněn a zatčen, pak chci poukázat na určitou vaši výhodu, a to jsou rychle se blížící volby,“ řekl Sladký. „Postoje ulice zase na chvíli přestanou být hlas lůzy a stanou se hlasem vážených občanů, které je třeba respektovat, aby se nám před těma volbama moc nenasrali. A protože ani nemíníme dát důchodcům pořádně nažrat, ani nemíníme dát mladým lidem byty… dejme jim aspoň to, co nás nic nestojí: iluzi, že k mínění občanů nejsme hluší… iluzi, že my si vlastně rozumíme… Aby bylo jasno: nemyslím si, že naši nejmocnější politici mají orgány činné v trestním řízení a justici pod palcem a zmanipulované tak, jak by si mnozí z nich přáli, ale zas na druhou stranu jejich vliv na ně není zcela bezvýznamný. A Ivan bude případ, kde soudce nemůže zůstat neovlivněn tlakem masmédií a davů na straně jedné a tlakem mocipánů na straně druhé. Proto se vynasnažím, aby tyhle dva tlaky byly totožné. A postarat se o to můžu tím, že tlak ulice bude tak silný, že mocní v předvolebním pudu sebezáchovy se s ním ztotožní.“

„Vy si založit stranu, řediteli, a pustit vás televize dvakrát do éteru – volby máte v kapse,“ pobaveně konstatoval Ivan a Sladký se zakřenil.

A vzápětí pokračoval: „A aby ta ulice za vás boxovala a aby se v týhle bitvě ulice spojila dělnická třída s pracující inteligencí,“ zašklebil se termínům zprofanovaným socialismem, „na to se v kampaních opřu plnou parou. Neměl by to být tak těžký úkol, protože mínění lůzy neboli vážených voličů máme už dobře prefabrikované díky tomu, jak se vaše rodina, majore, zachovala k Aničce.“

„Nepřipustím, aby se právě tohle zneužívalo v nějaké kampani v můj prospěch,“ řekl hněvivě Ivan. „Nedovolím –“

„Drž hubu, idiote!“ zařval na něho Pepino, na kterého toho dnes bylo trochu moc. „Aničce ze všeho nejvíc prospěje, když zůstaneš u rodiny. A k tomuto cíli musí být nasazeny všechny prostředky. Za druhý: vůbec nepochybuju, že seriózní část sdělovacích prostředků ti bude fandit a Aničku ve tvůj prospěch zneužijí tak jako tak. Ředitel Sladký to naopak může usměrňovat a korigovat, aby kampaň ve tvůj prospěch nedostala nějakou dryáčnickou formu, což by se u soudu mohlo obrátit ve tvůj neprospěch.“

„Zajistím rozsáhlé podpisové akce v ulicích, a nejen v Praze,“ pokračoval Sladký dobře si vědom, že při vynaložení spousty peněz je to realizovatelné. „Text těchto petic samozřejmě nastylizuje advokát tak, aby byl v souladu se strategií jeho obhajoby.“

„Z tohodle bengálu jsem nadšením na větvi,“ podotkl Ivan.

„Jak tak na to koukám, ono je největší štěstí, že ty budeš zašitej za katrem a nebudeš mít možnost nám do toho kecat a marnit naše úsilí,“ konstatoval Pepino. „Doufám, že nehrozí, že by tě vyšetřovali na svobodě?“

„Ne, ty vole, to opravdu nehrozí,“ ubezpečil ho Ivan a všichni tři se rozchechtali v úlevné reakci na prožívaný stres.

„Jakmile mi bude sděleno obvinění a budu zadržen,“ pokračoval zas už vážně Ivan, „k obvinění se vyjádřím, že je nesmyslné, odmítnu vypovídat, a pokud jde o advokáta, řeknu, že si musím rozmyslet, koho si zvolím. Nesmí to vypadat, že obvinění jsem čekal a advokáta už mám promyšlenýho. Teprve druhý den jim oznámím Berka.“

„Bude v pohotovosti od chvíle, kdy se dozvím, že jste obviněn,“ řekl Sladký.

„Míníš mu svěřit pravdu?“ zeptal se Pepino.

„Ano. Aniž bych samozřejmě mluvil o tom, že mi někdo pomáhal. Když máš spolehlivého advokáta, je nejvýhodnější nalít mu čistého vína, aby ho pak v průběhu soudního řízení něco nezaskočilo. Vždycky se mu pracuje líp, když zná pravdu a může zvážit všechny možnosti, co může být jeho mandantovi dokázáno.“

„Tím máme připravený katastrofický scénář a zbývá doufat, že nebude třeba ho nasadit – stejně jako jsme ho nemuseli nasadit na žádné předchozí akci,“ řekl Pepino.

Sladký na to neřekl vůbec nic a Ivan pokrčil rameny: „Doufat můžeme, ale tentokrát je situace úplně jiná. V minulosti nás ani jednou nezaskočila nějaká nepředvídatelná nešťastná náhoda.“

„Ne?! A co Wolfův vztah k dceři?“ připomenul mu Pepino.

„Já myslím náhodu, která by ohrozila bezpečnost akce,“ řekl Ivan. „Zatímco tentokrát to jsou náhody hned tři: incident s těmi zatracenými haranty, Špulka a Stanka. V okamžiku, kdy haranti budou vypátráni, a to je podle mého názoru otázka jen velice krátkého času, spíš se divím, jak to, že je Honzl ještě nemá – je vysoká pravděpodobnost, že někteří z nich při rekognici poznají můj hlas. A to bude ta poslední kapka. Pak už kolegům nezbyde než mě obvinit.“

Druhý den po poledni Ivan odešel z práce, sedl do auta a odjel za rodinou. Pepinovi se hlásil v určené hodiny a sdělil mu, že na chalupě zůstane přes noc. A choval se tak, že Ilonu nenapadlo, že se děje něco mimořádného, dokonce neblahého. Ráno odjížděl do Prahy potěšený, že Anička se už s celou rodinou sžila, jako by k nim patřila odjakživa. Stejně jako Evička se ho vyptávala, kdy zase přijede, a naléhala, aby přijel brzy. Jenom Dora mu připadala trochu stísněná a občas ho obcházela s tichounkým kňučením. Uvažoval, jestli cítí, že je ohrožený, anebo se na ni jenom přenáší jeho vnitřní napětí.

V práci v devět hodin ráno Ivan vyťukal Pepinovo číslo a ohlásil se mu nesmyslem, že shání opraváře mrazáku.

A pak se události začaly řítit prudce, ale v přísné logice věci, žádná potrhlá extempore jako se Špulkou a se Stankou, z nichž se dalo jakžtakž vybruslit. V devět hodin dvacet se u Ivana objevil major Honzl a sdělil mu: „Tu mládež z tramvajové zastávky Kopeček konečně máme. Víš, proč jsme je nemohli tak dlouho najít?“

„Protože se vám nepřihlásili sami,“ zavtipkoval Ivan, přestože věděl, že jde do tuhého.

Major Honzl se usmál a vysvětlil mu: „Diskotéky totiž nevymetají, proto je tam nikdo neznal, zašli tam jen náhodou, protože jeden z nich oslavoval narozeniny. Všem je okolo sedmnácti a jsou ze soukromého gymnázia specializovaného na matematiku a fyziku.“

„Tedy děti zřejmě nadprůměrně inteligentní,“ řekl Ivan a věděl, že tím hůř pro něho. „Kdy chceš udělat rekognici hlasu?“ zeptal se s ledabylou samozřejmostí.

„Už se na tom pracuje. Pojď rovnou se mnou, ať už to máme z krku. Tím by mělo být definitivně smeteno pod stůl obvinění jak ze strany debilního Špulky, tak bláznivý Oplový.“

„Jo. Jdeme na to,“ řekl Ivan a stejné ledabyle prohodil: „Počkej, ještě si zavolám.“

Když se mu ozval Pepino, zahlaholil: „Ahoj! Ivan. Tomu opraváři řekni, že budu doma kolem čtvrtý.“

„Jo, pošlu ti ho,“ slíbil Pepino. „Tak ahoj.“

„Právě se ozval Ivan,“ oznámil Sladkému Pepino, který sotva zavěsil, rychle zamířil do jeho kanceláře. „Stupeň ohrožení čtyři.“

„No a je to tady,“ přikývl Sladký.

„Asi byste měl zjistit, jestli je Berk v Praze,“ navrhl Pepino. „Aby nás nezaskočilo, že si vzal na týden dovolenou a nikdo neví, kam odjel.“

„Ví, že ho možná budu potřebovat, a jsme domluveni, že mi sdělí, kdyby odjížděl někam jinam než na chalupu. A kromě toho jsem s ním mluvil včera večer. Měl jsem ti takovej blbej pocit, jako že se něco děje. Něco povážlivýho.“

Byl to pocit přinejmenším pozoruhodný, protože právě včera večer kriminálka konečně zjistila totožnost mládeže z tramvajové zastávky Kopeček.

Tři chlapci a dvě dívky neměli samozřejmě ani ponětí, že jsou vyslýcháni v souvislosti s majorem Zemánkem a že od nich teď závisí jeho další osud.

Výšku řidičovy postavy odhadli na sto osmdesát centimetrů. Ivan měřil sto pětaosmdesát. Připadal jim spíš štíhlý, ale jisti si nebyli, protože jeho bunda byla volná. Věk usuzovali mezi dvaceti pěti a čtyřiceti lety. O tváři nedokázali říct vůbec nic, protože zatažená kapuce a velké brýle s tmavými širokými obroučkami ji spolu s přítmím zcela maskovaly.

Závěrem těchto odděleně probíhajících výslechů se přistoupilo k rekognici hlasu.

Studenti se rozpomněli, že řidič vyslovil zhruba tyto věty: Co se ti stalo? Je ti něco? Co tě bolí? Jak je ti?

Hlas to byl podle nich normální, ničím výjimečný, ani vysoký, ani hluboký, chlapský, zvučný, strohý.

Uvedené věty tedy byly nahrány na magnetofonové pásky hlasy osmi kriminalistů ve věku mezi dvaceti a čtyřiceti roky, jejichž hlasy zhruba odpovídaly popisu dětí. Devátý hlas byl Ivanův.

Pásky pak byly opakovaně a s hlasy v různém pořadí přehrávány nadále odděleným mladistvým.

Tři chlapci a jedna dívka pokaždé s jistotou označili hlas Ivanův.

Druhá dívka tvrdila, že ani jeden z hlasů jí nepřipadá jako hlas toho řidiče.

Když Honzl a Oliva v Honzlově kanceláři seznámili Ivana s výsledkem rekognice, pokrčil rameny a řekl Honzlovi: „Nevzpomínáš si, Jirko, jak jsem ti říkal, že Špulka možná ani nelže… že podle mě on na to nemá, aby si proti mně vykonstruoval takové obvinění? Už tehdy mi připadalo, že je to spíš tak, že ten hlas byl mýmu hlasu podobný.“

„Ano. Tos tehdy tvrdil. Jenomže zatím je nám to k ničemu,“ byl usoužený Honzl.

Oliva se vytratil a Ivan nepochyboval, že šel volat dozorujícímu státnímu zástupci, aby s ním případ konzultoval.

Závěr dozorujícího státního zástupce zněl: „Za těchto okolností nezbývá než sdělit Zemánkovi obvinění a zadržet ho.“

To se stalo za dodržení všech předepsaných formalit. Major Honzl byl brunátný, kapitán Oliva popelavý, Ivan bílý.

„…budete vyslechnut jako obviněný, máte ovšem právo před výslechem se poradit se svým obhájcem. Nezvolíte-li si obhájce, bude vám ustanoven, protože jde o případ nutné obhajoby. A máte právo nevypovídat,“ odříkal kapitán Oliva poté, co Ivanovi stejně formálně přesně sdělil, že je důvodně podezřelý ze spáchání dvou vražd, je zadržen a současně je podáván podnět, aby soud rozhodl o uvalení vazby.

Ivan věděl, že za daných okolností k uvalení vazby dojde, i kdyby se jeho obhájce rozkrájel, a tak odpověděl pouze: „Vypovídat odmítám. Pokud jde o obhájce, rozmyslím si, koho si zvolím.“

„V pořádku. Dávám vám na to osmačtyřicet hodin,“ řekl Oliva. „Zatím si tedy sepíšeme jenom vaše nacionále.“

Po sepsání stručného protokolu o zadržení byl Ivan odeskortován do cely předběžného zadržení. Všechny osobní věci mu byly odebrány. Vzhledem k tomu, že se mu podařilo signalizovat Pepinovi ohrožení, teď ani nezkusil požádat, aby si mohl zatelefonovat. Nepochyboval, že touto dobou už Pepino a Sladký kmitají.

Přesně tak se dělo.

Když se Ivan následující tři hodiny neozval, Pepino zavolal nejdřív na jeho přímou linku, a když to nikdo nezvedl, ještě na jeho mobilní telefon. Ten Ivan ponechal v zásuvce psacího stolu, když odcházel s majorem Honzlem.

Nakonec Pepino vyťukal číslo nadporučíka Václava Roubala: „Ahoj, tady Josef Čmelák,“ zahlaholil bezstarostně. „Hele, Ivan po mně něco chtěl, já mu to zařídil, ale teď ho nemůžu sehnat. Nevíš o něm?“

„Šel na nějaký jednání. Jak se vrátí, řeknu mu, aby tě volal,“ byl přátelsky vstřícný Roubal, jednak že tehdy na hokeji se mu Pepino zamlouval, jednak proto, že v té blbé aféře kolem Zemánka stál svým svědectvím na jeho straně.

Když se Pepino do půl čtvrté odpoledne ani na jedno Ivanovo číslo neprovolal, znova se ozval Roubalovi.

„Ivan se ještě neobjevil?“

„Nooo…“ krátce zaváhal Roubal, teď už jako celé Ivanovo oddělení převálcovaný a rozzuřený zprávou, že Zemánek byl obviněn a zadržen kvůli těm dvěma mizernejm grázlům, ale hned si uvědomil, že Pepino by mohl pomoci Ivanově rodině, a tak řekl: „Vlastně… proč bych ti to nepověděl, z televize se to dozvíš nejspíš ještě dneska večer. Ivan byl obviněný, že zavraždil Rubína a Pavlíka.“

„Kristepane, ona ta kravina nebere a nebere konce,“ zasoptil Pepino. „Objevil se další svědek a la Špulka nebo Oplová?!“

„Tohle ti vykládat nemůžu, ale… prostě Ivan je zavřený a my se tu zrovna dohadujeme, kdo by měl zajet za jeho ženou. Nikdo se s ní moc neznáme. Nemohl bys –“

„Samozřejmě,“ vskočil mu do řeči Pepino. „Hned za ní vyrazím, než se tu hovadinu dozví z televize. A neměl bych Ivanovi doručit nějaký věci jako hygienický potřeby a tak podobně?“

„Ne. Všechno, co se mu může dát do cely předběžnýho zadržení, jsme mu už poslali. Nic víc zatím pro něho nikdo nemůžeme udělat,“ ujistil ho Roubal.

„Kdybyste s ním někdo náhodou mohli mluvit, vyřiďte mu ode mě, že ani na minutu nevěřím, že to spáchal, a že jsem hned jel za jeho rodinou.“

„Ani my tomu nevěříme,“ řekl Roubal, což nebyla zrovna pravda.

Členové Ivanova týmu byli jednotní pouze v tom, že Ivanovi bezmezně stranili. Jestli Rubína a Pavlíka oddělal, v tom se lišili pouze stupněm pochybností, ale nevylučoval to ani jeden z nich.

Po tomto rozhovoru Pepino sdělil Sladkému, že Ivan už byl obviněn a zadržen.

„Vsadím se, že se našli ti haranti,“ řekl věštecky Sladký.

„Doufejme,“ řekl Pepino. „Nedej bože, aby to byl ještě nějaký jiný důkaz a haranti se přidali za další dva dny. Takže já vyjíždím za Ilonou.“

„A já se ohlásím Berkovi. Kdo z nás to řekne Mrožkovi?“ položil Sladký klíčovou otázku. „Taky by se to neměl dozvědět z televize.“

„Promluvte s ním vy, řediteli. Já pospíchám za Ilonou.“

„Posero,“ ucedil Sladký. „No jo, tak padej!“

Rozešli se v rozpoložení více než pochmurném.

Sekretářka advokáta Jakuba Berka zdvořile upozornila Petra Sladkého, že pan doktor právě jedná s klientem, ale řekne mu, že pan ředitel Sladký s ním potřebuje mluvit. Vzápětí se ozvala Sladkému znova: „Spojuji vás, pane řediteli.“

„Musím se s vámi ještě dneska setkat,“ oznámil Sladký Berkovi.

„Hmm… Dneska je to se mnou špatný,“ zauvažoval doktor Berk. „Nestačilo by to zítra dopoledne?“

„Bohužel.“

„Tak dobře. Zruším tedy… Pane řediteli, v sedm hodin v mé kanceláři?“

„Díky, doktore. Platí.“

Jen zavěsil, objevil se ve dveřích generální ředitel inženýr Jaroslav Mrožek a bez jakéhokoli úvodu podmračeně řekl:

„Můžeš mi, Petře, vysvětlit, co se děje s Pepinem? Ten kluk má nějaké starosti. Ale mohl by se mi snad svěřit,“ cítil se dotčený. „Chci vědět, v čem lítá. I když je to nejspíš jen nějaká ženská. Tak mě napadlo, jestli ta, co ji nedávno nechal… jestli proti němu nevyrukovala s těhotenstvím. A když už jsme u toho, poslední dny ani ty nevypadáš nejlíp. Dozvím se už konečně, co visí ve vzduchu?!“

„Jo, dozvíš, Jardo. Zrovna jsem za tebou chtěl jít, aby ses to nedozvěděl večer až z televize.“

„To teda zní slibně,“ řekl naštvaně Mrožek. „Tak už sakra mluv!“ posadil se do jednoho z křesel ve Sladkého kanceláři.

„Doufali jsme, že na žádný průser nedojde, proto jsme tě s tím nechtěli zbytečně zatěžovat,“ začal Sladký a Mrožek to zlostně komentoval:

„No čím dál tím líp!“

Mrožkovi bylo osmapadesát let, Sladkému něco přes padesát, a s Pepinem se ho snažili neblahými zprávami zatěžovat jen tehdy, když to bylo nevyhnutelné.

Teď to ovšem nevyhnutelné bylo, a tak Sladký podal stručný přehled událostí odstartovaných okamžikem, kdy se Ivan rozhodl zúčtovat s Rubínem a Pavlíkem.

Mrožek se dokázal ovládnout natolik, aby ho nepřerušoval, až když Sladký skončil, popelavý vzteky i děsem vybuchl: „Vy šílenci! Vy zatracení blbí šílenci! Dobře jste věděli, proč to přede mnou tajíte! Byl bych vám to zatrhnul třeba za cenu, že bych musel jít za Ivanovou ženou! Vážně se divím, že takový ksindl stál Ivanovi za to, aby si zničil život! A jestli ho podporoval Pepino, aspoň tys mohl mít rozum!“ soptil.

„Oba jsme se snažili mu to vymluvit,“ vysvětloval Sladký. „Ale bezvýsledně. Byl tím jak posedlý.“

„To svým způsobem chápu,“ připustil Mrožek. „Ale měli jste mu odmítnout pomoc a byl v koncích.“

„No to už jistě! Pomoc jsme mu museli vnutit. Chtěl ode mne jenom snajprovku a mínil do toho jít sám.“

„Prokristapána!“ chytil se za hlavu Mrožek.

„A taky nezapomínej, že po Zímoví a Ondrákovi mohl být jako třetí na řadě právě Ivan,“ upozornil Sladký a tento argument konečně zahrál v Mrožkově postoji poněkud jinou písničku.

„No jo… kruci… kruci… Hrozí, že byste ty a Pepino mohli být obviněni ze spoluúčasti?“

„Je to takřka vyloučeno,“ ujistil ho Sladký.

„No aspoň že tak… Když jsem toho debila Špulku, či jak se jmenuje, slyšel kecat v televizi, napadlo mě, jestli se Ivan opravdu nenamočil. Pak jsem to sám sobě rozmluvil.“ A vzápětí znova vzplanul: „To jste na odprásknutí těch dvou nemohli někoho najmout?!“

„Teď už nemá cenu lamentovat nad rozlitým mlíkem,“ řekl energicky Sladký.

„Máš bohužel pravdu. Co všechno můžeme v tuto chvíli pro Ivana udělat kromě toho, žes zajistil Berka?“

„O tom se nejdřív právě s Berkem musím poradit,“ řekl Sladký.

*

Pepinova role byla mnohem obtížnější než role Sladkého.

Když Iloně řekl, že s ní potřebuje nerušeně mluvit, a hned dodal: „Neděs se, prosím tě, Ivanovi se nic nestalo,“ zařídila, aby se dětem věnovaly babičky a s Pepinem se posadila v zadním pokoji.

„Ivan odtud odjížděl dneska ráno,“ snažila se o klid, „a ani nenaznačil, že by se něco dělo.“

Pepino jí vysvětlil, že Ivan byl obviněn ze zavraždění Rubína a Pavlíka, protože proti němu mluví souhra nešťastných náhod a lidské zlomyslnosti, a popsal jí i Stančinu výpověď.

Zatímco k ní hovořil, slzy jí tekly po tvářích a ruce v klíně se jí chvěly, ale nakonec promluvila pevným hlasem: „Nevím jak ty, Pepi, ale já se obávám, že to opravdu udělal.“

„Zbláznila ses?“ zděsil se Pepino.

Zavrtěla hlavou a pokračovala: „Já vím nejlíp, jak ho vzalo zavraždění Zímy a Ondráka. A když bylo jasné, že je mají na svědomí Rubín a Pavlík a že jsou nepostihnutelní –“

„Ivan ti to řekl?“ zeptal se Pepino.

„Jistě že neřekl. Ale ze zpravodajství hrstky slušných novinářů se to dalo snadno vyčíst, ne?… Začala jsem se bát, nejenomže oddělají taky Ivana, ale i toho, že by si naopak mohl podat on je. Po Špulkově vystoupení v televizi –“

„Byl to akt mstivého grázla. Naštěstí znemožnil sám sebe, stejně jako se znemožnila Stanka.“

„A teď se nejspíš našel někdo, kdo vypovídá proti Ivanovi – a bohužel se neznemožnil,“ řekla trpce Ilona.

„Tímhle postojem Ivanovi moc nepomůžeš,“ pronesl neméně trpce Pepino konsternován skutečností, že Iloně je pravda jasná. „Od tebe jako jeho manželky bych očekával, že mu budeš věřit přinejmenším tolik, kolik mu věřím já jako jeho kamarád.“

„Nevím, jak by mu v jeho příšerný situaci mohlo pomoct, že já jsem blbá… že mu rozumím tak málo, že nevím, co se v něm odehrávalo a k čemu to vyústilo. Podle mě mu spíš pomůže jistota, že jsem absolutně na jeho straně… že chápu, co udělal, a tím víc ho miluju… přestože oba si teď projdeme peklem,“ vzlykala.

„Já tě nebudu přesvědčovat, co je jinak, než si myslíš, jenom v Ivanově zájmu doufám, že svůj názor, že Ivan to skutečně spáchal, si necháš sama pro sebe,“ řekl naléhavě Pepino.

„Nejsem idiot. Nemusíš se obávat, že bych vystoupila ve sdělovacích prostředcích s projevem, že můj manžel byl mravně v právu a já jsem na něho hrdá.“

„Předpokládám, že stejně zdravý rozum budeš mít, i pokud jde o děti a rodiče.“

„Neboj se, Pepi,“ podařilo se jí zvládnout pláč. „Na rovinu mluvím jenom s tebou. Rodiče a děti přece nemůžu zatížit takovou pravdou. Ani ty a já se už nebudeme bavit o tom, co já si myslím. Taky na tom vůbec nezáleží. Záleží jenom na tom, co konkrétně mám dělat. A co říkat, až televize vypátrá, kde jsem, a přiženou se za mnou.“

„To všechno ti poví advokát hned po tom, co se setká s Ivanem a určí si strategii jeho obhajoby.“

„Je ten Berk opravdu tak dobrý?“ strachovala se.

„Je jeden z několika nejlepších,“ ubezpečil ji Pepino.

„Seženu pro něho jakékoli peníze.“

„Toto ti hlavu dělat nemusí. Veškeré výlohy zaplatí naše firma. A než začneš ječet, že to nepřipustíš, dovoluju si tě upozornit, že tak to děláme ve všech případech, kdy se dostane do nesnází náš slušný zaměstnanec a my jsme na jeho straně.“

„Ivan není váš zaměstnanec.“

„Ty jsi náš zaměstnanec. A nezapomínej, že Ivan – jen co si otevře specializované poradenství – bude pro naši firmu pracovat. Už z tohoto důvodu naší firmě velice záleží na tom, aby byl zase se ctí na svobodě.“

„Myslíš, že se to může podařit?“ visela Ilona na Pepinovi úpěnlivýma očima.

„Já v to pevně věřím.“

Kdybych nevěřil, budu tlouct hlavou do zdi, proč jsem tomu šílenství nějak nezabránil, dodal si Pepino sám pro sebe.

„Kdy ho smím navštívit?“ naléhala Ilona.

„Nevím, jaké jsou předpisy. To všechno ti poví doktor Berk.“

„Kdy se s ním setkám?“

„Určitě v nejbližších dnech. Jak to máš s pobytem tady? Co škola, babičky a děda? Neměli byste se teď vracet do Prahy.“

„Tohle je naštěstí v pořádku. Před dvěma dny jsem navštívila ředitelku Evčiny školy, kam jsme přehlásili i Aničku. Donesla jsem jí doporučení zdejšího pediatra, že Anička se tu dobře zotavuje a on doporučuje, abychom si tu pobyt prodloužili až do konce roku. Protože obě holky mají výborný prospěch, ředitelka souhlasila, abychom se s nimi těch několik týdnů učili doma. A pokud jde o naše, babičky naštěstí už nepracují a táta odtud do práce dojíždí každý den autem. Místa je tu dost, takže jsme si tu žili v úplný idyle, až teď – –“

Znova se rozvzlykala.

„Ilono, musíš být silná. Čeká tě nejenom spousta strastí, ale navíc musíš být oporou rodičům, které tyhle události zlomí.“

„Nezlomí. V prvním šoku si maminky pobrečí zrovna jako já, ale vzchopí se. Všichni se vzchopíme. Nejsme žádný cimprlíny. A tchán bude skvělej,“ byla si Ilona jista.

„A teď… co kdyby tě novináři našli dřív, než se domluvíš s Berkem. Co si představuješ, že bys jim řekla?“

„Řeknu, že o manželově nevině jsem absolutně přesvědčená, protože po celý život neudělal nic nečestného. Kvůli Aničce zdůrazním, že náš život jde dál docela normálně, protože děti musí být uchráněny jakýchkoli nerváků. Na ostatní otázky odmítnu odpovídat s tím, že zatím sama nic nevím… Dobrý?“

„Dobrý, Ilono. Jsi statečnější holka, než jsem myslel.“

„Nic jinýho mi nezbývá. Kdyby potkal malér mě, Ivan by pro mě udělal totéž.“

„Mám ti teď ještě pomoct s rodiči?“ nabídl se Pepino.

„Ne, díky, Pepi. Zvládnu to… Budeš mi volat?“

„Budu ti volat aspoň dvakrát denně, i když nebude nic nového,“ ujistil ji Pepino. „A snad ti nemusím klást na srdce, aby ses ozvala, kdybys měla jakýkoliv problém. Jo, abych nezapomněl, tady máš nějaký prachy od firmy, nevíme zatím, jak přesně to je, ale Ivan asi nebude dostávat vůbec nic.“

„Díky vaší firmě mi jde plat, i když nedělám,“ odstrčila Ilona obálku, „a já nebudu zneužívat –“

„Ilono, prosím tě!“ křikl na ni Pepino. „V téhle situaci přestaň být malicherná. Nedělej nám problémy ještě ty. Dopřej nám všem, a hlavně Ivanovi, pocit, že aspoň materiálně jsi zajištěná.“

„No… tak teda díky,“ řekla nejistě.

Když Pepina doprovázela k autu, byl rád, že se už nesetkal ani s dětmi, ani s prarodiči. Cítil se jak zpráskaný a nadevše se mu chtělo zalézt si a spát. Namísto toho musel jet za Sladkým, aby se dozvěděl, co na Ivanův případ z první vody advokát Berk.

*

„Jak víte, pane doktore, už podle minulého případu, kterého jste se pro nás laskavě ujal – naše firma se angažuje pro zaměstnance, když se ocitnou v nesnázích, a my se domníváme, že si naši podporu zaslouží,“ řekl úvodem ředitel Sladký advokátu Berkovi, když proti sobě usedli do křesel v Berkově pracovně.

„Ano, pane řediteli. O koho jde tentokrát?“

„V jednom z objektů v centru Prahy, které nám patří, máme nákupní a oddechový areál. Cukrárnu s kavárnou nám tam vede paní Ilona Zemánková.“

„Už vím,“ byl okamžitě v obraze doktor Berk. „Manželka majora Zemánka. Manželé Zemánkovi se ujali dítěte po zavražděném kolegovi majora Zemánka. A jestli si dobře vzpomínám, ve sdělovacích prostředcích proběhla zpráva, že vaše firma rodině na děvčátko přispěla a paní Zemánkové jste poskytli dlouhodobou placenou dovolenou. Mýlím se?“

„Nemýlíte. Paní Zemánková je jednak naše výborná zaměstnankyně, jednak inženýr Josef Čmelák, poradce našeho generálního ředitele, je dobrý kamarád majora Zemánka. Takže je tu vlastně dvojitá vazba naší firmy k rodině majora Zemánka,“ vysvětloval Sladký.

„A co pro vás v této souvislosti můžu udělat já?“

„Major Zemánek byl dneska obviněný, že zavraždil Rubína a Pavlíka.“

„No to snad ne!“ zvolal doktor Berk skutečně překvapen. „Spíš bych očekával, že policie už konečně přijde s nějakými důkazy, že Rubín a Pavlík měli na svědomí ty dva kriminalisty.“

„Vezmete, pane doktore, Zemánkovu obhajobu?“

„Samozřejmě. Už proto, že major Zemánek je mi velice sympatický, setkal jsem se s ním na několika případech. A sympatizuju s ním i teď, ať už je jeho obvinění absurdní nebo ne. Máte pro mě pověření jeho ženy? Potřebuju se jím prokázat, abych se za ním dostal do vazby.“

Současně doktoru Berkovi blesklo hlavou, jak to, že ředitel Sladký obvinění Zemánka předpokládal – jeho jako obhájce si přece zajišťoval už předem. Neviděl však důvodu, proč se na to ptát, zatím to pro něho nebylo podstatné.

Sladký mu to vzápětí stejně objasnil: „Major Zemánek si vás sám zvolí jako obhájce, tak jen vyčkejte, až vás s ním z vazby budou kontaktovat. Předpokládám, že to bude během zítřka. Totiž… Víte, doktore, Ivanovo obvinění pro nás není žádné překvapení. Vyskytla se určitá svědectví… Ale to všechno vám poví on sám.“

Když se ředitel Sladký zvedl k odchodu, jak míjel Berkův psací stůl, položil na něj šek na tři sta tisíc korun se slovy: „To je záloha na vaši obhajobu. Přál bych si, aby tenhle případ pro vás byl absolutně prvořadý.“

„Na to se můžete naprosto spolehnout,“ ubezpečil ho doktor Berk.

„A ještě něco. Generální ředitel, já a inženýr Čmelák chceme být průběžně informováni úplně o všem, co se v tomto případě bude dít, o celé strategii i každém dílčím kroku obhajoby. Nezapomeňte si tedy už při prvním rozhovoru s Ivanem ověřit, že je to jeho přání.“

„Nezapomenu. Jestli mi Ivan dá tenhle pokyn, zavolám vám a určíme si schůzku hned potom, co s ním promluvím.“

„Rád bych, aby se ty schůzky odehrávaly u nás. Tam je totiž vyloučený jakýkoli odposlech,“ řekl Sladký a Berk si pomyslil, že tohle je opravdu světa a života znalý pán.

„Není problém,“ přikývl.

Ten večer se doktoru Berkovi několikrát vrátila myšlenka, jestli Zemánek skutečně ty dva darebáky oddělal. Připadalo mu, že spíš ano než ne, protože jednak tu byl motiv jak hrom, jednak si nedovedl dost dobře představit, že major kriminálky by byl obviněn bez pádných důkazů. Ale ať už tak či onak, on sám pohne nebem i zemí, aby Zemánka vysekal. Nejen pro přepychové palmáre firmy PROTECH, nejen proto, že Zemánek je mu sympatický a pro jeho potenciální čin má pochopení, ale i proto, že tenhle případ bude lomcovat veřejností, bude středem pozornosti sdělovacích prostředků… a pan doktor práv Jakub Berk je natolik zdravě ctižádostivý, aby si přál pod těmi reflektory zazářit.

Večer usínal s myšlenkou, že snad má Ivan tolik zdravého rozumu, aby mu pověděl pravdu a umožnil mu zhostit se úkolu co nejlíp.

Den poté, co byl Ivan zadržen, před polednem zazvonil v pracovně advokáta Jakuba Berka telefon a ozval se mu vyšetřovatel kapitán Oliva:

„Pane doktore, major Ivan Zemánek by si přál, abyste ho zastupoval. Včera byl zadržený. Vezmete jeho obhajobu?“

„Co je předmětem obvinění?“ zeptal se doktor Berk.

Sdělovacími prostředky zatím tato zpráva neproběhla, takže mohl předstírat nevědomost.

„Zavraždění Rubína a Pavlíka,“ suše odpověděl Oliva.

Doktor Berk syknutím naznačil, co si o tak idiotském obvinění myslí, a pak řekl: „Jistěže převezmu jeho obhajobu. Předpokládám, že je u vás na cépézetce?“ mínil celu předběžného zadržení.

„Jo, je tady,“ potvrdil Oliva.

„Takže k vám jedu,“ řekl Berk a oba zavěsili.

Za hodinu už Ivan v přítomnosti policisty podepisoval Berkovi plnou moc a ten mu ještě sdělil, že zítra v šestnáct hodin si ho nechá předvést soudce, který rozhodne o uvalení vazby.

To bylo v tomto případě první kratičké setkání Ivana s jeho obhájcem. Druhý den se setkali před soudcem.

Státní zástupce navrhující uvalení vazby argumentoval tím, že okruh důkazů svědčících proti majoru Zemánkovi plně zdůvodňuje podezření, že spáchal trestný čin, z něhož byl obviněn. Zdůraznil, že major Zemánek měl motiv i schopnost čin spáchat, a oboje stručně objasnil. Uvalení vazby navrhoval jednak z důvodů koluzních – obviněný by mohl působit na svědky nebo jinak mařit objasňování skutečností důležitých pro trestní stíhání – jednak z důvodů útěkových: obviněnému hrozí trest ve výši dvanácti až patnácti let, případně trest výjimečný, a ve snaze se mu vyhnout mohl by uprchnout nebo se skrývat.

Obhájce navrhoval, aby obviněný byl stíhán na svobodě, protože proti němu existují jen nepřímé důkazy, a to navíc od podjaté hysterické a mstivé ženy, kterou opustil kamarád majora Zemánka, dále svědectví od podjatého recidivisty, kterého major Zemánek vyslýchal, a konečně od dětí rozjařených z diskotéky, které se vzápětí ocitly v šoku, že jejich kamarád vinou jednoho z nich bezmála skončil pod koly auta. Nemohly tedy být schopny přesně si zapamatovat hlas řidiče a mohly vytypovat hlas majora Zemánka jenom proto, že hlasu řidičovu byl podobný. Závěrem poukázal na dosavadní absolutní bezúhonnost majora Zemánka, vylučující, že by se snažil vyhnout soudnímu líčení, které prokáže jeho nevinu, a na jeho profesionalitu, jež zas vylučuje, že by riskoval něco tak zavrženíhodného, jako je ovlivňování svědků či maření trestního stíhání.

Ivan se vyjádřil, že absurditou obvinění je natolik šokován, že se necítí být schopen vypovídat.

Nato se soudce přiklonil k argumentaci státního zástupce a rozhodl, že na majora Ivana Zemánka bude uvalena vazba.

Jeho rozhodnutí nepřekvapilo ani Ivana a jeho obhájce, ani státního zástupce – všichni to za daného stavu věcí předpokládali.

Současně soudce rozhodl, že major Ivan Zemánek bude umístěn do vyšetřovací vazby věznice Marianov. I mimopražské vězení všichni předpokládali vzhledem k tomu, že Ivan se při výkonu svého povolání dostával do styku s pražskými vězeními, soudce tedy musel vycházet z úvahy, že tam má mezi personálem známé nebo dokonce kamarády, takže není vhodné ho umístit do takového prostředí.

Ivan byl tedy odeskortován do Marianova, kde ho hned přespříští den navštívil doktor Berk.

„Ahoj,“ podal Berk Ivanovi ruku, když se setkali poprvé mezi čtyřma očima ve výslechové místnosti, kde se odehrávají i schůzky advokátů s klienty. „Už se vlastně známe, svým způsobem jsme kolegové, a vídat se teď budeme často – takže si můžeme tykat, ne? Já jsem Jakub.“

„Prima,“ souhlasil Ivan a posadili se proti sobě na strohé židle ke strohému stolu.

„Především ti chci říct, že máš skvělou manželku.“

„Už jsi s ní mluvil?“

„Byl jsem za ní s Pepinem na chalupě. Řekla mi, že stojí při tobě, ať se stalo cokoliv, a jestli jsi to udělal, moc dobře ti rozumí.“

„To vážně řekla?“

„Opakovala mi to několikrát. Můj postoj je stejný – zajímá-li tě to.“

„Pověděl bych ti ve svém vlastním zájmu pravdu, i kdyby byl tvůj postoj opačný.“

„To očekávám. Ale myslím, že neuškodí, když znáš i můj postoj etický.“

„Díky… Požádal jsem si už o návštěvu manželky.“

„To bude splavný. Jsem si jistý, že do týdne bude mít povolení vyřízeno,“ věděl doktor Berk.

„Jednou za tři týdny třicet minut,“ řekl trpce Ivan, ale okamžitě dodal: „Nestěžuju si. Věděl jsem, do čeho jdu… nebo taky: jak si kdo ustele…“

„Takže: jak ses, Ivane, do toho průšvihu dostal?“

„Tak, že jsem oddělal Rubína a Pavlíka.“

„Začni motivací,“ vybídl ho Jakub Berk. „Samozřejmě ji tuším.“

„Máš ponětí, kdo byli Rubín, Pavlík a Lebeda?“ zeptal se Ivan.

„Rámcově. Nedotknutelní mafiáni.“

„Svými podvody zruinovali tisíce lidí. Klienty svých eseróček, klienty své banky. Ale nesměli jsme si je podat. V právním státě by nebyl problém dostat je na spoustu let do kriminálu. U nás měli volnou ruku řádit donekonečna.“

Další hodinu Ivan Jakubovi objasňoval působení různých společností těchto tří zločinců a vše, co se týkalo založení a chodu jejich banky.

„Byli pro vás nedotknutelní, a přesto je znervózňovalo občasné obtěžování Ondráka a Zímy,“ konstatoval doktor Berk.

„Popíchla je i arogance, s jakou odmítli nabídnutý úplatek,“ vysvětlil Ivan a zrekapituloval Jakubovi všechny důkazy nasvědčující, že Rubín a Pavlík objednali atentát na Ondráka a Zímu.

„Trochu mě mate, že jim stálo za to se těmi atentáty ještě zatěžovat, když už to tu stejně balili,“ podotkl doktor Berk.

„Omyl! Oni tady ještě zdaleka nekončili. Naopak. Měli tu rozjeto něco obrovskýho. Můžeš hádat co,“ řekl Ivan.

„Jestli ještě něco většího, než byla jejich dosavadní blahodárná činnost, tak to můžou být leda drogy nebo zbraně ve velkým,“ dohadoval se doktor Berk.

„Ne, prosím. Státní zakázky!“ opravil ho Ivan a doktor Berk dlouze hvízdl:

„Jo, tohle když se vezme správně do ruky, tak úplatky… provize… kam se hrabe ostatní hospodářská kriminalita!“

„Podezření, že Rubín a Pavlík tu ještě zdaleka nebalej, jsem měl od chvíle, kdy se pokoušeli Zímu a Ondráka zkorumpovat. Dohadoval jsem se všelicos, ale teprve den před zatčením jsem se domákl něco, z čeho vyplývá, na jakou parketu zabrousili. A teď si představ, že rozjíždíš něco takhle velkolepýho… a okolo tebe vopruzujou dva policajti.“

„Jo. Víš sice, že moc vyskakovat si na tebe nemůžou a svázaný mají ruce i nohy… ale něco vyčenichat by mohli, a kdyby to přihráli masmédiím – –“ pokyvoval hlavou doktor Berk. „Takže Zímu a Ondráka dali oddělat, což mělo být i pádné poučení pro ostatní policajty, aby nestrkali nos, kam nemají, neboli: takhle dopadne každý debil, který si představuje, že bude prosazovat právo – padni komu padni.“

„Oddělali moje lidi, jednoho i s rodinou. Divíš se, že jsem toho měl dost?! A jsem si naprosto jistý, že stejně by byl dopadl každý další policajt, který by se jim opovážil připlést pod nohy. Protože když jde o kšeftování, kde jsou ve hře miliardy – jde se doslova přes mrtvoly.“

„Ivane, je ti, doufám, jasný, že my se u soudu nebudeme ani slovem zmiňovat, co za pancharty byli ti dva?! Protože každé slovo, které by tam proti nim bylo vyřčeno, posiluje podezření, žes měl vysokou motivaci je oddělat. Zejména nesmí vyjít najevo, že sis uvědomoval svoji bezmocnost vůči nim, protože šlo o grázly, kteří jsou pro policajty tabu,“ řekl naléhavě doktor Berk.

„To mě ohromně těší,“ odsekl vztekle Ivan. „Něco ti povím, Jakube. Jestli se doopravdy naseru, tak si u soudu vezmu slovo a objasním celýmu národu, jaký kurvy byli ti dva a proč jsem je oddělal, nelituju, že jsem to udělal – a teď si mně suďte, jak umíte a jak vám dovoluje svědomí.“

„Tuhle exhibici rychle pustíš z hlavy,“ řekl s chladnou úsečností doktor Berk. „Měsíc bys byl národní mučedník, lidé by organizovali petice za tvoje osvobození a tak dále… jenomže ani soudce, třeba ti i nakloněný, neměl by jinou možnost než tě shledat vinným a napařit ti minimálně dvanáct let. Jestli si tedy chceš příštích osm let života odsedět za katrem, tak u soudu oslňuj rolí posledního spravedlivýho!“

„No jo, no jo…“ zamumlal Ivan.

„Takže jedem dál. Jak jsi to zrealizoval?“

Když mu to Ivan detailně vylíčil, doktor Berk řekl: „Někdo ti pomáhal. Neptám se tě na jméno, jenom chci vědět, jakou máme jistotu, že něco neprokecne nebo se nějak neprozradí.“

„Absolutní. Ta pomoc spočívala pouze v obstarání zbraně a auta, a byla to pomoc profíka. V tomto směru můžeš být absolutně klidný,“ tvrdil s jistotou Ivan.

„Jaká je šance, že auto a zbraň budou objeveny?“

„Taky absolutně nulová. Už neexistují. Auto bylo sešrotováno za hranicemi, stejně tak hlaveň snajprovky.“

„To je hezkých pár bodů v náš prospěch,“ vzal informaci spokojeně na vědomí doktor Berk.

Když pro tento den skončili, doktor Berk řekl: „Přijedu za tebou zase za pár dní, až si rámcově promyslím strategii obhajoby. Mimochodem, ředitel Sladký mě požádal, abych se tě zeptal, jestli jeho, generálního Mrožka a inženýra Čmeláka můžu informovat o všem, co –“

„Můžeš je informovat úplně o všem, co jsme si řekli, o všem, co víš, o všem, co se děje. Jsou naprosto spolehliví. Vědí ode mě totéž, co ty.“

„Chceš říct, že – –“

„– že vědí, že jsem to udělal a jak jsem to udělal.“

Tím je to jasný. Oni mu kryli záda, oni mu obstarali auto a zbraň. Ale proč? Jaká je tu, hergot, vazba? proletělo doktoru Berkovi hlavou, ale do jeho výrazu se nic z toho nepromítlo. Do tohoto aspektu případu nemínil šťourat, protože z hlediska obhajoby byl zatím nepodstatný.

„Hlavně urychleně zařiď Iloně návštěvu,“ připomněl mu Ivan.

„Buď klidnej. A slíbil jsem jí, že jí ještě dneska večer zavolám. Co jí mám od tebe vyřídit?“

„Že jsem si vzal nejlepší ženskou na světě. Že líbám ji i děti.“

*

Když se doktor Berk vrátil do Prahy, nejdřív zatelefonoval Iloně, aby ji ujistil, že manžel je v dobrém rozpoložení, dobře se s ním spolupracuje, a tlumočil, co jí manžel vzkazuje.

„Kdy ho můžu navštívit?“ naléhala Ilona.

„V nejbližších dnech. Dám vám vědět. A odveze vás tam Pepino, nepřipustí prý, abyste v takovém stresu řídila sama.“

„Jste všichni tak strašně hodní,“ trošku se Iloně lámal hlas.

„V televizi jste byla výborná,“ pochválil ji ještě doktor Berk. „Bylo jasné, že jste statečná ženská, která hned tak nezpanikaří. Právě tak vyrovnaně zapůsobili i babičky a dědeček.“

„Myslíte tedy, že nám Aničku nevezmou?“ třásl se Iloně hlas. „Tu reportáž jsem si nahrála na videopásku jako doklad, že děti i bezprostředně po tom neštěstí byly v pohodě.“

„Nikdo se neopováží vám vzít Aničku. Psychologové by to nepřipustili,“ ujistil ji doktor Berk stejně, jako když s ní mluvil osobně.

„Pane doktore, kdybyste Ivana viděl dřív než já, vyřiďte mu, že jsem v duchu pořád s ním a že věřím, že všechno dobře dopadne.“

„Vyřídím rád, paní Zemánková.“

Pak už zavěsili, protože oba věděli, že linka, kde nyní žije, může být odposlouchávána.

*

Když doktor Berk skončil hovor s Ilonou, zatelefonoval Pepinovi, že teď by mohl přijet k nim na podnik. Cestou se mu honilo v hlavě, že jak tak už zdřívějška znal Mrožka a Sladkého, a teď se seznámil i s Pepinem, když spolu před několika dny jeli za Ilonou – pokud tedy už musí být v Ivanově případě ve hře spolupachatelé, pak zaplať pámbu, že jsou to tihle tři. Nepochyboval, že odvedli vysoce profesionální práci a že z této strany Ivan ohrožen není. Taky mu bylo jasné, že jejich spolupráce nespočívala jenom v obstarání auta a zbraně, ale nepochybně mu i nějak kryli záda. Pepino navíc tím alibi. Sotva jim to však někdo prokáže. Musela by nastoupit další podobně nepravděpodobná náhoda, jaká se vynořila proti Ivanovi. Přesto Berk žasl, jak jsou všichni tři bohorovně klidní – ani záblesk strachu o sebe samé.

Před administrativní budovou firmy PROTECH – vzorně rekonstruovaný dům na Vinohradech – doktor Berk zaparkoval na parkovišti firmy a za chvilku už se ocitl v pracovně generálního ředitele Mrožka, který mu s pravicí napřaženou ke stisku vyšel vstříc, a vzápětí na něho byly vypáleny otázky:

„Jak to Ivan snáší?“

„V jakém je Ivan rozpoložení?“

„Jak se tam Ivan má?“

Doktor Berk vysvětlil, že nebude lhát tvrzením, že Ivan vypadá dobře a vazbu nese výborně. Je pohublý a pošedlý, zřejmě špatně spí a ztratil chuť k jídlu – a bylo by nenormální, kdyby se tak nestalo. Na svůj případ hledí velmi racionálně, zlomený tedy není. A sebeméně nelituje toho, co učinil.

„Je formát. To víme všichni,“ řekl generální ředitel Mrožek.

„S kým je na cele?“ zeptal se Pepino.

„Prý s nějakým Láďou Víškem, je mu asi čtyřicet, slušný člověk – až na to, že zavraždil manželku,“ referoval doktor Berk. „Víte, takový ten typ, co na sobě nechá dvacet let dříví štípat, a pak se mu to jednou posune v hlavě, sežene si pistoli, aby odpráskal manželčina milence, ji i sebe. Odpráskl jenom ji, mezitím se milenec vyřítil z postele, podrazil mu nohy… No a my ho máme na cele s Ivanem.“

„Že je na cele se slušným člověkem – a zavraždění manželky by nikomu na cti ubírat nemělo,“ zašklebil se Sladký, „to zaplať pámbu svědčí, že dozorci s Ivanem sympatizují.“

„Řekl mi, že jsou k němu fajn. Už mu prý slíbili, že s manželkou mu umožní přímý kontakt.“

„Nikoli tedy jen rozhovor přes sklo pomocí telefonu,“ poznamenal Pepino. „Štěstí, že tam Ivan není v nepřátelském prostředí.“

„Co pro něho můžete, pane doktore, udělat? Jak ho budete hájit?“ položil klíčovou otázku Mrožek.

„Strategii obhajoby si teprve promýšlím,“ odpověděl mu doktor Berk. „A nebude to asi zdaleka verze definitivní, ale budu ji modifikovat, až bude uzavřeno vyšetřování a dostanu kompletní spis. Pak teprve se dozvím, co všechno žaloba proti Ivanovi shromáždila.“

„Doktore, my musíme využít i toho, že veřejnost je Ivanovi nakloněna. Co říkáte tomu, že bychom v jeho prospěch rozpoutali obrovskou kampaň?“ zaníceně vysvětlil Sladký svoji představu. „Jenom mi, doktore, nenamítejte, že soud musí tím vším být neovlivnitelný. To se sice krásně poslouchá, ale v praxi – –“

„Víte… těžko odhadnout, jak soudci zareagují. Taková kampaň je skutečně nemůže neovlivnit. Soudci mohou být dotlačeni ke shovívavosti, ale taky to může dopadnout úplně opačně. Aby dokázali, jak jsou ve svém rozhodování nezávislí a nad míněním veřejnosti, mohou se projevit velmi tvrdě. Je to malá pravděpodobnost, ale počítat s ní musíme,“ varoval doktor Berk.

„Jestli se nemýlím, Ivana bude soudit profesionální soudce v roli předsedy senátu a dva soudci z lidu,“ poznamenal Pepino.

„Ano. Při hlasování o vině obžalovaného jsou hlasy všech tří zcela rovnocenné. Přísedící laici tedy mohou předsedu senátu přehlasovat. Je-li obžalovaný uznán vinným, na výši trestu v rámci zákona se pak oni tři musí dohodnout,“ vysvětlil doktor Berk.

„Trochu chytřejší zřejmě budeme, až se dozvíme, kdo konkrétně bude Ivana soudit,“ řekl Pepino.

„To jistě,“ souhlasil doktor Berk. „Mimochodem, co si představujete, že by bylo obsahem petic a kampaně v masmédiích?“

„Sdělovací prostředky už přece zveřejnily, čím se Rubín a Pavlík zabývali,“ řekl Mrožek. „Dokonce se naznačovalo, že jsou pro policii nedotknutelní. Toto by petice akcentovala a jádrem našeho provolání by bylo, že nevěříme ve vinu majora Zemánka,“ objasňoval doktoru Berkovi Mrožek. „Jsme přesvědčeni, že jde o komplot mafií, které usilují o zdiskreditování policie. Důkazy proti majoru Zemánkovi byly obratně podvrženy. Jestli tento záměr odsouzením majora Zemánka vyjde, jaký to bude mít dopad na iniciativu policistů? To aby pak každý z nich uctivým obloukem obcházel každého velkého mafiána v děsu, aby se jeho rodina nestala obětí pumového atentátu anebo on sám aby nebyl nalezen s pistolí v ruce vedle zavražděné prostitutky a tři svědkové by vypovídali, že s ní fetoval a dělal jí žárlivé scény… Text petice sice nemůže být obsáhlý, ale současně by sdělovací prostředky obdržely detailní informace o všech darebáctvích, jakých se Rubín a Pavlík ve svém podnikání dopouštěli, což by otevřelo otázku, jak je možné, že nebyli stíháni, a to přesto, že kriminálka podnět ke stíhání dávala opakovaně. Kdo z našich mocných tedy nad nimi držel ochrannou ruku a proč se asi tak dělo?!… Dále by se zveřejnily indicie nasvědčující, že atentátníka na Zímu a Ondráka najali Rubín s Pavlíkem, a uvedlo by se, kdo ten atentátník byl.“

„Vy to víte?“ zeptal se překvapeně doktor Berk.

„Ano. Respektive kriminálka to ví,“ odpověděl mu Pepino. „Odpoledne před nocí, kdy byly dány nálože do aut Zímy a Ondráka, pohyboval se po Praze poměrně známý, Interpolem hledaný atentátník jménem Sergi. Rus, důstojník z Afghánistánu. A setkal se s jedním z Rubínových a Pavlíkových lidí. Těch nitek vedoucích k Rubínovi a Pavlíkovi je ovšem víc… Ale pokračujte, pane generální.“

„Je všeobecně známo, že naši mafiáni, například naftaři, se vesele vraždí mezi sebou navzájem,“ ujal se opět slova Mrožek hovořící důrazným tónem s precizní výslovností. „V tomto případě Rubínovi a Pavlíkovi nepřátelé zabili dvě mouchy jednou ranou: vyřídili Rubína a Pavlíka jako konkurenci a zároveň vystrašili a zdiskreditovali kriminálku. Podvrhnout důkazy proti majoru Zemánkovi byla hračka: nic snadnějšího než zařídit, aby se těsně po činu a v blízkosti místa činu pohyboval zakuklený člověk Zemánkovy postavy, který má hlas velmi podobný hlasu Zemánkovu. Tento člověk nějakým způsobem na sebe upoutá pozornost – a už tu máme proti Zemánkovi svědky. Kdyby to neklaplo, zakope se inkriminovaná snajprovka třeba nedaleko Zemánkovy chalupy, někdo ji náhodou objeví… Možností je bezpočet. A jestli tenhle podvrh důkazů soud spolkne, iniciativu kriminálky můžeme odepsat jako podlomenou. A nejenom kriminálky. Každému policajtovi v téhle zemi bude jasné, že v zájmu svého života i profesionální existence musí dát ruce pryč od všech gaunerů na vysoké úrovni… Zkrátka a dobře… vyznění naší kampaně by bylo: odsouzení majora Zemánka – poslední rána z milosti naší policii,“ skončil Mrožek.

„A taky… odsouzení majora Zemánka – největší vítězství mafiánů na území našeho státu,“ doplnil Sladký.

Doktor Berk, který velmi pozorně naslouchal, teď zavrtěl hlavou: „Ne, pánové! Nic takového! Objasnil jsem to už též Ivanovi. O tom, jací grázlové byli Rubín a Pavlík, že se těšili ochraně našich mocných a policajti měli v jejich případech svázané ruce i nohy – o tom z naší strany, tedy ze strany obhajoby, nepadne u soudu ani slovo. Chápejte, prosím, že právě toto by nahrávalo žalobě: Zemánek věděl, že Rubín a Pavlík za svoje zločiny nikdy nebudou postaveni před soud, a nesl to tak těžce, že spravedlnost vykonal sám. K našemu neštěstí úplně stačí to, co si žaloba sama o Rubínovi a Pavlíkovi vyšťourá a bude nám s tím u soudu mávat před nosem s pokřikem, že tady je třeba vidět motivaci obžalovaného k činu. Ne abychom ještě my nějakou kampaní dodávali žalobci munici. Rubín a Pavlík budou v mé obhajobě figurovat jako běžní všiváci, jimž šli Ivanovi lidé po krku. Šmytec. A pokud jde o zavraždění Ondráka a Zímy, Zemánek samozřejmě podezíral – mimo jiné – taky Rubína a Pavlíka, ale k jistotě, že to skutečně byli ti dva, Zemánkovi chybělo mnoho.“

První zareagoval Pepino: „To má logiku, pane doktore, jenomže já z nás všech znám Ivana nejlíp, a proto vás varuju: pozor, aby vám před soudem nepřipravil nějaké osudové překvapení. Nedovedu si totiž představit, že by tam dokázal nevyklopit naplno, že šlo o dva nedotknutelné prominentní superzločince, k nimž mimo jiné směřuje řada důkazů, že to byli oni, kdo najali Sergiho… zločinci, kteří by dál klidně a beztrestně vraždili policajty a každého, kdo by si troufl zkřížit jejich zájmy.“

„Taková Ivanova výpověď by se prakticky rovnala doznání,“ řekl doktor Berk. „Ale máte pravdu, pane inženýre, Ivan tuhle sebevražednou tendenci má. Dokonce mi řekl, jestli se nasere, vybalí u soudu celou pravdu – a suďte si mě. Já na to, že švihnout si roli posledního spravedlivýho a stát se národním hrdinou je jedna věc a druhá, docela jiná věc jsou pak ta léta za katrem. To ať si důkladně zváží… Připadalo mi, že snad ten nesmysl pouští z hlavy.“

„Na to bych mu nenaletěl,“ oponoval Pepino. „A na vašem místě bych si ho na toto téma ještě opakovaně podal.“

„Pepino má bohužel pravdu,“ přidal se Sladký. „Ivanův pud stavět se ke všemu čelem je až sebevražedný.“

„A kruci,“ ulevil si doktor Berk, jemuž došlo, že s manipulováním Ivana může mít problémy. „Každopádně jsem rád, že jste mě na tohle riziko upozornili.“

„Škoda, že Rubína a Pavlíka nemůžeme představit celému národu v plný kráse,“ posteskl si Sladký. „Aby lidi porozuměli, proč banky a spořitelny snižují úroky drobným střadatelům a zvyšují úroky z půjček drobným podnikatelům… proč je vo hubu cokoli nějakému podniku zaplatit předem… proč o svoje úspory můžete v peněžním ústavu klidně přijít… A tak podobně.“

„Toto všechno inteligentní část národa ví a my nepořádáme školicí seriál pro tu část tupou,“ poučil Sladkého Mrožek, „ale pracujeme na osvobozujícím rozsudku pro Ivana.“

„Je to asi takhle, pánové,“ vzal si slovo doktor Berk. „Kdybych u soudu rozmázl naplno, co byli Rubín a Pavlík, zahraju do noty – jak už jsem řekl – obžaloby. A pro tvrzení, že Rubína, Pavlíka a současně Ivana odrovnala mafie, nemám jediný důkaz, který by u soudu obstál. Tuhle hypotézu vaší kampaně by sice beze zbytku spolkla veřejnost, ale před soudem by byla bezcenná… Kanonádu nejtěžšího kalibru bych proti Rubínovi a Pavlíkovi in memoriam odstartoval před soudem v jediném případě: kdybych po uzavření vyšetřování ze spisu zjistil, anebo kdybych se ještě v průběhu vyšetřování dozvěděl – že žaloba získala proti Ivanovi takový důkaz nebo důkazy, že jeho odsouzení je neodvratitelné. Pak bych mu navrhl, aby se před soudem doznal, a já bych pak jeho motivaci – charakter Rubína a Pavlíka – prezentoval tak, aby pro něho byla polehčující okolností a současně bych si tím připravoval cestičku k žádosti o milost. Za takových okolností by pak mohla sehrát velkou pozitivní roli vaše kampaň a petice, jejichž obsah by se musel pečlivě promyslet. Vůbec nepochybuju, že s Ivanovým činem by se ztotožnila většina lidí.“

„Pane doktore: kdyby státní zástupce nezískal proti Ivanovi už nic navíc a měl jenom Špulku, Oplovou a ty haranty – jak to s Ivanem vypadá?“ zeptal se naléhavě Pepino.

„Žaloba sice bude mít ještě něco, a to je Ivanova schopnost čin vykonat – je vynikající střelec a z výcviku má zkušenosti i se snajprovkou, dále je tu ta nešťastná motivace, o které se státní zástupce rozkecá… No ale navzdory tomu všemu si můžu dovolit vsadit na verzi, že Ivan je nevinný, a usilovat o zprošťák,“ věřil si doktor Berk.

„A kdybyste měl, pane doktore, vyjádřit v procentech tu šanci, že pro Ivana získáte osvobozující rozsudek?“ zeptal se Mrožek.

Doktor Berk, chladný analytik, se na chvíli zamyslel, než odpověděl:

„Vidím to zhruba fifty fifty.“

„No to snad ne!“ vykřikl Pepino. „Jenom jedna ku jedný?!“

„Panebože,“ hlesl Mrožek.

„Krucihimlhergot,“ zaklel Sladký.

„Nebudu vám přece nic líčit lepší, než to skutečně vidím,“ řekl pragmatický doktor Berk. „Podívejte, pánové: záleží na tom, jak věrohodně a přesvědčivě svědkové u soudu zapůsobí. Oplovou a Špulku si podám a zametu s nimi tak, že budou litovat, že se narodili. Anebo přinejmenším, že kdy překročili Honzlův práh. Dále budu argumentovat Ivanovou dosavadní bezúhonností, povahou zcela prostou sklonů k násilnostem – to má, řekl mi, ve výsledcích psychologického testování policajtů. Budu argumentovat pro nás nesmírně příznivým faktem, že se nenašla ani zbraň, ani auto, které pachatel použil. A co především: kde by Ivan vzal těch několik set tisíc na tak dokonalou zbraň? Kde a jak by si takovou zbraň mohl opatřit?… V podsvětí, s nímž jako kriminalista měl kontakty, řekne státní zástupce. Tomu já se leda zasměju: Kriminalista, navíc absolutně bezúhonný kriminalista, se určitě vydá do rukou podsvětí a vystaví se jeho vydírání tím, že je požádá o nějakou službičku!… Prostě až potud paráda – všechno hraje v náš prospěch. Jenomže jsou tu ta zatracená děcka. Trumf v rukou státního zástupce. Nemohu vyvrátit, že jsou to svědkové zcela nepodjatí – jaký by mohli mít důvod svědčit proti obžalovanému?! Ani by to nedokázali, protože jeho hlas neznali. Žalobce zdůrazní, že jsou to děti nadprůměrně inteligentní a s výbornou pamětí, studují přece na gymnáziu zaměřeném na matematiku a fyziku. Zkrátka a dobře – jejich svědectví bude vysoce přesvědčivé – Ivanův hlas při rekognici prostě poznali a mně zbývá pouze tvrdit, že hlas řidičův musel být hlasu Ivanovu velice podobný… Takže jak vidíte, pánové, je to na ostří nože,“ shrnul doktor Berk.

„U soudu budu trvat na tom, že z Elvis klubu jsme odcházeli až po půlnoci,“ upozornil Pepino.

„Jistě. A protože Oplovou odrovnám, mělo by mít vaše svědectví váhu. Státní zástupce ovšem bude vykřikovat, že s Ivanem jste nejlepší kamarádi,“ řekl doktor Berk.

„A já mu vysvětlím, že ani pro nejlepšího kamaráda člověk neriskuje stíhání za křivé svědectví.“

„Dost záleží na tom, jestli i zaměstnanci Elvis klubu budou stát na své původní výpovědi,“ uvažoval doktor Berk.

„Budou,“ byl si jistý Pepino. „V Elvisu jsem oblíbený a pinglové nejsou zrovna sorta lidí, co se před soudem podělají anebo je omráčí nějaký paragraf, podle kterého má občan povinnost před soudem vypovídat pravdu a nic než pravdu,“ řekl ironicky Pepino.

„Můžete nám, doktore, slíbit, že tahle kauza je teď pro vás absolutně prvořadá a budete jí věnovat maximum času?“ naléhal Sladký.

„To vám mohu slíbit docela klidně, protože pro Ivana bych udělal maximum, i kdyby mi byl přidělený jako ofák s palmáre pár stovek. A pokud jde o čas, všechny méně podstatné případy jsem přesunul na svoje lidi.“

Doktor Berk ve své kanceláři zaměstnával čtyři další právníky.

„A kdyby Ivan zproštěn viny nebyl?“ zeptal se Pepino. „Na kolik let to v tom případě odhadujete?“

„Sazba je dvanáct až patnáct. Nepočítám s výjimečným trestem… a můžu doufat v dolní hranici, tedy dvanáct.“

„Osm let v kriminále!“ šílel Sladký, když za doktorem Berkem zaklaply dveře. „Až se s ním příště setkám, sdělím mu, že když pro Ivana uhraje zprošťák, dostane honorář dva miliony korun.“

„Po osmi letech by Ivan vyšel z kriminálu jako ruina a Ilona by byla zničený člověk,“ řekl ponuře Pepino.

„Co jste si, hoši, zavařili, to teď máte,“ obořil se na ně Mrožek. „Ani ten Rubín a Pavlík nebyli takoví pitomci jako vy, aby si sami osobně vyčíhali Ondráka a Zímu a vypálili na ně z pistole vlastní rukou. Kdybyste tenhle melouch zadali… no jak jste hergot říkali tomu grázlovi, co pro nás unesl Bohunka? Vycmrdlej ksicht? Jeho firma by Rubína a Pavlíka zmákla levou zadní a naše angažovanost spočívala v předání kabely s prachama.“

„Víš, Jardo, kdy mě přesně tohle napadlo?“ řekl Sladký. „Když jsem stážoval nedaleko zadního vchodu toho baráku, zatímco Ivan měl na půdě snajprovku zaměřenou na vchod do Ofelie.“

„To tě napadlo opravdu brzy,“ ucedil sžíravě Mrožek. „A tebe,“ osopil se na svého nejmilejšího zaměstnance, „tebe to zřejmě nenapadlo dodnes.“

„Napadlo. Když začaly ty průsery,“ přiznal Pepino.

„Vy dva a Ivan – vy teda budete mozkovej trast naší banky! Pámbu nás potěš!“ neumdléval Mrožkův hněv při pomyšlení, že druhý jeho oblíbenec, Ivan, je za katrem a může tam taky zůstat pěknou řádku let.

„Pane generální, jsme volové,“ připustil Pepino. „Jsme volové, že takové řešení nás nenapadlo. Jenomže uvažte taky naši obhajobu: Ivan byl ze zavraždění Zímy a Ondráka úplně vyšinutý, k tomu ten jeho strach i o vlastní rodinu, o další kolegy… A mě a ředitele Sladkého postavil před hotovou věc, co udělá, takovým způsobem, že to paralyzovalo naše normální soudný myšlení. Naše úvahy se zredukovaly na buď – anebo. Buď ho v tom necháme lítat samotnýho s maximálními riziky pro něho, anebo mu pomůžeme.“

„Jasně,“ rychle se z role provinilého otřepal Sladký. „Ivan ode mě chtěl jen auto a obstarat snajprovku. A já mu v tom šoku přiznal, že ji mám. Tím se události začaly řítit o překot… A vůbec: po bitvě je každej generál. Teď se ti to mluví, co jsme měli a co jsme neměli.“

„Měli jste jenom jedno: informovat mě, co se děje. Nejsem chorý stařec, před kterým je třeba tajit všechno, co by ho rozrušilo. Teď bych se na vás měl vybodnout a nechat vás vařit se ve vlastní hlouposti. Udělal bych to s chutí, ale nemůžu, protože ten třetí blbec, Ivan, by za to zaplatil příliš mnoho. A teď mě tedy poslouchejte, co se udělá, protože nemůžeme riskovat padesátiprocentní pravděpodobnost, že Ivan bude odsouzen.“

„Co se udělá?“ zeptali se jedním dechem Pepino a Sladký, když se Mrožek odmlčel.

„Ivan musí být z kriminálu unesen,“ oznámil Mrožek tónem, jak kdyby sděloval, že se musí koupit další auto.

Pepino pouze civěl neschopen slova, zatímco Sladký zachraptil:

„Jardo! Zbláznil ses?!“

Když Pepino chytil dech, vyhrkl: „Šéfe, vy jste teda třída!“

„Vlastně… proč ne?“ začal horečnatě přemýšlet Sladký. „V časech, kdy co chvíli nějaký kriminálník uprchne z vězení anebo při transportu –“

„V časech, kdy dvojnásobný vrah při přesunu odzbrojí svoji eskortu, přiváže ji ke stromu a foukne s jejich zbraněmi i s policejním vozem – fakt – proč ne?!“ nahlas přemýšlel Pepino.

„Jsi bedna, Jardo,“ uznale pokýval hlavou Sladký.

„Nedoufej ovšem, Petře, že v téhle inscenaci si zahraješ hlavní roli a všechny ostatní obsadíš příbuznými. Tvůj duch dobrodruha mi sice imponuje, ale já nebudu riskovat, že bychom mohli mít Ivana na svobodě a za katrem pro změnu zase tebe a tvoji rodinu. Zadáš to Vycmrdlýmu ksichtovi a dáš si pohov.“

„No jo,“ souhlasil Sladký. „Vycmrdlej ksicht nám zrealizuje první fázi, samotný únos jako v případě Bohunka, ale co my pak s Ivanem dál?“ A hned sám sobě odpověděl: „Bunkr v Liboci.“

Bunkr pod separovaným skladištěm v libockém areálu firmy PROTECH byla nejen komora, kam Sladký uložil na přechodnou dobu inkriminované předměty z Ivanovy akce, ale bunkr byl také komfortní a technicky dokonale vybavený příbytek, kde by velice pohodlně mohl i dlouhodoběji v naprostém bezpečí žít ten z vlastníků firmy PROTECH, který by se ocitl v nebezpečí. Taková představa byla zcela reálná ještě před nedávnou dobou, kdy PROTECH bruslil ve sférách velkých daňových úniků, nemluvě už vůbec o akcích, které organizovali Ivan s Pepinem.

„Až by se rozbouřená hladina uklidnila, neměl by být problém Ivana vyexpedovat za hranice,“ mínil Pepino. „A časem by tam za ním odjela Ilona s dětmi.“

„Přitom, kolik peněz má Ivan už teď a jaké mu poplynou podíly ze zisků naší banky, skutečně nebude problém, aby si v některé zemi, například Jižní Ameriky, založil úplně novou identitu, s rodinou si tam žil v blahobytu a časem si tam našel nějakou činnost, která by mu vyhovovala. Nedovedu si ho totiž dost dobře představit jako zámožného rentiéra, kterému stačí k seberealizaci honosná vila v nóbl čtvrti v Riu a jachta v přístavu,“ uvažoval už hodně dopředu Mrožek.

„Vypravit za ním po čase Ilonu je taky maličkost, vyjede si s dětmi někam k moři a pak za ním pocestuje trochu oklikou, aby zametla svoje stopy… Tohle všechno včetně toho únosu asi opravdu nebude problém… Velký problém ovšem bude, jestli se tam bůhvíkde budou cítit šťastní,“ řekl nevesele Pepino.

„Ivan se tam může obšťastňovat vzpomínkou, jak odprásknul Rubína a Pavlíka,“ řekl kousavě jindy tak mírný Mrožek. „Za blbost se platí.“ Pak se obrátil na Sladkého: „Máš nějaký nápad, jak znova vstoupit do kontaktu s Vycmrdlým ksichtem?“

„To by měl být ten úplně nejmenší problém,“ odpověděl Sladký.

„Pokud náhodou už celý ten spolek nehostuje na Borech,“ podotkl Pepino.

„No to určitě,“ odfrkl si Sladký. „Jestli někdo z vedení jejich firmy sedí, tak já jsem Alžběta Druhá.“

Týden po tomto sezení Pepino vezl Ilonu na návštěvu k Ivanovi.

Dozorci jí s ním skutečně umožnili přímý kontakt, takže se mohli i obejmout. Protože Ivan byl ve vazbě koluzní, jeho setkání s manželkou se odehrávalo v přítomnosti asistenta vyšetřovatele. Ten si s sebou přinesl několikery noviny, do kterých se začetl – prostě snažil se, aby měli co největší pocit soukromí. A povolenou půlhodinku jim dozorce pořádně prodloužil.

Ivan už vyhlížel podstatně lépe než první dny po zatčení, takže se ho Ilona nijak nezhrozila. Uklidňujícně na ni působilo i to, že ve vyšetřovací vazbě obviněný zůstává v civilních šatech, jejichž obměňování a výměna prádla zvenčí jsou možné. Ivanovi toto všechno včetně přísunu knih a řady dalších potřeb zajišťoval doktor Berk. To, co mu přivezla Ilona, bylo podrobeno pečlivé prohlídce, a shledáno nezávadným.

Mluvili o věcech nejvšednějších.

„S jídlem si opravdu nedělej starosti,“ řekl Ivan, když viděl, co všechno mu Ilona napekla. „Zaplatil jsem si stravu pro dozorce a kantýna je tu slušně zásobená.“ Ilona věděla, že doktor Berk mu tady složil značnou částku, kterou mu pro Ivana dal Mrožek. Bylo jí však líto, že ona sama mu vlastně už nemá čím přispět a prospět. Když to zašeptala, Ivan jí řekl:

„Nikdo mi tu nedává víc než ty. To vůbec nejdůležitější pro mě je, že ses ode mne neodvrátila a žes na mne nezatrpkla.“

Polkla slzy a s pousmáním mu odpověděla: „Neblbni! Chovám se přece tak, jak by ses choval ty, kdybych se do průseru dostala já, ne?!“

Pak už si povídali jenom o dětech, vyřizovala mu pozdravy babiček a dědy, líčila mu, jak dobře se všichni s tímhle malérem srovnali a jak jsou stateční, protože kvůli dětem si ani nic jiného dovolit nemohou.

„A cos vlastně pověděla dětem?“ se sevřeným srdcem se zeptal Ivan.

„Že tátu zavřeli,“ byla prostá odpověď. „Zavřeli ho nespravedlivě a my všichni musíme věřit, že ho zase pustí zpátky k nám domů, protože táta nikdy nic špatného neudělal… Evička si to mlčky přemílala v hlavičce a Anička řekla: Mýho prvního tatínka nespravedlivě zabili a mýho druhýho tatínka nespravedlivě zavřeli… Byla jsem z toho chvíli špatná, ale pak jsem viděla, že pro děti jde život dál, i když se na tebe často ptají a dožadují se, abys přijel. Promysli si, Ivane, jestli je příště mám vzít s sebou. Doktor Berk říká, že povolení bych dostala. Jenomže to tísnivé prostředí… opravdu nevím. Co myslíš?“

„Pochopitelně, že bych je chtěl vidět. Ale ne za cenu, že by se jim položil stín na duši. Snad by ses měla poradit s dětským psychologem.“

„To udělám,“ slíbila Ilona, „a dáme na něho.“

A pomyslila si, že kdyby byl Ivan odsouzen, pak už nebude žádná volba: děti by do věznice vodit musela, aby jim otec nevymizel ze srdcí. Pomyšlení to bylo tak strašlivé, že jen s nasazením všech psychických rezerv se jí podařilo nerozplakat se.

„Všichni o tobě hodně mluvíme, ale žádné: jak to dopadne, co si počneme… a podobné fňukání. Povídáme si o tobě, jako by nic nehrozilo, co bys říkal tomu nebo onomu… prostě jako bys byl jen na chvíli někde pryč,“ uklidňovala Ilona manželovy obavy, jestli domácí atmosféra není pro děti příliš tísnivá. „A jestli si myslíš, že jsme se kvůli tobě zapomněli smát, tak to se moc mejlíš,“ vylíčila mu, jak se u nich víceméně ubydleli dva pejsánkové velikosti menších slonů – Dořini ctitelé, kteří denně zdlábnou čtyři vrchovaté mísy jídla a vypijí několik litrů mléka.

„Kam je dáš, až budete odjíždět do Prahy?“ staral se Ivan.

„Ten jeden má domov na opačném konci vesnice, rodina ho k nám chodí navštěvovat a pamlskama ho lákají domů, on tedy jde, ale Dora začne tak vejt, že on se zase vrátí, přeskočí plot a zůstane. Ten druhý je bohužel bezdomovec, takže si ho vezmou tvoji rodiče.“

„To jsem moc rád,“ řekl Ivan. „Když jim umřel Bižu, tvrdili, že už nikdy jiného nechtějí, což je samozřejmě nesmysl. Prima že to takhle dopadlo.“

„Příští návštěvu s sebou vezmu buď holky, anebo tvoje rodiče a moji mámu. Doktor Berk říkal, že tě můžou navštívit čtyři osoby.“

„Vyřiď jim, že je všechny líbám a holkám řekni –“ zlomil se mu hlas.

„Holkám řeknu, že táta je už brzy přijde zmlátit za ten binec, co mají ve svém pokoji. Doře nemusím vykládat vůbec nic, protože té jako nejinteligentnějšímu členu naší rodiny je všechno jasný.“

Za hodinu a deset minut přišel dozorce a řekl: „Paní Zemánková, budete se muset rozloučit.“

Dlouze se objali a oběma se podařilo, že slzy jim vyhrkly, až když už je oddělily pancéřové dveře.

„Jak je jemu a jak je tobě?“ zeptal se Pepino, když Ilona k němu znova usedla do auta, kde si zatím četl.

„Oběma je nám líp, že jsme byli chvíli spolu, a oběma je nám hůř, že jsme se zas museli rozejít.“

„Nechali tě u něho dost dlouho.“

„Dlouho?“ podivila se Ilona, a teprve když se podívala na hodinky, překvapeně řekla: „No fakt! Připadalo mi to jak deset minut. Jsou hodní. Tvářili se na mě vlídně. Před tím dozorcem jsem se na to Ivana ptát nemohla, ale doktor Berk mi říkal, že Ivan je prý až překvapený, jak se tam k němu přátelsky chovají.“

„Neplač. Zase bude dobře. Uvidíš!“ chlácholil ji Pepino, protože teprve teď už se nemusela ovládat, začala vzlykat v hrůzné představě, že takhle by za ním jezdila celá léta.

„Já nevím, jestli bude zase dobře,“ řekla malomyslně.

„Bude. Nedošlo už někdy na moje zlatá slova?“ zeptal se Pepino.

„Došlo. Vždycky došlo. Nedovolilo by si nedojít,“ usmála se na něho skrze slzy.

Ředitel Sladký v telefonním automatu na ulici vytočil číslo Igora Kadlece, technika firmy Služby až do domu.

„Kadlec. Prosím…“ ozval se Sladkému známý fádní hlas.

„Architekt Svoboda. Dobrý den,“ ohlásil se Sladký.

„Dobrý den, pane architekte,“ odpověděl Kadlec a vyčkával.

„Pane Kadleci, nedávno jste nám rekonstruovali topení v tom domě s bižuterií.“

„Pamatuju se na vás, samozřejmě, pane architekte. Máte nějaké přání?“

Hlas byl vytrvale mdlý, působil dojmem, jak kdyby hovořil automat.

„Teď tam zas potřebujeme zrekonstruovat elektriku.“

„Od toho jsme tady, pane architekte. Kdy si přejete, abych se na to přišel kouknout?“

„Co takhle zítra večer?“

„V osm?“

„Ano.“

„Mám poznamenáno. V osm hodin, dům s bižuterií.“

To bylo všechno.

Firma Služby až do domu patřila mezi ty, co mají počestnou hlavičku a můžete si u nich objednat to, co inzerují. Současně však provádějí služby, které neinzerují, služby přísně utajované.

V rámci těchto utajovaných služeb bylo možné si u firmy Služby až do domu objednat: vydírání, zmlácení, těžkou újmu na zdraví, únos, vraždu a podobně. Objednávky na tyto služby přijímali výhradně majitelé firmy, což byl otec a jeho zeť. Ti objednávku přijali nebo odmítli podle věrohodnosti klienta, nejčastěji podle toho, kým byl doporučen. Samotné akce pak organizovali tři zaměstnanci, u firmy vedení jako technici. To byly mozky, a dlužno dodat, že perfektní mozky, těchto zvláštních služeb. Dva středoškoláci, jeden vysokoškolák. Leccos zmákli sami, jako například vydírání, většinu akcí však jenom precizně naplánovali a zadali příležitostně najímaným machrům. Tito machři, to nebyli žádní zchátralí desperáti, ale opět lidé vysoké profesionální úrovně s počestným povoláním: majitel hotelu, majitel bistra, trenér v parašutistickém výcviku, dva úředníci ve státním aparátu, distributor zahraniční kosmetiky a tak podobně. Byli to většinou středoškoláci a vysokoškoláci okolo třiceti let s několika společnými jmenovateli: aktivní sportovci, tedy jedinci fyzicky neobyčejně zdatní a odvážní, museli být inteligentní, mít pohotové reakce, schopnost dokonalé souhry v týmové práci, ale i schopnost správně improvizovat v případě nepředpokládaného zvratu či zaskočení… Byli to lidé ukáznění a takřka abstinenti, u nichž nehrozí, že by si nad lahví koňaku mezi přáteli anebo v posteli pustili hubu na špacír, aby se vytahovali. Jejich nejzásadnějším předpokladem byla schopnost dopustit se za peníze čehokoli – od zavraždění dítěte po zavraždění stařeny, jestliže riziko s tím spojené nepřesahovalo hranice únosnosti.

Klient firmy Služby až do domu za výjimečnou službu zaplatil vysokou částku, na druhé straně se však nemusel obávat, že by ho firma okradla nedodáním toho, co bylo dojednáno a zaplaceno. Pokud ve zcela ojedinělém případě akce nevyšla, firma klientovi peníze vrátila. A už vůbec se nemusel obávat nějakého rozkecání či dokonce vydírání. Externisté firmy byli upozorněni, že stačí něco prokecnout a budou zlikvidováni. A tak se taky už stalo: jeden fotbalista byl zastřelený za to, že začal příliš popíjet a hrozilo nebezpečí, že bude i žvanit. Jeden projektant si zas zkusil něco na vlastní pěst: vypátral klienta a vydíral ho. Klient to firmě nahlásil a ta dala okamžitě milého projektanta odprásknout.

Sladký použil firmu Služby až do domu už jednou, když bylo třeba unést Bohunka, synka jednoho z největších grázlů v této zemi: spolumajitele firmy EXTRAN, která vydělávala stamiliony na daňových únicích při distribuci nafty, a v rámci této činnosti dávala vraždit ty, kdo ji ohrožovali ať už zevnitř anebo jako konkurence zvnějšku.

Sladkému se dodnes otevírala kudla v kapse, když si vzpomněl, jak se ho tehdy Kadlec, jemuž přezdíval Vycmrdlý ksicht, zeptal, zda to dítě mají po únosu zlikvidovat anebo předat. Když mu však Sladký nařídil, že dítě musí být uneseno bez jediného škrábnutí a za minimálního stresu, Kadlec klidně přikývl, že na akci tedy nasadí fajnovou partu, a Bohunek pak byl Danymu a Robimu, kteří ho dostali na starost, předán nejen bez škrábnutí, ale dokonce rozjařený, jakou srandovní hru mu jeho nové gorily uspořádaly. A Sladký dodnes vzpomínal, jak sedmiletý Bohunek Danyho a Robiho v konspiračním bytě citýroval, že k snídani chce jablíčka v županu, na záchodě konvalinkovou vůni a třikrát denně se převlékal do čistého… přestože Dany s Robim do něho hučeli: Bohunku, měj rozum, jsme přece tři chlapi v tísni, netejrej nás s bramborovou kaší, vezmi si ke kuřeti rohlík…

Bohunek dával Danymu a Robimu tak zabrat, že Sladký tvrdil, že toto je parodie na únos, a když byl vrácen rodičům, Sladký si říkal, jaká škoda, jestli tak prima klouček půjde jednou ve šlépějích svého zrůdného fotra.

Ještě snad větší fraškou byl únos devítileté Heluny,1 dcerky jiného grázla téhož klanu, kterou dostala do péče Sladkého švagrová Pavla. Protože se jí – na rozdíl od Helunčiných multimilionářských rodičů – věnovala, Helunka se rozhodla, že u téhle tetičky už zůstane a domů se zaboha nechtěla vrátit. Sladký tedy propouštěl na svobodu dítě, které se křečovitě drželo jeho švagrové, a ta mu pak další dvě hodiny pro Helunku plakala.

Tyhle příběhy půldruhého roku staré se Sladkému vybavovaly, když firmě Služby až do domu zadával osvobození Ivana.

V klientele firmy Služby až do domu Sladký zaujímal poněkud výjimečné postavení: majitelé firmy netrvali na tom, že musí znát skutečnou totožnost klienta, aby měli jistotu, že nejde o nějaký podraz, a že po provedení akce doplatí firmě zbytek honoráře neboli jeho druhou polovinu. U Sladkého se spokojili s tím, že jde o pana architekta Svobodu. Pod tímto jménem totiž Sladkého doporučil k plné důvěře staršímu z majitelů firmy jeho dobrý známý, expolicajt právě tak jako Sladký. Sebeméně ho nezajímalo, proč jeho exvelitel potřebuje na tuto firmu kontakt a proč chce svoji totožnost utajit – prostě mu vyhověl a o nic víc se nestaral. Sladkému byl z minulosti za nemálo vděčný a věděl, že k firmě, jíž ho doporučil, by se neférově nezachoval. Sladký si zas naopak mohl být jistý, že když Adolf slíbil, že firmě jeho skutečnou totožnost neprozradí, stoprocentně to dodrží.

Po pravdě řečeno, firmu ani skutečná totožnost pana architekta Svobody nezajímala. Stačilo, že ho staršímu majiteli firmy doporučil kamarád expolicajt Adolf Tichý, a hned pro pana architekta dostal pokyn, aby se obrátil se svým speciálním přáním na firemního technika Igora Kadlece. A Kadlec zas byl majitelem firmy poučen, že pan architekt Svoboda je prominentní klient, u něhož netřeba cokoli prověřovat a podle možností se vyhoví všem jeho požadavkům. Tím bylo Kadlecovi jasné, že Svoboda má doporučení jako břitva. Akce Bohunek proběhla k oboustranné spokojenosti, i když klouček svou hravou superaktivitou samotný akt únosu poněkud zkomplikoval.

Dnes, po půldruhém roce, Sladký věděl, že stačí, aby se jenom Kadlecovi připomenul. Při minulé akci se setkávali v Mostecké ulici před domem s bižuterií, a na to tedy navázal.

Když se druhý den v osm hodin večer, tedy už za hluboké tmy, k tomuto domu Sladký blížil, mrzlo a on byl rád, že je naditý v kožichu a beranici. Mimo dopad světla z výlohy stál hubený muž úzké tváře ve věku něco přes třicet, muž tak nápadně bledý, že Sladký si ho hned tehdy při prvním setkání pokřtil na Vycmrdlý ksicht. A stejně jako tehdy v horký den v šedém obleku s kravatou, dnes v černém zimníku a v klobouku ze všeho nejvíc vyhlížel na upjatého účetního nějakého bezvýznamného podniku. A stejně jako tehdy byl stisk jeho vyzáblé ruky s pavoučími prsty Sladkému nepříjemný.

Když vykročili směrem ke Karlovu mostu, bylo kolem nich dost pusto a Sladký si rozepnul tříčtvrteční semišový kožich, aby měl po ruce pistoli v podpažním pouzdru. Kadlec to pochopil a řekl:

„Žádné obavy, kolem je naše ochranka.“

„Dobrý,“ přikývl Sladký a kožich v tom počasí zase rád zapnul.

Protože Luďa ve Sladkého kapse mlčel, Sladký věděl, že ani Kadlec, ani nikdo v okolí jejich rozhovor nenahrává. Ostatně opak by ho velice překvapil.

Opřeli se o zábradlí mostu a Sladký zaznamenal, že totéž učinili opodál na protější straně tři muži ve sportovních bundách.

Kadlec se tlumeným hlasem zeptal: „Jaké máte přání, pane architekte?“

„Potřebujeme unést jednoho člověka z věznice.“

„Není problém,“ řekl Kadlec, což bylo – jak si Sladký pamatoval od minule – jeho nejfrekventovanější úsloví. Teď ho však trochu překvapilo, protože Kadlec zatím nevěděl ani o jakou věznici jde. Tahle firma snad opravdu zmákne úplně všechno, jak tvrdí Adolf Tichý.

„O které vězení jde?“ teprve teď se zeptal Vycmrdlý ksicht.

„Marianov. Vyšetřovací vazba.“

„Vyšetřovací vazba – to už vůbec nebude problém,“ konstatoval Kadlec. „Z výkonu trestu by to bylo trochu složitější. U obviněného se dá předpokládat, že bude někam transportován – přinejmenším k soudu.“

Sladký pokýval hlavou: „Taky jsme uvažovali, že při přesunu by to bylo nejjednodušší. A doufejme, že na něj dojde mnohem dřív, než až k soudu: mohl by být převážen ke konfrontacím se svědky.“

„Kam by to byly cesty?“

„Do Prahy.“

„Tak to je opravdu výborný,“ znova si pochválil Kadlec, stále ovšem svým hlasem bez barvy, bez chutě, bez zápachu – jak kdyby hovořil automat. „A jméno?“

„Major Zemánek.“

Nezasvěcenec by očekával, že Kadlec se bez hlesu zřítí k zemi nebo alespoň dlouze hvízdne. Nic takového.

„Dobře. Major Ivan Zemánek,“ zopakoval, čímž dal pouze najevo, že je mu samozřejmě jasné, o koho jde.

„Potřebujete, abychom vám avizovali, až se bude nějaký transport chystat?“ zeptal se Sladký.

„V žádném případě. Vy se držte zpátky, nikde žádné dotazy. Všechno potřebné si bezpečnou cestou zjistíme a zajistíme sami. Jak dlouho si přejete, abychom ho ukrývali, a jak s ním máme zacházet? Míním: zastrašovat ho nebo uklidnit…?“

„Zacházet se s ním bude s maximálními ohledy, nesmí utrpět ani škrábnutí a ještě vám do příštího našeho setkání naformulujeme větu – vzkaz, který mu vaši lidé předají, aby pochopil, že je v přátelských rukou –“

„– a ne v rukách Rubínových a Pavlíkových mstitelů. Rozumím,“ přikývl Kadlec.

„Pokud jde o předání či ukrývání – dáme na váš úsudek. Nejradši bychom si ho převzali okamžitě, pokud nebudete pokládat za bezpečnější ho sami skrývat někde poblíž místa únosu, než se přežene první nejintenzivnější vlna kontrol aut na silnicích.“

„Není problém zrealizovat únos tak, aby se toto riziko vyloučilo. Vy mi pochopitelně nebudete vykládat, kam potřebujete Zemánka dopravit, ale já budu předpokládat, že je to Praha.“

„Budiž,“ souhlasil Sladký.

„Já si tedy především ověřím, kudy eskorty z Marianova do Prahy najíždějí, musí to být někde na Praze-západ, a dokonce tuším, kudy to asi tak bude… Pak si tuto trasu prostudujeme a únos se vynasnažíme situovat do místa co nejbližšího Praze. Řekněme, že… teď ale mluvím úplně jen spatra a je možné, že tak ideální místo se nám vytypovat nepodaří… řekněme, že únos bychom situovali do bodu vzdáleného třicet kilometrů od vnitřní Prahy. Pak jsme se Zemánkem během několika minut v některé okrajové čtvrti Prahy, kde vy si ho převezmete. V praxi je rychlá policejní akce vyloučená, ale jak se říká: když pámbu dopustí, i motyka spustí –“ řekl to suše bez záchvěvu humoru v hlase – „a proto se vám konkrétními opatřeními postaráme, abyste měli dostatek času přepravit majora Zemánka, kam potřebujete. Pokud jde o bezpečnost, vždycky spíš přeháníme, než podceňujeme. To je taky důvod, proč jsme dosud neměli jedinou nepříjemnost.“

„S přeháněním bezpečnostního jištění s vámi naprosto souhlasím,“ řekl Sladký.

„Naše reálná odpovědnost sice končí okamžikem, kdy vám Zemánka předáme, ale naše firma pociťuje morální odpovědnost ke klientovi i v širším slova smyslu. Proto – až budu mít akci přesně naprogramovanou – vám sdělím, jak dlouho se můžete po převzetí Zemánka cítit na silnicích zcela bezpečni,“ promlouval Vycmrdlý ksicht tónem referenta pohřební služby.

„Obávám se, že to bude jen velice krátce,“ povzdechl si Sladký. „Musíme uvažovat, že eskorta má vysílačku přímo u ruky. Stačí stisknout knoflík a výkřik – a během patnácti minut můžou bejt policajti v ulicích, přesněji řečeno na silnicích se zátarasy,“ schválně trochu přeháněl Sladký.

„Příliš, pane architekte, posloucháte v televizi policejní prezidenty, ředitele a tak podobně,“ konstatoval suše a opět bez záblesku humorného nádechu Kadlec. „I kdyby šlo o naprosto fušérské přepadení auta s eskortovaným Zemánkem, při kterém by se policajtům podařilo dát nějaké echo do vysílačky – policajti se zátarasy by byli na silnicích za takových třicet až čtyřicet minut. Spíš za hodinu. Při našem odborném provedení, kdy vysílačka si neškrtne, a se všemi dalšími opatřeními za tu hodinu policajti tak právě pochopí, že k únosu došlo.“

„Já vám věřím. Ale přesto uděláme všechno pro to, aby unesený byl v úkrytu do třiceti minut od okamžiku únosu,“ řekl Sladký.

„To vám můžu jen schválit,“ přitakal Kadlec.

„A ještě něco, pane Kadleci,“ řekl důrazně Sladký. „Celá akce musí proběhnout tak, aby se absolutně nikomu nic nestalo. Nejen Zemánkovi, ale ani jeho eskortě anebo osádkám okolních vozů. Nevím sice, jak si poradíte s tím, když někdo z nich sáhne po telefonu v autě, ale určitě ne tak, že ho vaši lidé odprásknou.“

„Jistě. S tím počítám,“ souhlasil Kadlec. „Vím už z minulého případu, že jste tenhle typ klienta. Tím se vám ovšem akce prodražuje, protože čím fajnovější provedení, tím složitější strategii s větším počtem osob musíme nasadit.“

„To se nedá nic dělat,“ řekl suše Sladký. „Pokud jde o ten větší počet osob, nevadí mi výše vašeho účtu, ale spíš zvýšené riziko, že někdo z nich si někde pustí hubu na špacír.“

„Tuhle eventualitu můžete, pane architekte, pustit z hlavy. Naši externisté nejsou žádná žumpa, ale vysoce kvalifikovaní profíci. Takový si nepustí hubu na špacír, když ví, že – jednou a dost. Byl by zlikvidován.“

„Chápu,“ řekl Sladký.

„Vysvětluju vám to k vašemu uklidnění, že ani při vyšším počtu nasazených osob nic neriskujeme a akce se zdaří s pravděpodobností takřka stoprocentní. Prostě… lidé, kteří akce realizují, jsou královsky placeni, tomu taky odpovídají naše účty klientům, ale nezbývá jim než podat perfektní výkon, a to nejen v samotné akci.“

Sladký si byl jistý, že i Vycmrdlý ksicht má v kapse nějakého Luďu, který by mu signalizoval, že hovor je nahráván a nahrávání by paralyzoval, jinak by přece nemluvil takhle volně. Kadlec, jak kdyby dovedl číst i myšlenky, vzápětí řekl:

„A jestli, pane architekte, pokládáte za neprofesionální, že s vámi mluvím takhle otevřeně a vy byste si mě mohl nahrávat… tak tedy: vím, že si mě nenahráváte.“

Sladký se zasmál a Kadlec opět tak bez jakékoli emoce konstatoval: „Aha. Takže i vy víte, že já si nenatáčím vás. V pořádku.“

„Jak mě uvědomíte, že akce je na spadnutí a že se máme připravit na převzetí Zemánka?“ zeptal se Sladký.

„O transportu se věznice dozvídá většinou až jeden dva dny předem. Kdy a kdo si pro vězně přijede. Takže pouhý den dva předem se to dozvíme i my. To už ovšem budeme mít akci připravenou a zbývá jen ji spustit. Jak ale vyrozumíme vás. Telefonní číslo mi samozřejmě nedáte, uděláme to tedy následovně: kterou ulicí, kde se dá parkovat, můžete vy anebo někdo z vašich lidí dvakrát denně projet?“

„Kdekoli se vám hodí, když to bude někde v centru, tím líp.“

„Matoušova ulice nad Václavákem?“

„Jo. Je to jednosměrka, na rohu spořitelna.“

„Ano. Parkuje se tam kolmo k chodníku po pravé straně vozovky ve směru jízdy. Někdo od vás touhle ulicí projede počínaje příštím týdnem dvakrát denně, dopoledne a navečer. Jakmile se tam objeví zaparkovaný favorit, který bude mít na zadním okénku ceduli napsanou tlustým červeným fixem: Na prodej… a nějaké smyšlené telefonní číslo, budete vědět, že mi máte hned zavolat. A já už vám řeknu jenom hodinu. Setkáme se zase tady před bižuterií.“

„Přinesu vám zálohu.“

„Správně. Tohle setkání bude znamenat, že akce je na odstartování. Kdyby došlo k zádrhelu, například Zemánka by z nějakého důvodu nepřeváželi, zálohu vám vrátím a budeme čekat na další příležitost. Právě tak vám celou zálohu vrátím, kdyby naši lidé z jakýchkoli důvodů akci zpackali nebo prostě nemohli dotáhnout až do konce. Pak už by to ovšem bylo na dlouhou dobu odpískané, protože bezpečnostní opatření kolem něho by zesílila. Museli bychom čekat až na výkon trestu. Ale neobávám se, že by na to došlo,“ věřil si Vycmrdlý ksicht.

„Jaký bude honorář?“ zeptal se Sladký.

„Čtyři až pět milionů korun podle náročnosti projektu: kolik lidí bude třeba nasadit, jakou techniku použít.“

„To je přijatelné,“ souhlasil Sladký. „Polovina při našem příštím setkání a kdy druhá polovina? Až nám budete předávat Zemánka?“

„To určitě ne. Druhý den potom, co si Zemánka převezmete, se setkáme zase v osm hodin tady před bižuterií.“

„V obou případech budu mít peníze v nějaké ošuntělé nákupní tašce, kterou při řeči s vámi postavím na zem a pak s ní odejdete vy.“

Když se rozešli, Sladký zamířil na Malostranské náměstí, kde se na něho zpovzdáli napojil Pepino. Sladký pak s odjištěnou pistolí prošel dvě pusté ulice, kam ho následoval rovněž ozbrojený Pepino, aby se přesvědčil, jestli Sladkého nikdo nesleduje. Jak oba předpokládali – nesledoval. Na Malostranském náměstí pak oba usedli do taxíků a rozjeli se jimi na opačné konce Prahy.

Antonín Herbert byl v pravém slova smyslu selfmademan, který se ve svém oboru vypracovával a zdokonaloval od píky.

V éře hlubokého socialismu začínal jako mladý drobný podvodníček, jemuž se tu a tam poštěstilo vylákat od nějakého přiboudlého občánka pár stovek, zahučet s nimi v činžáku, kam za ně šel údajně ke kámošovi koupit tuzexové bony, a zadním vchodem zmizet. Nejparádnější úlovek jeho života na této parketě bylo šest tisíc korun československých, z nichž mu však nezůstala ani vindra, protože to už na něho měli policajti políčeno a past ještě na místě činu sklapla.

Zatímco dnes by jeho počínání byl přestupek k řízení, k němuž by se ani neunavoval nakráčet, socialističtí policajti ho strčili za katr a socialistický soudce mu to dal natvrdo na patnáct měsíců. Pravda je však i to, že teprve v kriminále navázal Antonín Herbert ty správné známosti, které ho z nuly vynesly na výsluní vekslácké profese. Začínal jako pěšák – postával v průjezdech tuzexových prodejen a šlapal kolem nich chodník se syčením „bony… chcete bony?“ – a vypracoval se na pokladníka jednoho veksláckého kápa: v jeho rajonech zásoboval pěšáky tuzexovým a markovým oběživem. Výnosy byly obrovské, zejména když povýšil na šéfovu pravou ruku a jeho procenta na zisku se tak podstatně zvýšila. To už na ulici nevykročil – nanejvýš na namátkovou kontrolu – ale pouze od svého psacího stolu rozděloval funkce pro tu kterou akci, v níž se valuty ve velkém buď nakupovaly nebo prodávaly, rozhodoval, kdo v obhospodařovaných rajonech bude povýšen a kdo dostane padáka nebo pořádnou nakládačku. Na víc než na nakládačky si se svým bossem netroufali, protože pokud šlo o vraždy, se socialistickými soudci nebyla žádná sranda. Beztrestně vraždit smělo tak nanejvýš ÚV a vnitro, třeba lidi pokoušející se prchnout přes hranice – ne však kdejaký gang.

Po Velké listopadové se Antonín Herbert brzy otřepal ze šoku, že na jemu podobné teď v procesu nastolování lásky, pravdy a spravedlnosti dojde. Rychle pochopil, že žádná taková volovina se nastolovat nebude, jde jen o neškodné rétorické cvičení, zatímco v praxi se naopak nastolí ráj pro jemu podobné, ráj, o němž si za socialismu mohli leda tak nechat zdát. Nadšeně také fandil jednomu z prominentních disidentů za perlu, již v televizi upustil: ti podnikaví, za socialismu pronásledovaní obchodníci jsou solí této země – rozhýbávali tehdejší neduživé socialistické hospodářství směrem ke zdravému hospodářství tržnímu. Antonín Herbert si tehdy pomyslel, že takovýmu disidentovi by se slušelo postavit pomník na Václaváku, a když tento filozof se stranou sobě blízkých myslitelů projel druhé volby na celé čáře, Antonína Herberta ten nevděk národa upřímně zarmoutil.

Trend však už byl odstartován a v jeho linii to všechno pěkně šlapalo dál. Antonínu Herbertovi jakožto soli této země nic nebránilo rozhejbávat to dál. Za socialismu naspořených pár desítek milionů prozíravě vrazil do nákupu hotelů, tržnice a tří pražských činžáků. V jednom z těch činžáků byly jakési elektroinstalační dílny a Herbert a jeho manželka, třídním původem hospodská ficka na výsluní vynesená sňatkem s vekslákem, se rozhodli tenhle provoz tu dál podržet. Tak vznikly Služby až do domu, jimž řediteloval sám Antonín Herbert a jeho nadějný zeť Franta Řepa, za socialismu světa znalý vedoucí benzinové pumpy na jedné z nejvýnosnějších štrek.

Herbert i Řepa měli zdravý čich na to, co trh vyžaduje a v čem není dostatečně pokrýván – a měli i dar na takovou parketu pohotově naskočit. Jejich původní idea byla, že pod rouškou firmy Služby až do domu by se mohlo na zakázku provozovat též takzvané vymáhání plateb. S organizováním nakládaček měl z dob socialismu nemalé zkušenosti jak vekslák, tak pumpař – proč toho tedy nevyužít teď v širším měřítku?

Začali tedy, zisky nebyly zanedbatelné, zájem neviditelné ruky trhu značný… ale byly tu i značné svízele s těmi primitivy, které na akce najímali. Svízele vyvrcholily případem, kdy parta tupejch hrdlořezů jakýmsi administrativním nedopatřením dala parádní nakládačku majiteli firmy Rokos, který si tuto nakládačku objednal a zaplatil pro majitele firmy Lobos v tomtéž objektu. Než to zpanikařený Herbert a jeho zeť Řepa stačili urovnat, majitel firmy Rokos se obrátil na firmu zaměstnávající poněkud méně tupé hrdlořezy, a ti na Herbertovi a Řepovi zapracovali tak, že Herbert si pobyl čtyři týdny na čelistní chirurgii, kam za ním docházeli ortopedi, kteří mu sešroubovali a zdrátovali obě dolní končetiny, zatímco jeho zeť se těšil péči břišní chirurgie, kde mu slibovali, že v pořadí čtvrtý chirurgický výkon by už měl vyřešit jeho nejzásadnější obtíže.

„Ty vole, to chce zorganizovat docela jinak,“ řekl trpce si stěžujícímu Frantovi Řepovi jeho nejlepší kamarád Igor Kadlec, projektant, který momentálně jel ve zlatě a drahých kamenech, ale jeho jugoslávský boss byl právě odprásknut ukrajinskou konkurencí, takže se rozhlížel po novém teplém místečku. A objasnil mu, jak by si takovéhle služby představoval on.

Franta byl zaujat do té míry, že sotva jeho tchán mohl otevřít ústa, aniž by se pomočil bolestí, Igora mu přivedl. Ten nastínil takový projekt včetně všech mechanismů zajišťujících bezpečnost firmy, že Antonín Herbert si s ním ještě týž večer plácnul.

Firma Služby až do domu se tak díky Igoru Kadlecovi, kterého ředitel Sladký trefně pojmenoval Vycmrdlej ksicht, ve své veřejně neinzerované činnosti dopracovala dokonalosti, jež jí přiváděla klientelu ochotnou platit obrovské částky za dokonale odvedenou práci v riziku blížícím se nule.

Všechny akce s maximálním přihlížením k přání zákazníka plánoval osobně Igor Kadlec, stavební projektant, kterého firma Služby až do domu oficiálně zaměstnávala jako technika. Když se klientela požadující speciální služby rozšířila tak, že Kadlec už na to sám nestačil, přivedl do firmy dva své velmi inteligentní a velmi spolehlivé kamarády a sám si ponechával už jen zakázky nejnáročnější.

Naplánované akce realizovali externisté specifického nadání, všichni s řádným zaměstnáním, nikoli však časově náročným. Nic netušili o firmě Služby až do domu, netušili, kdo je Igor Kadlec a jeho dva další kolegové. Znali je pouze jako inspektory s křestními jmény Adam, Vojtěch a Simon. Inspektor externistu v případě potřeby vyhledal, aby s ním probral, jestli se cítí na určitý úkol, a pokud se dohodli, detailně s ním promrskal jeho roli. Nezřídka se stávalo, že instruktor nacvičoval akci s celým spolupracujícím týmem, jako v případě únosu majora Zemánka. Jednotliví účastníci akcí se navzájem znali pouze pod svými pracovními jmény a měli zakázáno mimopracovně se stýkat. Inspektor externisty také proplácel a opakovaně upozorňoval, co se stane s tím, kdo poruší zákon loajálnosti nebo absolutní mlčenlivosti: bude sejmut. Honoráře i tresty tedy byly tak vysoké, že se vyplácelo nastolené zákony hluboce respektovat.

Igor Kadlec, který každou významnější zakázku projednával s Antonínem Herbertem, projednal s ním i zakázku architekta Svobody.

„Jo, to je ten loňskej únos toho haranta,“ potěšil se Herbert jako vždy, když se dobrý klient vrátil. „Tak copak to máme tentokrát?“

Kadlec mu tlumočil zákazníkovo přání a pak nastínil svůj plán na realizaci: únos – akce pojmenovaná Mříž – proběhne v tříkilometrovém zalesněném úseku serpentin svažujících se ve směru na Prahu. Major Zemánek bude unesen z policejního vozu v bodě s pracovním názvem Blok.

Antonín Herbert Igora Kadlece pozorně vyslechl, prohlédl si i jeho náčrtky terénu a pozic vozidel v jednotlivých fázích akce, uznale mu poklepal na rameno a řekl: „Bezvadná práce, Igore. Seš mozek… Ale co ty ciráty s těma policajtama? Odprásk bych je a je po prdeli.“

„Klient si, pane řediteli, vymínil, že nikdo nesmí utrpět ani škrábnutí,“ vysvětlil Kadlec.

„No jo, vzpomínám si, že takhle cimprdlich byl architekt už minule,“ otrávil se Herbert, který sice ctil tržní hospodářství bez přívlastků i neviditelnou ruku trhu, pokud ovšem šlo o policajty, kteří mu za socialismu ztrpčovali život na každém kroku a dvakrát ho frkli do kriminálu – ty vášnivě nenáviděl dodnes. „Moh bys to architektovi postavit tak, jako že policajti kladli odpor a použití zbraně se nedalo vyhnout,“ děl lišácky.

„Nepřichází v úvahu,“ odbyl ho Kadlec, za správný honorář připravený nechat zavraždit kdykoli kohokoliv. Jinak však v akcích upřednostňoval, aby se cílů dosahovalo bez krveprolití, protože vražda vždy zvyšuje riziko. A dopřát si vraždu dvou policajtů jen tak z plezíru, protože je to hobby starýho, ta představa ho znechucovala jako diletantství prosazované břídilem. „Nebudu zbytečně a zadarmo zvyšovat rizika akce,“ oznámil tím svým mdlým hlasem, ale Antonín Herbert věděl, že to je jeho poslední slovo.

Antonín Herbert si byl dobře vědom, za co firma Kadlecovi vděčí. Od té doby, co vzal její speciální odvětví pevně do ruky, nedošlo k žádnému vážnějšímu incidentu, rizika se pohybovala kolem nuly a zisky byly pohádkové. Takovému zaměstnanci, uznával Herbert se zaťatými zuby, je třeba, pokud jde o jeho projekty, ustupovat – a to i když je to zaměstnanec odporně pedantní a zábavnej jak zouvák na boty. Respektovat Kadlece, to ostatně Herbertovi neustále zdůrazňoval i jeho vlastní zeť, který pro blaho firmy kmital neméně než Kadlec. Jeho parketou zas bylo prověřování spolehlivosti externistů a těch klientů, kteří neměli skálopevné doporučení.

Antonín Herbert tedy v tomto bodě rozmrzele zacouval zejména proto, že věděl, že Kadlecovu pojetí by přitakal i zeť, a když znova prošli celý postup akce, řekl:

„Do toho závěrečnýho bordelu nasaď ještě pár těžkejch vozidel. Tadyhle tedy máme tu zalesněnou serpentinu, co se svažuje ve směru na Prahu,“ mumlal si a jel ukazovákem na Kadlecově náčrtku po hlavní silnici k Praze. „Uprostřed serpentiny máš místo činu, bod Blok s odbočkou vpravo na Hojdlov,“ opakoval si zamyšleně. „Dobrý. Po našem úderu, máš pravdu, nastane takovej binec, že hasiči a policajti se budou do bodu Blok k cisterně jen těžko prodírat… Ale stejně… Hele, já bych to přece jenom ještě pojistil. Představ si, Igore, že tady a tady a tady,“ zapíchl prst do tří míst, a to na hlavní silnici nad bod Blok, pod něj a na vedlejší vozovku vedoucí sem od Hojdlova, „prostě v těchto strategických bodech celou šíři silnice zablokují náklaďáky. Na první pohled to nebude nic divnýho, řidiči se v tom binci snažili vůz otočit a jet zpátky, jenomže se jim to nepovedlo, zašprajcovali se mezi ostatními auty, a tak prostě vozidla nechali svýmu osudu a zdrhli – s klíčkama od zapalování v kapse. Než policajti tyhle kolosy odtáhnou, aby se dostali k cisterně, Zemánek má minimálně půlhodinu k dobru navíc.“

„Nooo… to je sice pravda,“ váhavě připustil Kadlec, „ale byly by to pro nás taky výdaje navíc, a hlavně: Zemánek má i bez efektu náklaďáků času habaděj. I bez nich vznikne panika, vozy od cisterny vzdálenější se budou snažit otočit a ujet… a policajti se nepohrnou do místa, kde kouří cisterna s benzinem. Než se zjistí, že z policejního auta zmizel Zemánek a než se po něm rozběhne pátrání… Prostě jestli se na silnicích začnou kontrolovat auta dřív než za hodinu po únosu, nechte si celý můj honorář za tuhle akci.“

„Tak za prvé, jakýpak výdaje navíc,“ oponoval Herbert. „Nějaký ty náklaďáky by nás nestály ani korunu a honoráře jejich řidičům v tom rozpočtu nehrají roli.“

To byla pravda. Těžká vozidla potřebná pro tu kterou akci se vždy noc před akcí ukradla na předem vytypovaném stanovišti a právě tak osobní vozy, pokud na ně nebyly kladeny nějaké zcela výjimečné nároky, jako například nyní na auto, jímž bude z místa činu unášen major Zemánek. Všechny ukradené vozy byly v dokonale vybavené dílně firmy Služby až do domu zkontrolovány, seřízeny, případně i vyměněn ten který motor, dále dostaly falešné státní poznávací značky i papíry, a tím byly způsobilé k akci a po ní někde ponechány svému osudu.

„A za druhý, i kdyby byly náklaďáky pro Zemánkův náskok zbytečný, naserou policajty,“ radostně si zamnul ruce Antonín Herbert.

„To nepochybně,“ distingovaně souhlasil vysokoškolsky vzdělaný Igor Kadlec, jehož racionální analytický mozek neshledával nejmenšího důvodu vkomponovat do akce další náročné prvky jenom proto, aby se ještě víc nasrali policajti a infantilně potěšil starý. Protože však v předchozím, daleko podstatnějším bodě s ním zametl, pokládal za prozíravé teď mu zas ustoupit.

„Dobře, zajistím to,“ přikývl a učinil si poznámku.

„Sežeň náklaďáky s přívěsama,“ hýřil inspirací Herbert a Kadlec zhnusen a otráven – naštěstí z jeho výrazu a intonace hlasu se nikdy nerozpoznalo, zda je zhnusen a otráven, nebo nadšen a poctěn – slíbil:

„Udělám, co se dá, ale za ty přívěsy vám, pane řediteli, neručím. Hoši sice dostanou v tom smyslu pokyn, ale záleží na tom, jestli zrovna náklaďáky s přívěsy se nám naskytnou na vhodném místě k odcizení… A to by snad bylo všechno,“ zaklapl desky, aby pohovor ukončil, než si starý vzpomene, že největší prdel by byla zašprajcovat to tam z každé strany čtyřmi tiráky s návěsy narvanými mraženými rybami, které by se mohly převrátit a na vozovku vyklopit svůj obsah.

To byl ten věčný malý svár mezi nimi dvěma: zatímco Igor Kadlec plánoval akce elegantně sporé v počtu nasazených osob i techniky, akce úderně bleskové, Herbert byl bombastický, miloval přidružené efekty, a pokud by si pro akci Mříž mohl vybrat, volil by půlnoc a místo činu by rozzářil kolotočovou iluminací Pražského hradu.

„Počkej,“ zadržel ještě Igora a ten se s výrazem neproniknutelným znova posadil. „Jak architekt nebo nějaký jeho člověk, co si od nás Zemánka přeberou? Nezvořou nějak závěr? I když za ten už neodpovídáme, jakmile dáme Zemánka z ruky – mám rád, když je naše akce dovedená až k úspěšnýmu konci.“

„Architekt Svoboda vypadá, že zvládne všechno, k čemu se postaví,“ znělo hodnocení Vycmrdlého ksichtu.

„Nabídls mu falešný doklady?“ vyptával se Herbert.

„Samozřejmě. Řekl jsem mu, že je budou mít všichni účastníci akce i nasazené vozy. Prej abych byl bez starosti, že on taky.“

Sladký si byl samozřejmě vědom, že být přistižen s Ivanem na útěku, nepomohou mu ani všichni svati, ne tak nějaké falešné doklady, které mu leda přitíží, jenomže žádnou katastrofu si nepřipouštěl a falešné papíry a poznávací značku pro auto a falešné svoje osobní doklady si naplánoval pro případ, že by v místě – ne tak příliš vzdáleném od místa únosu – byl náhodně perlustrován či někým povšimnut… a kdyby pak tato osoba a tento vůz byly dány do nějaké souvislosti s únosem – aby k němu nic policajty nepřivedlo.

„Tvoji hoši taky musí být připraveni, že Zemánek by mohl klást odpor,“ upozornil Igora Kadlece zdaleka ne blbý Antonín Herbert. „Může si myslet, že ho unáší nějaká mafie, aby si ho podala líp než soud. Možná že to tak dokonce je.“

„To vylučuju,“ odpověděl bez zaváhání Kadlec. „Na to si architekt dělá moc velké starosti s tím, jak se musí se Zemánkem zacházet a aby neutrpěl újmu on ani nikdo v okolí. A i jeho napadlo, že Zemánek by se mohl pokusit o něco zběsilého. Proto nám ještě před akcí sdělí heslo, které Zemánkovi řekneme okamžitě, jakmile budou policajti z doslechu. Heslo, které ho přesvědčí, že jde o akci přátelskou.“

„Pak by to mělo bejt v pohodě,“ pochválil si Herbert.

Heslo už bylo vymyšleno.

Když si Mrožek, Sladký a Pepino lámali hlavu, jaké jméno jako záruku Ivanovi vzkázat, aby Vycmrdlého ksichta nemohlo přivést na nápad, kdo asi únos financuje, a Ivana přesvědčilo, že jde o akci kamarádů a nepokusil se o nějakou šílenost v domnění, že únosci jsou mstitelé Rubína a Pavlíka, Mrožek navrhl: Co takhle Dora?… To ne, namítl Sladký, napadlo by ho, že únosci mohou vědět o Doře z televize, která přece předvedla, jak si Evička a Anička hrajou s boxerkou. A tak jméno Zemánkových psa zneužili, aby ho uklidnili a v průběhu únosu spolupracoval.

Ovšem pes je skvělý nápad, zapřemýšlel Pepino a ťukl se do čela: Už to mám, pánové! Marlen-Mařena! Jo, to je ono! Můj Klark nedávno, když jsme s Ivanem venčili psy, obšťastnil jakousi nymfomanku. Maxikníračku jménem Marlen. Majitelka šílela, zdálo se, že vydrápe oči mně i Ivanovi, na Klarka ječela, že je chlívák, který zprznil pannu… Prostě panně jsem platil injekce v sanatoriu, dámě jsem dal flašku chanelu, Ivan z toho měl srandu a o Marlen jsme mluvili jako o tý čúze Mařeně. Při jméně Marlen-Mařena mu bude jasný, že tenhle kód nemohl dát únoscům nikdo jiný než já. A únoscům zas tohle jméno nenapoví absolutně nic.

„Tak to by snad bylo pro dnešek všechno,“ propustil konečně Antonín Herbert svého nejschopnějšího zaměstnance.

Za tři dny mu Kadlec sdělil: „Tak už vím, kde ty těžké vozy sebereme. Objevil jsem výborné místo, kde parkují v noci úplně nestřežené liazky a tatry s přívěsy a tahače s návěsy. Dokonce taky obří fekální vozy.“

„Fantazie!“ nadchl se Herbert. „Policie zešílí.“

Kadlec si pomyslil, že tahle představa starýho těší snad ještě víc, než že mu – po zaplacení všech nákladů včetně honorářů – zůstanou dva miliony čistého na ruku. A současně ho napadlo, jestli si vůbec starej uvědomuje, že i major Zemánek je policajt. Pokud ano, jak to, že dosud nepřišel s podnětem, že by mohl nějakým nedopatřením v průběhu akce padnout?

Antonín Herbert si samozřejmě uvědomoval, že Zemánek je policajt neboli parchant, byl to ovšem zákazník – anebo přinejmenším předmět zákazníkova zájmu, takže svoje negativní emoce vůči němu potlačil. Nemusel na to vynakládat zas až tak velké úsilí při představě, kolika policajtským hlavounům Zemánkův únos pohne žlučí. A co teprve představa toho bengálu se Zemánkovým únosem spojeného! Ta v Herbertově mysli slastně převládala nade vším.

„Zajisti, aby u akce byla okamžitě televize,“ přikázal ještě Kadlecovi.

„To by šlo,“ souhlasil Kadlec, který to sice pokládal za další zbytečnost, ale proč starému nevyhovět tam, kde o nic nejde. „Budu někde v okolí akce, napojený na naše vysílačky. V nejbližší možný okamžik podám do televize zprávu, kde hrozí katastrofická exploze.“

„To pro ně bude sousto,“ pochvaloval si Herbert. „A kdyby tam dokonce byli dřív než policajti, to by zas byla pro policii vostuda!“ slastně si zamlaskal.

Díky geniu Vycmrdlého ksichtu a fantaskní kreativitě Antonína Herberta se akce Mříž rozvinula způsobem, který by přivedl do extáze každého režiséra humoristicko-katastrofických filmů a na pokraj šílenství dohnala policejní a hasičské sbory Prahy a Středočeského kraje.

Bylo půl jedenácté dopoledne, když z vrat věznice situované uprostřed města Marianov vyjíždělo policejní auto s pražskou poznávací značkou. Vpředu dva muži v uniformách, na zadních sedadlech Ivan v šedých manšestrových kalhotách a tmavě modré teplé bundě, ruce v klíně spoutané. Převážen byl do Prahy, kde měl být vyšetřovatelem konfrontován s doktorkou Oplovou a se Špulkou.

Na parkovišti vzdáleném od vrat věznice asi sto padesát metrů stál volkswagen hlídky jedna. Muž v džínsové bundě jménem Hynek seděl za volantem a dalekohledem pozoroval přes nyní prázdné hřiště vrata věznice. Jeho parťák jménem Honza obcházel kolem, aby ho zaclonil nebo upozornil, kdyby se někdo přiblížil natolik, že by si mohl povšimnout, že ten člověk pozoruje věznici.

Když policejní auto s Ivanem odjíždělo, Hynek byl díky pražské značce přesvědčený, že muž vzadu je Zemánek, přestože byl odvrácený, takže mu do tváře neviděl. I s tím se však počítalo, na trase jsou ještě další hlídky, které si tvář eskortovaného prohlédnou. V poslední vteřině, než vůz Hynkovi zmizel ze zorného pole, se mu potvrdilo, že ve voze je skutečně Zemánek – otočil hlavu směrem k němu.

Hynek nastartoval, Honza naskočil na sedadlo vedle něho, sáhl po vysílačce a zeptal se: „Takže jak?“

„Stoprocentně. Vzadu. Dva vpředu,“ odpověděl mu Hynek stručně.

To už auto s hlídkou jedna ujíždělo směrem na Prahu stejně jako pár set metrů před ním pražský policejní vůz.

A Honza řekl do vysílačky: „Zkoušíme mikrofon… jedna, dvě, tři, tři, dvě, jedna…“

Tím byla odstartována první fáze akce Mříž, která se odehraje v místě Blok.

Informace, kterou Honza vyřkl do vysílačky, znamenala, že vůz se Zemánkem právě opustil věznici, Zemánek byl spolehlivě rozpoznán a v autě je předpokládaná konstelace: dva policisté vepředu, vězeň vzadu.

Účastníci akce se Honzovi v předepsaném sledu ozvali, aby věděl, že všichni jeho hlášku přijali. Patřily k nim i čtyři hlídky po dvou mužích rozmístěné podél trasy, které zpovzdáli pomocí dalekohledů sledují silnici, aby ověřovaly průjezd policejního vozu s majorem Zemánkem a šifrou oznamovaly ostatním, že vůz projel jejich zorným polem.

Dalšími účastníky akce Mříž byly osoby situované v okruhu zhruba sedmi kilometrů kolem bodu Blok. V této pro ně zatím klidové fázi posedávali tito muži v ošuntělých tuctových špinavých autech s perfektními motory. Oblečení – špinavé holinky, hrubé vatované tříčtvrteční kabáty s kapucemi, teplé čepice, teplé kalhoty, vše převážně v barvě khaki – jednak z větší části zakrývalo jejich tváře, což v lednovém počasí nebylo nic nápadného, jednak nasvědčovalo, že jde o terénní nádeníky. Jejich auta byla rozhozena na pustých místech mimo vesnickou zástavbu a mimo pohled z vesnic. I kdyby je však někdo míjel, pomyslil by si, že v autě svačí nebo se fláká nějaký takzvaný pracant či pracanti.

K těmto vozům patřil i postarší otřískaný favorit obsazený jedinou osobou a s motorem, že by se mohl zúčastnit Grand Prix. Tvář mladého muže za volantem byla tváří čerstvého absolventa teologické fakulty z vatikánského propagačního klipu. Byl to závodní jezdec a ostřílený pistolník Láďa Vrkoč. V celém početném týmu nasazeném na akci Mříž byl jediný, kdo věděl, pro jakou firmu pracuje a osobně se znal s Vycmrdlým ksichtem.

V akci Mříž bylo Láďovým úkolem přepravit Zemánka bezpečně z bodu Blok do bodu Stop vzdáleného sedmadvacet kilometrů, kde ho předá muži čekajícímu tam v postarším šedém oplu.

V této akci se nepředpokládalo, že by se uplatnilo Vrkočovo střelecké umění, zato však uplatní své kvality perfektního jezdce, a co především: kdyby se něco zvrtlo, Láďa má chladnou hlavu, dokáže bleskově analyzovat situaci a pro improvizaci zvolí nejlepší z nabízejících se řešení.

Další vozidlo parkující v okruhu bodu Blok byla obrovská prázdná cisterna, v jejíž kabině seděli řidič a závozník, taktéž zachumlaní v overalech. Od bodu Blok byla cisterna vzdálena pouhé tři kilometry.

Všichni účastníci tedy v tuto chvíli věděli, že policejní eskorta se Zemánkem se k nim přibližuje vysokou rychlostí, zatím však fáze jejich klidu trvala, protože od věznice je dělilo sto dvacet kilometrů, které eskorta musí překlenout. Teď bylo jejich jediným úkolem potvrdit příjem každé hlášky od terénních hlídek.

Muž v postarším šedém oplu byl ředitel Petr Sladký. Bod Stop byl situován na cestě z obou stran lemované březovým hájkem, kde v tuto roční dobu bylo vysoce nepravděpodobné, že by kolem někdo projel nebo prošel. Ale i kdyby, neuviděl by nic víc než chlápka s vysoko zvednutým límcem a čepicí naraženou do čela – auto mu asi moc netopí – který si tu zastavil, aby posvačil a přečetl si noviny.

I Sladký byl propojen do systému vysílaček a příjem informací potvrzoval jen stručným Stop.

I on tedy věděl, že policejní auto s Ivanem opustilo věznici a rychle se přibližuje k bodu Blok.

Jako jediný ze všech zúčastněných na akci Mříž byl nervózní. Neměl ponětí, na co civí do novin, které si před sebou rozložil stejně jako svačinu, jíž se ani nedotkl. Zato na hodinky se díval třikrát za minutu.

Od libockého skladiště ho dělilo osmnáct kilometrů. Dvacet sedm a osmnáct je pětačtyřicet. Pětačtyřicet kilometrů od místa únosu do úkrytu. Jako expolicajt dobře věděl, že je vyloučené, aby v tak krátkém čase, než s Ivanem tuto vzdálenost urazí, mohli policajti spustit silniční kontroly. Vycmrdlému ksichtovi dokonce řekl, že z bodu Stop, kde firma Zemánka vysadí, další auto s ním musí ujet ještě padesát kilometrů. I tak ho Kadlec ujistil, že klidně a v pohodě. Pan major už dávno bude doma a policejní ústředí ještě nebude mít tušení, co se odehrálo.

Sladký si sice dost dobře nedovedl představit, jak toho chce Kadlec dosáhnout – paralyzované policejní vozidlo na hlavní silnici přece nemůže zůstat nepovšimnuto, zejména když v něm budou, aspoň to předpokládal, dva nějakou chemikálií omráčení policajti? Kolik minut může trvat, než někdo vyrozumí policejní ústředí, to tam vyšle nejbližší hlídku, podle poznávací značky se vzápětí zjistí, že jde o eskortu majora Zemánka – a ten nikde… Sladký si sice nedovedl představit, jakým postupem míní Kadlec tento přirozený běh věcí ochromit, ale když si tím je jistý – nezbývá než věřit, že ví, co mluví.

Ale ať už tak či onak, křečovitě do sebe vléval optimismus – doba, po kterou bude Ivan ve zranitelné pozici, je příliš krátká, aby policie, byť zalarmována třeba okamžitě, stačila rozvinout razantní zátah.

Zájem, aby akce byla dotažena ke zdárnému konci i poté, co už firma nenese odpovědnost, prokázal Kadlec tím, že Sladkého upozornil: Pane architekte, je vám, předpokládám, jasné, že policie začne po Zemánkovi pátrat v širokém okruhu jeho příbuzných a přátel, na jejich chalupách a chatách? A že po jistou dobu budou střeženy hraniční přechody, sledována rodina, napíchnuty její telefony…? Sladký ho ubezpečil, že s tím se počítá.

Vůz, který bude pana majora z místa únosu odvážet na místo, kde bude předán, je dokonalý, právě tak jeho řidič, vysvětlil ještě Sladkému Kadlec. Pro případ, že by přesto všechno došlo na voze k nějaké poruše, bude nablízku náš další vůz, který by majora převzal. Takové opatření doporučuju i vám: telefon v autě a v pohotovosti další vůz, který by u vás byl v případě potřeby během několika minut.

Sladký přikývl, okamžitě v duchu rozhodnut, že po ruce bude mít Káju.

K těmto a několika dalším účastníkům akce Mříž patřily též dva kolosy: liazka s přívěsem a tahač s návěsem. Dva další kolosy – obrovská fekální vozidla byla řidiči neobsazena.

Všichni účastníci akce byli v pohodě, dalo by se přímo říci: ve svém živlu, a to lehounké napětí, které vždy před každou akcí pociťovali, jim vůbec nebylo nepříjemné.

Z celého týmu tu nebyl v pohodě pouze jediný člověk.

Jindy při jakékoli akci vždy elánem nadupaný a optimismem sršící Sladký teď tedy seděl ve strategickém bodě Stop vynervovaný a myšlenkami vedle Ivana v ujíždějícím policejním voze k jakési ponižující konfrontaci, soptil Sladký. A jak přijímal hlášení jednotlivých hlídek, živě si představoval, kudy se právě policejní vůz řítí. Celou trasu Marianov – Praha si s Mrožkem a Pepinem projeli, od Kadlece se však Sladký nedozvěděl nic víc, než že akce se uskuteční v bodě s pracovním názvem Blok, situovaném v místě, kde z hlavní silnice obklopené lesy odbočuje vedlejší mizerně udržovaná vozovka do dva kilometry vzdáleného Hojdlova.

Byla to první akce v životě Sladkého, při níž byl vynervovaný, protože věděl, že teď jde u Ivana o všechno, teď je to pro něho hop – anebo trop. Živé duši neprozradil, že se bojí i toho, že na Ivana se začala lepit smůla, kterou by se nemuselo podařit protrhnout.

Při své povaze věčného dobrodruha, který má rád mezní situace a s rozkoší riskuje, se však sebeméně neznepokojoval tím, že ohrožení vystavil i sám sebe.

Podobně na tom byli psychickým rozpoložením Pepino a generální Mrožek. I v Pepinovi byl kus dobrodruha, nebo spíš Dona Quijota. A srdce hazardního hráče měl i ten téměř šedesátiletý, štíhlý a vzpřímený šedovlasý muž asketické tváře, jehož smyslem života bylo vydělávání peněz, a hvězdným snem, nyní splněným, vlastnění banky. V žádné z předchozích akcí Sladký, Mrožek ani Pepino – a samozřejmě ani Ivan – neprojevili známky slabosti, nervozity, pochybností o úspěchu.

Teď tu seděli zbledlí strachem – Mrožek i Pepino.

Mrožek proto, že na něho v plné síle dolehla odpovědnost vlastního rozhodnutí, že Ivan musí být osvobozen. Kdyby však namísto toho byl například zastřelen na útěku…

Pepino proto, že stejně jako Sladký cítil, že Ivanovi začala padat špatná karta. Platí-li to nadále…

Od deseti hodin seděli za uzavřenými, silně čalouněnými dveřmi Mrožkovy pracovny a sekretářka měla příkaz nevyrušovat je a nespojovat jim hovory, protože projednávají některé detaily koncepce převzaté a právě otevírané banky pod jménem PROTECH. Za normálních okolností by nabytí banky bylo důvodem k velkolepé oslavě. V dané situaci však vlastníci firmy PROTECH měli docela jiné starosti, a že se v rozjíždění banky podle nové koncepce nic nezadrhlo, to bylo jen díky tomu, že do jejího vedení byli už s velkým předstihem vybráni jedineční odborníci.

Projednávání některých detailů nové koncepce banky panem generálním ředitelem a jeho poradcem spočívalo nyní v tom, že Jaroslav Mrožek rázoval svou prostornou pracovnou sem tam a občas upustil nějakou kletbu, zatímco Pepino byl zabořený v hlubokém koženém ušáku a snad poprvé v životě sám sebe litoval. Do této ponuré atmosféry občas vstrčili hlavu ředitelé Ciml nebo Krátký, zeptali se: Tak co? a odpovědí jim bylo Mrožkovo zakoulení očima a Pepinovo mávnutí rukou.

Pepino litoval sám sebe, že to je zase on, kdo bude muset předstoupit před Ilonu a povědět jí to, na čem se společně se Sladkým a Mrožkem dohodli. Je vůbec schopna unést další tak příšerný šok? kladl si drásající otázku. Její schopnost regenerovat… její schopnost po ráně do hlavy se znova postavit na nohy nemůže přece být neomezená.

Nedávno o Vánocích, které s rodinou trávila na chalupě, za ní přijel se dvěma kabelami dárků pro všechny, ale zejména pro děti.

Těšila se, že na Štěpána navštíví Ivana s dětmi a s jeho maminkou – čtyři povolené osoby. S oběma jeho rodiči u něho byla minule. A Pepina pozvala, aby k nim přijel strávit Silvestr se svou matkou a otcem, které vždycky měla ráda.

Když Pepino a jeho rodiče při půlnočním přípitku Iloně a celé její rodině přáli, aby ten nový, šestadevadesátý rok bylo moc a moc šťastnější než ten, který máme za sebou, Ilona polkla slzy a pevně řekla: Bude šťastnější. Už jsme se vyrovnali s myšlenkou, že i kdyby to dopadlo katastrofálně, vystačíme s tím, že můžeme Ivana každých čtrnáct dní navštívit, za pár let už by tu a tam dostával propustky domů… Zvládneme to.

Pan Čmelák řekl pohnutě: Jste skvělí. Všichni jste tak skvělí.

A paní Čmelákové vyhrkly slzy: Proč jen ten náš Pepi nemůže najít taky takovou prima holku, jako jste vy, Ilonko.

Ilona se dokázala zasmát: Protože si připadá ještě příliš mladinký na to, aby si to kvůli jedné rozházel se všemi.

Tuhle silvestrovskou pohodu s těžce nabytou rovnováhou všech členů Ivanovy rodiny měl teď Pepino před očima a děsil se okamžiku, kdy jim do ní šlápne, kdy jim rozmetá tu jejich nádhernou odhodlanost bez nářků projít peklem příštích let.

Po Novém roce se všichni – Ilona s dětmi, její matka i rodiče Ivanovi – vrátili do svých pražských domovů, Evička a Anička zase začaly chodit do školy… prostě jejich život se vracel do běžných kolejí. A teď se znova všechno rázem zvrátí. Bůhví jak dlouho nikdo z nich Ivana neuvidí: než se podaří přepravit ho za hranice a dál do nějaké vzdálené země, kde si vybuduje novou existenci. A až za ním Ilona s dětmi odjede, jak to bude dál? Děti se nepochybně rychle zadaptují, ale ona a on? A co rodiče? To bude problém největší. Dokážou se vůbec vytrhnout z kořenů země, v níž prožili větší část svého života? Anebo dají přednost zůstat a žít tisíce kilometrů od dítěte a vnoučat? To se týkalo jak Ivanových rodičů, tak Iloniny matky. Mohli by je sice tu a tam na odlehlém kontinentu navštěvovat, ale… A co kdyby akce skončila špatně? Nezdařila se? Až by pak Ivan stanul před soudem, skutečnost, že tu byl pokus o jeho osvobození, by mu mohla v očích soudců velice přitížit, i když nikdy nemůže být prokázáno, že Ivan byl zasvěcený a spolupracoval… Panebože, ještě mu tak přitížit, šílel Pepino… Ne, nesmím na to teď myslet, přikázal si… a donutil se ke zklidnění.

„Jestli bude Ivan na útěku zastřelen, do smrti si neodpustím, že jsem to byl já, kdo trval na jeho osvobození,“ děl ponuře Mrožek a Pepino se rázem zřítil zpět do propasti.

„Šéfe!“ zaúpěl.

Pak se zas oba dlouze odmlčeli, až Mrožek na Pepina podrážděně vyjel: „Co ti leží v hlavě, že se kaboníš?“

„Ale… uvažuju, jestli by pro Ivana a jeho rodinu nebylo lepší, kdyby si odkroutil deset let a potom vyšel svobodný, namísto být odsouzen k doživotnímu pobytu v některé ze zemí, které ho nevydají, ani kdyby se provalila jeho skutečná totožnost.“

Mrožek se posadil proti Pepinovi a zase už svým obvykle klidným a uvážlivým tónem řekl: „Ne, Pepino, pro Ivana by nebylo lepší trest si odsedět. Vyšel by sice svobodný, ale taky úplně zlomený. Ty si totiž vůbec neumíš představit, co udělá kriminál s normálním slušným a kultivovaným člověkem. Já osobně znám dva takové, co si za socialismu odseděli hezkých pár let, i když deset to zdaleka nebylo. Nikdo je tam netýral, byl to jen docela běžný kriminál, který absolvovali, a přesto vyšli podlomení, změnění – a nikdy už nebyli, co bejvávali. Jeden z nich přiznal, že ze všeho nejčastěji uvažoval o sebevraždě… Kladli jsme ti přece s Petrem Sladkým na srdce, že právě toto musíš Iloně zdůraznit: z Ivana by kriminál udělal trosku.“

„Já vím, já vím,“ povzdechl si Pepino malomyslně. „Prostě to na mě dneska padlo –“

„Na mě právě tak,“ poklepal mu Mrožek na rameno. „A poslyš, pokud jde o to vyhnanství, znám Jižní Ameriku. Je nádherná. A pro rodinu, která má spoustu peněz… Až je navštívíme, bude tam už mít Ivan vlastní podnik a spokojenost z nich všech bude ukapávat.“

„Kéž by! Panebože – kéž by!“ pateticky rozpřáhl paže Pepino.

„Co ten Petr nevolá a nevolá,“ zabušil pěstí do stolu Mrožek.

Podle Kadlecovy informace měl být Ivan odvážen z Marianova okolo desáté hodiny.

„Bejt ta Ivanova konfrontace vyšetřovatelem o tři dny odložena, tak se picnu,“ šílel Pepino. „Tohle si prožívat znova!… Kruci, je deset třicet šest. Usnul Sladký, nebo Ivanova eskorta?!“

Bylo deset třicet devět, když na Mrožkově psacím stole zabzučel telefon s tajným číslem. Mrožek po něm drapl a stiskl tlačítko k zapojení mikrofonu, aby slyšel i Pepino.

„Tu reklamaci jsem vyřídil a odjíždím do kanceláře,“ řekl Sladký a Mrožek mu odpověděl: „Dobrá.“ A oba zavěsili.

Tím se Mrožek a Pepino dozvěděli, že Sladký právě obdržel zprávu, že auto s Ivanem opustilo věznici Marianov. K zbláznění byla představa, že teď před sebou mají dobré dvě hodiny, tedy celou věčnost, než se jim Sladký ozve z libockého skladiště, že jsou s Ivanem na místě.

Jestli tedy vůbec kdy budou na místě, propadal Pepino další vlně defétismu a současně do sebe pumpoval víru, že akce, kterou má v ruce Vycmrdlý ksicht, se nemůže nepodařit. Tím méně v zemi, kde útěky vězňů jsou na denním pořádku, a pokud zatím ještě ne úplně na denním, pak se k tomu cíli jistě už brzy propracujeme.

*

Eskorta bezstarostně projížděla mezi Kadlecovými hlídkami rozestavenými podél její trasy, oba mladí policisté klábosili se svým vězněm a netajili se svými sympatiemi k němu. V pohodě vjeli do předposledního úseku a od místa akce – od bodu Blok – byli nyní vzdáleni necelých padesát kilometrů.

Jakmile je zde hlídkující dva muži zachytili v dalekohledech, jeden z nich řekl promyšleně ležérním tónem do vysílačky: „Tak pohyb… pohyb…“

Tím byla odstartována druhá etapa akce Mříž.

Neboť těch pár ospalých slov bylo ve skutečnosti povelem jak břitva: Pohyb všech vozidel k bodu Blok!

Všechny vozy – kromě Sladkého – okamžitě nastartovaly, aby jejich osádky zaujaly nové strategické pozice.

Cílem vozu číslo jedna, obsazeného jediným mužem, byla hlavní silnice – místo pod bodem Blok, vzdálené od něho zhruba tři kilometry směrem na Prahu. Řidič tu z kombíku vyházel silniční zátarasy, rozmístil je na polovině vozovky tak, aby blokovaly jízdu směrem k bodu Blok, k zátarasu se postavil s červeným praporkem a od Prahy přijíždějící vozy odkláněl na odbočující cestu s tím, že na silnici se pracuje.

Touto blokádou byl vyřízený protisměr jízdy policejního auta, neboli v bodě Blok v průběhu akce o starost méně.

Ve voze číslo dvě seděli tři muži, kteří mířili přímo do ohniska akce. Necelý kilometr od vesnice Hojdlov byl rybník, u něhož minuli dvě fekální vozidla a hned za nimi zabočili na špatně udržovanou vozovku, ujeli po ní dva kilometry a ocitli se u hlavní silnice přímo v místě Blok. Auto obrátili zpět do směru Hojdlov a na vozovce, kterou sem přijeli, je zaparkovali asi dvacet metrů od hlavní silnice. Vyházeli z něho lopaty a krumpáče a jali se kopat kolem kanálu u krajnice hlavní silnice, a to po pravé straně ve směru jízdy na Prahu v místě, kde odbočovala cesta na Hojdlov.

Vzápětí za autem dvě přijelo auto tři Ládi Vrkoče. I on otočil do protisměru zpět na Hojdlov a svůj vůz postavil před auto kopáčů, protože podle harmonogramu vypálí se Zemánkem dřív, než odjedou oni.

Jako vůz čtyři se sem přivalila obrovská prázdná cisterna s řidičem a závozníkem. Ta však zůstala čelem k hlavní silnici, zastavila jen několik metrů od ní a vyčkávala na další pokyny jako všichni ostatní.

Ve voze číslo pět byl jediný muž, který zaparkoval u rybníku za vesnicí Hojdlov, a když kolem něho projeli kopáči a cisterna, zátarasy zahradil přístupovou vozovku k bodu Blok a zůstal tu s praporkem. Průjezd vozů z opačného směru od hlavní silnice byl rovněž blokován, protože tam by auto odbočující na Hojdlov zadrželi kopáči.

Vůz číslo šest též s jediným mužem měl naprogramován jiný posun. Od lesa nad vesnicí Mračná, kde doteď stál, vyjel nyní tak, že se obloukem dostal rovněž k hlavní silnici, ale kilometr nad bod Blok. Krycí jméno tohoto muže bylo Karel Korda a jeho funkce v akci Mříž byla pojmenována zpomalovač.

Na boční vozovce, po které sem přijel, obrátil svůj vůz čelem zpátky na Mračnou, vzal si červený praporek a postavil se na krajnici hlavní silnice tak, že zleva k němu najížděly vozy mířící na Prahu, protisměr byl volný, zablokovaný hlídkou pod bodem Blok. V tomto úseku lesních serpentin měl Korda zatáčku jak po pravé, tak po levé ruce, každou ve vzdálenosti zhruba osmdesáti metrů.

Zatím tu jen postával a vyčkával.

Hlídku, jejíž stanoviště bylo v polích tři kilometry nad Kordou, tvořili dva muži s dalekohledy, Venca a Bedřich. Hlavní silnici jimi sledovali ostřížím zrakem. Přehlédnutí některé z předchozích hlídek bylo ještě napravitelné. Přehlédnutí této hlídky znamenalo akci odpískat a Venca s Bedřichem by si u firmy Služby až do domu víc už neškrtli.

Jejich dalekohledy byly německé vojenské speciály, protože vozovku museli pozorovat ze značné vzdálenosti, aby zabrali její co nejdelší úsek.

„Mám je,“ řekl Venca.

„Já taky,“ přikývl Bedřich a už měl v druhé ruce u úst vysílačku a promluvil do ní stejně ospale jako hlídky předchozí: „Žlutej favorit Kolín, BMW Regensburg, bílej escort Praha.“

Tím byla odstartována třetí etapa akce Mříž.

Ještě ani nedomluvil, a už jeden z kopáčů v bodě Blok energickými povely praporku zastavil zleva k němu najíždějící auta směrem na Prahu, aby cisterna mohla vyjet na hlavní silnici. Povyjela tak, že ji do poloviny zatarasila a v této pozici se s nastartovaným motorem zastavila. Kopáč už stál před její kabinou a vyčkávajícím vozidlům dával pažemi pokyny, že protisměr je volný, cisternu mohou objet a pokračovat v jízdě. Řidiči tak učinili s pomyšlením, že za volantem cisterny nepochybně sedí debil, který se z této pozice nevytočí ani doprava, ani doleva, a víc se o cisternu nestarali.

Zpomalovač Korda kilometr nad bodem Blok, jakmile ve vysílačce zachytil hlášku o třech vozidlech, ze svého postavení na krajnici napjatě upíral oči do zatáčky, kdy se objeví některé z avizovaných aut. Zatím v mírně hustém sledu projížděla vozidla docela jiná. Musel být připraven i na eventualitu, že eskorta – navzdory zákazu předjíždění v tomto úseku – avizovaná auta předjela a vynoří se mu tu. Okamžitě by ji přibrzdil, ale Igor Kadlec pokládal za psychologicky prozíravější, aby policajti nebyli prvním vozidlem, které cisterna zablokuje.

Nic takového se nestalo, všechno pokračovalo jak dokonale sehraný orchestr, do jehož smyčců se zapojila i eskorta.

Ze zatáčky se vynořil žlutý favorit s kolínskou poznávací značkou, Korda vkročil do vozovky a důraznými povely praporku ho začal zpomalovat tak, že k němu dojel krokem. Řidič si nemohl dovolit povel nerespektovat, protože před sebou měl další zatáčku a netušil, co se za ní děje. Korda mu dal pokyn, že může co nejpomaleji v jízdě pokračovat, do vysílačky řekl „žlutej favorit“ a současně už zpomaloval další v přesném pořadí k němu najíždějící vozy: BMW s poznávací značkou Regensburg, bílý escort s pražskou poznávací značkou a za nimi v těsném sledu jedoucí policejní vůz brzdila už sama auta před ním.

Hláška „žlutej favorit“ informovala kopáče a cisternu, že tento vůz je skutečně před eskortou, a v tom okamžiku už se jim také ze zatáčky vynořoval. Dva kopáči zatím stále ještě cosi šudlali kolem kanálu, třetí – ten s praporkem – ještě propustil dvě auta, aby cisternu objela, a to už tu byl ploužící se žlutý favorit, jemuž se postavil do cesty a zastavil ho.

V tom okamžiku cisterna popojela tak, že teď zatarasila vozovku v celé její šíři. Přední kola stočená doleva ukazovala, že tímto směrem se snaží vytočit.

„Podívejte se na toho vola,“ řekl Ivan, když se plazili ze zatáčky a uviděli manévrující cisternu. „Copak takhle to vytočí? Couvni, idiote!… To jsem blázen,“ najednou se mu to instinktem ostříleného policajta nějak nelíbilo.

To už policajt za volantem sešlápl brzdu a zařadil se za favorita, BMW a escort. Za sebou měli už desítky dalších najíždějících aut.

„Fakt úplnej idiot,“ přikývl Ivanovi řidič. „To já nedávno, pane majore, jel v noci a –“

Nedopověděl, protože všichni ztuhli. Za odvráceným bokem cisterny se vyvalil oblak černého dýmu, řidič cisterny se vyřítil z kabiny a s řevem: „Chyt mi benzin! Bouchne to!“ pádil podél šňůry nasilážovaných vozidel.

Jemu v patách řičící závozník: „Exploze! Bouchne to! Detonace! Je po nás!“

Lidé jak šílení vyskakovali ze svých aut a pelášili za nimi.

Kromě osádky policejního vozu, která přes skla postranních okének hleděla do ústí revolverů. Tří revolverů tří kopáčů, kteří se u dveří vozu jak mávnutím kouzelného proutku vynořili vteřinu poté, co pozornost všech, též policajtů a Ivana, byla stržena vřeštící posádkou cisterny.

Povel, aby policisté okamžitě odemkli všechny dveře, nemusel být vyřčen, protože odemčena byla, pouze ta zadní byla zajištěna tak, aby se nedala otevřít zevnitř vězněm. A nebyl zapotřebí ani žádný jiný povel, protože oba policisté tu seděli ztuhlí a jak přibití a to poslední, co by se opovážili, bylo vztáhnout ruku po vysílačce či zbrani.

Kopáč při krajnici mířící na Ivana rozrazil pravé zadní dveře a zavelel: „Ven! A fofrem!“

Zároveň po Ivanovi vztáhl ruku, pevným stiskem ho uchopil nad loktem, zatímco druhou rukou na něho stále mířil, kopnutím za ním dveře zase zabouchnul a tiše sykl: „Klid! Čeká vás Marlen-Mařena!“ V tom okamžiku už Ivanovu druhou paži svíral kopáč u pravých předních dveří auta a s pobízením „Padáme! Padáme!“ ho přiměli k běhu směrem k vozu Ládi Vrkoče.

Jeden z kopáčů s ním vskočil na zadní sedadla a druhý za nimi zabouchl dveře a auto ostře vyrazilo směrem na Hojdlov. A to už ten druhý taky říkal do vysílačky: „Rybník, rybník!“

Muž, který představoval hlídku u rybníka, kde zatarasil vozovku směrem k bodu Blok, rychle odstranil zátarasy, naskočil do svého auta, nastartoval a čekal, až se kolem něho přežene vůz Ládi Vrkoče. Za ním pak vyrazí v přikázaném odstupu, aby byl po ruce a Láďovi předal svůj vůz, kdyby ten vyslal SOS třeba proto, že píchl gumu.

Sotva Láďa vystartoval, kopáč vzadu odemkl a sejmul Ivanova pouta na rukou a řekl: „Pane majore, všechno je v pořádku, od kamarádů vám mám vyřídit, že vás čeká Marlen-Mařena,“ zopakoval.

„Děkuju, rozumím,“ přikývl Ivan a v řítícím se voze si jen pomyslil: prokrista, ten šílenec Pepino!

„Dobrá, pane majore, všechno je teda jasný,“ byl spokojený kopáč.

Příkaz instruktora odpovědného za tuto akci zněl, že s uneseným se bude jednat přátelsky, bude oslovován pane majore, a tak tedy tak oslovován byl i v prvních vteřinách úprku, kdy se ještě všichni dusili kouřem z dýmovnic, které pod břichem cisterny zapálil její závozník. U firmy Služby až do domu se nevyplácelo neplnit příkazy, byť šlo o napohled bezvýznamné detaily.

Láďa vybral zatáčku jak Alain Prost a řekl: „Pane majore, míříme na Prahu. Za chvíli vás předáme vašemu kamarádovi a tím naše odpovědnost za vás končí. Nevím, jak daleko ještě pojedete, ale můžete být klidný, na místě akce je taková vřava, že vaše zmizení se hned tak neodhalí.“

„Večer se na tu srandu nezapomeňte koukat v televizi,“ dodal kopáč vedle Ivana.

„Co udělal váš kamarád s těmi chlapci? Míním s policisty?“ zeptal se Ivan.

„Žádné obavy. Dostali specialitu, po které z nich sice hezkých pár hodin nikdo rozumný slovo nedostane, ale až se prospí, budou zas příkladnou reprezentací našeho policejního sboru,“ řekl kopáč a tím Ivanovi potvrdil, že jeho únosci-kopáči individua na hranici vzdělatelnosti určitě nejsou.

„Byli jste skvělí,“ konstatoval objektivně Ivan. „Bejt ovšem vepředu já, už ve chvíli, kdy jsme ještě jeli krokem a před očima se nám tak nesmyslně vysunovala do cesty ta cisterna – už jsem o tom mluvil do vysílačky.“

„Bejt za tím volantem vy, majore, žádali jsme za tuhle akci trojnásobnou sazbu,“ ujistil Ivana kopáč.

Perfektní profíci, pomyslil si Ivan. Jejich vysoké profesionalitě nasvědčuje i oblečení zabraňující, aby kdokoli, včetně něho, viděl jejich tvář tak, aby zaznamenal její podobu. Maskovaní jsou stejně dobře, jako jsem byl já v akci Rubín-Pavlík. A i když s ním klábosili, mluvili pouze do vysoko až přes ústa zatažených kapucí. Taky ho napadlo, že ten Prost za volantem by určitě nezastavil, padnout mu teď někdo pod kola.

Jede rychle, ostře, ale bezpečně, je skvělý, hodnotil řidiče Ivan, který se v těchto minutách přiměl nemyslet na to, co bude dál.

To už vzal kopáč do ruky vysílačku a řekl do ní: „Stop… Stop…“

„Dobrý, stop,“ ozvalo se v odpověď a Ivanovi poskočilo srdce: Petr Sladký!

„Za minutu jsme na místě,“ řekl Ivanovi řidič, a když příkaz přátelsky, tak tedy přátelsky: „A držíme vám palce, abysme tuhle akci nemuseli za měsíc opakovat.“

Všichni tři se zasmáli a Ivan řekl: „Vřelé díky, byli jste fakt dokonalí.“

Láďa vybral poslední zatáčku způsobem, který Ivanovi na pár vteřin vyrazil dech, před vozem se objevil březový hájek a na přetínající ho vozovce šedý opel. A u něho, byť zachumlaná, ale pro Ivana bezpečně rozpoznatelná postava Sladkého, který otevíral kufr ve chvíli, kdy Láďa razantně zabrzdil po boku jeho vozu. Ivan vyskočil, kopáč a řidič za ním vykřikli „Hodně štěstí, majore!“, Láďa dupl na plyn, odpálil, a zmizeli dřív, než Sladký stačil říct Ivanovi: „Jede se do Liboce,“ a zaklapnout za ním kufr.

Mrožkova preciznost šla tak daleko, že když Sladký oznámil, že Vycmrdlej ksicht avizuje akci na přespříští den, přikázal, aby se pro všech dvanáct pracovníků libockých skladišť uspořádalo na tento den v budově ředitelství podniku školení o bezpečnosti práce. Podnikový mikrobus pro ně přijel do Liboce v deset hodin dopoledne, a když školení ve třináct hodin skončilo, byli pozváni do nejbližší restaurace na oběd a pro zbytek dne už dostali volno.

Mrožek tím zajistil, aby někdo ze zaměstnanců náhodou neviděl vjíždět šedého opla do vrat nevyužívaného objektu v areálu skladišť.

Když za oplem bezpečně zapadla vrata – zvenku vyhlížející docela obyčejně, ve skutečnosti však pancéřová a elektronicky ovládaná – Sladký otevřel kufr a Ivanovi, který z něj vyskočil, řekl:

„Takže vítejte zase na svobodě, majore!“

„Vy blázni! Riskovali jste léta v kriminále,“ povzdechl si Ivan.

„Lamentace a ponuré prognózy počkají,“ zasmál se Sladký a na mobilním telefonu vyťukal tajné číslo Mrožkovy pracovny. Dovedl si představit, co si generální s Pepinem, ale i Ciml a Krátký, kteří nemohli být nezasvěceni, prožívají.

„Ano?“ ozval se mu vyprahlým hlasem Mrožek.

„Toho renaulta doporučuju koupit. Vypadá výborně,“ oznámil Sladký a přímo cítil, jak se Mrožkovi a Pepinovi valí balvan ze srdce.

„Dobrý… tak se měj,“ řekl Mrožek a oba zavěsili.

„No a vy se, majore, hned uklidíte do svých komnat,“ dál hýřil skvělou náladou Sladký, „protože nahoře,“ gestem ukázal ke schodišti, „je Dany s Robim, a jen co vy zmizíte, zavolám je, aby se vrhli na tohle auto. Obvyklej rituál: umytí, vymytí, přezutí, výměna poznávací značky a papírů… No a za chvíli je tu Kája a ten s ním odfrčí ke sešrotování k našim ubohým obětem – sudetským Němcům,“ zubil se a postrčil Ivana k odchodu do té části skladiště, odkud byl vstup do krytových prostor.

Když za Ivanem kopáč jedna zabouchl zadní dveře policejního vozu, kopáč tři u dveří u řidiče tyto pootevřel a stále na oba policisty míře zbraní, druhou rukou jim vstříkl do tváří sprej. Dveře zas rychle zabouchl, jediným pohledem se ujistil, že oba muži se na sedadlech se suli do nepřirozené polohy, a vyrazil za kolegy jedna a dvě, kteří Ivana přiměli k běhu těch čtyřicet metrů, jež je dělily od nastartovaného auta Ládi Vrkoče. A zatímco Láďa odtud vypálil s Ivanem a kopáčem číslo jedna, kopáči číslo dvě a tři naskočili do vozu stojícího za Láďovým a rovněž se vyřítili směrem na Hojdlov.

Zatímco však Láďa se kolem rybníku před Hojdlovem hnal stále dál, kopáči dvě a tři tu zastavili po boku dvou obřích fekálních vozů, vlítli za jejich volanty a popojeli s nimi pár desítek metrů tak, že jimi zatarasili vozovku směřující k bodu Blok, po které sem právě dorazili.

Pak stopili klíčky od zapalování, vytáhli revolvery, hbitě na ně nasadili tlumiče a prostříleli všechny pneumatiky. Fekální vozy tu teď trčely jak dva paralyzovaní obři.

Kopáči doběhli zpět do svého auta a odjeli opačným směrem, než kterým před chvílí zmizelo auto Láďovo. Ujeli patnáct kilometrů do nejbližšího městečka, kde za hřbitovní zdí shodili svrchní pracovní oblečení a holinky, nacpali je do kabel a z auta se vynořili jako dva mladí sportovci ohození firmou Adidas. Ani teď však kapuce jejich bund a brýle nedovolovaly rozpoznání jejich tváří. Tady opustili ukradené auto a s kabelami přes rameno se odklátili každý jiným směrem na opačný konec města, kde měli zaparkované tuctové motorky s falešnými čísly.

Podobným způsobem a ve stejné pohodě se dle přesného harmonogramu postupně rozcházeli po splnění úkolů i všichni ostatní účastníci akce Mříž, která ovšem unesením majora Zemánka zdaleka nekončila.

Další fází bylo vytváření maximálního chaosu a paniky v širším okruhu bodu Blok.

Zpod cisterny, kde závozník zapálil na podvozku upevněné dvě dýmovnice a postupně se budou zapalovat další a další, se valil hustý dým, zahalující cisternu a desítky aut kolem ní – v obou směrech, tedy i pod bodem Blok.

Neboť hláška „rybník, rybník“, kterou vyslal kopáč dvě poté, co u auta Ládi Vrkoče zaklapl dvířka za Ivanem a kopáčem jedna, byla určena nejen hlídce u rybníka, aby odstranila zátarasy, ale též hlídce pod bodem Blok, jež odkláněla auta přijíždějící od Prahy.

Jakmile tento muž hlášení zachytil, odstranil zátarasy, a tím měly vozy od Prahy zelenou směrem k cisterně.

Díky serpentinám v zalesněném úseku lidé v autech spatřili cisternu v oblacích dýmu až ve chvíli, kdy ji měli pár desítek metrů před sebou. Už samotné razantní brzdění způsobilo, že auta se vzájemně potloukla, a jakmile milým občanům zapálilo, co v praxi znamená kouř kolem cisterny s nápisem Benzin – ti nejblíže cisterně vyskákali z aut a pádili zpět směrem na Prahu, ti vzdálenější se pokoušeli svá auta otočit do protisměru a dostat se odtud i s nimi. Protože se tak dělo zcela nekoordinovaně a s veškerou bezohledností, výsledkem bylo, že auta kolony se vzájemně zaklestila tak dokonale, že nikdo se nemohl o krok pohnout tím ani oním směrem.

Vřavě vzájemného spílání dominoval tahač s návěsem – zhmotnění to tvůrčí fantazie Antonína Herberta – který se rovněž pokoušel vytočit do protisměru, což už samo o sobě by i za normálních okolností bylo dostatečným důvodem k přešetření řidiče na psychiatrickém oddělení. V této situaci to mělo důsledek, který předčil Herbertova nejsmělejší očekávání: levé přední kolo tahače se zaklínilo patníkem v protisměru, zatímco na opačné straně vozovky návěs obrátil do škarpy dva už prázdné osobní vozy: poslední výkřik firmy Renault a volvo s mnichovskou poznávací značkou. Po tomto bravurním kousku se návěs zadními koly rovněž uvelebil v příkopu a jeho řidič Martin Poštolka, s pýchou v zrcátku přehlédnuv mistrné dílo svého řidičského umu, vytáhl klíčky ze zapalování a nadechl se, aby čelil davu.

Zatímco totiž manévroval, ostatní řidiči konsternováni jeho šíleným počínáním přestali si nadávat do hovad a kreténů s vygumovanými mozky a sjednotili se proti tý slabomyslný kurvě, jíž byl míněn řidič tahače s návěsem.

Řidič tahače Martin Poštolka rázně otevřel dokořán dveře své kabiny, vztyčil se na schůdcích, vytřeštil oči, paži napřáhl směrem k necelých sto metrů vzdálené cisterně a hlasem trénovaným v hokejovém útoku zařval:

„Kristepane! Cisterna se žhaví vodspodu! Bouchne to! Bůh s námi!“ Poskytnuv tuto informaci, skočil mezi zahákovaná auta a dav, který se vzpamatoval z ustrnutí, přes příkop vyrazil do lesa, jímž pádil na Prahu.

Martin dav následoval lehce rozmrzelý, že zvoral detail scénáře. Měl provolat: Cisterna se shora žhaví!… Naštěstí v okamžicích vzedmutých emocí nikoho nenapadlo, že přes všechna ta auta před sebou nemůže řidič tahače vidět na spodek cisterny, tím méně kouřovou clonou, kterou jen tu a tam vítr poroztrhne a cisternu částečně obnaží pouze v horní části. Protože však Martin neměl v povaze chmury ani sebepodceňování, rychle si poklepal na rameno, že zas naopak sloganem Bůh s námi!, jenž byl inspirací okamžiku, zaválel. To teda tou chamradí zamávalo, liboval si při pohledu, jak si to před ním metelí.

To už se od davu odpojil a vydal se směrem, který ho dovede k motorce připravené odvézt ho z inkriminovaného místa.

Tolik tedy dění pod bodem Blok.

Nad bodem Blok tomu bylo obdobně.

Jak dva sice od sebe vzdálené orchestry, hrající však současně tutéž burácivou symfonii pod taktovkou téhož dirigenta. Všechno prostě klapalo tak, jak to Igor Kadlec naprogramoval.

Lidé z aut nad cisternou – kromě eskorty v policejním voze – pádili za hulákajícím řidičem a závozníkem cisterny, kteří se zběsile hnali ve směru od Prahy vzhůru proti šňůře tady nastavěných a rychle opouštěných aut. Tato kolona vozů teď už pokračovala až daleko za zatáčku, kde první auta zpomaloval Karel Korda, po němž se pochopitelně slehla zem.

Lidem v autech nad zatáčkou bránil ve výhledu na cisternu les, ale ve chvíli, kdy začali vystupovat z aut, aby se přesvědčili, co se děje za zatáčkou, vyřítila se odtud proti nim horda vyděšenců se dvěma povykujícími muži, řidičem a závozníkem cisterny, v čele. Z jejich výkřiků pochopili, že pod zatáčkou je kouřící cisterna s benzinem, která může každým okamžikem explodovat a s námi všemi je amen.

Na první hordu se tedy přilepila další prchající horda, a jak se vzdálenost aut od cisterny zvětšovala, došlo opět k tomu, že tito řidiči se už necítili tak bezprostředně ohroženi, takže svoje vozy neopouštěli a začali je obracet do protisměru, aby ujeli. Chaos, nadávky a bezohlednost si nezadaly s těmi, jež byly v těchto chvílích chrleny o pár set metrů níž – pod bodem Blok.

A stejně jako pod bodem Blok všemu vévodil tahač s návěsem, zde to byl liaz s přívěsem, jehož řidič budil dojem, že se pomátl. Ač i dítě by pochopilo, že tady se otočit nemůže, z řady vyjel tak, že předními koly sjel do škarpy v protisměru tak obratně, že tam pravým předním kolem současně smetl dodávku, které se už bezmála podařil obrat do protisměru. Vrcholem řidičovy virtuozity byl přívěs, který se na dvou bočních kolech vznášel nad škarpou na opačné straně vozovky, maje pod sebou napasovanou přední polovinu prázdného BMW, jehož majitel, známý pražský pasák vlastnící několik masážních salonů, dvoumetrákový Rudi Bakoš o dvacet metrů dál hláskem kleštěnce pištěl, že ten auťák nemá pojištěnej a že tohle si ten parchant vodsere. Béďu Maška, řidiče liazu, zejména potěšilo, že ta tuna sádla si pečlivě zapisuje číslo jeho vozidla.

Lynčování řidiči destruktivního kolosu na tomto místě nehrozilo, protože když to kolem něho začalo houstnout, závozník z cisterny vypustil hlášku, že u cisterny se už vzňaly pneumatiky, takže výbuch je otázkou spíše vteřin než minut. Zprávu doplnil informací, že když to takhle bouchlo loni v Itálii, do povětří vylítlo všechno v okruhu šesti set metrů kolem cisterny, takže bysme se měli ještě pár set metrů posunout.

Dav se posunul novým úprkem, řidič liazu se vyklonil z okénka po své levé ruce, hrdě přehlédl spoušť, co kolem sebe nastolil, vypnul motor, vzal si klíčky a vyskočil z kabiny. Se závozníkem a řidičem cisterny se na sebe zašklebili a pokývli hlavou k odsouhlasení, že svoje úkoly splnili a končí. S tím se rozešli každý ke své přichystané motorce, aby se vrátili do Prahy. Nechtělo se jim, rádi by tu ten elent sledovali dál, zejména jak si s ním poradí hasiči a policajti, až někoho napadne je konečně vyrozumět, jenomže příkaz instruktora zněl: žádné okounění, každý, kdo dokončí svůj úkol, rychle zmizí. Igor Kadlec detailně naprogramoval i úniky. Kdo se chce pobavit pokračováním toho inferna a trapně diletantskými zásahy hasičů a policie, ať si večer pustí televizi, doporučil Kadlec svému týmu.

*

Inženýr Ondřej Vališ, specialista na vzduchotechniku, se vracel služebním fordem do Prahy. Cestou se mínil zastavit u své sestry v Hojdlově.

Když byl zhruba kilometr od místa, kde vpravo odbočovala cesta na Hojdlov, zastavila ho neuspořádaná masa aut blokujících celou šíři vozovky, mezi nimi shluky na nejvyšší míru rozčilených lidí. Vystoupil, aby se poptal, cože se děje.

Když se dozvěděl, že tam někde dole pod zatáčkami kouří cisterna a řidič myslí, že to bouchne, okamžitě si uvědomil závažnost situace.

„Co je v té cisterně?“ zeptal se.

„Řidič povídal, že je plná benzinu,“ dozvěděl se od obrýleného mládence.

Inženýr Vališ si pomyslil, že to je tedy pěkná katastrofa na spadnutí, i když by mohlo být hůř – být v cisterně nějaké toxické látky, které by zamořily široké okolí.

„V kterých místech je ta cisterna?“ položil další naléhavou otázku.

Nikdo mu nedovedl přesně odpovědět, až u dalšího shluku lidí mu řekl starší pán: „Zrovna u tý odbočky na Hojdlov. Já jsem totiž asi desátý auto za tou cisternou napříč přes celou silnici. Vyjížděla právě od Hojdlova.“

Inženýr Vališ to zde znal, a tak se mu především ulevilo, že od cisterny jsme v poměrně bezpečné vzdálenosti.

„Nezůstali tam poblíž nějací lidé?“ zeptal se ještě.

„Sotva,“ mínil starý pán. „Jak se kolem té cisterny začalo kouřit a řidič a závozník od ní uháněli jak blázni, vyrazili jsme všichni za nimi.“

Jak to, že nejsou slyšet helikoptéry? okamžitě napadlo inženýra Vališe. Než sem tito lidé doběhli, navíc změtí aut nebo lesem, musela přece už uplynout spousta času.

„Kde jsou hasiči a policie?“ zvolal tak nahlas, že na sebe strhl pozornost okolí.

Dav na něho zíral, jak kdyby nikoho až do tohoto okamžiku nenapadlo, že kde hrozí výbuch s požárem, měli by snad být hasiči a policisté.

„No, volal jim snad někdo, ne?!“ křičel teď už navztekaný inženýr Vališ.

„Okamžitě volejte pro hasiče! Mám tam novýho nepojištěnýho mičubiču!“ hystericky se rozječela dáma v norkovém kožichu, za socialismu řeznice, dnes majitelka v pořadí čtvrté, podvody profláknuté cestovní kanceláře.

„Tím se, dámo, nevzrušujte,“ vesele zahlaholil vedle ní okounějící instalatér, který měl to štěstí, že o pár set metrů níž nestálo auto jeho, ale firmy, u které pracoval. „I kdybyste toho micupicu,“ pitvořil se, „pojištěnýho měla, pojišťovna, jak já to znám, vám po jeho zpopelnění stejně nakašle.“

Inženýr Vališ si byl takřka jistý, že někoho už proboha muselo napadnout volat policii nebo hasiče, vozy s mobilním telefonem tu jistě jsou, ale přesto se vrátil do svého auta, za nímž už stála šňůra dalších vozů, a protože jiné číslo zpaměti neznal, vyťukal pohotovost pražského policejního ústředí.

Představil se a řekl: „Snad už to někdo někde nahlásil, ale pro jistotu vám sděluju, že na hlavní silnici na Prahu,“ upřesnil polohu, „kouří cisterna s benzinem. A hulí pořádně. Ví o tom, doufám, policie a hasiči? Já jen, že nikoho z nich tu nevidět, zato tu jsou kolony civilních aut. Ta cisterna stojí napříč přes vozovku, takže zablokovala oba směry.“

„Moment,“ řekl mladý mužský hlas na druhém konci. „Počkejte prosím vás chvíli na telefonu.“

Když se asi po minutě ozval znovu, vyptával se na další detaily, z čehož užaslý inženýr Vališ pochopil, že až do této chvíle zřejmě nikdo hrozící katastrofu neohlásil. Popsal tedy situaci, jak nejlépe dovedl, i když informace měl jen velmi sporé.

Takže pětadvacet minut poté, co v akci Mříž bylo přepadeno policejní auto eskortující majora Zemánka, konečně odstartovalo čilé dění ze strany policistů, hasičů a zdravotníků.

Když se inženýr Vališ s pocitem, že splnil svoji povinnost a víc už udělat nemůže, podíval do zpětného a bočního zrcátka, jak to vypadá za ním, rozmrzele zjistil, že teď už se neotočí, protože za jeho autem byla šňůra dalších vozů pokoušejících se obrátit a chaos si nezadal s chaosem, který měl před sebou. A tak zůstal sedět v autě a uvažoval, v jak složité situaci budou hasiči. Nezbyde jim nic jiného než zasahovat helikoptérami, protože odtud shora je cesta k cisterně totálně zablokovaná v délce hodně přes kilometr, a vůbec nepochyboval, že na opačné straně pod cisternou je tomu obdobně. Terénní vozidla, která by silnici objela, tady nasadit nelze, protože po obou stranách vozovky jak nad cisternou, tak pod ní je les, jímž neprojedou. Takže na zemi zbývá přístup boční cestou od Hojdlova, jenomže ta je poměrně úzká a zásahová technika tam bude mít velice omezený manévrovací prostor… zhodnotil situaci.

Zhodnotil ji naprosto stejně jako posádky dvou helikoptér, policejní a hasičské, které jim konečně prolétly nad hlavami, aby zvolily strategii zásahu.

Jejich posádky měly dojem, že se každým okamžikem musí probudit z blbého snu: cisterna údajně plná benzinu zahalená dýmem, skrze který byla k zahlédnutí jen tu a tam při poryvu větru. Vozovka, na níž napříč trůnila, byla v celé šíři zatarasena automobily do vzdálenosti hodně přes kilometr do obou stran. A to způsobem, jako by to tady dirigoval šílenec. Havarovaný liaz s přívěsem a tahač s návěsem posádkám helikoptér prostě vyrazily dech.

„Musí tu unikat zplodiny zasahující mozek, že se všichni pomátli,“ řekl rádiem velitel hasičské helikoptéry veliteli helikoptéry policejní. „Řidiči těch kolosů snad nepředpokládali, že by se na silnici mohli otočit!“

„Postarám se, aby za volant už nesedli,“ syčel v odpověď velitel policejní helikoptéry.

To už byly odvysílány povely ke strategii hasičského a policejního zásahu. Protože zdroj a příčina kouře nebyly jasné, bylo rozhodnuto použít vodu. A vzhledem k neprůjezdné vozovce a k ní přiléhajícím lesům byl navelen zásah hasicích helikoptér jako nejzásadnější.

Policie okamžitě zastavila přítok dalších vozů ke kolonám aut jak ze směru na Prahu, tak od Prahy. Policejní jednotky začaly dirigovat odsuny vozů blokujících silnici. Tam, kde byl řidič přítomen anebo klíček zůstal v zapalování, bylo to poměrně snadné. Potíže působily vozy zamčené a s řidičem v nedohlednu. Povel zahrnoval i body, kam až se po silnici smějí k cisterně přiblížit civilisté a odkud už smí vozy vyprošťovat pouze policie. Civilisté se nesměli přiblížit méně než na sedm set metrů z obou stran.

Když se policie konečně propracovala k liazu v místě nad cisternou a k tahači v místě pod cisternou a uvolnila k nim přístup, přivalily se vyprošťovací vozy – prakticky jeřáby na kolech – aby tyhle nemohoucí ochromené obry odstranily. Pak teprve mohla policie pokračovat v uvolňování dalších úseků silnice.

Hned na začátku akce byl z helikoptéry do Hojdlova vydán povel, aby ti idioti zemědělci, či kdo to zablokoval fekálními vozy cestu od rybníka k hlavní silnici na Prahu, okamžitě s nimi odjeli, protože hasiči se k cisterně přiblíží po zemi alespoň z této nevýhodné strany.

Když sem hasičské vozy dorazily, našly tu hojdlovského starostu dohadujícího se s několika chlápky. Hasiči se dozvěděli, že nikomu z Hojdlova fekální vozy nepatří, nikdo nemá ponětí, komu patří, odkud a za jakým účelem se tu vzaly. Jasné bylo jen to, že tyhle kolosy dřepící na vypuštěných gumách jsou běžnou technikou neodstranitelné. Jakmile koordinační centrum přijalo toto hlášení, poprvé tu padla slova sabotáž a teroristé.

K hojdlovskému rybníku byl okamžitě navelen další vyprošťovací vůz, aby ty fekály odtáhl ke všem čertům, zuřil velitel pozemních sil.

Současně se úporně a bezvýsledně činily hasicí helikoptéry – přesně jak předvídal Igor Kadlec i velící štáb záchranné akce.

Piloti nebyli sebeméně nadšeni představou, že nalétávají na cisternu, která může každým okamžikem explodovat a oni se ve vteřině roztaví v peklu jejího ohně. Nejen však tato vidina, ale i lesy jim bránily snést se k cisterně co nejníž, a tak balíky vody shazovali dost zvysoka. Jenomže ono je něco jiného takto hasit hořící les, kde nezáleží na metru sem, metru tam, kam voda dopadne, a něco docela jiného je strefovat se do určitého bodu. Do bodu notabene zahaleného kouřem. Takže první zásahy šly zcela mimo, až šestý se podařil. Když posádka hasicí helikoptéry a právě tak vzdušný velící štáb spatřili vodou náhle obnaženou cisternu, zajásali.

Vzápětí bylo po jásání, protože cisterna se znova začala rychle zahalovat dalšími oblaky dýmu. Tím bylo jasné, že zdroj požáru zlikvidován nebyl. Nálety hasicích helikoptér však musely pokračovat, protože pozemní hasicí technika se k cisterně hned tak nepropracuje. Uvolňování silnice přes vyčerpávající úsilí policistů pokračovalo – ze zorného úhlu velícího štábu v helikoptéře – tempem hlemýždím.

Když i druhý přímý zásah hasicí helikoptéry byl bezvýsledný, bylo povoláno vojsko civilní obrany, jehož příjezd a přílet úspěšně zvýšil nepředstavitelný chaos pozemních a vzdušných sil.

To byl jediný efekt.

Neboť speciální dýmovnice byly pod cisternu připevněny tak, aby je přívaly vody ani nesmetly, ani neuhasily. Vesele si tedy hulily dál, jen co se záplava vody na svažující se vozovce rychle rozptýlila.

Takto ve zdraví přežily šest vydařených zásahů z celkového počtu dvaadvaceti. Nulový efekt přiváděl členy velícího štábu – teď už obohaceného o důstojníky vojska civilní obrany – na pokraj infarktu.

Po devadesáti minutách od chvíle, kdy začala hulit první dýmovnice, pozvolna zhasínala poslední. Kouř slábl… rozptyloval se… k cisterně se lesem a mezi zbývajícími vozidly, která pro přílišnou blízkost k cisterně nemohla být odstraňována, prodírali hasiči, policisté, vojáci civilní obrany a zdravotníci, aby poskytli pomoc těm, kteří mohli uvíznout ve svých autech.

Dýmovnice jakožto zdroj celého tohoto brajglu byly samozřejmě okamžitě objeveny a právě tak dva policisté na předních sedadlech vozu. Nikdo nechápal, proč právě oni jako jediní z osádek všech tu zapikolovaných aut neunikli. Policejní vůz shazovanými balíky vody neutrpěl žádnou větší újmu, jež by policistům způsobila zranění, a jejich obluzení bylo přičítáno kouři, který do vozu pronikal. Kouř dýmovnic však nebyl toxický, Igor Kadlec je volil pečlivě, aby pár tuctů bezvýznamných úmrtí – jak se zmínil panu Antonínu Herbertovi – nepopudilo proti firmě tak skvělého klienta, jakým pan architekt Svoboda nepochybně byl a v budoucnu, doufejme, ještě bude.

Postižení policisté byli bleskurychle na nosítkách přepraveni do jedné ze sanitek parkujících tak blízko, jak jen jim na silnici zašprajcovaná auta dovolovala, a odtud převezeni pár set metrů do místa, kde si je přebrala helikoptéra zdravotnické služby.

V tom frmolu policejní, hasičské a vojenské techniky, jejich jednotek a štábů, civilistů deroucích se ke svým autům, televizních štábů a přilákaných čumilů se samozřejmě nikdo nezdržoval prohlížením osobních dokladů obou postižených policistů – šlo jen o to, co nejrychleji je odtud odexpedovat do nemocnice. Takže policejnímu ústředí bylo pouze nahlášeno číslo objeveného policejního vozu a fakt, že posádku si přebrali zdravotníci. Tím se eskortní dispečink konečně dozvěděl o osudu svého auta, jež neodpovídalo na volání vysílačky.

*

Eskortní dispečink se snažil kontrolně spojit s eskortou přepravující majora Zemánka ve chvíli, kdy oba policisté byli asi dvacet minut v bezvědomí. Když se posádka vozu ani po opakovaných pokusech o spojení neohlašovala, dispečer samozřejmě uvažoval o poruše vysílačky. Přesto však zatelefonoval do Marianova, aby si zjistil, kdy eskorta opouštěla věznici, a odhadl, kdy by měla být v Praze na úřadu vyšetřování, aby si tam v tu dobu ověřil, že je všechno v pořádku. V pravidelných intervalech se však dál pokoušel s vozem spojit. Pak i sem se donesla zpráva o hrozící katastrofě a co se v daném úseku odehrává, a dispečer si propočítal, že právě v době, kdy ten blázinec propukl, jejich vůz tímto úsekem mohl projíždět. Nezbývalo tedy než čekat a doufat, že nikomu v autě se nic nestane – a že se vůbec nikomu nic nestane.

Dispečer byl však mladý a snaživý, a tak se telefonními linkami proboxoval až do velícího štábu záchranné akce, aby oznámil, že v koloně aut mu nejspíš uvízl eskortní vůz převážející majora Zemánka, a žádal, aby se mu po něm někdo poohlédl a sdělil na eskortní dispečink, co je s autem, eskortou, vězněm a zejména s vysílačkou.

Měl smůlu, že telefonát přijal právě zuřící důstojník vojenské civilní obrany, který se před minutou dozvěděl, jaký byl osud jeho dvaceti mužů, kterým dal – s vědomím jejich obrovského rizika – příkaz, aby se lesem dostali až k cisterně a ověřili, co se s ní děje a co se s tím dá dělat. V okamžiku, kdy se muži dostanou do určitého bodu, podají vysílačkou zprávu hasicím helikoptérám, aby přerušily nálety na cisternu. Tak se také stalo, jenomže jedna z helikoptér pro poruchu na vysílačce hlášení nedostala a balík vody svrhla tak, že nějakým zázrakem vojáky sice nezabila, dokonce ani nepřizabila, ale pouze sklátila a vyřídila, a v tuto chvíli se k nim lesem prodíral zdravotnický oddíl.

Major Zapletal byl sinalý vzteky, a když si do tohoto rozpoložení vyslechl požadavek eskortního dispečinku, na službu konajícího dispečera se rozeřval: „Ty blbej vole, my tu máme na krku katastrofu, co může v mžiku zlikvidovat stovky nasazenejch lidí – a my ti budeme shánět nějaký tvý poskoky, co někam šikanujou Zemánka, kterej voddělal nebo spíš nevoddělal dva všiváky podobný těm, co nám to zavařili tady. Zemánkovi dejte metál a mně polib prdel!“

Práskl telefonem a bylo mu trochu líp, takže zas už s hlavou chladnou řešil další úkoly.

Že jde o teroristický čin, o tom od prvního okamžiku vůbec nepochyboval.

*

Hodinu a čtyřicet pět minut poté, co bylo přepadeno auto s eskortou majora Ivana Zemánka, policie zjistila, že vězeň zmizel, a vyhlásila po něm pátrání.

Za dalších dvacet pět minut byli automobilisté perlustrováni prvními policejními hlídkami, což nasvědčovalo tomu, že ředitelství policie vycházelo z předpokladu, že Zemánek někde v okolí Hojdlova poseděl v restauraci u oběda, poté si dal kondiční běh lesem, v další restauraci posvačil a touto dobou asi tak mohl stopnout nějaké auto, aby ho přepravilo na Václavák či do Českého Krumlova.

Skutečnost byla taková, že ve chvíli, kdy policie objevila, že se po vězni slehla zem, ten po dlouhé koupeli a skvělém obědu se Sladkým ve svých podzemních komnatách usnul spánkem spravedlivých s budíkem nařízeným na devatenáct třicet, aby nezaspal večerní televizní zpravodajství.

K samotné akci Igora Kadlece je třeba dodat už jenom tolik, že když byli v příštích dnech vyslýcháni bezprostřední svědci, čeho si povšimli okolo policejního vozu poblíž inkriminované cisterny, přesně jak to génius zločinu Igor Kadlec předvídal, absolutně nikdo si nepovšiml absolutně ničeho.

Soustředění lidí v autech na pozoruhodně manévrující cisternu, a to už předtím, než začala kouřit a vyřítil se řidič se závozníkem, bylo tak intenzivní, že dokonce ani nezaznamenali nějaké kopáče u krajnice. Na jejich přítomnost usuzovala policie pouze z toho, že tu po nich zůstalo nářadí. Když konečně byla schopna vypovídat eskorta, kterou toxická látka pro první minuty paralyzovala a pak v protrahovaném účinku udržovala ještě další hodiny v mdlobném spánku, existenci kopáčů a jejich roli při Zemánkově únosu potvrdila.

Oba policisté však byli přesvědčeni, že major Zemánek únos neočekával a únosce neznal. Argumentovali dokonce tím, že on v autě jako první na podivné manévrování cisterny upozorňoval a nějak se mu nezdálo normální.

Dvacet pět minut poté, co Pepino a Mrožek vyslechli hlášku Sladkého, že s Ivanem jsou šťastně v Liboci, zvonil Pepino u Ilony. Byla sama doma, děvčata na odpoledním kroužku angličtiny ve škole, babička si zašla do svého bytu ve vedlejší ulici.

„Děje se něco?“ zeptala se nervózně při pohledu na jeho vážný výraz.

Promluvil, teprve když se posadili v obývacím pokoji: „Ilono, kdyby tu teď zazvonili policajti, povíš jim, že jsem ti přišel říct, že bych rád s tebou někdy šel na návštěvu k Ivanovi. Jasný?!“

„Jasný.“

„A budeš se chovat přiměřeně k tomu, co ti sdělí, jako že to slyšíš teprve od nich a jsi z toho úplně zmatená.“

„Dobře. Ale už to vysyp!“ pobídla ho vyplašeně.

„Ivan je venku z kriminálu. Zdrhnul. Ty o tom ale nic nevíš. Stalo se to před chvílí a netuším, kdy to bude zveřejněno. Nejspíš rychle, možná už ve večerním zpravodajství. Kdyby za tebou přišli policajti dřív, než ses to mohla dozvědět, a ty ses nějak prozradila, že už to víš, napadlo by je, že to máš ode mě, a tudíž že já v tom jedu.“

„Neboj. Nic nezvořu,“ řekla pevně a Pepino věděl, že je na ni spolehnutí. „Jak se mu podařilo zdrhnout? Je na útěku?“ zachvěl se jí hlas.

„Ne. Teď už je v bezpečí. Ale nepovím ti žádné detaily. Bůhví co ti budou vykládat policajti. A nemůžeme riskovat, že se nějak prořekneš a oni pochopí, že víš víc, než co ti sdělili oni.“

„Rozumím. A moc oceňuju, žes mě na ten šok připravil,“ řekla vřele.

„Nevím, jak ti to policie předhodí, a tak mi jde o to, aby ses příšerně nevyděsila, že Ivan může být třeba v rukou nějakých Rubínových a Pavlíkových mstitelů… Mimochodem, kdyby ti Ivanův útěk prezentovali tak, že tahle tvoje obava by byla namístě, neváhej ji projevit,“ instruoval ji Pepino.

„Rozumím,“ opakovala. „Ale je opravdu v bezpečí? Umíš si představit, jak by dopadl soud, kdyby se jim podařilo znova ho zatknout?“

„Pokud vůbec může být něco absolutní, tak Ivan je v absolutním bezpečí.“

„Můžu se s ním setkat?“

„S tím se počítá,“ ujistil ji Pepino. „Ale kdy a za jakých bezpečnostních opatření, to si musí rozhodnout Ivan. Zatím pořád pamatuj, že policajti jsou ti v patách na každém kroku. Ivan odhadne nejlíp, jak dlouho taková sledovačka vydrží s dechem, jestli ještě trvá,“ vysvětloval Pepino.

„Já vím. Než ho sebeméně ohrozit, ať se s ním radši vůbec nesetkám,“ polykala slzy.

„Seš statečná, fantastická holka,“ konstatoval Pepino jako už mnohokrát s úžasem, kde se v ní bere ta neuvěřitelná síla nehroutit se a rozumně čelit peklu, jímž si v poslední době prochází.

„Je v nějaké špeluňce?“

Pepino se konečně zasmál: „Je v bytě s komfortem zcela nadstandardním. Jenom nemůže chodit ven.“

„Ještě mi vykládej, že o něho pečuje sexy osmnáctka,“ usmála se skrze slzy.

„Společnost mu dělá jeden příjemný muž.“

„Neboli ty, viď.“

„Zbláznila ses? Já jsem od téhle chvíle sledovanej stejně jako ty. A teď mě dobře poslouchej: pokud nemáte telefon napíchnutý už od Ivanova zatčení, teď vám ho napíchnou určitě. Nejspíš i tvé mámě a Ivanovým rodičům. Pozor na každé slovo, co do telefonu pronesete.“

„Nejsme retardovaní, Pepi.“

„Připravte se taky na prohlídku bytů, chalupy a tak dále. Cekám prohlídku i ve svém bytě, dokonce i u mých rodičů.“

„Ať si posloužej. Ale kriminálka přece není tak pitomá, aby předpokládala, že její major se poběží schovat domů, k příbuzným nebo kamarádovi.“

Pepino pokrčil rameny: „Takový je standardní postup a jsem si jistý, že se ho budou držet. A teď jde ještě o rodiče. Sdělovací prostředky určitě budou rozebírat i možnost, že Ivan se mohl dostat do spárů mafie. Můžeš je nějak uklidnit, ale nesmějí působit zas až příliš klidně.“

„Jakmile se vyplaší, naznačím jim, že vím, že Ivan je v bezpečí. Nikdo nic nezvořeme.“

„Kdybych o tom pochyboval, neseděl bych tu. A teď padám, jestli sem tajní vtrhnou, líp když mě tu nezastihnou. Večer po zprávách ke mně přijď a domluvíme se, jak dál. Setkávat se budeme výhradně u mne, protože tam mám zařízení, které znemožní odposlech. A ty pozor i na tohle. Ve vaší nepřítomnosti se sem můžou dostat tajní a nainstalovat ti tu štěnice. Kromě toho dneska už existuje i dálkový odposlech, který žádnou instalaci v odposlouchávaném prostoru nepotřebuje,“ varoval ji Pepino.

„Není nikdo kromě tebe, s kým bych mluvila o něčem, co nemůže slyšet celá kriminálka,“ řekla Ilona. „Ale asi ani my dva bychom se už neměli setkávat. Když nás budou sledovat tajní, jistě si prohlédnou naše baráky, zjistí, že je tu průchozí chodba, a budou se potloukat i uvnitř domu.“

„To nepochybně. Jenomže my se musíme chovat úplně normálně. Kamarádíme se a setkáváme se dál jako vždycky. Nápadný by byl opak… A ještě něco. Až si budeš zoufat před televizní kamerou, bůhví co se s Ivanem děje, nepřepískni to. Nezapomínej, že současně ti jde o Aničku.“

„Budu na to myslet. Ale s ní je to naštěstí na dobré cestě, protože psychologové zjistili, že je silně fixovaná i na prarodiče. Slíbili mi, kdybych měla kvůli Ivanovi nějaké potíže s adopcí, že okamžitě budou prosazovat, aby byla svěřena mojí mámě nebo Ivanovým rodičům. Prostě ujistili mě, že teď už se ji z naší rodiny neopováží vytrhnout ani ten nejodpornější byrokrat.“

„No zaplať pámbu, že aspoň s tím děckem je to v suchu,“ řekl s úlevou Pepino a zvedl se k odchodu. Ilona mu ještě sdělila:

„Nevěřil bys, jak Anička na Ivanovi visí, přestože s ním byla tak málo. Vysvětlujeme si to tím, že Ivan má asi hodně společného s jejím tátou.“

Pepino se zastavil u rodičů, vzal si Klarka, udělali poklusem velký okruh a vrátili se do Pepinova bytu.

Když mu Pepino oplachoval packy a bříško, Klark si neodpustil rýpnutí: „Nějak dlouho tu už nebyla žádná ženská. Došel ti dech, prachy nebo sexepíl?“

„Blbče!“ urazil se Pepino. „Nemám čas. Mám spoustu starostí.“

„To vykládá každej děvkař, když je v koncích,“ šklebil se Klark. A protože to byl pes velmi, velmi vzdělaný, který si rád čítal v klasicích, nažhavil ještě Pepina posměšným: „Sic transit gloria mundi.“2

„Ty seš fakt opora mýho stáří,“ zuřil Pepino, opláchl mu ještě fifák, přičemž se mu Klark jako vždycky snažil prskat vodu do obličeje, a když ho vytřel jeho osuškou, už jen ze sebe shodil džínsy a tričko a svalil se na lůžko v ložnici.

Klark ho chvíli upřeně pozoroval a říkal si, že ten náš pitomec fakt musí mít nějaké starosti, co si to zas prokrista nadrobil… a pak si vyskočil na lůžko vedle něho a položil si svoji moudrou hlavu na jeho nahou hruď.

Pepino tohle gesto správně pochopil, zakrákal ho za ucho a řekl: „No jo, já vím, že seš kámoš.“

„Tak to vyklop, o co jde,“ zabrumlal Klark.

„Po světě běhá plno kurev,“ řekl Pepino.

„No, to je mi novinka! Tos objevil Ameriku,“ odpověděl mu ironicky Klark.

„Otázka je, kámo, jestli nejsem kurva i já… když jsem pár takovejch panchartů pomáhal oddělat. Bechr, Wolf, Rubín, Pavlík…“

„Na tuhle otázku ti odpoví jenom jedinej člověk na světě, a to seš ty sám,“ mínil Klark.

„Jasně,“ souhlasil Pepino. „Jenomže co když si moc fandím?“

„Jak tak na to koukám, ani moc ne,“ mínil Klark. „To by ti to neleželo takhle v hlavě. Ale už mi tu fakt chybí zas nějaká nová ženská. Je to senzace, jak mi všechny podlejzaj. Ale vůbec nejradši mám ty jejich scény. Nejsenzačnější byla Stanka. Škoda že to nevydrželo trochu dýl. Byla to paráda!“

„Vydržet to trochu dýl, zadupala mě ta paráda do země,“ povzdechl si Pepino a pak už oba usnuli.

Probudil je za hlavami pípající telefon a Pepinovi třeštila hlava jako vždycky, když se probral ze spánku uprostřed dne. Podíval se na hodiny, bylo půl sedmé večer. A v telefonu se ozvala Ilona:

„Pepino, teď ode mne odešla kriminálka. Představ si, že Ivana někdo unesl, když ho převáželi do Prahy.“

„Neblbni! Kdo by ho unášel?! A proč by ho kdo vozil do Prahy?!“ žasl Pepino.

„No je to prostě tak. Přece si ze mě nepřišli dělat srandu. Pepi, jsem mrtvá strachy… Ivana nemohl unést nikdo jiný než komplicové Rubína a Pavlíka, co si myslí, že je Ivan oddělal. Zavraždí ho!“

„Klid… jenom klid,“ říkal Pepino a myslel si: je fakt fantastická. „Neslyší tě matka a děti?“

„Ne. Když přišli policajti, máti se s holkama sebrala a šly k ní.“

„Kdy se to stalo?“

„Snad dneska.“

„A řekl ti, že se obávají, že Ivan je v rukou mafie?“

„To víš, že neřekli. Copak oni ti něco řeknou? Prohlíželi, jestli není tady. Připadalo mi, že se zbláznili.“

„Ilono, je dobře, že ho hledali u tebe. To znamená, že nepodezírají, že ho unesla mafie.“

„Já nevím… Co si o tom myslíš?“

„Nooo…“ krátce zauvažoval Pepino, „na první pohled mi připadá, že to mohli zaranžovat sami policajti. Co když už toho mají dost, že kdejakej grázl má víc práva než oni… kdejakej neřád může vraždit je i jejich rodiny… a nakonec to ještě odsere policajt?“

„I kdyby… únos přece není řešení,“ zoufala si Ilona. „A nevěřím, že by Ivan s únosci spolupracoval. Byl pevně přesvědčený, že ho soud musí osvobodit. Na justiční omyly nevěřil.“

„Vím, že je to pro tebe strašný, ale nezbývá ti než čekat, co se ukáže dál. Taky si o tom hned promluv s Ivanovým advokátem.“

„Ano. Hned mu zavolám. Ale co proboha řeknu Ivanovým rodičům? Až je napadne, že Ivan je ve spárech mafie?“ poplakávala.

Pepino si opět dal chvíli načas, než odpověděl: „Víš co? Řekni jim, že Ivan ti zatelefonoval, že je v pořádku a nemáte se o něho bát.“

„To je dobrej nápad,“ hned souhlasila Ilona, „ale až se ukáže, že mafie –“

„Na to teď nemysli,“ přikázal jí Pepino. „Podívej, za chvíli si pustíme televizní zprávy, jestli se z nich něco nedozvíme. A pak ke mně zajdi a probereme si to. A drž se kvůli dětem!“

„Tak jo… přijdu,“ řekla a oba zavěsili.

*

Když major Honzl tento telefonát vyhodnocoval, řekl: „Těžko posoudit, jestli jsou tak skvělí komedianti a sehráli nám divadýlko, protože dobře vědí, že mají napíchnutý telefony – anebo opravdu nic netušili.“

„Podle mne nic netušila Zemánková,“ mínil kapitán Oliva. „Ten, kdo tu šou inscenoval, sotva ji zasvětil. Na nevinnost Čmeláka bych ovšem nesázel ani pětku. Tohle zorganizovat, na to má jak tuhle,“ poklepal si Oliva na čelo, „tak prachy.“

„Jenomže Čmelák – pokud víme – nemá žádné kontakty na profesionální zločince,“ nahlas uvažoval Honzl. „Kde by vzal tak prvotřídní komparz?!“ A hned si sám odpověděl:

„Musel by si najmout nějakou firmu. Troufnul by si to?!“

„Troufnul,“ byl si jistý Oliva. „Ivan je přece kamarád! A ve Čmelákovi je ten správnej kus šílence!“

„Jo, správnej!“ zašklebil se major Honzl. „Teď ses teda konečně odhalil!“ chechtal se při pohledu, jak Oliva zbrunátněl nad svým prořeknutím.

*

Večerní zprávy ještě téhož dne televizním divákům dopřály strhující podívanou na velkolepou akci pozemních a vzdušných sil policie, hasičů a vojenské civilní obrany kolem inkriminované cisterny, pod kterou hulilo pár neškodných dýmovnic… akci, kterou policejní eskorta majora Zemánka pokojně prospala, zatímco po eskortovaném vězni se slehla zem.

Národ se válel smíchy a vzápětí se v Podolí vynořila skupina mladých lidí, kteří táhli nábřežím do středu Prahy a skandovali: Bravo, Zemánku… Seš frajer, Zemánku… a na ně se nabalovali další občané tak, že na Staroměstské náměstí dorazilo už několik set lidí. Když se přihnala policie, dav začal provolávat: Jsme s vámi, buďte s námi a se Zemánkem, poldové!

Nahoře kupodivu zvítězil zdravý rozum – nebo spíš předvolební pud sebezáchovy křesel – takže byl vydán pokyn, aby policie nezasahovala, pokud nedojde na rvačky či vandalství.

Policie tedy nezasahovala a přítomné davy si vyslechly – spolu s televizním štábem – horlení prostého muže, aby prezident okamžitě na Zemánkovu hlavu udělil milost.

Dav dlouze tleskal a pak se všichni pokojně rozešli.

*

Ještě dřív než skončily večerní zprávy, hned po relaci o únosu či útěku majora Zemánka, Ilona zazvonila u Pepina.

„Jsem z toho úplně bez sebe,“ vydechla sotva se posadila do křesla v obývacím pokoji, kde měl Pepino aktivovaný rušič odposlechu. „Vůbec se v tom nevyznám. Byl to únos, kvůli kterému se zorganizoval celý ten poprask kolem, anebo naopak Ivan využil toho frmolu a zdrhnul?! Všiml sis, že ani televizní zpravodajové si nebyli jistí, a marně na tuhle otázku dolovali z policajtů odpověď?“

„S tebou kriminálka mluvila jasně o únosu?“ odpověděl otázkou Pepino.

„Ano. Úplně jasně… A kromě toho mi to tak připadá i zdravým rozumem. Kdyby se policejní auto s Ivanem k tomu cirkusu jenom náhodou nachomýtlo… a kdyby měl Ivan možnost využít situace a utéct – není blázen, aby to udělal. Jak daleko by se dostal? Kam by šel? Byl to únos, viď, Pepi?“

„Je to důležitý?“ pokrčil rameny Pepino. „Důležitý snad je, že je v bezpečí, ne?“

„To samozřejmě. Jenomže… co bude dál?“ položila znepokojenou otázku.

A už je to tady, pomyslil si zoufale Pepino. Zhluboka se nadechl a řekl: „O čemkoli budeš v téhle situaci uvažovat, musíš mít pořád na mysli, že Ivanovi jedna ku jedné hrozilo nějakých deset let v kriminále… ze kterého by vyšel jako ruina.“

„Já vím… A co teď bude namísto toho?“ zeptala se věcně.

„Pár měsíců se bude skrývat na místě, kde je. Opakuju, že je to místo absolutně bezpečné. Pak v pohodě s falešným pasem překročí hranice. A odletí do některé země Jižní Ameriky, která by ho nevydala, ani kdyby se ukázalo, že u nás byl stíhán. Jenomže to se neprovalí, protože on se tam přijede usadit jak vážený, dobře situovaný podnikatel.“

„Kdo mu tuhle jasnou budoucnost bude financovat? A co za to?“ zeptala se náhle podezíravě.

„Zapomínáš, že Ivan je právník a přední odborník v hospodářské kriminalitě, a tím tedy i vynikající ekonom. Víš, kolik našich firem by si přálo mít takového člověka například v některé vyspělé zemi Jižní Ameriky, se kterou se snažíme obchodovat?“

„Míníš tím náš podnik PROTECH – abych to zkonkretizovala,“ řekla Ilona a Pepino to ponechal bez odpovědi. Po chvíli podotkl: „Za rok bys i s rodinou odešla nějakou oklikou za ním.“

Pak mezi nimi leželo dlouhé mlčení, než zase promluvila: „Pepi, slib mi, že Ivanovi neřekneš to, co ti teď povím. Nechci mu v téhle kritické situaci přidělávat starosti.“

„To ti můžu klidně slíbit i proto, že se s ním hned tak neuvidím.“

„Jde taky o to, že já sama zatím nevím, jak se časem rozhodnu… tak abychom mu nepřidělávali zbytečné starosti. Nevzkážeš mu to po nikom?“

„Nic mu po nikom nevzkážu,“ řekl Pepino a věděl, co přijde.

„Být odsouzený a zůstat v kriminále, čekala bych na něho třeba dvacet let. Ale vůbec si nejsem jistá, jestli seberu děti a rodiče a vydám se za ním někam ke všem čertům. Tohle prostě zatím nevím, a může trvat dost dlouho, než to vědět budu. Ale on o tom nesmí nic tušit teď, kdy mu jde o všechno. Podráželo by mu to nohy. Až jednou bude někde zabydlený, přijme ode mě cokoliv už mnohem líp než teď,“ mluvila naléhavě. „Zklamala jsem tě?“ zeptala se plačtivě.

„Jak se to vezme. Na jednu stranu jsem rád, že nejsi až tak nadlidsky dokonalá, na druhou stranu ti mám za zlé, že bys byla schopná…“ odmlčel se.

„Připravit ho o Evku,“ doplnila trpce.

„Ano – když už jsme v tý hodině pravdy. Myslím si, že se dá zapomenout na každou ženskou – na každýho mužskýho na světě… a znova se šťastně oženit či vdát. Ale přijít o dítě, to je moc krutý. A to vůbec nemluvím o tom, jak krutý je pro dítě, když přijde o mámu nebo o tátu. Na to bys asi měla myslet, až se budeš rozhodovat,“ říkal Pepino mírně.

„Myslel na to dítě Ivan – když tak šíleně riskoval s likvidací Rubína a Pavlíka?“ vyhrkla prudce. A pak se tiše rozplakala. „Je už toho na mě moc, Pepi. Rána po hlavě, já se hroznou silou vůle zvednu a potácím se dál, a vtom další rána… Už nemůžu, Pepi.“

„Je skoro nenormální, že tahle krize se u tebe nedostavila už dávno. Že propukla až teď,“ mluvil na ni pokojně Pepino. „Vyplač se, dostaň to ze sebe… A uvidíš, že zase ti bude líp. Jsi silná, životaschopná, bezvadná holka. Jsem si jistý, že to zvládneš: Zatím se nenuť k žádnému rozhodování, co a jak kdy uděláš. Na to máš ještě spoustu času. Začni o tom přemýšlet za půl roku. Ano?“

Přikývla.

„Zatím stejně nebudu myslet na nic jinýho, než aby už byl v bezpečí někde za hranicemi… Vzkážeš mu, že ho miluju a jsem s ním?“

„Vzkážu mu, aby si koukal užít krásnejch Brazilek, než se mu zas přijedeš pověsit na krk.“

„Seš hajzl, Pepi,“ usmála se Ilona skrze slzy, a když se zvedala k odchodu, bylo jí trošku líp.

Pátý den poté, co byl major Ivan Zemánek unesen a veřejnost překypovala sympatiemi k němu a k jeho rodině – explodovala bomba odpálená soukromou televizní stanicí:

Major Zemánek se vydal do rukou spravedlnosti!

Major Zemánek odmítl svobodný a bezstarostný život v Jižní Americe!

Major Zemánek nám poskytl exkluzivní interview, než se odebral na ředitelství kriminální policie.

*

Když se den předtím Sladký vrátil z návštěvy u Ivana a oznámil Mrožkovi a Pepinovi, že Ivan se rozhodl vrátit se do vazby a podstoupit soud, ti dva na něho upřeli nevěřícně oči s nevyřčenou otázkou, jestli se zbláznil on, anebo Ivan.

Sladký jim pokojně vysvětlil, že Ivan si všechno promyslil a dospěl k následujícímu závěru: nechce být psancem… nechce žít, byť svobodně a dobře situován na opačném konci světa, s pocitem, že může být kdykoli skandalizován… nechce se mu vylákat za sebou rodinu, která by tam kdesi vůbec nemusela být šťastná… Dále: když se nyní po úspěšném úniku vydá dobrovolně justici, má větší šanci na osvobozující rozsudek, než měl předtím… A konečně: má už plné zuby jakési právnické strategie a řekne naplno celému národu, co se u nás odehrává a co mělo být při soudním procesu zamlčeno.

„No a jsme u toho! Tady je ten zakopaný pes!“ vykřikl Pepino, když Sladký dospěl k tomuto poslednímu bodu. „Tady a nikde jinde je ten pravý důvod, že se Ivan vrací do vazby.“

Nakonec se všichni tři shodli na tom, že na Ivanově rozhodnutí se nepochybně podílejí všechny důvody, které uvádí, ale co především: rozhodnutí, co učinit, musí být ponecháno jenom na něm, a nelze mu do toho mluvit. Nám zbývá jenom věřit, že svého rozhodnutí nebude litovat.

„Kdy a jakým způsobem odejde?“ zeptal se Pepino.

Sladký to vysvětlil a Mrožek i Pepino přikývli, že toto je promyšleno výborně.

*

Bylo osm hodin ráno, když v garsoniéře rozvedeného televizního reportéra Přemysla Závory zazvonil telefon. Zvedl se od snídaně a sáhl po něm.

„Přemek Závora.“

„Ahoj! Jsi doma sám?“ ozval se mu neznámý, ale přece jen dost povědomý hlas.

„Jo, jsem. Kdo volá?“

„Ivan Zemánek.“

„No neblbni! Ivane!“ provolal Přemek.

Se Zemánkem byli zhruba stejně staří, setkali se už u tří čtyř případů, Přemek oceňoval, že Ivan mu vychází vstříc, Ivan na Přemkovi zas to, že jeho reportáže jsou střízlivé, inteligentní, žádná honba jenom za senzací. Tykali si a byli si navzájem sympatičtí.

„Chceš se se mnou setkat?“ zeptal se Ivan.

„No to bych řek. Povíš mi, co pro tebe můžu udělat.“

„Nic takovýho,“ zasmál se Ivan. „Nechci tě zatáhnout do žádnýho průseru. Ale míním se vrátit do kriminálu a napadlo mě, že bychom předtím mohli na toto téma udělat interview.“

„To myslíš vážně?“ nemohl věřit svému sluchu Přemek.

„To myslím úplně vážně. Tak bereš?“

„No prosím tě… že váháš. Takováhle bomba!… Jsem moc rád, že sis vzpomněl zrovna na mě. Kde se setkáme?“

„Asi by bylo nejlepší, kdybych přijel k tobě domů. Jestli chceš, pozvi si kameramana. Ale nevykládej mu, o co jde. Jestli se to rozkecne a policajti nám to překazí – máš po interview.“

„Z mý strany se nic neprokecne, a co jde o mě i o kameramana, můžeš si zas ode mě svobodně odjet, kam chceš, ať už s cisternou nebo s tahačem a návěsem,“ zasmál se Přemek. „My už policajtům vysvětlíme, žes nám dal interview a pak sis to rozmyslel, namísto zajít k nim, nejspíš ses vrátil do svého apartmá… Samozřejmě že Vaškovi nebudu do telefonu vykládat, koho budeme točit. Kdy chceš přijít?“

„Mohl bych vyjet teď a byl bych u tebe asi tak za čtyřicet minut.“

„Nechceš, abych pro tebe někam přijel?“

„Ne, díky, to je zbytečný,“ řekl Ivan. „Tak ahoj!“

Jednou u Přemka v bytě byl, věděl tedy, že bydlí těsně u stanice metra na Invalidovně.

Z libockého skladiště na opuštěném místě za chvíli vyšel muž v teplé bundě s kapucí staženou hluboko do tváře. Ostrou chůzí se za deset minut ocitl u autobusové zastávky, v pohodě tu nasedl do poloprázdného městského autobusu a ten ho odvezl až ke stanici metra.

Když Ivan zazvonil u Přemka, kameraman – vyburcovaný Přemkovým „máme něco, na co bude večer zírat celej národ“ – tam už byl. Přemek mu zatím neprozradil, koho čeká, a tak Vašek při pohledu na majora Zemánka jen vytřeštil zrak.

Pak už to jelo.

„Věděl jste, pane majore, že budete unesen?“

„Samozřejmě nevěděl.“

„Kdo byli vaši únosci?“

„To nevím.“

„Šel jste s nimi dobrovolně?“

„Ne. Pod pistolí. A nebylo to zrovna příjemné. Byl jsem přesvědčený, že jsou to zločinci, kteří mě chtějí oddělat v domnění, že jsem skutečně zavraždil Rubína a Pavlíka.“

„Jeho mstitelé?“

„Tak nějak. Anebo jakýkoli jiný zločinecký klan, který se obává, že bych mohl být soudem osvobozený.“

„Jak se k vám chovali dál, pane majore?“

„Přátelsky. Slušně mě požádali, abych si sedl na podlahu a hodili přese mě pokrývku, abych neviděl, kam jedeme, ale hned mi taky řekli, že jsem v rukou lidí, kteří se mnou sympatizují.“

„Věřil jste jim?“

„Nebyl jsem schopen udělat si jasný úsudek. Ale už samotný způsob, jak mě oslovovali a jak jim zřejmě záleželo na tom, abych se neznepokojoval, byl do jisté míry uklidňující.“

Přemkovi trochu vadilo, že Ivan odpovídá prkenně, měl dojem, že se cítí nesvůj. Ve skutečnosti to byla jen Ivanova snaha formulovat stručně a přesně. Tak jak byl zvyklý v hlášeních.

„Vaše eskorta vypověděla, že jste byli přepadeni třemi ozbrojenými muži. To byli ti, kdo s vámi pak odjížděli?“

„Ne. Dva mě přiměli k běhu k nastartovanému autu opodál na vedlejší vozovce, ale jenom jeden se mnou do toho auta nasedl. Za volantem byl muž, který s námi hned vyrazil.“

„Jak dlouho jste jeli?“

„Zhruba hodinu. Cestou mi řekli, že jedeme do rodinného domku, který je na okraji jedné obce, zahradou oddělený od ostatní zástavby. Tam se setkám s přáteli.“

„Koho jste si, pane majore, pod těmi přáteli představoval?“

„Neměl jsem ponětí.“

„O čem jste cestou mluvili?“

„Skoro jsme nemluvili. Ale když jsem se zeptal, co se stalo s těmi dvěma příslušníky eskorty, odpověděli mi, abych se o ně nebál, dostali jenom dávku ze spreje, po které budou několik hodin mdlobně spát.“

„Jak byste, pane majore, únosce charakterizoval?“

„Určitě ne jako primitivy nebo hulváty.“

„A když jste dojeli k tomu rodinnému domku?“

„Upozornili mě, že vjíždíme do garáže, odkud půjdu vnitřním schodištěm do místností, kde zatím budu bydlet. Pak ze mě shodili pokrývku, pomohli mi vystoupit z vozu a se smyslem pro humor mi řekli: Tak tím se, pane majore, loučíme a přejeme vám hodně štěstí, abysme tuhle akci za měsíc nemuseli opakovat. A to už se mě ujal další člověk, který nás v garáži čekal, a vybídl mě, abych s ním šel nahoru. Vyšli jsme do prvního poschodí a ocitli jsme se v malém bytě, něco jako samostatná bytová jednotka toho domku. Stál jsem před člověkem asi padesátiletým, který mi ze všeho nejvíc připomínal mého dávného učitele v nižší třídě základní školy: milý a kultivovaný.“

„Jak vypadal ten byt?“

„Malá kuchyně, dva nevelké pokoje, všechno tuctové, ale čisté, právě tak koupelna. Když jsme vstoupili, v předsíňce sice zamkl, ale klíče ponechal v zámku… Vybídl mě, abych použil koupelnu, ukázal mi můj pokojík s televizorem a třemi policemi knih, taky tam pro mě bylo připraveno nějaké šatstvo a prádlo. A řekl mi, že by si přál, abych se tu těch pár dní, co spolu strávíme, cítil dobře. Teď jde připravit oběd, potom si můžeme promluvit o určitých aspektech mé budoucnosti. Zeptal jsem se: A co když se mi nebudou líbit? A on na to prostě: Pak, pane majore, odtud odejdete. Odvezeme vás někam na okraj Prahy poblíž autobusové zastávky.“

„Co na to všechno vy, majore?“

„Rozhodl jsem se chovat se co nejnormálněji. Vykoupal jsem se, převlékl jsem se a šel za ním do kuchyně. A pochválil jsem, jak to fantasticky voní. Řekl mi, že vaření je jeho koníček. Oběd tomu odpovídal.“

„Jak jste se vzájemně oslovovali?“

„Navrhl mi, když už nás osud takto svedl na nějaký čas dohromady, že bychom si mohli tykat. Souhlasil jsem a řekl mi, že on je Jirka.“

„Byl vám sympatický?“

„Ano, ale napomínal jsem se, že tím spíš musím být ve střehu.“

„Byl ozbrojený?“

„Rozhodně neměl žádnou zbraň po ruce.“

„Mohl jste ho tedy praštit a odejít.“

„Nebyl typ člověka, jakého bych dokázal praštit. Nabízelo se spíš řešení, že bych mu mohl jednoduše utéct, ale nevěděl jsem, jestli dům není pod dohledem. Nějaká stráž mohla být v přízemním bytě nebo v autě u branky.“

„Co jste viděl z oken, pane majore?“

„Pochmurnou šeď zimní zahrady. Na branku z našich oken výhled nebyl.“

„O čem se s vámi Jirka bavil během toho prvního oběda?“

„Vyptával se mě na děti… jak si u nás zvykla Anička… jak se mnou zacházejí v kriminále… jak statečnou mám ženu a skvělé rodiče – znal celou naši rodinu z televize.“

„A jeho nabídka pro vaši budoucnost, majore?“

„Především mi vysvětlil, že on je pouhý zprostředkovatel. Muž, který mi chce pomoci, je jeho přítel. Bude o něm mluvit jako o Honzovi. Honza je původem Čech, za socialismu emigroval a je velmi zámožný. Občas jezdí do Prahy a se zájmem sledoval všechno, co se odehrálo okolo naší rodiny. Je přesvědčený, že obžalován jsem byl neprávem, jde o komplot mafiánů, a obává se, že mafie proti mně může zinscenovat důkazy, na jejichž základě bych byl odsouzen.“

„Mimochodem, myslíte si to i vy, pane majore?“

„Věřím ve zdravý úsudek soudců.“

„Promiňte, přerušil jsem vás.“

„Honzův plán byl následující: Několik dní setrvám s Jirkou v tomto rodinném domku, který si nedávno pronajali na celý měsíc. Pak budu přesunut do jižních Čech, kde budu hostem ve vile Honzových příbuzných, kteří se mnou prý rovněž sympatizují. Asi tak za dva měsíce mě Honza dostane s pozměněným vzhledem a s dokonalým falešným pasem přes hranice. Odtud do některé ze zemí Jižní Ameriky, kde mi pomůže založit si slušnou existenci, a za rok tam za mnou v pohodě přijede celá rodina.“

„Naznačil vám, pane majore, Jirka, o jakou by šlo existenci?“

„Vysvětlil mi to naplno. Honza má v několika zemích Jižní Ameriky stavební a jiné firmy. Dokud si nenajdu něco zajímavějšího, mohl bych pracovat u něho: ochrana jeho podniků proti úniku informací a tak podobně. Výslovně mi vzkázal, že podniká pouze v mezích zákona, a kdyby potřeboval náborovat lidi pro cokoli nezákonného, neimportoval by si je z Evropy, když na místě má nabídku v nejširším sortimentu.“

„Znělo vám to rozumně? Věřil jste tomu všemu?“

„Nooo… Víte, člověk věří i na základě toho, kdo vám to či ono sděluje. A já si troufám tvrdit, že v lidech se vyznám, jinak bych ve své profesi neobstál. A Jirka na mě od počátku působil dojmem slušného člověka a postupně jsem se v tom stále víc utvrzoval. Řekl bych tedy, že Honzovy záměry byly nejspíš takové, jak mi je Jirka prezentoval. Spíš bych trochu pochyboval o Honzově motivaci. Napadlo mě, jestli tomu náhodou není právě naopak, než tvrdí. Jestli mi náhodou nepomáhá právě proto, že věří, že jsem Rubína a Pavlíka opravdu oddělal.“

„Neboli: Honzu zavraždění Rubína a Pavlíka upřímně potěšilo,“ usmál se Přemek Závora.

Ivan pokrčil rameny: „S jistotou vím jen tolik, že potěšilo Jirku. Zdůraznil, že jeho vždycky potěší, když je zas na světě o jednoho netvora méně.“

„Co vy na to, majore?“

„Že zatím si pořád ještě přeju, aby zločince postihoval pouze zákon. Půjde-li to ale se zákonným postihem zločinců takhle dál, za dva tři roky už budu zpívat jinou.“

„Vy dva jste se vlastně docela dobře bavili.“

„Ano. Byl například velmi sečtělý. A přiznal se mi, že má klasické vzdělání: latina, řečtina.“

„Pozoruhodný zločinec.“

„Bylo to celé tak absurdní, že když to skončilo, připadalo mi, že se mi to všechno jenom zdálo.“

„Kdy jste se rozhodl jeho nabídku nepřijmout?“

„Ještě dřív, než ji vyslovil. Věděl jsem, že mi nemůže nabídnout nic, co by pro mě bylo přijatelné. Mám v povaze stavět se k problémům a těžkostem čelem. Řešit je, a ne je obcházet. Dávám přednost bitvě s rizikem prohry před zbabělým únikem s jistotou výhry.“

„Takže jste okamžitě odmítl?“

„Ne. Opět to bude znít absurdně, ale připadalo by mi to neomalené. Pokud mi upřímně nabízeli nezištnou pomoc… a tomuto pocitu jsem proti své vůli propadal… bylo by hulvátství tuto pomoc bez rozmýšlení odmítnout. Rozumíte?“

„Ano… Jistě… Co bylo dál?“

„Poděkoval jsem za velkorysost i za rizika, která kvůli mě podstoupili… a že si to všechno promyslím. Jirka mě ujistil, že na to mám času, kolik chci. A poslal mě, abych se prospal, že toho na mě bylo dneska moc. Když jsem se probudil, měl připravenou výbornou večeři, pak jsme se dívali na televizní zprávy a po nich jsme až do půlnoci hráli šachy.“

„Jirka odcházel na nákupy?“

„Ne. V kuchyni byla bohatě zásobená lednice a mrazák.“

„Jak se vám v televizi líbila akce vašeho únosu?“

„Dovedu si představit, jak se lidi bavili. Nemám to nikomu za zlé, protože nedošlo ke ztrátám na životech ani k vážným poraněním. A nemohu popřít, že všechno vyústilo ve frašku, když se ukázalo, že celý ten elent způsobilo pár nevinných dýmovnic. Mně ovšem jako profesionálovi kazila zábavu představa pocitů posádek, které na cisternu nalétávaly s vědomím, že jde o život.“

„Nejspíš ani civilisté prchající z blízkosti cisterny neocenili komické prvky situace. Jak se podle vás zachovala eskorta?“

„Naprosto přiměřeně dané situaci, kdy jsme najednou hleděli do namířených hlavní.“

„Neměla jim být podezřelá ta manévrující cisterna? Neměli se hned spojit se svým dispečinkem?“

„Všechno vypadalo zcela přirozeně.“

„Jste loajální k mladým policistům?“

„Spíš nemám rád, když po bitvě je každý generál.“

„Zeptal jste se Jirky, jak se jim podařilo celý ten cirkus zorganizovat?“

„Zeptal jsem se jinak: jsou takovéhle kriminální estrády Honzův koníček, a věnuje se mu pravidelně? Jirka se zasmál, že pokud ví, je toto Honzova první inscenace. A její provedení zadal jisté rakouské firmě. Ta vytvořila scénář a na realizaci najala české emigranty v Rakousku.“

„Což může, anebo nemusí být pravda.“

„Pochopitelně.“

„Kdy jste, pane majore, řekl Jirkovi svoje jasné ne?“

„První den mi předložil návrh. Druhý den jsem s ním hovořil o svých pochybnostech, že útěk je pro mě to správné řešení, a probíral jsem s ním svoje důvody – ty, o nichž jsem se zmiňoval před chvílí. On zdůrazňoval, že toto si musím rozhodnout sám, protože však jde o rozhodnutí, které nepochybně poznamená celý můj další život, a dokonce i život mé rodiny, budoucnost mých dětí… přál by si, abych o tom ještě aspoň dva dny přemýšlel. Zejména z toho zorného úhlu, že není vyloučeno, že díky svému chybnému rozhodnutí můžu strávit bezpočet příštích let v kriminále.“

„Poslechl jste ho?“

„Ano. Ale pořád mi to hrálo tutéž písničku. Čtvrtý den jsem mu řekl své konečné rozhodnutí. S tím, jak si připadám nevděčný. On na to, že takové moje rozhodnutí s Honzou tipovali na pravděpodobnost třiceti procent. Nic se neděje. Konstatoval jsem, že Honza je zřejmě dost výstřední člověk. Jirka mi odpověděl: Je výstřední asi tak jako já. Je nudně seriózní… Pak šel vytelefonovat můj odjezd. Ve svém pokoji měl mobilní telefon. Hovořil do něho samozřejmě zakódovaně a přišel s tím, že zítra ráno si mě tu vyzvednou titíž lidé, kteří mě přivezli, a protože na silnicích jsou tu a tam namátkové kontroly, odvezou mne ukrytého v dvojité podlaze malého náklaďáku. Tak se taky stalo. Jeli jsme zas něco přes hodinu a vysadili mě asi kilometr od konečné autobusu sto devět. Jirka mi nutil peníze, ale vzal jsem si od něho jenom dvě stovky, kdybych potřeboval na taxi.“

„Jak jste se vy dva rozešli?“

„Ten poslední večer otevřel po večeři dvě lahve výborného vína a poseděli jsme něco přes půlnoc. Řekl mi, že ještě v noci pro něho přijede auto. Abych si nedělal starosti, v letadle bude dávno předtím, než ze mě policajti začnou páčit jeho identikit. Řekl jsem mu, že to je rozumné opatření, ale chci, aby věděl, že já jeho popis policii nedám. Usmál se, že ho to ani moc nepřekvapuje.“

„A fakt nedáte?“

„Neříkám, co nemůžu splnit. A gratuluju si, že při té šílené akci nedošlo ke ztrátě života nebo těžkému úrazu. Pak bych byl v psychicky velice složité situaci. I o tom jsem s Jirkou mluvil. Řekl mi, že akce byla zadávána s příkazem, že na nic podobného nesmí dojít.“

„Není vaší povinností ze zákona Jirkův popis vydat?“

„Není. Kdyby bylo, tvrdil bych, že jsem ho neviděl jinak než s punčochou přes tvář.“

„Tak tímhle jste si u svých budoucích soudců moc nešplhnul.“

Ivan jen pokrčil rameny.

„Zodpověděl byste si sám před sebou vraždu lidí, jako byli Rubín a Pavlík?“

„Přece vážně neočekáváte, že bych vám odpověděl ano, i kdybych to tak cítil? Pokud jde o tento případ, tam by mělo být rozhodující, že jsem neměl možnost opatřit si k tomuto činu zbraň.“

„Uvědomujete si, pane majore, že kdybyste byl vstřícný při pátrání po únoscích, získal byste nějaké to plusové znaménko u svých soudců?“

„Ano. Uvědomuju. Ale jsou v životě situace, kdy musíte nějaké to znaménko ve svůj prospěch oželet, nechcete-li si připsat znaménko minus ve svém sebehodnocení. A mně vždycky víc záleží na tom, co si myslím sám o sobě, než co si o mně myslí druzí… Ale nerad bych tu působil jako hrdina, co nezradí muže, který mu chtěl pomoci. Pravda je i to, že i kdybych policii poskytl ten nejdetailnější Jirkův popis, bylo by to stejně nanic, protože bůhví za kterým oceánem už zmizel.“

„Počítáte s tím, pane majore, že dobrovolný návrat do vazby vám před soudem prospěje?“

„Podívejte, Přemku, já jsem k vám nepřišel proto, abych pobavil veřejnost zajímavými detaily svého únosu. Sedím tu s vámi proto, abych zveřejnil fakta, o nichž jsem přesvědčený, že by je lidé měli znát, a dělám to za cenu, že tahle fakta mi v procesu přitíží. Posílí totiž žalobu v bodě, kde mi připisuje silnou motivaci k činu.“ Na tomto místě se Ivan zasmál: „U obrazovky je jistě i můj obhájce. V tomto okamžiku zbledl vzteky, protože už dobře ví, že budu mluvit přesně o tom, co mi přísně zakázal, abych nenaháněl vodu na mlýn státního zástupce a jeho obžaloby.“

„Co tedy chcete, pane majore, zveřejnit?“

Reportérovo překvapení bylo nelíčené, domníval se, že zbývá už jen interview uzavřít přáním, aby soud rozhodl moudře a spravedlivě.

„Příčiny skutečnosti, že kdokoli z nás může zítra… za půl roku… stát ve frontě zoufalců před peněžním ústavem, který zastavil výplaty z vkladů svých klientů. Známe to z televize, pohled na staré lidi je srdcervoucí, stejně politováníhodní jsou však i ostatní drobní střadatelé, ale i drobní podnikatelé, kteří se tak bez vlastního zavinění ocitají v platební neschopnosti a jejich krach je pak většinou otázkou jen několika dní… K těmto občanům připočítejme ještě desetitisíce dalších, kteří byli připraveni o nemalé peníze podvodnými společnostmi, co inzerují vysoké úroky, svěříte-li jim svoje peníze. Dále podvodnými společnostmi bytové výstavby či pojišťovnami, které hospodaří do vlastních kapes tak, že nemají peníze na plnění závazků vůči svým klientům… Igor Pavlík a Václav Rubín patřili mezi ty podvodníky, kteří se angažovali na všech parketách, které jsem tu vyjmenoval.“

Ivan se odmlčel, ale reportér ho nechtěl přerušovat žádnou otázkou. Za okamžik Ivan pokračoval:

„Podvodníků, kteří v rolích bankéřů a vlastníků různých společností zpronevěřují stamiliony, máme už bezpočet. Slyšel jste, že už byl někdo z nich obžalován? Nebyl, stejně tak jako nebyl odsouzen jediný z naftařů, jejichž daňové úniky se počítají na miliardy. Pokud do těchto skutečností někteří nepohodlní novináři zašťourají a poukazují, že takový profláknutý podnikatel se přátelil s tím či oním vysokým vládním úředníkem, ten to arogantně odbyde komentářem, že novináři vyrábějí senzace. Pravda je však docela jiná. Pravda je, že to, co novináři dokážou objevit, je jen nepatrná špička ledovce plujícího v hluboké stoce špíny.“

„To je tedy pravda, jak ji znáte vy jako šéf jedné ze skupin zabývajících se na kriminálce hospodářskou kriminalitou?“

„Ano… Rubín a Pavlík zdaleka, nebyli jedinou nedotknutelnou velkou rybou, byli však rybami, které dopluly, nebo chcete-li… dotáhly to nejdál. Až k vraždění policajtů. Z tohoto činu byli kriminální policií důvodně podezíráni, protože k nim vedla řada nepřímých důkazů, ale nikdy pro podezření z tohoto činu – že najali vraha na Zímu a Ondráka – nebyli stíháni ani obviněni, dokonce ani nebyli vyslechnuti jinak než čistě formálně. Arogantně se tomu šklebili.“

„Zatímco vy, pane majore, jste byl na základě rovněž nepřímých, a pokud vím velice sporných důkazů čiperně zatčen a strčen do vazby,“ neodpustil si Přemek Závora.

„Moji osobu teď ponechme stranou… Ponechme ještě chvíli stranou i zavraždění mých kolegů Zímy a Ondráka i s rodinou… Podívejme se zatím na pouhou skutečnost, že Rubínova a Pavlíkova CD banka, jejich leasingová společnost LUCAS, jejich Investiční společnost KIM a řádka dalších jejich společností s ručením omezeným připravily desetitisíce klientů o stamiliony korun. Zahrnu-li mezi ty, kdo svoje peníze už nikdy neuvidí, též banky, které CD bance a dalším Rubínovým a Pavlíkovým společnostem půjčily obrovské částky – mnohdy si dobře vědomé, že jde o vysoce rizikové úvěry, ovšem ruka ruku myje a vrána k vráně sedá – pak zpronevěry těch dvou finančních výtečníků se pohybují okolo pěti miliard korun už dávno bezpečně ulitých v zahraničních bankách… Mimochodem, nedomnívejte se, že vás se osobně nedotýká, když banky poskytují rizikové, nikdy nesplácené úvěry. Jestli vaše banka snižuje úroky střadatelů… dejte si dvě a dvě dohromady.“

„Chcete tím, pane majore, říct, že –“

„Chytrému napověz,“ přerušil ho s pousmáním Ivan. „To podstatné, co chci říct všem těm, jejichž úspory vzaly zasvé v CD bance či v jiných společnostech pánů Rubína a Pavlíka, je, že až na tyto konce nemuselo dojít, kdyby… Podívejte… Moji lidé, zejména kapitán Ondrák a nadporučík Zíma se kriminální činností Rubína a Pavlíka zabývali půldruhého roku. Přestože pro svoje šetření jsme měli jen minimální prostor, podařilo se nám shromáždit o zpronevěrách a podvodech ctihodných kmotrů Rubína a Pavlíka tolik faktů, že jsme opakovaně vypracovali návrhy na jejich stíhání. Na toto stíhání nikdy nedošlo a naopak náš prostor pro šetření okolo Rubína a Pavlíka byl stále zužován. Dokonce jsme měli být od tohoto případu úplně odstaveni. Na toto téma jsem absolvoval bezpočet hádek se svými nadřízenými a došlo to tak daleko, že jsem se rozhodl od kriminálky odejít. Nejzazší termín, který jsem slíbil své ženě, byla polovina tohoto roku.“

„Copak vaše manželka si přála, abyste kriminální policii opustil?“

„Velice si to přála, a to už mnohem dřív, než mafie začala v řadách kriminalistů vraždit. Manželka totiž viděla, jak mi otravuje moji práci skutečnost, že nemohu jít po zločincích – padni komu padni.“

„Pane majore, chcete říci, že vaši nadřízení na kriminální policii záměrně mařili vaši práci, která by vyústila v obžalování a odsouzení Rubína, Pavlíka a podobných?“ položil důtklivou otázku Přemek Závora.

„Zdaleka ne všichni moji nadřízení. Troufám si tvrdit, že dokonce většina z nich je z daného stavu znechucena podobně jako já a většina mých kolegů. A pokládám za velice pravděpodobné, že moji bezprostřední nadřízení, stejně jako jsem bojoval o prostor já s nimi, bojují o něj i oni s osobami vysoko nad sebou. A tím se vracím k faktu, že bezpočet lidí nemuselo přijít o peníze a kriminalisté Zíma a Ondrák s rodinou nemuseli přijít o životy, kdyby nám bylo dovoleno v případě Rubína a Pavlíka pracovat standardním způsobem a oni se tak ocitli v kriminále někdy před rokem.“

„Vy víte, kdo konkrétně toto vaše úsilí mařil a proč je mařil?“

„Proč, na to je odpověď velice snadná. Lidé typu Rubín a Pavlík se přátelí s lidmi na nejvyšších postech a kupují si je. Kdyby ti je jednoho dne nechali padnout, promluví o nich. Tak je tomu všude na světě: mafie korumpuje a potom vydírá politiky, kteří se s ní zapletli… A kdo konkrétně z našich prominentních kruhů byl zapleten s Rubínem a Pavlíkem? Mohl bych vám vyjmenovat tři známé muže ve vysokém postavení, říkejme jim pánové A, B a C. Máme zdokumentovány jejich důvěrné schůzky. Rubín a Pavlík se před námi policajty dokonce oháněli mnohamilionovými částkami, jimiž sponzorují jistou politickou stranu a jakou sumu věnují na její předvolební kampaň. Jindy zas to byl úšklebek, že darovat panu A na švýcarské konto sto tisíc dolarů je pro ně totéž jako pro nás koupit si housku.“

„Co vám tím naznačovali?“

„Vůbec nic nenaznačovali. Říkali nám naplno a na rovinu, že na ně si nepřijdeme, ať se nenamáháme, ať neobtěžujeme. Jestli se na nás doopravdy naštvou, je pro ně maličkost zařídit, abychom – Zíma, Ondrák a já – šli šlapat chodník.“

„Když toto bylo v jejich moci zařídit, proč by tedy Zímu a Ondráka dali zavraždit?“

„Volby jsou přede dveřmi a žádná strana si teď nepřeje okolo svých lídrů rozvířit skandál. A já jsem svým nadřízeným vyhrožoval, že jestli připustí, aby případ Rubín a Pavlík byl dán k ledu, odcházím a informace předám tisku. Je logické, že moji nadřízení tím museli argumentovat zas svým nadřízeným a tak se to nemohlo nedostat až k pánům A, B a C. Ti se teď ocitli v nezáviděníhodné situaci: báli se skandálu z mé strany, jestli nás od případu Rubín-Pavlík poručí odstřihnout, a báli se Rubína a Pavlíka, kteří zuřili, že se kolem nich dál motáme, byť se svázanýma rukama… Když tedy Rubín a Pavlík viděli, že jejich kamarádi A, B a C nejsou schopni tak úplně kriminálku paralyzovat, chopili se díla sami. Nejdřív to zkusili po dobrém. Zímovi a Ondrákovi nabídli obrovský úplatek – když si dají pohov a přestanou obtěžovat. I o tom se dočtete ve spise Rubín-Pavlík… Když selhal pokus o zkorumpování, nechali Zímu a Ondráka oddělat. Známý, Interpolem hledaný atentátník jménem Sergi přijel do Prahy v předvečer atentátu na Zímu a Ondráka a setkal se s jedním z Rubínových a Pavlíkových poskoků. To je jen jedna z nitek, které se k Rubínovi a Pavlíkovi sbíhaly při vyšetřování vraždy Zímy a Ondráka.“

„Prozradíte nám, kdo jsou pánové A, B a C?“

„Zatím ne. Jejich jména a schůzky, veřejné i tajné, s Rubínem a Pavlíkem jsou zdokumentovány ve spise Rubín-Pavlík. Jsou tam dokonce i tajně pořízené fotografie těchto setkání. Zadupejte si vy, novináři, ať vám jsou tyto dokumenty zpřístupněny.“

„Pokusíme se o to. Ale proč nám to rovnou nepovíte vy, pane majore?“

„Protože nemám žádnou jistotu, že tato fakta ze spisu Rubín-Pavlík už nezmizela. Nemluvě už vůbec o tom, že i když se ta jména dozvíte a ty fotografie dostanete, ukáže se, že pánové A, B a C neměli vůbec tušení, že Rubín a Pavlík jsou z něčeho podezíráni… a na jejich jména se jen těžce rozpomínají… mezi těmi mnoha lidmi, s nimiž se stýkají.“

„Najednou mi připadá, pane majore, že zavraždění Rubína a Pavlíka začíná hrát ještě jednu, novou melodii,“ nahlas uvažoval Přemek Závora. „Státní zástupce je přesvědčený, že nejsilnější motiv k jejich zavraždění máte vy. Velká část veřejnosti a mnoho novinářů – patřím mezi ně – se domnívá, že šlo o inscenaci mafie: odrovnat konkurenci, kterou Rubín a Pavlík představovali, a současně neuškodí zaonačit to tak, aby podezření padlo na majora kriminálky, a tím prakticky celé kriminálce podrazit nohy. Budete-li odsouzen, kriminalisté – pokud rovnou od své práce neodejdou – dají si zatraceně pozor šlapat nějakým mafiánským bossům na paty… Ale to, co jste nám nyní prozradil o přátelství Rubína a Pavlíka s politickou elitou… to nabízí ještě třetí silnou motivaci… Pánové A, B a C dobře vědí, že to byli Rubín a Pavlík, kdo oddělali Zímu a Ondráka. Jsou zděšeni. Co když toto se už zaretušovat nedá? Propadají panice při představě, že Rubín a Pavlík jsou postaveni před soud… a tam se pěkně mstivě rozpovídají. Ve vzteku, že A, B a C, do kterých tolik vrazili, je nevytáhli z bryndy, poví o nich i to, co nevědí… Nemají pánové A, B a C motivaci jak hrom Rubína a Pavlíka umlčet? A neměli by ten půlmilionek na parádní snajprovku spíš oni než chudej policajt?“

„Motivaci jak hrom pánové A, B a C jistě mají. Jenom si nedovedu představit, že tihle vařbuchtové,“ řekl s despektem, „by uměli vzít snajprovku do ruky. Pokud by ji vzali, pak leda tak, že by se s ní střelili do břicha. Jsou to totiž přesně ty padavky, které jak za socialismu, tak dneska ze sebe udělají kripla, aby se vyhnuli vojně… Je mi líto, Přemku, že jsem vám šlápl do vaší krásné hypotézy.“

„Ne tak úplně,“ nevzdával se Přemek. „Když mluvíme o tom, že někdo někoho oddělal, zahrnuje to i možnost, že ho nechal oddělat. Rubín a Pavlík taky nemontovali nálože do Zímova a Ondrákova auta vlastníma rukama, ne?… Ale vrátím se k jedné vaší poznámce: že všude na světě mafie korumpuje a pak vydírá politiky. Chtěl jste tím říct, že to, co se u nás odehrává, je běžný jev, se kterým se prostě musíme smířit?“

„Je to spíš jev věčný, nevymýtitelný. Kultivovaný stát se mu brání tím, že prominentní politici musí odstoupit, jakmile je jejich jméno s nějakým skandálem spojeno. U nás je to tak, že novináři vyšťourají nějakou nehoráznost vysoce postaveného, chvíli se o tom píše nebo mluví v televizi, jiní vysoce postavení se okolo ohroženého semknou a odnesou to novináři, že vyrábějí senzace… a usne to do ztracena… A mafiáni vesele řádí dál.“

„Chápu, pane majore, že váš právní zástupce by si přál, abyste vypovídal, že jste neměl žádný důvod Rubína a Pavlíka zavraždit, protože jste si byl jistý, že zanedlouho stanou před soudem jak za podvody, tak za vraždy. Když jste přiznal pravý opak… ruku na srdce: koho z nás by v takové situaci nenapadlo: dokud těm grázlům někdo nešlápne na krk, budou řádit donekonečna!“

„Zapomínáte ovšem, Přemku, že my policajti jsme pro takové situace trénovaní. Jsme trénovaní držet své pocity na uzdě. Popustit uzdu svým pocitům, mohli bychom vraždit jak na běžícím pásu, zejména ti z nás, kdo vraždy vyšetřují. Představte si třeba policajty nad zohavenou mrtvolkou dítěte. Samozřejmě že by sadistu-pedofila nejradši zadupali do země, zejména když si pomyslí, že za osm, šest let, ale možná ještě mnohem mnohem dřív bude venku z kriminálu a bude řádit dál. Jenomže to neudělají. Policajt prostě svoje emoce zvládne… Já jsem taky párkrát měl při výslechu chuť vrazit pár do zubů arogantnímu hajzlovi. A přesto v mých záznamech nenajdete jediný zápis, že si vyslýchaný na mě stěžoval za surovost. A že zejména dnešní všiváci si stěžují na každý nevlídný pohled vyslýchajících – tím si můžete být jistý.“

„Co teď dál, pane majore?“

„Teď sníme ten oběd, pro který jste poslal do protější restaurace. Potom zatelefonuju svému vyšetřovateli kapitánu Olivovi, aby si sem pro mě přijel – ať nevvhazuju zbytečně peníze za taxíka… Neboli: až budou diváci večer tento náš rozhovor sledovat, budu už zpátky v Marianově a hrozit se okamžiku, kdy se přiřítí můj právní zástupce, aby mi umyl hlavu. Naopak s potěšením budu očekávat návštěvu státního zástupce, který se dostaví s flaškou nejlepšího koňaku za to, jakou munici jsem mu dodal do obžaloby.“

„Pane majore, děkuju vám jménem naší televizní společnosti za důvěru. Děkuju vám za důvěru, kterou jste projevil mně osobně tím, že jste mi zatelefonoval a přišel. A moc vám přeju – asi jako většina našich diváků aby vaši soudci nebyli zaslepeni jenom tím, čemu se říká důkaz a co může být zfalšováno či podvrženo… ale aby především užívali zdravý rozum… a snad smím říct — i srdce.“

*

Týž večer bylo interview s majorem Zemánkem odvysíláno. Když skončilo, Ilona zazvonila u Pepina a řekla:

„Ulevilo se mi, že je zase v kriminále. Jsem šílená?“

„Ale neblbni!“

„Jenom jsem trnula, aby to nepřehnal. Aby nevyhlásil: jsem vinen. Já jsem ty parchanty oddělal, abych… ne pomstil jejich oběti, ale abych další jejich oběti uchránil.“

„Toho jsem se neobával. Ivan si je dobře vědom, že z hlediska vyššího principu je absolutně nevinný.“

„Tím jsem si jistá. Ale doufám, jestli vyvázne se zdravou kůží, že s takovými metodami už skončil.“

„O tom nepochybuj. Byl to jenom úlet z normálního života.“

Když o hodinu později Pepino uléhal, honilo se mu hlavou, že nejspíš byl nejvyšší čas, aby osud Ivana klepl přes prsty, než si zavaří něco už nenapravitelného. Osud možná nemá rád, když se mu pleteme do režie toho, co on nám inscenuje. Možná měl s Rubínem a Pavlíkem docela jiné záměry… Ten večer Pepino usínal s úpěnlivým přáním, aby Ivanova obžaloba byla jenom varováním osudu, a nikoli trestem, který si vypije až do hořkého dna.

„Jsem ráda, žes dostal případ majora Zemánka,“ řekla manželovi MUDr. Alena Klímová, dětská lékařka.

„Mluví se o tom, ale zatím to zdaleka není rozhodnuto,“ zbaběle se pokusil získat pár dní odkladu JUDr. Miloš Klíma, předseda senátu soudu v Praze, který se zabýval násilnou trestnou činností. Teď si pomyslil: kterej blbec od nás jí to vyžvanil?

„Naštěstí to už jistý je,“ řekla mile Alena. „Jak jsem ti dneska volala, že si máš odpoledne vyzvednout ten oblek, sekretářka tě nemohla sehnat a mezitím jsem chvíli klábosila s Ondřejem. Povídal mi, že včera bylo rozhodnuto, že Zemánka budeš dělat ty, a já povídala, že to jsem moc ráda, protože jsi čestný a Zemánka okamžitě osvobodíš.“

„Co on na to?“ zeptal se rezignovaně doktor Klíma.

„Ale znáš ho přece, jakej je nudnej pedant.“

Doktor Klíma si o Ondřeji Slavíkovi, rovněž předsedovi senátu soudu v Praze, pomyslil, že není ani tak nudnej pedant jako spíš úplnej idiot, který mu to doma pěkně zavařil.

Klíma mínil skutečnost, že bude soudit Zemánka, tajit před manželkou tak dlouho, jak to jen bude možné.

Jí bylo pětatřicet, jemu čtyřicet a bylo to nadprůměrně šťastné bezdětné manželství. Tak trochu podle úsloví, že protivy se přitahují.

Alena byla modrooká, přirozeně plavovlasá boubelatá dívka. Dívkou bude ještě hezkou řádku let díky svému zvonivému smíchu a jakési dívčí rozevlátosti. Děti v nemocnici a jejich rodiče ji milovali, kolegyně na ni žárlily, přestože do současného idolu ženské krásy – vychrtlá stopětaosmdesáticentimetrová manekýna – jí chybělo mnoho, ba úplně všechno, a nejmladší už taky nebyla… muži se na ni lepili. Snad pro tu dobrou náladu, která z ní hřejivě sálala. A lepili se na ni i muži velmi atraktivní a často podstatně mladší, než byla ona. Svému serióznímu, trochu nemluvnému, trochu introvertnímu, trochu nudnému manželovi byla věrná. Milovala ho, přestože klidnou vyrovnaností a suchou ironií, jimiž čelil jejím emotivním výbuchům, jí šel občas pěkně na nervy. Miloval ji, přestože byla vznětlivá a explozivní jak foxteriér. Přestože o něm tvrdila, že on je agresivní cholerik, s jakým se nedá žít.

„Co máti? Přijede na víkend?“ pokusil se doktor Klíma obrátit list.

„Přijede. Volala jsem ji, zrovna než jsi přišel. Ohromně se jí ulevilo, že Zemánka děláš ty. Hned se ptala, jestli už jsi ho propustil z vyšetřovací vazby. Doufá, že s tím nebudou nějaké administrativní průtahy. Nerada by prej, aby ji popadla zlost, jen tě uvidí,“ referovala Alenka.

„Otravuju někdy já svoji matku, co má ordinovat astmatikovi a kdy ho propustit ze špitálu?“ otázal se pokojně doktor Klíma. „Hučím někdy já do tebe, co patlat harantovi na ekzém?“

„To je teda ohromně inteligentní argument!“ zaječela Alena. „Asi jako kdyby děcko řeklo učitelce: Co mi kecáš do počtů? Kecám já ti do gramatiky?“

„Nedošla mi jaksi pointa tohoto – jinak jistě trefného přirovnání,“ přiznal doktor Klíma.

„Milošku… proboha… nemůžeš přece žvanit doktorovi do toho, jak má léčit, protože pro to nemáš kvalifikaci ani praxi. Právo, to je něco docela jiného. Nějaké formality, jako třeba očíslování paragrafů, to ti nikdo nebere, to nastudovaný mít musíš. Ale jinak… Jinak přece v právním rozhodování se musíš řídit svým svědomím, smyslem pro spravedlnost, cítěním, srdcem. Ty tě musí vést k rozhodnutí, jestli někoho vrazit do kriminálu, anebo ho z kriminálu propustit. A v tom ti s tvou matkou upřímně pomáháme.“

„Lituju, že se mýlíte. Kdyby mi legislativa dovolovala rozhodovat na základě mých citů, pocitů a srdce, tebe a moji matku bych vrazil za katr vždycky, když mám na krku případ, který vás dvě zajímá – což je bohužel většina mých případů,“ trpce si povzdechl doktor Klíma. „Ale nemůžeme se bavit o něčem zajímavějším? Třeba kolik děcek na tvém oddělení má průjem, protože jste v platební neschopnosti, a tak vám řezník namísto čerstvého masa dodává konzervy s tři roky prošlou záruční lhůtou.“

„Na to dojde, počítám, až po volbách. A mezitím možná odnaučíme děti jíst anebo rodiče budou povinni jim jídlo do nemocnice donášet. Aktuální právě teď je pro nás hrozba odpojení telefonů, vody a elektřiny pro neplacení účtů,“ informovala manžela Alena. „Na druhé straně mě zas potěšilo, že mám vystaráno o skvěle placené místo, až se náš špitál zavře. Představ si, Miloši, co mi dneska vykládala Dáša, naše anestezioložka. Její manžel je taky lékař, dělá v ústavu pro mentálně defektní děti. Když ráno před barákem nasedali do svého sedmiletého favorita, vedle nich nasedali do nového porsche Ukrajinec s manželkou, co bydlí ve vedlejším domě. Ta ženská se k Dáše přitočila a lámanou češtinou se jí vyptávala, jestli by k ní nechtěla chodit uklízet. Ona na to nemá čas, celý den je s manželem u stánků. Platila by prej sto korun na hodinu. A kdyby paní měla kamarádky, co si taky chtějí dobře vydělat, dohodila by jim práci u svých příbuzných… Možná by se, Miloši, našlo něco i pro tebe. Mohl bys jim skládat a rozkládat stánky anebo na doma spíchnuté džíny našívat emblémy firmy Lewis.“

„Myslíš, že byste s matkou dokázaly mi do toho nekecat?“ zajímalo víc než hodinová mzda doktora Klímu a Alena se uchichtla. „Ale Ukrajinci,“ pokračoval doktor Klíma, „tu mají jiné kšefty než takové prkotiny jako stánky se šmejdem.“

„Jakmile vzadu tečou drogy, není to už taková prkotina,“ vysvětlila mu manželka. Vzápětí se vrátila k tomu, co ji teď vzrušovalo nejvíc: „Dneska jsem v ulicích podepsala na třech místech petici za okamžité zastavení stíhání majora Zemánka.“

„Třeba na dvanácti,“ pokrčil rameny doktor Klíma. „Pokud tedy jsi tam nepodepisovala i mne jako tehdy v případě petic za okamžité oběšení Emila Zurika.“

„Až za několik málo let vyjde z kriminálu a zamorduje další dítě, můžeš si vzpomenout, jak hystericky jsi zuřil, že jsem tě podepsala pod prohlášení, které požadovalo dát průchod spravedlnosti,“ odsekla Alenka.

Doktor Klíma to ponechal bez odpovědi, přestože si dost dobře vzpomínal, jak jeho hysterická zuřivost tehdy probíhala: přišel domů a požádal manželku, aby laskavě nikdy nikde nic jeho jménem nepodepisovala. Protože pokud jde jmenovitě o Emila Zurika, předseda soudu si ho zavolal a zeptal se ho, jestli se náhodou nezbláznil. Alena mu tehdy odpověděla: Vědět, že máš dost soudnosti, abys to podepsal sám, neplnila bych za tebe tvoji občanskou povinnost. Předsedovi soudu ode mne s pozdravem vyřiď, že je idiot, což si o něm myslí i jeho manželka… To bylo tak zhruba všechno, co si tehdy na toto téma manželé Klímovi pověděli.

„Jestli tě to může potěšit nebo uklidnit, budu rád, když se prokáže, že Zemánek ty dva neoddělal.“

Skutečně to tak cítil.

„Milošku, nemluv prosím tě nesmysly,“ napomenula ho manželka rozmrzele. „Že Zemánek ty dva neřády odprásknul, to je přece jasný. Ale musíš ho z toho nějak nenápadně dostat, abys obstál před svým svědomím.“

„Před tvojí demagogií by v obdivu musel smeknout i sám nebožtík říšský ministr propagandy,“ uznale konstatoval doktor Klíma. „Ještě obdivuhodnější je, že zatímco já v tuto chvíli netuším, jestli Zemánek střílel, ty už v tom máš úplně jasno.“

„Víš, co je tvoje největší neštěstí?“ zeptala se Alena pateticky.

Doktor Klíma se nad otázkou pečlivě zamyslil, než odpověděl: „Snad že jsem si tě vzal.“

„Nebuď levně vtipnej. A mohl bys ho propustit na nějakou rozumnou kauci.“

„Při aplikaci anglosaského práva nepochybně. Naše legislativa v případě koluzních důvodů vazby a u zvlášť závažných trestných činů kauci nedovoluje.“

„To si myslíš, anebo to víš docela jistě?“

„To vím docela jistě.“ Některé Alenčiny otázky ho zabíjely.

„Tvoje největší neštěstí je,“ vrátila se Alena ke své původní myšlence, „že neumíš svobodně a nezávisle myslet. Myslet! Na paragrafech a odstavcích trestního řádu seš závislej jak feťák na héráku.“

To už seděli u večeře a doktor Klíma si nemínil sebeméně pokazit zajíce na smetaně – Alena byla vynikající kuchařka – tím, že by manželčiny útoky pojímal úkorně. Věděl, že když ona se o nějaký jeho případ zajímá, on tyhle debaty s ní absolvovat musí a naučil se je pojímat jako stejně neodvratnou a neovlivnitelnou brázdu vysokého či nízkého tlaku.

„K tomu, aby za něho boxoval, má Zemánek svého právního zástupce – svého advokáta. A to advokáta par excellence.“

„No zaplať pámbu. A vy dva teď dáte hlavy dohromady, jak dostat Zemánka okamžitě z vazby a jak mu vyhrát ten soudní spor,“ promlouvala Alena, jak kdyby zkoušela, co manžel vydrží. Vždycky byla protivná a přeháněla ad absurdum, když ji něco štvalo. A Zemánek za katrem ji štval příšerně.

„Nejde o žádný soudní spor, ale o hlavní líčení proti obžalovanému,“ zasténal doktor Klíma, jemuž manželčina terminologie brala nervy. „A teď mě laskavě chvíli poslouchej. Jako soudce jsem vázán přísně formalizovaným postupem daným trestním řádem, od něhož se nesmím uchýlit. Neboli: můj postup je vymezený přesnými pravidly, a ať už jsou dobrá nebo špatná, jsou zákonná a já jsem tu od toho, abych je dodržoval. Kdybych Zemánkovi nadržoval a kdybych standardizovaný postup porušil v jeho prospěch a zmanipuloval v tom směru i přísedící… myslíš si snad, že státní zástupce je úplný idiot? Že na to nepoukáže… nerozebere to v odvolání? Zprostit Zemánka viny tak, že nesprávně vyhodnotím svědecké výpovědi a důkazy, Vrchní soud mi rozsudek zbouchne a případ nám vrátí k novému projednání v jiném složení senátu… A nedělej se hloupá, jako bys nevěděla, že soudce musí být nestranný a nemůže se paktovat ani s obžalobou, ani s obhajobou.“

„Nemůžeš se paktovat se Zemánkovým obhájcem tak, že bys mu poklepával na rameno. Ale můžeš mu jít nenápadně na ruku,“ posedle si Alena mlela své. A pak to do ní znovu vjelo. Odložila příbor a oči jí jiskřily vztekem: „Zemánek udělal práci za vás! Protože VY jste to měli být, kdo měl Rubína a Pavlíka odstíhat, obžalovat a odsoudit! Vy jste je měli vrazit na doživotí do kriminálu! Nejlíp oběsit! Viděls snad snímky, co zůstalo z ženy a dítěte toho policajta, ne?! A druhé dítě, kterého se ujali Zemánkovi a dali mu domov, to ti neříká taky nic?!“

„Musíš se takhle rozčilovat při jídle? Nemůžeš dojíst a pak si o všem promluvíme při čaji?“ mírně napomenul manželku doktor Klíma, ale ta ho vůbec nevnímala.

„Proč asi tak myslíš, že Zemánek udělal, co udělal? Myslíš si, že by to byl udělal, vědět, že s těmi úchylasy si poradí… tedy smí si poradit policie a soud?!… Je to opravdu parádní vizitka celý tý tvý justice, že na lavici obžalovaných sedí Zemánek, a ne Rubín s Pavlíkem. Na ně jste si netroufli, tak teď si to vynahraďte na Zemánkovi!“

Znova uchopila příbor a bez valné chuti dojídala chladnoucí večeři.

Doktor Klíma, který mezitím už dojedl, řekl: „Kromě několika nesmyslů, jako že na Pavlíka a Rubína si justice netroufla, v mnoha jiných bodech ti můžu jen dát za pravdu. Na Rubína a Pavlíka jsme si nemohli troufnout, když je státní zastupitelství neobžalovávalo. Neboli: když je nikdo před ten soud nepostavil… Ale velkou pravdu máš v tom, že je to skutečně parádní vizitka našeho státu, že se před soudem nikdy neocitli… že se těšili privilegiu beztrestnosti.“

„Jsem ráda, že máš ve věci konečně jakžtakž jasno,“ pochválila si Alena. „Teď už jde jenom o to, abys z tohoto svého správného postoje vyvodil taky praktické důsledky, neboli dostal Zemánka z kriminálu.“

„Můj postoj k beztrestnosti řady zločinců nemůže změnit nic na tom, že Zemánka musím soudit v rámci zákona. Ale nechceš se o tom bavit, až si aspoň prostuduju spis? Až si přečtu obžalobu?“

„Kterej všivák to vlastně dělá?“ zeptala se Alenka.

„Doktor Šálek. Eda Šálek. A jestli někteří státní zástupci pojímají soudní líčení jako otázku své prestiže a nejde jim o nic jiného než potopit obžalovaného za jakoukoli cenu, Eda mezi tyhle hajzlíky určitě nepatří. Bude objektivní.“

„Na to mu kašlu. Chci, aby byl spravedlivej, a kdyby byl spravedlivej, nevzal by si na svědomí Zemánka obžalovat. Je to nemravnost.“

„Nepostupujeme podle mravnosti, ale podle zákonů… Mimochodem, nějak jsi změnila postoj? Až doteďka pro tebe vždycky byli všiváci advokáti, kteří se nejpodlejším způsobem snaží, aby zločinci nebyli za katrem, ale s kudlou v křoví u školky,“ citoval doktor Klíma z manželčina repertoáru.

„Tady vidíš, jak vysoce jsem objektivní. Jak individuální a nikoli paušální je můj přístup. A pokud jde o tebe, z hlediska vyšší spravedlnosti –“

„Tu vyšší, nadzákonnou spravedlnost, po které tak voláš, může realizovat prezident. Ten má právo Zemánkovi část případného trestu prominout anebo ho zcela omilostnit.“

„Ono je to v blbejch rukách prašť jako uhoď,“ povzdechla si malomyslně Alenka. „Ty seš posedlej učebnicema o paragrafech –“

„Trestním zákoníkem – když už!“ přerušil ji manžel.

„Ty stát nad pacientem s akutním břichem, budeš si listovat v monografii pana profesora interny, aby ses náhodou neodchýlil od standardizovanýho postupu… Takže od tebe ve smyslu skutečné spravedlnosti nemůžu čekat vůbec nic… A co asi tak můžu čekat od smyslu pro spravedlnost u prezidenta, který udělil milost člověku, co svou bezohledností za volantem zavraždil tři lidi?!“

„Zabil,“ opravil ji zase manžel.

„To je pro pozůstalé obrovská útěcha – že nezavraždil, ale zabil!“ zaječela Alenka. Na chvilku se zamyslila a pak řekla: „Víš, co udělám ještě dneska večer? Hodím na papír něco ve prospěch Zemánka, seženu podpisy aspoň stovky lékařek, to bude hračka, a vyžádám si, abych s touto peticí byla přijata prezidentem. Osobně mu objasním, že poprvé v životě má příležitost někoho omilostnit, aniž se znemožní.“

„To určitě udělej! A toto mu pověz hned úvodem, bude to takové pěkné captatio benevolentiae3,“ zasmál se doktor Klíma – a že jeho hned tak něco nerozesmálo.

„Budeme žádat, aby vám prezident na základě Zemánkova interview v televizi celej ten debilní proces zatrhnul a Zemánka okamžitě amnestoval.“

„Žádáš-li o zastavení soudního řízení, pak nemluv o amnestii, nýbrž o abolici,“ upozornil manželku doktor Klíma. „To jen kdyby ses na Hradě náhodou setkala s někým, kdo se trochu vyzná v právu, aby ses neztrapnila víc, než je nutné.“

„Ano. Díky. Co kdybys mi to pomohl hodit na papír?“

„Obávám se, že když to vezmeš do ruky ty, pomoc by potřeboval spíš prezident. Nehýřím vůči němu zrovna sympatiemi, ale doufám, pokud se ti k němu podaří vecpat, že se poradí s nějakým právníkem – nebo aspoň s člověkem, který má na rozdíl od tebe aspoň mlhavé ponětí o zákonu – než se od tebe nechá do něčeho uvrtat,“ ironicky nadsazoval doktor Klíma, který věděl, že když si jeho žena zamane, dokáže nasadit takové okouzlující a přesvědčivé vystupování, že je schopna přimět nejvyššího státního zástupce, aby na základě neexistujícího paragrafu, který si právě vymyslela, stáhl obžalobu Zemánka druhý den poté, co ten se přiznal, že zavraždil Rubína a Pavlíka proto, aby se zmocnil jejich kreditních karet.

„Víš co, Miloši? Já vlastně pro Zemánka žádnou milost nechci. Bylo by to pro něho pokořující. Jako nevinného ho musí osvobodit soud,“ rozhodla se Alenka.

Vstala od stolu, aby poklidila kuchyni, a manželovi na téma Zemánek ten večer řekla už jenom: „Nebudu se s tebou víc rozčilovat. Zemánkův případ si s tebou o víkendu podrobně probere tvoje máti.“

„Zjisti mi telefon na toho Ukrajince,“ zasténal doktor Klíma. „Vezmu u nich ten úklid. Snad stihnu změnit zaměstnání ještě do pátku.“

Spis majora Ivana Zemánka si doktor Klíma přinesl bezstarostně domů stejně jako většinu spisů, aby si je v klidu studoval. Jeho žena o ně nikdy neprojevila zájem, ba vyhýbala se jeho psacímu stolu, protože dobře věděla, že ve spisech jsou hrůzné detaily spáchaného násilí.

Tentokrát ji však násilí – násilí spáchané na Rubínovi a Pavlíkovi – sebeméně neděsilo, ba byla připravena si o něm s potěšením počíst, stejně jako nedávno s potěšením přihlížela, když dva muži vyrvali psíka chlapovi, který byl známý v okolí tím, že týrá zvířata, a na místě ho zmlátili tak, že se nezvedl z chodníku. Když pak byla tázána policisty na to, co viděla, oba muže popsala tak, aby se těm skutečným podobali asi jako švestka melounu, a pro jistotu ještě uvedla, že ten chlap ty dva napadl a oni se pouze bránili.

Takové bylo pojetí spravedlnosti dětské lékařky paní doktorky Aleny Klímové. Zákon by mu měl nepochybně mnoho co vytknout, pravda je však i to, že sestávat tenhle svět z lidí jako paní doktorka Alena Klímová, dýchalo by se líp.

V kauze majora Zemánka se tedy Alenka o spis živě zajímala a zmocnila se ho při první příležitosti, kdy byla pár hodin sama doma. Studovala si ho důkladně, a to metodou, již užívala při studiu čehokoliv: podtrhávání a glosování. Doktor Klíma pak pracoval k infarktu, když zjistil, že spis Zemánka je oživen čtyřmi barvami fixů a četnými glosami na okrajích, jako: no to určitě!… blbost!… tak ho vidíš, vola! (státního zástupce) … léčbu na psychiatrii! (svědkyni Stanislavě Oplové) … mozek vylízanej! (vyšetřovatel) … no aby se neposral! (státní zástupce) … a tak podobně.

Jinak ovšem musel doktor Klíma připustit, že manželka ze spisu naprosto přesně vyhmátla to, co by měl vyhmátnout a na čem by měl stavět obhájce.

K prvnímu dni hlavního líčení proti majoru Ivanu Zemánkovi odcházel předseda senátu JUDr. Miloš Klíma s manželčiným polibkem a připomenutím: „Milošku, mysli na to, že jestli nebudeš při Zemánkovi, znemožníš mě v celým špitále i před všemi známými.“

„Spolehni se, miláčku, že při rozhodování budu mít neustále na mysli, že výrok mého senátu ti musí být ozdobou a dodat ti společenského lesku,“ ubezpečil ji pobaveně manžel.

Protože Ivanovým oborem byla hospodářská kriminalita, zatímco předseda senátu Miloš Klíma se specializoval na kriminalitu násilnou, ti dva se až dosud nad žádným případem nesetkali a nesetkali se nikdy ani jinak. Ivan tedy o svém soudci nevěděl nic víc, než co mu o něm pověděl advokát Jakub Berk. Od toho se dozvěděl, že Klíma má pověst čestného a korektního soudce s bystrým úsudkem a pronikavou intuicí.

„Nic nám nedaruje,“ řekl Ivanovi Jakub. „Jestli dospěje k závěru, že jsi střílel, vynaloží úsilí, aby přísedící přiměl k výroku vinen – bez ohledu na jakoukoli tvoji motivaci k činu. Tu naopak by zas určitě zvážil při rozhodování o sazbě, a myslím, že bychom mohli počítat s dolní hranicí, dokonce si troufám doufat, že by šel i pod sazbu.“

Soud může využít paragrafu umožňujícího mimořádné snížení trestu a doktor Berk Ivanovi nic nepřikrašloval, když tvrdil, že v ně věří. S ohledem na to, kdo byli zavraždění a jaká byla Ivanova motivace – kalkulace doktora Berka byla realistická.

„Klíma by mohl jít až na pouhých pět let,“ řekl Ivanovi, „ale se snížením až nadoraz nepočítám. Sázím na takových osm devět, takže by sis odseděl šest či o něco míň.“

„Nestěžuju si. Mám, co jsem si spískal,“ řekl Ivan.

„Když už jsme u toho, pokládáš dneska za hloupost, že ses na ty dva nevybodnul? Lituješ toho?“ zeptal se Jakub.

Za ty měsíce, co se pravidelně setkávali, vzniklo mezi nimi přátelství, které zdaleka neskončí uzavřením kauzy Zemánek. Jakub využíval skutečnosti, že advokát může svého mandanta navštěvovat ve vazbě bez omezení, a chodil za Ivanem mnohem častěji, než příprava obhajoby vyžadovala. Dovedl si představit, co pro vězně znamená každá návštěva zvenčí.

„Lituju?! To teda vůbec,“ tvrdě a bez zaváhání odpověděl Ivan. „Mám vztek, že za jejich likvidaci platím účet, ale to je všechno.“

„Já to chápu i beru. A doufám, že líčení nedojde tak daleko, že bych z tebe musel dolovat účinnou lítost. Ale zpět ke Klímovi. Kdyby došlo na nejhorší a byl jsi odsouzen k jakémukoli trestu, okamžitě požádáme prezidenta, aby tě omilostnil, a jsem přesvědčený, že Klímovo vyjádření k tomu by bylo pozitivní.“

„Takže to vidíš tahle: jestli Klíma dospěje k závěru, že jsem ty dva odprásknul, zmanipuluje přísedící, aby se přiklonili k výroku vinen. Protože však moje motivace pro něho nebude zavrženíhodná –“

„– dokonce by s tebou mohl vskrytu sympatizovat,“ doplnil Jakub.

„– přihlédne k tomu v rozhodování o sazbě a při žádosti o milost,“ shrnul Ivan. „Výrok vinen-nevinen závisí od přesvědčivosti svědků, protože jiné důkazy než v podstatě rozporné svědecké výpovědi žaloba zaplať pámbu nemá.“

„Pokud ovšem jde o svědky, právě tam může pro nás sehrát negativní roli Klímova intuice. Ta Pepinova čúza se může předvést jako zhrzená hysterka, Špulka jako pomstychtivý asociál – a přesto všechno Klíma možná vytuší, že jadérko jejich výpovědi je pravdivé.“

„I tak mi připadá, že s předsedou senátu na tom nejsme nejhůř, a právě tak se státním zástupcem,“ řekl zamyšleně Ivan.

„Nejsme. Mohli jsme dopadnout podstatně hůř,“ souhlasil Jakub. „Pokud jde o žalobce, tam jsme snad ani líp dopadnout nemohli. Eda ti určitě nepůjde po krku jenom proto, aby se předvedl, jakej je frajer. Pokládám za nemyslitelné, že by pro tebe požadoval výjimečný trest, což by byl schopen udělat nejeden prokurátorskej výtečník, aby se blýskl, jak je suverénně nekompromisní. Dokonce si troufám tvrdit, že Eda by se neodvolal, ani kdyby Klíma šel pod sazbu… Tolik tedy k té špatné alternativě, že bys byl shledán vinným. Dál samozřejmě máme šanci jedna ku jedné na zprošťák.“

„Už tě přešel vztek, co jsem vyžvanil v televizi?“ zajímal se Ivan.

Jak to bylo s únosem doopravdy, to se Jakub od Ivana nedozvěděl. Řekl mu pouze tolik, že o této akci předem nevěděl, a kdyby věděl, pokusil by se zamezit její realizaci. Připustil však, že neobyčejně velkorysou nabídku na založení nové existence v Jižní Americe skutečně dostal. Pokud jde o Mrožka, Sladkého a Pepina, ti se samozřejmě před doktorem Berkem tvářili, že nemají potuchy, kdo by mohl být Ivanův dobrodinec. Jakub si o tom myslel svoje, právě tak jako už dávno dospěl k závěru, že to mohli být pouze oni, kdo Ivanovi snajprovku nejen opatřili, ale též se postarali o její likvidaci, a při akci mu nejspíš Pepino kryl záda. V Jakubovi to jen utužilo jeho dávné přesvědčení, že opravdové kamarádství chlapů je něco, před čím třeba smeknout.

„Nooo… vztek, Ivane… jak se to vezme. Vždycky vím dost přesně, jestli si můj mandant něčím prospěl nebo uškodil. S tebou si v tomto bodě nejsem jistý. Jak víš, plánoval jsem strategii… až se žalobce rozkecá o tvé silné motivaci, protiargumentoval bych, co je to za nesmysl, dobře jsi věděl, že je jenom otázkou krátkého času, než Rubínovi a Pavlíkovi ruka zákona dopadne na rameno. Jel jsi po nich tvrdě. Tuhle strategii – maximálně oslabit tvoji motivaci – jsi mi rozšlápl.“

„Takovej už je život,“ zakřenil se Ivan. „Mimochodem, ty snad se mnou nesouhlasíš, že lidi by měli vědět, jak to tady chodí? Co je v zákulisí skutečnosti, že nic se nestane takzvanému bankéři, který je připravil o celoživotní úspory… a podobným podnikatelům?“

„Tak především: člověk – na rozdíl od němé tváře – je tvor zkušeností nepoučitelný. Jestli rozhodující většina voličů v tomto státě po všech těch kopancích do zadků od našich mocných a při jejich zpupnosti, aroganci a chamtivosti ještě věří, že oni to s námi myslí dobře… pak pro mne a za mne – ať si tihle řadoví a obyčejní lidé naše současné mocipány zvolí znovu a ať si spánembohem třeba nežerou. A já se, milý Ivane, můžu na jakoukoli osvětu mezi lidem vybodnout. Jak si kdo ustele, tak si lehne. Jestli si ovšem někdo myslí, že by měl lidstvo osvítit, tak před ním smekám – pokud to ovšem není zrovna můj mandant, který si svůj projev k národu odsere řádkou let natvrdo.“

„Tohle jsi nanesl opravdu pěkně,“ chechtal se Ivan.

„Pravda ovšem je i to,“ nedal se vyvést z konceptu Jakub, „že davy jsi nažhavil, vyrazily do ulic, podpisy pod peticemi se už počítají na statisíce. V téhle atmosféře ulice máš maximální šanci, že prezident tě omilostní anebo ti aspoň trest sníží. Ale bohužel ani toto není jednoznačně jisté, protože to, cos řekl v televizi, je nejtvrdší odsouzení systému a dotkl ses tedy ješitnosti hodně lidí… takže…“ s pokrčením ramen uzavřel Jakub do ztracena.

„Takže ať to počítáme z toho či onoho konce, pořád nám moje šance zůstává na fifty fifty,“ dokončil Ivan. „Ale ať už to dopadne jak chce, nikdy ani na vteřinu nezalituju, že jsem tu snajprovku popadnul. Možná ale budu litovat, že jsem do té Argentiny či Brazílie nezdrhnul. Že jsem zahodil šanci založit si existenci milionáře v některé z nejkrásnějších zemí Jižní Ameriky.“

„Milionáře… Tak vysoko šla nabídka tvého ochránce?“

„Tak vysoko,“ vážně přikývl Ivan.

„Mrožek hledá ředitele pro pobočku své firmy v Riu?“ zeptal se vševědoucně Jakub a Ivan se poněkud nepřesvědčivě ohradil: „Ale neblbni…“

*

V pondělí ráno Ivan poprvé pohlédl do tváře svého soudce.

A nezapůsobila na něho ta tvář špatně.

Byla to tvář úzká a asketická stejně jako hubená a kostnatá vzpřímená postava. Tvář s výrazným nosem, zkoumavýma pozornýma očima, odměřený výraz člověka, který si jen málokoho připustí k tělu. Tvář introverta, jenž sám sobě dovede být dobrým společníkem. Rovné hnědé vlasy už znatelně prošedivělé. Precizní intonace chladného, ale ne nepříjemného hlasu.

Ivan si uměl docela dobře představit, že setkat se s tímhle chlápkem třeba na dovolené, snadno by se sblížili.

Po Klímově pravé ruce seděla asi padesátiletá Kateřina Horáková, vrchní sestra v pražském rehabilitačním centru. Tmavá a jakoby stále podmračená. Rysy okolo panovačných úst naznačovaly neústupnost a Ivan tušil, že tuhle ženskou na svoji stranu – pokud by byla opačná než ta její – Klíma jen tak snadno nevmanipuluje. Opakem Horákové byl po Klímově levé ruce zhruba pětapadesátiletý Josef Smola, učitel na hudební škole. Sušinka s mírnými ústy a soucitnýma očima. Ivan si pomyslil, že u toho – na rozdíl od jakési neukojené bojovnice za práva žen – by to mohl mít docela dobrý. Jakub Berk, který za léta vysedávání v soudních síních měl porotce přečtené mnohem lépe než Ivan, si zas naopak pomyslil, že laskavě všeobjímající oči toho třasořitky mohou být výrazem zaníceného prosazování: kdo do tebe kamenem, ty do něho chlebem… a povinností lidstva vůbec a majora Zemánka zejména vůči Rubínovi a Pavlíkovi bylo nikoli je vraždit, nýbrž vzít je za ruku a odvést je například do kostela. U paní přísedící si byl Jakub poměrně jistý tím, že až si vytvoří názor, bude ho posedle hájit třeba i proti mínění předsedy senátu. Dále ji podezíral, že úsudek si vytvoří zbrkle rychle, protože ona přece o sobě ví, jak se v lidech vyzná na první pohled, a nebude se jí chtít z něho vycouvat, aby se sama před sebou neshodila. Nejspíš už ho má v kapse na základě toho, co o obžalovaném ví z televize.

Odhadování porotců a zvažování jejich postojů letělo Ivanovi i jeho obhájci hlavou, zatímco předseda senátu rutinně zvládal úvodní procesní část hlavního líčení.

Jakmile ji uzavřel, udělil slovo státnímu zástupci JUDr. Eduardu Šálkovi a ten přednesl enunciát své žaloby. Nebylo v něm nic, co by Ivan a doktor Berk neznali ze spisu.

Poté předseda senátu JUDr. Miloš Klíma vyzval obžalovaného, aby předstoupil, a udělil mu poučení o jeho právech: má právo nevypovídat… má právo hájit se způsobem, jaký pokládá za vhodný… a konečně ho vybídl, aby se nyní souvisle vyjádřil ke všemu, co je mu kladeno za vinu: zda čin spáchal, cítí-li se vinen…

Ivan se rozhovořil stručně a věcně a jeho řeč nepůsobila dojmem, že by byla naučená. Mluvil zvolna a klidně a hleděl přitom přímo do očí předsedy senátu, odkud chvílemi sklouzl k očím přísedících. V podstatě řekl totéž, o čem hovořil ve svém televizním interview. Když skončil, předseda doktor Klíma položil první otázku: „Vy jste ovšem, pane obžalovaný, toho věděl o pánech Rubínovi a Pavlíkovi hodně. Vaši muži je sledovali. Věděl jste, že se pohybují výhradně se svou ochrankou?“

„Ano, pane předsedo. Věděl jsem to. Z tohoto hlediska by nebylo snadné Rubína a Pavlíka zaskočit s pistolí v ruce. Ale my taky víme, že každému člověku obklopenému ochrankou jsou jeho bodygardi svým způsobem na obtíž a v určitých situacích se jich zbavuje. O Rubínovi máme například záznam, že bez bodygardů pokradmu v noci navštěvoval jeden dům v Korunní ulici. Šli jsme po tom, protože jsme předpokládali nějakou kriminální aktivitu. Svým způsobem to byla pravda, nikoli ovšem aktivita, jaká by zajímala moje oddělení: Rubín navštěvoval kuplířku, která movitým mužům prodávala svoje dcery: jedenácti a třináctiletou.“

Ve velké jednací síni Městského soudu, kde bylo obsazeno každé ze sto čtyřiceti sedadel a dobře sto lidí se tísnilo na chodbě, se ozvalo zhnusené zašumění.

„Ticho, prosím,“ řekl předseda senátu.

A Ivan už jen dodal: „Předali jsme to mravnostnímu. V Rubínově a Pavlíkově spise byste, pane předsedo, našel několik takových bodygardy nepokrytých míst.“

Byl připraven, že se předseda zeptá: A chodili Rubín a Pavlík někam společně bez bodygardů? – a on bude muset připustit, že o tom nic neví. Z toho by vyplynulo, že vrah vybavený pouze pistolí by musel zastřelit ty dva odděleně, což by pro něho představovalo značnou komplikaci. Druhou vraždu už by měl velice ztíženu, protože společník zavražděného by se čtyřiadvacet hodin denně obklopoval neprostupnou ochrankou. Vrah by musel čekat celé měsíce, než jeho bdělost ochabne… Tento fakt, věděl Ivan, by velice oslabil jeho postoj: proč bych těžce sháněl finančně mi nedostupnou snajprovku, když stejně dobře by mi v roli vraha posloužila pistole.

Ivan byl tedy rád, že tato podotázka předsedu senátu nenapadla a nepoložil mu ji pak už ani nikdo jiný. Mýlil se však: předsedu – na rozdíl od státního zástupce – tato otázka napadla. Nepoložil ji však a pro tuto chvíli za sebe s otázkami k obžalovanému skončil.

Pokynul přísedícím, aby se ptali.

„Pane obžalovaný, máte mezi svými přáteli někoho tak dobře situovaného, že by vám mohl dát anebo půjčit několik set tisíc korun, kdybyste je naléhavě potřeboval?“ zeptala se paní přísedící.

No a už je to tady, pomyslil si doktor Berk. Megera se nám začíná vybarvovat. Její prostoduchou otázku Ivan naštěstí hravě spláchne.

Ach, ty krávo, pomyslil si Sladký ve třetí řadě. Oči Mrožka vedle něho vyjadřovaly podobný pocit. Pepino s nimi nebyl. Jako svědek musel čekat na chodbě, kde posedával jak na řeřavých uhlících.

„Mám jediného kamaráda, který je dost dobře situovaný, ovšem několik set tisíc,“ pomalu vrtěl hlavou Ivan, „to je přece jenom příliš i na dobré přátele. Zvlášť když vědí, že bych několik set tisíc splácel dvacet let. Kromě toho, když jde o snajprovku, peníze nejsou zdaleka všechno,“ mluvil Ivan velmi klidně. „Snajprovka není zbraň, která by byla v civilizovaných zemích běžně ke koupi. Já samozřejmě mám kontakty na podsvětí, zejména na podsvětí ekonomické elity. Pro tyto lidi je snadné obstarat si jakoukoli zbraň. Jenomže mne pokládají za úhlavního nepřítele. Požádat někoho z nich o takovou službičku, pojme to jako podlý úskok s bůhvíjakým záměrem. A i kdyby se našel někdo, kdo by mi vyhověl – za jakou by to bylo cenu? Jeho požadavky protislužeb by byly nehorázné. Jedno zlo, Rubína a Pavlíka, bych zlikvidoval – a druhé podporoval? A až by se můj věřitel dozvěděl z televize, že snajprovkou byli odděláni vrahové mých kolegů, do smrti by mě měl v hrsti a nestoudně by mě vydíral.“

Bezchybnej, pochválil ho v duchu Jakub.

Paní přísedící povycenila veliké zuby v jakémsi pozoruhodném šklebu, který nikdo nedokázal dešifrovat. Předsedovi senátu však oznámila, že nemá žádnou další otázku.

Druhý přísedící, pan učitel hudby, otázku měl: „Pane obžalovaný, jste věřící? Jste katolík?“

Můj ty bože, vomejte mě… co já jsem komu udělal, takovejhle senát! sténal si Jakub Berk a v duchu Ivana napomenul: Ne abys mu, vole, objasnil, že jsi věřící, a tudíž se ti z církve svaté katolické zvedá žaludek.

„Jsem věřící v tom smyslu, že jsem si jistý, že všechny naše skutky se započítávají a budou nám zúčtovány,“ odpověděl Ivan tak, jak to cítil.

„Takže vy jakožto přesvědčený katolík…“ pravil pan přísedící, ač obžalovaný nic takového o sobě neřekl ani nenaznačil, „obával byste se božího trestu za takový zločin, jakým je odejmutí života bytostem Stvořitelovým?“

Jednací síň zašuměla pobavením a oči obhájcovy se ve vzácné shodě setkaly s očima státního zástupce: Tohle teda bude šaškárna! Spojovalo je i škodolibé potěšení při pohledu na předsedu senátu, který se očividně přestával cítit nejlíp, nepochybně ve skličující předtuše, že pan přísedící by mohl vyzvat přítomné, aby poklekli a pomodlili se za v Pánu zesnulé Václava Rubína a Igora Pavlíka, dej jim pámbu věčnou slávu.

„Ano, pane přísedící, obával bych se trestu,“ pravil Ivan odjakživa přesvědčený, že blázny nejlépe nedráždit.

„Navštěvujete pravidelně bohoslužby?“ byla další trefná otázka k samé podstatě soudního líčení, a to už se zdálo, že předseda senátu složí hlavu do dlaní a hlasitě zalká. Obhájce a žalobce se omezili na úsilí, aby jejich výraz neprozrazoval veselí, zatímco veřejnost mu dala průchod.

„Ticho prosím, nebo dám vyklidit jednací síň!“ zvolal ostře předseda senátu zdrcený zejména skutečností, že tomuhle hlupákovi, s nímž se v senátu setkal poprvé, se hravě podaří protáhnout hlavní líčení o dva dny, a co víc, pro tisk a televizi z něho udělat frašku.

Naproti tomu státnímu žalobci doktoru Eduardu Šálkovi, pravicově orientovanému ateistovi, se pouze potvrdilo, že přítomnost katolické partaje ve vládní koalici je trestem božím na předsedu vlády i na něho, Edu Šálka osobně.

Mezitím se vzchopil předseda senátu, a aniž vyčkal odpovědi obžalovaného, rázně oslovil Edu Šálka: „Nějaké otázky, pane státní zástupce?“

Když hovořil ve své úvodní souvislé výpovědi obžalovaný, státní zástupce si v hlavě poznamenal tři zásadní otázky, které mu položí. Nepoznamenal si je na papír, protože se spoléhal na svoji výbornou paměť. Teď v dřímotném očekávání další otázky pana přísedícího, co si obžalovaný myslí o postoji Vatikánu k územním sporům mezi Zimbabwe a Mosambikem – či něco tak podobně k věci… zaskočen předsedou na svoji hlavu vypálenou výzvou zjistil, že si kruci nevzpomene, jakými to otázkami mínil otřást pohodou obžalovaného. Vlastní selhání ho natolik vyvedlo z míry, že řekl:

„Ne, soudruhu předsedo.“

Předseda, obžalovaný a jeho obhájce nepohnuli brvou, paní přísedící vycenila zuby opět v tom nedešifrovatelném šklebu, který mohl znamenat cokoli od sexuální výzvy přes připravenost k útoku až po odevzdání. Pan přísedící tu zas naopak seděl duchem nepřítomen v jakémsi transu, jak kdyby pro něho líčení skončilo ověřením, že obžalovaný se ztotožňuje s církví svatou katolickou, čímž se stalo bezpodstatným, zda vraždil či nikoliv.

Veřejnost se však panu státnímu zástupci chichotala, takže předseda senátu podrážděně vykřikl: „Ticho! Bude tu ticho!“ a zopakoval pohrůžku, že dá vyklidit jednací síň.

Ticho se rozhostilo okamžitě a předseda senátu se obrátil na doktora Berka: „Nějaké otázky, pane obhájce?“

„Děkuji, pane předsedo,“ řekl doktor Berk a obrátil se k Ivanovi: „Pane obžalovaný, víte o nějaké konkrétní osobě, která by mohla mít zájem, aby na vás padlo podezření, že jste se dopustil činu, z něhož jste obžalován?“

Ivan chviličku uvažoval, než odpověděl: „Vzhledem k tomu, že jsem v posledních letech šel po řadě lidí, kteří disponují obrovskými finančními prostředky a tomu přiměřená je i jejich moc cokoli zrežírovat… a protože jsem jim velice znepříjemňoval život… jejich city ke mně si jistě každý dovede představit. Mohl bych tu spatra vyjmenovat tucet lidí, kteří by mě rádi viděli za mřížemi. Jsem přesvědčený, že někdo z nich zavraždění Rubína a Pavlíka zinscenoval tak, aby podezření padlo na mne. Protože však pro to nemám žádný důkaz, nemohu tyto osoby jmenovat.“

„Čeho by tato osoba nebo osoby vaším odsouzením dosáhly?“ zeptal se doktor Berk.

„Zdaleka ne jenom pomsty vůči mé osobě. V očích veřejnosti by byla zdiskreditována policie – a to je vždycky v popředí zájmů zločinců. V tom případě by si spousta lidí řeklo: když policajti nejsou schopni poradit si s někým v mezích zákona, neváhají vraždit… Kromě toho, kdybych byl odsouzen, odrazí se to i v profesionálním chování a postupech bezpočtu policistů. Začnou být velice opatrní ve stíhání zločinců typu Rubína a Pavlíka, protože se budou obávat, že tihle všemocní mafiáni mohou zinscenovat cokoli proti kterémukoli nepohodlnému policajtovi. Paralyzovat iniciativu policie, zejména kriminální policie, to je přece snem všech zločinců.“

Doktor Berk dal gestem najevo, že tím jeho otázky končí, a předseda senátu obžalovaného vyzval, aby se vrátil na své místo.

Poté s pohledem na hodiny vyhlásil polední přestávku a po ní následoval výslech svědků.

Jako první byli předvoláni soudní znalci z oboru psychiatrie a psycholog. Před soudem v podstatě shrnuli to, o čem obsáhle pojednávaly jejich znalecké posudky:

Vyšetření obžalovaného majora Zemánka prokázalo, že je osobnost vyrovnaná, nekonfliktní, neagresivní… vysoká inteligence, vysoká inteligence sociální, vysoký smysl pro spravedlnost… sociálně naprosto orientovaný… v jeho osobnosti nezjištěn žádný patologický jev… veškeré situace řeší racionálně… z žádného testu nevyplynulo, že vyšetřovaný by měl sklon k agresivnímu či zkratkovitému jednání…

Vyjádření znalců byla tak vyčerpávající, že nebylo nač se víc tázat. Pouze žalobce požádal o dvě malá upřesnění.

Potom byl předvolán inženýr Josef Čmelák. Po úvodních formalitách ho předseda senátu vyzval, aby stručně vylíčil průběh večera, který strávil s obžalovaným těsně předtím, než došlo k zavraždění Václava Rubína a Igora Pavlíka.

Pepino řekl, že s Ivanem Zemánkem a jeho rodinou se přátelí už deset let, tedy od doby, co se s rodiči a Ivan s manželkou přistěhovali do sousedních domů na Jižním Městě. V ten večer, o němž má vypovídat, si s Ivanem vyšli sami proto, že Ivanova manželka byla s dětmi na chalupě, „…a já jsem se právě rozešel s dívkou, takže jsem byl bez partnerky. Oba jsme měli volný večer, proto jsme nesledovali čas.“

„Z čeho usuzujete, pane svědku, že čas nesledoval ani obžalovaný?“ zeptal se předseda senátu.

Z toho, vy šaškové, že jsem ho sledoval za něj, pomyslil si urážlivě Pepino a se svým upřímným odzbrojujícím pohledem přímo do očí předsedy senátu odpověděl: „Jsem si víceméně jistý, pane předsedo.“ Dobře věděl, že absolutní tvrzení nevyznívají věrohodně: „Víte, pane předsedo, když byl major Zemánek zatčen, hodně jsem o tom večeru přemýšlel. Že přece není možné, aby člověk, který se připravuje na takovou akci… aby těsně před ní s chutí snědl večeři o několika chodech, klidně klábosil a vůbec se nestaral o čas. Taky mě napadlo, že hodinky mohl sledovat pokradmu. Ale vzpomněl jsem si, že měl na sobě šedivý vlněný svetr s pevným úpletem okolo zápěstí. A hodinky měl pod rukávem nebo je možná vůbec neměl, ale to pochybuju, co já vím, hodinky nosil vždycky. Kdyby se na ně ten večer díval, nebo dokonce častěji díval, musel bych si toho přece všimnout.“

A mohl by si toho všimnout i někdo jiný. Proto jsem čas – velice nenápadně – hlídal já a Ivanovy hodinky zůstávaly záměrně zakryty.

„Když jste takto, pane svědku, uvažoval, znamená to, že ani vy jste nevylučoval, že váš kamarád se mohl dopustit činu, ze kterého je obžalován?“ zeptal se předseda senátu.

„Uvažoval,“ přiznal Pepino zase s tím bezelstným výrazem správného chlapíka, v němž bude po celý život kousíček maminčina hodného chlapečka, který ví, že podvádět a lhát je veliká hanba, a proto by se nikdy něčeho tak ošklivého nedopustil.

Státní zástupce při pohledu na dobrotivý výraz, jímž při předsedově výslechu svědka objímal pan přísedící, očekával, že pana svědka vyzve, aby se stal volebním lídrem jeho rodné KDU-ČSL. Takový pěkný hoch s poctivou tváří by se pěkně vyjímal na plakátech i na tribunách. Pokud šlo o samotného pana státního zástupce, pana Edu Šálka, za věrohodnost svědecké výpovědi pana inženýra Čmeláka by nedal ani zlámanou grešli. A už se těšil, jak si ho při výslechu podá, protože tyhle napohled skromné, ale ve skutečnosti suverénní, vzhledné hochy bezchybného vystupování bytostně nesnášel.

Příliš mu připomínali chlápka, který mu přebral první manželku.

„Uvažoval,“ pokračoval Pepino, „přestože vím, že povaze obžalovaného je násilí úplně cizí. Má například stejně jako já,“ pousmál se, „úplně nevychovaného psa, protože prostě nedokážeme na někoho vztáhnout ruku. Ale současně jsem i věděl, jak ho vzalo zavraždění dvou kolegů a utrpení holčičky, které se Zemánkovi ujali potom, co byli zavražděni její rodiče a tuším dvouletý bratr. Aničku jsem vídal od prvního dne, co si ji Zemánkovi přivedli. Byla tak zubožená… Prostě po Ivanově zatčení se mi honilo hlavou, bůhví co mohlo při pohledu na ni Ivana napadnout… Proto jsem si bezpočtukrát skládal celý ten náš společný večer.“

„A dospěl jste k jakému závěru?“ zeptal se předseda doktor Klíma.

„Dospěl jsem k závěru, že nepočínat si po celý večer Ivan tak, jak si počínal, spíš bych se přikláněl k tomu, že – vědom si beztrestnosti Rubína a Pavlíka – to udělal. Ale jeho nálada toho večera a časová souslednost dění mě přesvědčují, že to spíš neudělal,“ opět si dal Pepino záležet, aby jeho závěr nevyzněl rezolutně.

Jakub Berk mu v duchu zatleskal.

Na to, abych tě bral úplně bez pochybností, pomyslil si předseda senátu, na to až moc dobře poznám, že jsi chytrej jak opice. Pomyslil si to však bez podrážděných emocí pana státního zástupce.

„Kdo z vás dvou po té večeři, pane svědku, řekl, že se už zvednete k odchodu?“ zeptal se předseda senátu.

Pepino se zatvářil, jako že nad otázkou vážně uvažuje, než odpověděl: „Tak toto, pane předsedo, už opravdu nevím.“

To, co opravdu nevěděl, bylo, zda na totéž byl tázán Ivan a jak odpověděl.

„Vzpomínáte si však přesně, v kolik hodin jste odcházeli,“ spíš konstatoval, než se zeptal předseda.

Nehraj to na mě tak blbě, napomenul ho v duchu rozmrzele Pepino, který nesnášel slabé soupeře. Co a jak jsem uvedl o čase, to sis ve spise nabifloval hodně pečlivě!

„Ne, pane předsedo, to si vůbec nevzpomínám,“ odpověděl zdvořile. „Nevěděl jsem to, ani když mě tehdy poprvé přišel vyslechnout major Honzl. Já se prostě v průběhu toho večera ani při odchodu na hodinky nedíval. Čas odchodu z Elvis klubu jsme dali s panem majorem Honzlem dohromady tak, že jsme probírali, co jsem dělal po návratu domů, než jsem si pustil koncert s Pavarottim, který začínal… myslím v jednu hodinu po půlnoci. V protokolu o mém výslechu je to jistě uvedeno přesně.“

Předseda doktor Klíma pak s Pepinem krok za krokem probral celý ten večer v Elvisu a cestu odtud tak podrobně, že když skončil svůj výslech a obrátil se na přísedící, vrchní sestra neměla žádnou otázku a učitel hudby měl pouze jedinou:

„Pane svědku, zastáváte názor, že člověk má právo trestat, anebo věříte, že soudit naše skutky má právo pouze bůh?“

Jednací síní se vznesl šum utnutý dřív, než předseda stačil udělit napomenutí… utnutý spontánně proto, aby posluchačům neušla svědkova odpověď.

„Pokud bychom k právu občana trestat postavili jako jedinou alternativu, že toto právo má pouze bůh, a pokud bychom se na této jediné alternativě shodli, pak to tu můžeme rozpustit,“ udělil soudu poučení pan svědek.

V soudní síni se ozvalo souhlasné zašumění a předseda senátu si pomyslil, že v téhle kauze jeho role soudce nebude ani tak spočívat v hodnocení důkazů, jako především v zachraňování úctyhodnosti soudu. V intencích této režie Pepinovi přísně vysvětlil:

„Pan přísedící měl na mysli alternativy mimosoudního pojetí spravedlnosti.“

„Ano?“ podivil se Pepino, předseda řekl mrazivě „Ano,“ a tím mohla být drobná kolize zahlazena – nebýt toho, že pan přísedící učitel hudby si předsedu nevraživě změřil a podrážděně se zeptal:

„Jak to?“

Jeho oči byly sice dál všeobjímajícně laskavé, ale na to zvyklý nebyl – aby jeho žáci v hudební škole nějak komentovali či poopravovali to, co on řekne, či z čeho je zkouší. A něco takového nemínil trpět ani u soudu.

Ve chvíli, kdy státní zástupce přemýšlel, jestli se pan přísedící svědka zeptá, zda věří na neposkvrněné početí, obrátil se na něho předseda senátu:

„Pane státní zástupce, svědek je váš.“

Tentokrát se Eda nedal zaskočit.

„Pane svědku, kdo ten večer v Elvisu platil? Vy anebo obžalovaný?“

„V restauraci vždycky platím já, když si s manželi Zemánkovými vyjdeme. Já totiž k nim dost často zajdu a jsem vždycky pohoštěn. A tak když si někam vyrazíme, snažím se jim to zas oplatit,“ vysvětlil podle pravdy Pepino.

„Váš vztah k paní Zemánkové je blízký?“ zeptal se Eda.

Na to mohl vsadit pravou ruku, že blízký je. Znal tyhle floutky. Jenomže on – na rozdíl od Zemánka – s Fandou vyrazil dveře.

Na to, že jimi současně odešla i jeho žena, raději nevzpomínal.

„Já nerozumím otázce,“ oznámil pokojně soudu Pepino. „Nevím, co pan státní žalobce myslí pod pojmem blízký.“

„Upřesněte otázku,“ vybídl doktor Klíma žalobce.

„Svědek dobře ví, co míním,“ řekl podrážděně státní zástupce a předseda se na něho překvapeně podíval. Co mu je?! Ono nestačí, že mám na krku pomatenýho Smolíčka či jak se ten kostelník jmenuje… a ještě mi tu začne trojčit státní zástupce.

„Nevím,“ řekl Pepino.

„Pane svědku, vzhledem k tomu, že jste absolvent vysoké školy, smím snad u vás doufat v alespoň minimální inteligenci a –“ začal zvýšeným hlasem státní zástupce a teď už toho měl předseda senátu tak právě dost a Eda Šálek to slíznul i za pana přísedícího:

„Pane státní zástupce, vyzval jsem vás, abyste upřesnil svoji otázku. Mám vás pokutovat?!“

„Promiňte, pane předsedo, ale domníval bych se –“

„Soud nezajímá, co byste se domníval, ale soud a svědka zajímá, co si představujete pod pojmem blízký vztah,“ řekl břitce předseda senátu.

Eda věděl docela přesně, co si představuje: rafinovanou otázkou vmanévrovat svědka do rozpačitého vysvětlování, jak čistý je jeho vztah k manželce obžalovaného, a vzápětí využít jeho znejistění k tomu, aby pod palbou otázek na časový harmonogram večera odpovídal co nejzmateněji. Jenomže těžko mohl položit otázku: Máte poměr s manželkou obžalovaného… Klíma by ho utřel, že toto nemá nic společného s podstatou věci, jež je předmětem soudního líčení.

„Pane státní zástupce, má si snad soud vysvětlit vaše odmlčení tak, že ve skutečnosti nevíte, na co se chcete svědka zeptat?“ otázal se sžíravě předseda senátu.

Eda zbrunátněl vzteky a svědka vyzval: „Vysvětlete nám, jaký byl a je váš vztah k manželce obžalovaného.“

„Pane svědku, musím vás upozornit, že na tuto otázku nemusíte odpovídat,“ uštědřil další políček státnímu zástupci předseda senátu.

„Mohu na ni, pane předsedo, odpovědět docela snadno,“ řekl Pepino. „Ilonu Zemánkovou mám moc rád, asi jako bych měl rád svoji sestru. Manžele Zemánkovy například vždycky seznámím s každou dívkou, se kterou chodím, a Ilona mi radí: tu si vezmi… tahle není nic pro život a do nepohody… Přesnější výraz asi nenajdu: připadá mi, jako by byla moje sestra.“

„Žárlí na tento váš vztah obžalovaný?“ chytil druhý dech státní zástupce.

„Ani na tuto otázku nemusíte, pane svědku, odpovídat,“ opět upozornil Pepina předseda senátu a nemilostivým pohledem sjel Edu Šálka. „Pane státní zástupce, je vám jasné, že toto líčení neprojednává manželskou vraždu ze žárlivosti, ale něco dost jiného?!“

V Edovi to zasyčelo, a než si rozmyslel odpověď, promluvil vstřícně Pepino: „Pane předsedo, já jsem ochotný panu státnímu zástupci odpovědět.“

„Odpovězte… jenom odpovězte… Času máme všichni dost…“ nasadil svůj nejnesnesitelnější sarkasmus doktor Klíma a jednací síň sama pacifikovala každého, kdo se jen náznakem zachichotal, v oprávněné obavě, že předseda je tak najedovaný, že při první příležitosti nás vykáže.

„Obžalovaného nikdy ani nenapadlo na mě žárlit, pane státní zástupce, protože –“ začal Pepino a předseda senátu ho vlídně poučil:

„S odpověďmi se, pane svědku, obracejte výhradně k soudu.“

„Ano, promiňte, pane předsedo… Obžalovaný na mě a na nikoho druhého nikdy nepotřeboval žárlit, protože jeho žena je mu absolutně oddaná, což je ovšem vzájemné. Jejich manželství je záviděníhodně dobré a toho nejlepším důkazem je jejich výborná dcerka i to, jak rychle se v prostředí jejich rodiny zotavila adoptovaná holčička.“

Jsi výborný, tak jen vydrž dál, povzbuzoval Pepina v duchu Jakub Berk.

„Máte ještě nějakou, s předmětem líčení naprosto nesouvisející otázku, pane státní zástupce?“ zeptal se předseda senátu.

Eda Šálek věděl, že jestli dá průchod svým pocitům, vstane, prohlásí, že právě pochopil, že i bezúhonný člověk může být určitými okolnostmi vyprovokován k počestné vraždě, poté pana předsedu vyrazí zavřeným oknem na dvůr o tři poschodí níže, spis Ivan Zemánek poletí za ním, on pak poklepe obžalovanému na rameno… a opustí jednací síň středem – nejspíš za bouřlivých ovací publika.

Sebral se však natolik, aby zdvořile odpověděl: „Ano, pane předsedo, mám ještě nějaké otázky, a dovoluji si podotknout, že ty předchozí pouze zdánlivě –“

„Pokračujte ve výslechu svědka,“ vybídl ho příkře předseda senátu.

„Pane svědku… vy máte doma přesný časový harmonogram. Víte docela přesně, jak dlouho vám trvá přezutí, převlečení do domácích šatů, umytí rukou, uvaření a vypití šálku kávy…“ hovořil k Pepinovi státní zástupce.

Ach ty vole, pomyslil si Pepino a mlčel.

„Odpovězte, pane svědku,“ pobídl ho státní zástupce.

„Na co?“ zeptal se Pepino, v jednací síni někdo vyprskl a předseda senátu suše oznámil: „Při příštím vyrušení dám jednací síň vyklidit.“

„Na co?! Jestli je tomu tak,“ řekl mrazivě státní zástupce Pepinovi.

„Není. Já kávu nepiju,“ oznámil Pepino.

Na hloupou otázku hloupá odpověď, pomyslil si předseda, který samozřejmě věděl, kam Eda míří, ale formulaci pokládal za přiblblou. A svědka ostře napomenul: „Pane svědku, ještě jedno zavtipkování a uložím vám pokutu za pohrdání soudem.“

„Pane předsedo, já jsem z otázek pana státního zástupce zmatený,“ oznámil Pepino. „Většinou mi není dost jasné, co se mě ptá.“

Jestli ty jsi zmatený, tak já jsem královna ze Sáby, pomyslil si předseda, zatímco státní zástupce uvažoval, jestli by byl opravdu takový problém panu inženýru Čmelákovi přišít spoluvinu.

„Svědkům pokládejte jasné a jednoznačné otázky,“ vybídl ho předseda.

„Jistě, pane předsedo… Pane svědku… vy víte přesně, jak dlouho vám trvá přezutí nebo umytí rukou?“

„Ne, to nevím.“

Bože, to je doba, než se vymáčkneš, zoufal si Pepino. Seš tu snad placenej od hodiny?! I on pochopitelně věděl, kam se žalobce pachtí.

„Jak jste si tedy mohl spočítat podle toho, co jste po návratu domů dělal, než začal televizní koncert, v kolik hodin jste se vrátil?“

Čas potřebný k jízdě z Elvis klubu přes Masarykovo nádraží domů na Jižní Město žalobce zpochybňovat nemohl, protože v předběžném šetření kapitán Oliva s Pepinem ve stejnou noční dobu tuto trasu projel tak, že Pepino byl za volantem svého vozu.

„Kdybych měl zrekonstruovat nějaký delší časový úsek, třeba jestli jsem byl doma dvě nebo tři hodiny – to bych dohromady určitě nedal. Jenomže tady šlo o celkem krátkou chvíli. Přišel jsem domů, rychle jsem se osprchoval, převlékl se do pyžama – a za chvíli začínal ten koncert,“ vysvětlil Pepino. „Podle toho nemůžu usuzovat jinak, než že jsem dorazil domů mezi půl a tři čtvrti na jednu.“

„Na hodinky jste se nepodíval, pokud vím. Škoda, mohli jsme ten čas znát přesně,“ konstatoval státní zástupce.

„Bohužel nepodíval,“ souhlasil Pepino. Protože, pitomce, Ivan do mě nahustil, že nesmím být přesný, ale ponechávat si skulinu k vycouvání, kdyby se vynořil věrohodný svědek, který by moje časové údaje zvrátil.

„A jak jste tedy, pane svědku, věděl, že musíte pospíchat, abyste ten koncert mohl v klidu sledovat?“ vystřelil žalobce.

Ivan a Jakub Berk neznatelně ztuhli a Pepino v duchu Edu oslovil: Na můj vkus seš, vole, trochu prostoduchej… Sympatie pana státního zástupce a pana svědka byla symetricky vzájemná.

„Já jsem vůbec nepospíchal proto, abych stihl Pavarottiho koncert. Já jsem už jen koukal být v posteli,“ vysvětloval pokojně Pepino. „V posteli, i když jsem hodně ospalý, ještě většinou otevřu noviny. A v těch jsem si všiml, že je ten noční koncert. Pak teprve jsem se podíval na hodiny a zjistil jsem, že začátek bude za chvíli… asi za pět minut.“

„A také je možné, že nad těmi novinami jste si hodinku zdříml, než jste se zase probral, pokračoval ve čtení a povšiml si, že půjde Pavarottiho koncert,“ nevzdával se Eda.

„Nezdříml,“ odpověděl Pepino a dál to nerozváděl.

Jakub Berk si pomyslil, že tak výborného svědka už dlouho neměl.

„Nemám další otázky,“ přece jen to Eda otráveně vzdal.

A protože neměl žádné otázky ani obhájce, ani obžalovaný, Pepinův výslech skončil.

Jako další se do soudní síně vnesla osmašedesátiletá šatnářka z Elvis klubu. Opravdu vnesla. Lodičky na jehlách, vlněné šaty fialkové barvy s plizovanou sukní, boa z modré lišky přes ramena. Byla plnoštíhlá a pěstovaná, nejmódnější sestřih tiziánových vlasů… snad jen o kapku víc drahého parfému a několik prstenů a náramků navíc prozrazovalo, že příslušnice noblesní rodiny před námi určitě nestojí.

Ema Řehořová měla za sebou nevšední život. Od mládí ji vydržovali více než dobře situovaní pánové, z nichž nejeden by si ji byl rád vzal, jenomže ona vždycky lpěla na své nezávislosti. A byla stále zaměstnaná ne pro jakýsi socialistický paragraf proti příživnictví, ale proto, že práce – samozřejmě práce svého druhu – ji těšila. Většinou za barovým pultem nejdražších nočních podniků. Po pětapadesátce, kdy – jak o sobě tvrdila – nebyla už tak docela mladá, přesedlala na funkci šatnářky. Zaopatřena sice byla tak, že už si mohla dát pohov, ale s leskem nočních podniků se nedokázala rozloučit.

Před soudem vypověděla, že na večer, kdy Elvis navštívil pan inženýr Čmelák se svým kamarádem, se pamatuje. Pan inženýr vodil do Elvisu svoje přátele často a vůbec nejčastěji tam chodil se svými dívkami. S majorem Zemánkem, pokud ona ví, tam sami byli poprvé, předtím vždy s dámami. Major Zemánek vždy s toutéž dámou, s manželkou, to poznala podle prstýnků… Ne, Zemánkovi nebyli pravidelnými hosty, odhaduje, že je za rok existence Elvisu viděla asi tak pětkrát… Ano, pokud si správně vzpomíná, vždycky společně s panem inženýrem Čmelákem.

„Pan inženýr Čmelák se svým přítelem tu středu večer odcházeli po dvanácté hodině,“ odpověděla předsedovi.

„Jak si to pamatujete tak přesně, paní svědkyně?“ zeptal se přívětivě předseda.

„Pane předsedo, ovšemže dneska už bych si to nepamatovala,“ švitořila exbardáma a zavlnila boky a poprsím v zákmitu někdejší slávy, kdy se jí pro strhující sexepíl říkávalo Emča-Tornádo. „Ale tehdy, když se k nám pan major přišel vyptávat, měla jsem to ještě v živé paměti. Postřeh já mám. A tak když se pan major vyptával, kdy pánové přišli a odcházeli, hned jsem si vzpomněla: přišli okolo osmé, protože když jsem jim brala bundy, zahlédla jsem přicházet Helču, to je naše ficka, a ta chodí na osmou.“ Vítězoslavně se rozhlédla a pan předseda senátu věděl, čím je postarší dámě povinován, zejména když jde o to, aby se dál rozpomínala ještě horlivěji.

„Máte skutečně obdivuhodnou paměť, paní svědkyně,“ obdařil ji vlídným úsměvem.

„Ještě řekněte na váš věk,“– vy šibale, málem dodala, ale včas se zarazila paní svědkyně, laškovným pohledem však pana předsedu senátu obdařila.

„Paní svědkyně,“ oslovil ji předseda opět co nejlaskavěji, „vy jste se rozpomněla i na čas, kdy pánové odcházeli. Proč jste si jista i časem jejich odchodu?“

„To máte tak, vážený pane předsedo. Já si každou noc s železnou pravidelností o půlnoci chodím pro něco k zakousnutí do kuchyně. Šatnu ovšem nemůžu nadlouho opustit, a tak si talíř beru s sebou. Když se nás pan major vyptával, kdy pánové odešli, hned jsem si vzpomněla, že ten večer jsem měla několik plátečků studené telecí rolády s nádivkou. A že jsem tam ten talíř ještě měla, když pan inženýr Čmelák s panem majorem Zemánkem odcházeli. A víte, vážení pánové a vážená madam,“ zářivým, kdysi proslulým úsměvem jak reflektorem zleva doprava přejela od státního zástupce přes senát k obhájci, „víte, proč se mi to hned vybavilo?!“ Jako správná diva učinila dramatickou pauzu, v níž předsedu senátu samozřejmě ani nenapadlo, aby ji poučoval, jak oslovovat přítomné, a pak řekla: „Pan major Zemánek si všiml, že mám na talíři ještě několik soust, a povídá: Nechte si chutnat a vůbec se nevyrušujte. Já si tadyhle ty bundy vezmu… A už si je bral a dával mi štědré spropitné.“ Opět se vítězoslavně rozhlédla a předseda senátu zase tak převlídně řekl:

„Děkuji vám, paní svědkyně, za vaši cennou výpověď.“

Ivan si připadal jak v Jiříkově vidění, protože nic takového se samozřejmě neodehrálo. A stejně jako Jakub se obával, jak to dopadne, až si ji podá Eda. Ten se dostal ke slovu vzápětí, protože přísedící neměli otázky. Nepochybně i pan učitel hudby tušil, že vztah paní svědkyně ke kléru by mohl být přinejmenším frivolní.

„Paní svědkyně, s tou železnou pravidelností vašich půlnočních večeří to nebude tak doslovné,“ oslovil zostra Emičku-Tornádo státní zástupce, který nepochyboval, že jde o další pomatenou členku Zemánkova fanklubu. „Záleží jistě na tom, jaký máte tu kterou noc provoz. Nechcete přece tvrdit, že máte u šatny tucet hostů a vy si odběhnete pro večeři, protože právě odbíjí půlnoc?! Není to spíš tak, že do kuchyně si odskočíte podle toho, jak právě máte klid anebo rušno?!“

„Ale jistě, pane prokurátore,“ vykouzlila svědkyně další oslnivý úsměv. „Přesně jak říkáte. Ta železná pravidelnost má ovšemže výjimky. Třeba předevčírem – o půlnoci se nám nahrnul autobus z Bratislavy. Věřil byste, že do kuchyně jsem se dostala někdy o půl jedné? To mi kuchař nachystal specialitku – nadívané holoubě. Musel mi je přihřát v mikrovlnce.“

„A právě tak, paní svědkyně,“ vykouzlil oslnivý úsměv teď i pan státní zástupce, „právě tak se může stát, že je klid… a vy si dojdete pro večeři v půl dvanácté.“

Tohleto ti, ty nádivo, určitě zbaštím, promluvil v Emičce hlas dcery břišní tanečnice a majitele lochnesky. K soudu se však dostavila za dámu, a dámou tedy zůstala.

„Oh, to ne, mon ami! Já se nemohu v kuchyni zdržovat. A kdybych přišla před dvanáctou, kuchař by moji půlnoční večeři dosud neměl nachystanou!“ Křupane podrazácká! Potápět Zemánka za to, že odkrágloval ty dvě stvůry! Na takový hrdinství by ses ty nezmotal!

Je fantastická, říkali si v duchu Ivan a Jakub, ale zatím si netroufali věřit, že vydrží s dechem.

„Paní svědkyně, je vám obžalovaný major Zemánek sympatický, například z televizních vystoupení?“ zeptal se státní zástupce a doufal, že při další odpovědi ho svědkyně neosloví mazlíku.

„Ovšemže, zajisté. Jak by mi nebyl sympatický člověk… Jak by mi nebyla sympatická rodina, která se ujala ubohé holčičky, když jí ti hrdlořezové vyvraždili rodinu,“ provolala upřímně pobouřená svědkyně a Ivan s Jakubem trnuli, na jak tenkém ledě se ocitá. Věděli, kam ji Eda kormidluje.

„Vy byste neměla za zlé člověku, který by se rozhodl, že takové dva hrdlořezy usmrtí, aby dál nepáchali zlo, že ano?“ úlisně spíš konstatoval, než se tázal Eda.

Emička však, jak ráda říkávala, nebyla včerejší. Na pana státního zástupce zamrkala a pak důvěrně sníženým hlasem pravila: „Něco vám svěřím, mon ami: já jsem pro trest smrti. Protože nechci, aby se vrahové vraceli z kriminálů zpátky do ulic… Ale aby tu byl Divokej západ… abysme vrahy museli vraždit sami – to přece ne! To by tu byl za chvíli pěknej…“ v poslední chvíli polkla výstižné slůvko bordel a jako dáma řekla: „– pěkný zmatek.“ Pro sebe si v duchu dodala: a protože pěknej bordel tu už je, bůh žehnej Zemánkovi za každou mrtvolu.

Pěkně vychcaná, nebral si sám před sebou servítky ani pan státní zástupce a vystřelil svůj největší trumf: „Paní svědkyně, vy nám tady tvrdíte, že když vás major Honzl vyslýchal, hned se vám vybavila ta večeře, ke které vám major Zemánek popřál dobrou chuť. Jak je tedy možné, že jste o tom majoru Honzlovi nic nepověděla? Mluvila jste pouze o tom, že pánové odcházeli po půlnoci. Právě tak když vás později znova vyslýchal vyšetřovatel kapitán Oliva.“

Ivan a Jakub věděli, že je zle. Z toho nevybruslí.

„Major Honzl a kapitán Oliva rozhodně nejsou tak šarmantní muži, aby se s nimi žena měla chuť dát nějak důvěrněji do řeči,“ vysvětlila ochotně paní svědkyně, která měla za sebou školu života, o níž se panu státnímu zástupci ani nezdálo. „Byli nepříjemní, nafoukaní a uspěchaní,“ lhala, jako když tiskne, dobře si vědoma, že nikdo jí nemůže prokázat, že ona to tak necítila.

„Ta mrcha!“ zašeptal v šesté řadě major Honzl pobaveně kapitánu Olivovi. Obveselovalo je, jak svědkyně brnká Edovi na nervy. O věrohodnosti její výpovědi neměli nejmenší iluze.

„Protože tedy kriminalista a vyšetřovatel nebyli šarmantní, nevypověděla jste jim pravdu?“

„Vypověděla jsem pravdu. Řekla jsem jim, že pánové odcházeli po dvanácté. Ale neměla jsem chuť to rozvádět.“

„A protože my tady šarmantní jsme, tak jste nám to rozvedla?“ otázal se sarkasticky státní zástupce.

„Pan předseda je džentlmen,“ řekla Emička tak, že panu státnímu zástupci bylo jasné, že jeho svědkyně neshledává ani šarmantním, ani džentlmenem.

Emička to dotvrdila tím, že se na pana předsedu senátu znovu usmála svým nejočarujícnějším úsměvem.

Následující otázka pana státního zástupce nasvědčovala, že mele z posledního: „Paní svědkyně, vzpomeňte si dobře! Navštívil vás v posledních měsících někdo, kdo s vámi hovořil o případu obžalovaného majora Zemánka? Nabídl vám například někdo nějakou odměnu za to, když budete vypovídat tak, jak on vám poradí?! Připomínám vám, paní svědkyně: kdybyste vypovídala nepravdu, byla byste stíhána.“

„Jako jestli mi někdo slíbil odměnu za to, že tady budu lhát?!“ pořádně se naštvala svědkyně. „Odměnu!“ provolala pateticky a zasmála se. „Milej zlatej, mně v šestačtyřicátým nebožtík Štrobl odkázal činžák na Vinohradech. Dostala jsem ho teprve ve dvaadevadesátým. A za kolik byste myslel, že jsem ho prodala americké firmě?!… Za osmnáct milionů, cher ami… Nikdo by se neopovážil za mnou přijít a poučovat mě, co mám vykládat u soudu. Jsem řádná občanka a vím, že u soudu nesmím vypovídat nic než pravdu.“ A pokud bys mi nějakou tu nepravdu dokázal, stejně utřeš nos, protože v mým věku už mám právo bejt trochu pomatená.

Zatímco předseda senátu si říkal, že při dalším jejím extempore se už nemůže vyhnout poučení, jak musí svědkyně oslovovat státního zástupce a že s ním nemůže vést dialog, ale obracet se k senátu – prozatím se tomu vyhýbal přesvědčen, že od ní se toho soud dozví nejvíc, bude-li hovořit volně – Eda Šálek otráveně oznámil, že nemá žádné další otázky, a slovo si vzal Jakub Berk, zvědavý, zda ho svědkyně bude oslovovat brouku nebo ty můj pardále.

„Paní svědkyně, když jste byla vyslýchána majorem Honzlem o odchodu inženýra Čmeláka a obžalovaného z Elvis klubu… věděla jste, oč jde? Věděla jste, že je tu souvislost se zavražděním Rubína a Pavlíka? Naznačil vám to major Honzl?“

Emička chvíli poctivě přemýšlela a pak řekla: „Ne. Vůbec jsme nemohli vědět, o co jde. Major se zmiňoval… počkejte… co on nám to vykládal… že panu inženýrovi Čmelákovi… nebo jeho kamarádovi? To už si vážně nepamatuju. Že mu někdo tu noc ukradl auto… Ano, už vím. A že s tím autem se stala nějaká nehoda a policie potřebuje vědět, jak dlouho se u nás pánové zdrželi, aby se jako mohlo rovnou vyloučit, že za volantem byli oni,“ neměla v tomto bodě důvod lhát.

„A řekl vám major Honzl, v kolik hodin se ta nehoda měla udát?“

„Ne… o tom nemluvil.“

„Takže vy a vaši kolegové jste nevěděli, jakým časovým údajem byste mohli inženýru Čmelákovi nebo majoru Zemánkovi prospět?“

„Jak bysme to mohli vědět?!“ podivila se Emička a v duchu pana obhájce poučila: Naštěstí nám to pálí. Naštěstí nás napadlo, že čím dýl u nás seděli, tím míň mohli bejt za volantem. Tak jsme jim aspoň hodinkou přilepšili. „O co doopravdy jde, to nám řekl až později při dalším výslechu kapitán Oliva. Oproti první výpovědi jsem neměla co měnit.“

„Kdy jste tedy, paní svědkyně, přišla na to, že muž, který byl onen večer s inženýrem Čmelákem, je major Zemánek?“ dál se tázal doktor Berk teď už bez napětí, protože věděl, že se svědkyní jsou za vodou.

Svědkyně zas chvíli přemýšlela, než opět kupodivu pravdivě odpověděla: „Až když ho zavřeli. To ho ukazovala televize, já ho poznala a rozbřesklo se mi, proč se u nás major Honzl vyptával. A když pak přišel ještě kapitán Oliva, bylo všechno už úplně jasný.“

„Děkuji, nemám žádné další otázky,“ řekl obhájce a předseda senátu rovněž s poděkováním svědkyni sdělil, že může odejít.

Vysekla mu pukrle, zatímco panu obhájci, panu žalobci a obžalovanému pokynula ručkou v rukavičce. Když dozněl klapot jejích střevíčků, byl jako svědek předvolán účtující číšník a po něm servírka. Jejich vystoupení před soudem bylo ve srovnání se šou Emy Řehořové k smrti nudné.

Oba potvrdili, že když byli vyslýcháni majorem Honzlem, vzpomněli si, že inženýr Čmelák se svým kamarádem odcházeli nějak po půlnoci, ale teď už nevědí, jak si na to vzpomněli. Dnes už je pro ně ten večer natolik vzdálený, že se na něj vůbec nepamatují.

Pravda byla taková, že při poradě na téma co nakecat soudu, Emička těm dvěma řekla: „Moc se neexponujte, ať se nějak nezamotáte. Trvejte na tom, že mezitím nám už prošlo podnikem tolik lidí a, bylo tolik večerů na place, že si nic pamatovat nemůžete. A jestli jste tenkrát vypověděli, že Čmelák s kámošem odcházeli po půlnoci, museli jste vědět, že to tak bylo, ale dneska už to nevíte… Jinak nechte všechno na mně. Já už mám přesnej plán, jak ty vylízaný mozky zmáknu.“

Paní Ema Řehořová byla odedávna v každém podniku, kde působila, pokládána za experta na otázky občanskoprávní i trestněprávní. Zaměstnanci s ní konzultovali své maléry i prevenci malérů a nikdy jim neporadila špatně. Byla dokonce tak velkorysá, že občas řekla: Tak na tohle aby sis, holka zlatá, vzala advokáta… Bylo tedy jen logické, že účtující číšník a servírka před soudem vypovídali – sankce nesankce – nikoli pravdu, ale v intencích Emiččina scénáře.

Ona sama si dost lámala hlavu, jak nejšikovněji tomu frájovi Zemánkovi pomoci. Nakonec ji napadlo, že může využít svých pravidelných půlnočních večeří a ty rozpracovala pro své velkolepé soudní vystoupení. O tom, jak to téhle osmašedesátileté dámě – no, když už ne dámě, tak polodámě určitě – pálilo, toho dokladem je skutečnost, že předvídala, že některý ten holomek zašťourá ve faktu, že v předběžných výsleších o své půlnoční večeři nemluvila. A taky už rámcově věděla, jak z tohoto ošemetného bodu vybruslí. Detaily si zimprovizuje podle okolností na místě.

A vyšlo jí to tak, jak obdivuhodně téhle nebojácné, optimistické a dobromyslné ženské s ocelovým jadérkem… jak obdivuhodně téhle dceři břišní tanečnice a majitele lochnesky vycházelo v životě takřka všechno.

Jejím lehounkým přetančením visutého lana a dokonale nicneříkající výpovědí vrchního a servírky skončil druhý den hlavního líčení s majorem Ivanem Zemánkem. Neboť díky uvedomelosti zaměstnanců Elvisu vyšetřovatelům se nepodařilo vypátrat jediného z hostů onoho večera, který by mohl svědčit o čase odchodu majora Zemánka z Elvis klubu.

*

Doma řekla MUDr. Alena Klímová manželovi: „Počínal sis prý poměrně slušně.“

„Komu děkuju za tak velkodušné uznání?“ zeptal se ironicky doktor Klíma.

„Dneska byl na líčení náš rentgenolog. Zítra a pozítří přijdu já s naší vrchní a s jednou doktorkou z kojeneckého. Tak mi proboha neudělej ostudu,“ zaklínala manžela Alenka.

„Budu se snažit,“ usmál se doktor Klíma.

„Jakýpak budu se snažit. Rudolf povídal, že na základě výpovědi té šatnářky můžeš zítra rovnou vynést zprošťující rozsudek.“

„Chodím snad já vykládat vašemu rentgenologovi, že na základě tohoto snímku může rovnou amputovat nohu v koleni?“ zeptal se doktor Klíma.

„Nemluv nesmysly,“ napomenula ho rozmrzele Alenka. „Každý soudný člověk musí vědět, že ta šatnářka odsvědčila Zemánkovi skálopevné alibi, kterým se ten tupec Šálek marně pokoušel otřást.“

„Jenomže v závěrečné řeči tupec Šálek poukáže na skutečnost, že v protokole vyšetřovatele o výpovědi Emy Řehořové nestojí nic o tom, že by si na odchod Čmeláka a Zemánka z Elvisu vzpomínala v souvislosti s nějakou večeří. Skutečnost je tedy taková, bude tvrdit žalobce, že zaměstnanci Elvisu původně tu po půlnoc střelili od boku, a teď, když paní svědkyně ví, že může svému oblíbenému Zemánkovi prospět, drží se té popůlnoci jak klíště a připentlila si ji ještě večeří, k níž jí dobré chuti popřál sám Zemánek.“

„To je fakt, který ji ctí. Jenom by mě zajímalo, jak ví, jaký časový údaj Zemánkovi pomůže.“

„Není hloupá. Televize tehdy referovala, že patnáct minut po půlnoci padly na Javorovém náměstí výstřely, které usmrtily Rubína a Pavlíka. A Řehořová si dovede spočítat, že Zemánek nemůže být odsouzen, pakliže ještě několik minut po půlnoci byl na takřka opačném konci Prahy.“

„Musí to být obdivuhodná žena. Ale právě tak inženýr Čmelák, povídal Rudolf. Prý neobyčejně charakterní chlap. Ve prospěch Zemánka že svědčil neochvějný jak skála. A přitom tak šikovně, že kdyby se nedej bože provalila pravda – ponechal si skulinku k vycouvání.“

„Alenko… prosím tě… chceš tím snad říct, že nejenom ty fandíš Zemánkovi, aby na základě křivých svědectví uhrál zprošťák, ale že takhle uvažují i tvoji kolegové?“ nemohl věřit svým uším doktor Klíma.

„Neblbni, Milošku, pochopitelně že každému soudnému člověku je jasné, že Zemánek ty dva oddělal. A všichni šílíme, že by za takovou zásluhu snad ještě pykal. Povídala mi kolegyně Kindelová, co probíhalo na pracovišti její sestry: výbor sestavil petici, aby bylo okamžitě zastaveno stíhání majora Zemánka, který by nemusel střílet, kdyby řádně a poctivě pracovaly orgány, co měly Rubína a Pavlíka postavit před soud. Jarka Kindelová sestře objasnila, že tu petici, která už měla v pekárně tři stovky podpisů, musí přepracovat do znění, že Zemánek je nevinný a důkazy proti němu byly zfalšovány, na což naletělo jak státní zastupitelství, tak soud.“

„Panebože,“ hlesl zdrceně doktor Klíma. „Takovéhle je tedy právní vědomí pekařů, lékařů… No to se mi snad zdá! Vždycky jsem si myslel, že tvoje postoje jsou ojedinělá výstřednost.“

„A ty se divíš? Ty se divíš takovýmu právnímu vědomí lidí, jo?!“ rozkřikla se Alena. „Když mi někdo ukradne auto nebo mě praští a vytrhne mi kabelku, je to přestupek. Když mě někdo okrade o padesát tisíc, soud mi možná dá štempl, že je povinnej mi to vrátit, ale už nikdo se nepostará, aby mi to vrátit musel, takže on se dál bude vozit ve svým bavoráku a šklebit se mi do ksichtu… cituju ze života naší staniční.“

„Uklidni se. Musíš všechno tak prožívat?“ napomenul ji manžel.

„To, co já, cítí spousta lidí, kteří dnes okolo sebe vidí jenom bezpráví. Lidi jako Zemánek mě mají na své straně. Kdybych jim mohla poradit nebo pomoct – udělám to.“

„Ty jsi snad zešílela,“ byl bez sebe doktor Klíma. „Za pomoc nebo návod k trestnému činu by ses mohla ocitnout v kriminále rychlej, než bys čekala.“

„A to zas ráda věřím! To je přece u nás typický! Domluvit se pár poškozených, že dá podvodníkovi nakládačku, zahučej druhej den v kriminále a povede se proti nim monstrproces jako proti Zemánkovi, zatímco ten lump si dál bude na svobodě. Kdejaký grázl u nás může přepadnout, zmlátit a oloupit kohokoli, aniž by za to šel do kriminálu. Chceš mi snad tvrdit opak?“

„Obávám se, že do určité míry máš pravdu,“ s povzdechem přiznal doktor Klíma.

„Až budeš nad Zemánkem vyslovovat výrok o vině, doufám, že v kontextu toho, co se u nás odehrává, se budeš propadat studem,“ řekla zlostně Alena.

„Doufám, že nebudu. Jestli budu muset vyslovit výrok vinen, přesvědčím přísedící, abychom šli pod sazbu.“

„To tě neomlouvá,“ odsekla Alena.

Pak konečně obrátila list ke komičnu: „Ruda prej stále čekal, kdy ti ta sexbomba hupsne na klín a zatahá tě za ucho.“

„Bylo to příšerný,“ řekl doktor Klíma. „Představ si, Ali, že Edu oslovovala mon ami, cher ami a milej zlatej!“

„Dali vám to prej bezvadně sežrat všichni: Čmelák, ta pusinka i znalci z oboru psychiatrie,“ radovala se Alena. „I psychiatři, tvrdí Ruda, jdou Zemánkovi na ruku.“

„Je to možný,“ povzdechl si doktor Klíma. „Ale neraduj se předčasně. Ještě není všem dnům konec. Špulkovo svědectví obhajoba silně zpochybní. Může se jí to podařit i u svědectví doktorky Oplové. Jenomže jsou tu ještě ty děti jako zcela nezaujatí svědkové. A i kdyby je v Zemánkův prospěch ovlivnilo to, co okolo jeho osoby rozpoutala masmédia, nemají kam vycouvat, protože jejich rekognice Zemánkova hlasu je zcela jednoznačná.“

„Proč jen jsem si nevzala někoho se slušným povoláním,“ posteskla si ten večer před spaním Alenka a její poslední slova před dobrou noc byla: „Jestli Zemánka odsoudíš, tak počítej, že s matkou nevydržíš. Ta ti to osladí!“

„Než začneš o mé matce, buď tak laskava a vždycky mi nejdřív podej diazepam,“ požádal doktor Klíma.

Tu noc se doktoru Klímovi zdál příšerný sen. Jako předseda senátu v hlavním líčení proti majoru Zemánkovi měl po boku přísedící manželku a její kolegyni, zatímco v roli státní zástupkyně byla jeho matka. Líčení zahájila tím, že se Zemánkem se objala a do televizní kamery tragickým hlasem provolala: „Je obětí mého syna!“

Třicetiletý, za majetkové delikty na úrovni vykrádání sklepních kójí a trafik čtyřikrát trestaný a v současné době opět stíhaný Jaroslav Špulka se dostavil k soudu střízlivý a v plném lesku: ostříhaný a vymydlený, oholený a provoněný, vyšňořený v černém obleku, bílé košili a rudé kravatě. Prostě aby u soudu viděli, s kým mají tu čest. Ostatně stát před soudem jako svědek bylo pro něho už samo o sobě strhujícím zážitkem. Doposud tam stál vždy výhradně jako obžalovaný. Svůj lesk podtrhl ještě tím, že když se postavil na svědecké místo, na všechny strany se uklonil. Protože též do publika, vypadalo to, jako by se poklonil též obžalovanému, což si hned uvědomil a pořádně se naštval sám na sebe. Nové důstojnosti si dodal tím, že pokýval hlavou, ukázal na obžalovaného a prohlásil:

„No jasně. Je to von. Ten vrah, co jsem ho přistihl.“

„Pane svědku,“ řekl, jako když bičem švihne, předseda senátu, „budete stát čelem k senátu, nebudete se otáčet a budete pouze odpovídat na otázky.“

Špulka užuž měl na jazyku, že tu je jako svědek, a ne jako křivě obžalovaný, aby se s ním takhle jednalo, ale radši to spolkl, protože se soudci měl ty nejhorší zkušenosti.

Když byl po úvodních formalitách vyzván, aby svými slovy popsal incident na tramvajové zastávce Kopeček v Hloubětíně, znova pookřál a s chutí se do toho pustil.

„Čekali jsme tam na tramvaj, byly tam taky ňáký děti. A vtom vidím, jak se k nám jak šílenej řítí Zemánek. Jako obžalovanej. Vidí děti, jak tam běhají po silnici, ale myslíte, že přibrzdí?! To by nesměl bejt policajt. No a taky jedno to děcko srazil. To mu bylo samo sebou fuk a řítí se dál. Copak policajtovi záleží na tom, jestli zabije dítě?! Těm tak záleží leda na tom někoho zmlátit! I když byl maskovanej, odhalil jsem ho okamžitě. Na policajty já mám čich, takovýho já odhalím na první pohled, to mi zas, váženej soude, můžete, pánové porotci, směle věřit.“

Skončil očividně spokojen sám se sebou i se svým řečnickým výkonem, jímž až dosud přivedl k tichému šílenství každý senát, před nímž kdy stál.

A na základě takovýchto výpovědí já se mám rozhodovat, sténal v duchu předseda senátu.

„Tak si to, pane svědku, probereme,“ řekl. „Když k vám přijíždělo to auto, nemohl jste vědět, kdo v něm sedí. Tvrdil jste přece, že muž za volantem byl maskovaný. Kromě toho se to odehrávalo v noci.“

„Fakt?“ podivil se svědek a předseda senátu si pomyslil: to nám to dneska začíná opravdu pěkně.

„Ano,“ řekl mrazivě. „V kterou chvíli jste tedy rozpoznal, kdo je ten muž za volantem?“

„No přece když jsem viděl, že je to Zemánek.“

„Jak byl ten muž za volantem maskovaný?“ zkusil to předseda z jiného konce.

„Jako Zemánek?“

„Muž, o kterém se domníváte, že to byl pan Zemánek.“

„Já to vím jistě.“

„Odpovídejte na otázky. Jak byl maskovaný?“

„Celý v černým. Přes ksicht kapucu a brejle.“

„Když měl zakrytou tvář, jak jste tedy poznal, o koho jde?“

„Zemánka bych poznal, i kdyby byl maskovanej za mořskou pannu.“

„Vy jste s tím maskovaným řidičem mluvil?“ Klíma věděl, že svědkovi nemůže položit sugestivní otázku: Poznal jste podle hlasu, že je to Zemánek?… Ale jak ho, hergot, idiota přivést k tomu, aby opakoval, co tvrdil vyšetřovatelům?!

Protože svědek se ponořil do jakési zádumčivé melancholie – ve skutečnosti to bylo rašící podezření, že ten parchant soudce má něco za lubem – předseda otázku naléhavě zopakoval:

„Pane svědku, vy jste s tím člověkem za volantem hovořil?“

„Jako se Zemánkem?“

Státní zástupce a obhájce se zájmem sledovali, kdy to s Klímou praští.

„Odpovězte na otázku, jestli jste mluvil s tím maskovaným člověkem za volantem,“ zvýšil hlas předseda senátu, jemuž svědkova tupost už pěkně hrála na nervy.

„Se Zemánkem jsem nemluvil za volantem, protože já v tom autě nebyl,“ zvýšil hlas svědek, jemuž zas pěkně hrála na nervy tupost soudce. Kromě toho sílilo jeho podezření, že soudce možná není ani tak tupej, jak vypadá, ale je to možná nějaká jeho velká hlína: zmást mě, aby moh Zemánka propustit pro nedostatek důkazů. Tak to teda ne!, zatvářil se odhodlaně.

„Když ten mladistvý upadl vedle auta, co udělal řidič?“

„Jako Zemánek?“

„Odpovězte na otázku, co udělal maskovaný řidič.“

„To já nevím. Ale Zemánek to dítě přejel a prchl z místa činu, a to je trestný,“ děl svědek přísně. „A já to jako řádný občan nahlásil.“

Bože, co já jsem komu udělal, pomyslil si Klíma a zlostně mu prolétlo hlavou, jak dobře se jistě baví jeho žena v šesté řadě.

Všichni z obecenstva se dobře bavili, ale každý si přidržoval kapesník u úst, aby se nezasmál nahlas. Protože všem bylo jasné, že předseda senátu je v rozpoložení, kdy bez zaváhání nechá vyklidit jednací síň.

„Pane svědku, studenti vypověděli, že auto projíždělo podél refýže krokem a také tu zastavilo.“

„Dnešní děti mají v hlavě tak akorát sex. To maj z toho věčnýho čumění do televize,“ přispěl trochou filozofie pan svědek a předseda se pokochal představou, jak s ním vyráží futra jednací síně. Protože však jeho svědectví bylo důležité, nemohl výslech ukončit a lopotil se dál.

„Pane svědku, zastavilo to auto u refýže, nebo nezastavilo?“

Špulkovi konečně došlo, že když chce Zemánka namočit, musí slevit z efektu bezhlavě prchajícího zločince a připustit, že auto zastavilo. Znechucen soudcovým buzerováním ucedil: „Nakonec jo.“ A hned mu to taky osladil: „Nezastavit, nemoh bych se Zemánkem mluvit. To snad dá rozum.“

„Pane svědku, pouze odpovídejte na otázky a zdržte se všech komentářů,“ řekl mrazivě předseda senátu, svědek nasadil sveřepý výraz a státní zástupce Klímu v duchu napomenul: Ještě ho naser a nedozvíme se už vůbec nic!

„Takže vy jste s řidičem mluvil,“ pokračoval zchvácený předseda senátu. „Kdy přesně jste s ním mluvil?“

„Když mě vyslýchal kvůlivá Zalabákovi,“ vnesl do věci jasno svědek.

Ten debil je pro mě bezcenný, věděl Eda Šálek, který si uměl představit, jak ho Jakub ve své závěrečné řeči smete ze stolu. Ale na to se naštěstí můžu vykašlat, protože mám Oplovou a haranty. Obhájce zas uvažoval: pokud bylo psáno ve hvězdách, že někdo na té refýži Ivana poznat musí, pak do této funkce vybralo Špulku samo dobré nebe. A upřímně se těšil, že ta pravá sranda propukne, až se pan přísedící začne pana svědka vyptávat, jaký je jeho názor na celibát a reformy řeholního života.

„Když vás major Zemánek vyslýchal, tehdy jste se s ním seznámil. A soud teď chce, pane svědku, slyšet, jak jste majora Zemánka poznal v tom maskovaném muži za volantem.“

„Poznal jsem ho tím, že mně to zapaluje,“ vysvětlil pan svědek a pro obecenstvo se stávalo už nesnesitelné dál dusit smích.

„V předchozích výpovědích jste uvedl, že maskovaný řidič vystoupil z auta a mluvil s mládeží.“

„Jasan.“

„Co vás napadlo, když řidič promluvil?“

„Že přeject někoho autem já, nikdo se se mnou mazat nebude. Za hodinu bych byl za katrem. Ale kdepak policajt!“

„Pane svědku, soud se od vás chce dozvědět… Když ten maskovaný řidič mluvil se studenty, věděl jste, o koho jde?“

„Jako jestli jsem věděl, že je Zemánek vrah?“ zeptal se Špulka se stopou hysterie v hlase, protože to už mu bylo jasné, že ten prevít soudce ho chce do něčeho namočit: já mu tady odkejvám, že jsem něco věděl o tom vraždění, a než se naděju, budu sedět vedle Zemánka jako jeho komplic.

„Do tváře jste tomu řidiči neviděl, měl ji zakrytou, jak jste tvrdil. A co jeho hlas?“ přestával doktor Klíma doufat, že ze svědka vyleze něco, co by mohl shrnout a nadiktovat písařce do zápisu tak, aby to mělo nějakou důkazní hodnotu.

„Na ty sprostý hlasy policajtů já mám ucho. Všichni stejně nadutý a podraznický.“

„Ten hlas maskovaného řidiče… mohl to být hlas kteréhokoli policisty?“

„To klidně, nebejt to Zemánek, když jsem ho odhalil.“

Padej od válu, než se ukáže, že jsem to byl nejspíš já, promluvil zas k předsedovi vnitřní hlas státního zástupce – a došel sluchu.

„Nějaké otázky?“ znechuceně to vzdal předseda senátu a podíval se po přísedících.

„Pane svědku,“ vzala si slovo paní přísedící, „na té refýži jste mluvil s řidičem vy, anebo mluvil pouze s těmi studenty?“

Jestli pan svědek tušil, že od soudce může čekat jen podrazy, pak od ženské si tím byl zcela jistý. Nasupeně ucedil: „S dětma.“

„A pamatujete si, co jim říkal?“

„Kdo si to může za tak dlouho pamatovat?!“ ještě víc se naštval svědek. „Zemánka se mělo zavřít, hned když jsem ho dopad při činu.“

Paní přísedící jaksi došly otázky a slova se čile ujal pan přísedící:

„Pane svědku, vy jste zajisté křesťan, že ano?“

Ne!!, zaúpělo to v předsedovi senátu. Státní zástupce už nevydržel s nervy a zabořil hlavu do dlaní, zatímco obhájce si pomyslil jen houšť a větší kapky.

Svědek soustředěně mlčel, jak kdyby přepočítával teorii relativity, a potom sveřepě odpověděl: „Váženej, já jsem tady jako svědek a ne jako křivě obviněnej. A nemusím vypovídat nic, co by mě poškodilo.“

Jako správný recidivista byl právník-samouk.

Sál opět zdusil smích a pan přísedící řekl: „Být křesťanem není nic, co by vás v očích soudu či veřejnosti poškodilo, ale naopak. A já mám na mysli, že jako křesťan byste si jistě nevzal na svědomí vypovídat před soudem nepravdu, která by ukřivdila panu obžalovanému. Je tomu tak?“

Tak tohle Špulka určitě pochopí – co tím chce básník říci anebo nač se táže! pomyslil si státní zástupce.

Idiote! shrnul svůj pocit k panu přísedícímu do jediného slůvka obhájce.

Předseda senátu zas naopak upadl do letargie, v níž mu bylo už úplně fuk, jestli pan přísedící probírá s panem svědkem papežské encykliky anebo nestoudné restituční nároky církve svaté katolické.

Svědek si vše důkladně promyslil, než odpověděl:

„Jakápak nepravda. Já nekecám! A co jde o obžalovanýho, Zemánkovi se ani nedá dost ukřivdit, co je to za krysu.“

Předseda senátu už vzdal bezvýsledné napomínání svědka, jak se má chovat a vyjadřovat, a hbitě, než si pan přísedící zformuluje další blbou otázku, obrátil se na státního zástupce:

„Máte slovo, pane státní zástupce.“

Eda Šálek dobře věděl, že rutinními otázkami by se mu stejně jako Klímovi nepodařilo toho debila vmanévrovat k jasnému vyjádření, že Zemánka poznal podle hlasu, a tak se zeptal rovnou:

„Hlas toho řidiče na refýži byl hlas majora Zemánka?“

Zeptal se tak, ač věděl, že Jakub bude plédovat, že svědek se teprve po delším výslechu a sugestivních otázkách vyjádřil, že v řidičovi po hlase poznal majora Zemánka – čímž svědkova výpověď ztrácí hodnověrnost.

Špulka ovšem v děsu, že začíná nová série kolotoče otázek, které ho mají zmást, se naštval do nepříčetnosti a zmohl se na cynické: „Ne, hlas toho řidiče na refýži byl hlas ministerskýho předsedy!“

„Pane svědku,“ zahřímal předseda senátu, „ještě jedno zavtipkování a soud vám uloží pokutu!“

Ty mi můžeš, pomyslil si pan svědek a Eda Šálek se konečně smířil s tím, že tohle svědectví je v háji, a oznámil, že nemá žádné další otázky.

Jakub Berk si pomyslil, že on je bohužel mít musí.

„Pane svědku, kdy jste se už dříve setkal s obžalovaným?“

„Když mi chtěl něco křivě přišít.“

„Vyslýchal vás?“

„Ponižoval mě. Psychicky mě týral a to je proti listině mých základních lidských práv,“ opět se blýskl svědek, tentokrát co expert na ústavní právo.

„Jakým způsobem vás ponižoval?“

„Tak, že mě psychicky týral.“

„Čím konkrétně vás psychicky týral?“

Svědek si to pečlivě promyslil a odpověděl: „Ponižováním.“

„Pane obhájce, soud už má v tomto bodě jasno,“ řekl sžíravě předseda senátu. „Až budete mít jasno i vy, přikročte laskavě k dalšímu bodu svého výslechu.“

Sám jsi z něho nevykopnul jedinou odpověď, která by měla hlavu a patu, a teď seš ohromně chytrej, pomyslil si doktor Berk.

„Pane svědku, vy už jste byl čtyřikrát odsouzen a ve vězení jste strávil celkem pět let a sedm měsíců. Je to tak?“ pokračoval obhájce.

„Já to nepočítám. Na to jsou takoví jako vy,“ odvětil svědek.

„Je pravda, že s obžalovaným jste se setkal pouze jednou, když vás vyslýchal v souvislosti s jistým Zalabákem?“

„Může bejt.“

„A je pravda, že obžalovaný vás varoval, abyste se nechvástal, že jste Zalabákova pravá ruka, protože kdyby vám to policie uvěřila, odseděl byste si to?“

„Vytahoval se a ponižoval mě, jako že já na to nemám, dělat pro Zalabáka. Je to vejtaha a dvojnásobnej vrah.“

„Pane svědku!“ zahřímal předseda senátu. „Ještě jediný podobný výrok a soud vám uloží vysokou pokutu.“

„Pane svědku,“ pokračoval ve výslechu doktor Berk. „Odkud jste přišel v tu noc na zastávku Kopeček v Hloubětíně?“

„Byl jsem na večeři v restauraci.“

„Myslíte tím hospodu U Královny, kde se podává pouze pití?“

„Může bejt,“ odtušil svědek.

„Co jste tam ten večer vypil?“

„Pár piv.“

„Deset?“

„Může bejt.“

„Dvanáct, patnáct nebo víc?“

„Já to nepočítám. Pár piv a pár ru – – pár piv chlapa neporazí. Ani mu nezatemní mozek, aby nepoznal Zemánka.“

„Kolik bylo těch rumů?“

„Nepamatuju se.“

„Nemám žádné další otázky,“ oznámil obhájce.

A protože stejně jako u svědků předchozích neměl žádné otázky ani obžalovaný, jako další svědek byl předvolán balistik a po něm patologové.

Jejich svědectví nepřinesla nic nového, co by obžaloba a obhajoba neznaly z písemných posudků těchto specialistů.

Když dozněla tato svědectví, předseda senátu vyhlásil polední přestávku.

*

Po přestávce předstoupila jako první na svědecké místo právnička Stanislava Oplová. Byla klidná, tvářila se příjemně a jednoduchý šedomodrý kostýmek jí velice slušel. Měla půvabně upravené vlasy a nebyla nalíčená. Byla tak krásná, že líčidla nepotřebovala.

Po úvodních formalitách ji předseda senátu vyzval, aby svými slovy vypověděla, co ví k případu obžalovaného majora Ivana Zemánka.

„Ano, pane předsedo,“ přikývla zdvořile. „Začnu konstatováním, že případu zavraždění Rubína a Pavlíka věnovaly sdělovací prostředky výjimečnou pozornost. Zejména televize se dopátrala určitých faktů této kauzy a zveřejnila je. Když televize dala slovo panu Špulkovi a když se pak pan major Honzl v televizi vyjádřil, že major Zemánek má na inkriminovanou dobu alibi: až do půlnoci seděl v Elvis klubu se svým kamarádem inženýrem Č., bylo mi jasné, že jde o inženýra Josefa Čmeláka. Jenomže já jsem si byla absolutně jista, že v onu noc jsem v půl dvanácté viděla inženýra Čmeláka utíkat od garáže k domu, kde bydlí. Takže jsem tuto skutečnost oznámila kriminální policii.“

Stanka hovořila klidně, věcně, vyrovnaně, její výpověď působila důvěryhodně. Předseda senátu s ní pak probral krok za krokem onu část noci, která soud zajímala. Stanka vypovídala pravdivě až na to, že tvrdila, že u inženýra Čmeláka si chtěla vyzvednout nějaké svoje věci. Všem bylo jasné, že Čmeláka šmírovala, ale předseda senátu nepokládal tento bod za natolik podstatný, aby se jím zabýval. Čím se ovšem zabývat musel, byla její konfrontace s inženýrem Čmelákem na kriminálce, která sice proběhla ještě před sdělením obvinění majoru Zemánkovi, ale v trestním spise byl zápis o ní uložen jako neopakovatelný úkon.

„Paní svědkyně, obsahem spisu je též vaše konfrontace s inženýrem Čmelákem na kriminální policii. Soud má k dispozici přepis magnetofonové nahrávky i nahrávku. Z nich vyplývá, že jste při této konfrontaci ztratila nervy. Vysvětlete soudu, co bylo příčinou,“ vybídl Stanku předseda senátu.

„Na to je odpověď dost složitá, pane předsedo… Když se dva lidé rozejdou, jako já s inženýrem Čmelákem, málokdy se to obejde bez emocí. Bez výbuchů, pocitů ukřivdění a tak podobně. Takovou krizi jsem prožívala i já. Ale nejsem lhářka a nejsem člověk podlý, nebo dokonce mstivý. Jedna věc byly moje city, druhá docela jiná byl fakt, že inženýra Čmeláka jsem v půl dvanácté viděla jít domů – a vzápětí se u něho rozsvítilo okno. Tak to prostě bylo a já to oznámila. A velice mě rozčililo – uznávám, že zcela nepřiměřeně rozčililo – že inženýr Čmelák vypovídá lživě, a tím staví do role lhářky mne. Vím, že jsem se chovala neomluvitelně.“

Žalobce předl spokojeností, protože nejen ze spisu, ale též z humorně podaných informací vyšetřovatele mezi čtyřma očima věděl, že Oplová při konfrontaci se Čmelákem řádila jak tajfun, a jejího chování před soudem se trochu obával, i když nepochyboval, že před soudem si na sobě dá záležet, a ani Berkovi se snad nepodaří vyprovokovat ji k nějaké nepřístojnosti. Teď s uspokojením konstatoval, že se už ze Čmelákových kopaček sebrala, a doufal, že s Jakubem zamete.

Doktor Berk si zas byl vědom, jak nebezpečná je Oplová pro obhajobu, tím spíš, že vypovídá pravdu. Proto ji bedlivě sledoval – každý její pohyb, každý zákmit v její tváři, každý záchvěv jejího hlasu – od okamžiku, kdy procházela soudní síní. A už od prvních okamžiků měl podezření, které se postupně měnilo v jistotu, že se naládovala sedativy – protože si nebyla jista, že si bez této berličky udrží kontrolu sama nad sebou. Nebude tedy snadné vyvést ji z míry tak, aby se opět předvedla v celé parádě. Což by bylo něco docela jiného, než když on se bude záznamu její konfrontace se Čmelákem pouze dovolávat.

Protože přísedící neměli otázky, po předsedovi senátu se ujal výslechu svědkyně státní zástupce.

„Paní svědkyně, měla jste a máte důvod inženýra Čmeláka nenávidět?“ zeptal se, aby vzal Berkovi vítr z plachet.

Stanka takovou otázku předpokládala a byla na ni pečlivě připravena: „V době našeho rozchodu jsem ho skutečně nenáviděla. Jenomže zpochybňováním jeho svědectví – i kdybych byla mstivá – přece nepoškozuju jeho, ale jde o obžalovaného. A já přece nejsem netvor, který by křivým svědectvím manévroval do vězení možná nevinného člověka! Já nevím, jestli je obžalovaný vinný. Ale co vím jistě: s Čmelákem jsou nejlepší kamarádi. A Čmelák mu svým lživým svědectvím pomáhá z bryndy.“

Státní zástupce neměl další otázky, a tak se výslechu ujal obhájce.

„Paní svědkyně,“ oslovil ji, „nebudu s vámi už víc probírat průběh oné noci. To všechno – proč jste si absolutně jista správností svých údajů – jste už objasnila odpověďmi na otázky, které vám kladl pan předseda senátu. Já se zaměřím spíš na motivaci vaší výpovědi.“

To věřím, ty darebáku, pomyslil si, ovšem bez jakékoli opravdové zášti, Eda.

„Paní svědkyně, rozešel se s vámi inženýr Čmelák proto, že jste příliš žárlivá?“

„Je to trochu jinak, pane obhájce,“ řekla Stanka, ale okamžitě si uvědomila, že musí mluvit k senátu, a tak se s pohledem do očí předsedy omluvila: „Promiňte, pane předsedo,“ a pokračovala. „Je to jinak. Inženýr Čmelák se se mnou rozešel proto, že jsem nesnášela skutečnost, že on se vyspí s každou ochotnou ženou,“ mluvila velmi mírně.

„Vy jste se o této skutečnosti někdy přesvědčila anebo on se tím dokonce vytahoval?“

„Nic takového. On to naopak popíral. Ale žena přece mužovu nevěru vycítí a rozpozná i podle toho, jak se muž chová k jiným ženám, dokonce přímo před ní.“

„Jak se k nim přímo před vámi choval inženýr Čmelák?“

„To se dá těžko popsat, protože to bylo spíš v jeho pohledech, úsměvech a tak podobně než ve verbálním projevu. Rozhodně nic takového, že by nějaké ženě přede mnou říkal: Tady máš moji vizitku a přijď ke mně zítra večer.“

„Rozumím. Ale nevysvětlovala jste si jeho možná pouze dvorné a milé chování k jiným ženám mylně? Vy jste přece krásná, mladá a chytrá, vzdělaná žena. A nezapomínejme, že jste měli před svatbou. A ještě něco: byli jste spolu – asi půl roku? Takže nemůže být řeči ani o zevšednění.“

„Nevysvětlovala jsem si jeho chování k jiným ženám mylně. Jsem si jista, že mi byl s řádkou žen nevěrný.“

„Jste si tím jista, přestože jste ho nikdy nepřistihla třeba jen na schůzce s jinou ženou? Nikdy jste k němu nepřišla a nenašla tam jinou ženu?“

„To je sice pravda, ale on si nepotřebuje vodit nahodilé známosti do bytu. Má takový příjem, že si může dovolit drahé hotely.“

„Můžete uvést alespoň jediný případ, že by byl s ženou X v hotelu Y?“

„To nemohu, protože jsem ho nešpehovala.“

„Takže nevěru inženýra Čmeláka jste pouze předpokládala.“

„Byla jsem si jí zcela jista podle toho, jak se k různým ženám choval v mé přítomnosti.“

„Jak jste na jeho domnělé nevěry reagovala?“

„Moc jsem ho milovala. Takže mě zraňovaly. Někdy jsem brečela, jindy jsem zuřila, opakovaně jsem se s ním chtěla rozejít, ale on mě vždycky nějak uhučel… a za chvíli se to opakovalo. Co mě ponižovalo nejvíc, bylo, že on se o každou tu ženskou ucházel rovnou před mýma očima.“

„Dá se říct, že jste mu dělala scény?“

„Jistě ne takové, že bych lítala po bytě s kudlou v ruce a vyhrožovala mu. Ale byla jsem vzteklá a někdy jsem na něho křičela a balila si věci. To bylo všechno.“

„Dělala jste takové scény i na veřejnosti?“

„Nervy mi ujely jenom jednou.“

„A po této scéně vás inženýr Čmelák opustil?“

„Ano.“

„Můžete nám tu scénu popsat?“

Státní zástupce zvedl ruku: „Protestuji, pane předsedo. Domnívám se, že pan obhájce už prokázal, že svědkyně žárlila na inženýra Čmeláka, a ten se s ní proto rozešel. Nemyslím, že je třeba tuto intimní záležitost dál pitvat.“

Předseda senátu pohlédl na obhájce a ten vysvětlil:

„Pane předsedo, obhajoba se snaží prokázat, že svědkyně je podjatá nejen vůči svědku inženýru Čmelákovi, ale též – a stejně bezdůvodně – i vůči obžalovanému. Vzhledem k tomu, že obžalovanému hrozí vysoký trest a –“

„Můžete pokračovat ve výslechu, pane obhájce,“ rozhodl předseda senátu.

„Popište nám, paní svědkyně, scénu v restauraci Zvon,“ vybídl Stanku znova doktor Berk.

„Byli jsme tam na večeři. Inženýr Čmelák tam uviděl svou bývalou spolužačku z gymnázia a pozval ji k našemu stolu. A choval se k ní takovým způsobem, že jsem to nezvládla a udělala jsem tam scénu,“ věděla Stanka, že přiznat musí všechno, co jí lze snadno dokázat, a tak dál hovořila pokojným hlasem a na senát upírala své upřímností dojímající oči.

„Jak konkrétně se inženýr Čmelák ke své známé choval?“

„To se dá těžko popsat. Prostě se o ni ucházel.“

„Dotýkal se jí například? Oslovoval ji nějak něžně?“

„To sice ne… ale mluvil s ní takovým tónem a tak se na ni díval, že jsem měla jasno. Dokonce jen se zmínila, že hledá nové místo, hned jí je nabídl v jejich podniku.“

„To mohla být pouhá laskavost, ne?“

„Byla to záminka, aby ho navštívila.“

„Navštívila doma, anebo v práci?“

„Samozřejmě v práci. Ale věděla jsem, co bude následovat.“

„Dovedla jste si to představit?“

„Ano.“

„A jak jste se na základě této představy zachovala?“

„Když už jsem toho jejich flirtování měla dost, vypěnila jsem: Upozornila jsem ji, že tu dobře placenou práci si bude muset s panem Čmelákem odsloužit v posteli. Pak jsem vstala, strhla ubrus a odešla jsem.“

„Strhla jste ubrus tak, aby se prostřená večeře včetně omáček a krémových moučníků poroučela inženýru Čmelákovi a doktorce Miladě Šimonové do klína?“

„Neudělala jsem to záměrně. Jenom jsem chtěla strhnout ubrus… prostě jenom jsem chtěla nějak vyjádřit svoje rozhořčení.“

„A nevšimla jste si, že na stole je prostřeno?“

„Nepřemýšlela jsem. Prostě jsem ujela.“

„A pak jste odešla?“

„Ano.“

„Kam jste šla?“

„Počkala jsem venku, abych inženýru Čmelákovi sdělila, že tentokrát se s ním definitivně rozcházím.“

„Když vyšli, připojila jste se k nim a následovala jste je na hotelové parkoviště, kde jste ztropila další scénu, takže vás musel držet hotelový zřízenec, aby oni mohli nasednout do auta?“

„Já jenom trvala na tom, že si od Čmeláka okamžitě odvezu svoje věci a tím s ním končím. I dnes s odstupem si myslím, že od něho bylo bezcharakterní, že namísto aby odvezl mne, se kterou na večeři přišel, odjížděl s ženskou, kterou právě nabalil – aby s ní užuž byl v posteli.“

Brzdi, brzdi, holka, napomenul ji v duchu státní zástupce.

Svědkyně sice dosud nezvýšila hlas, ani neubrala z klidné intonace, ale přece jenom vycítil, že se dostává na vlnu.

„Nenapadlo vás sebekriticky, že když žena udělá v dobré restauraci takovou ostudu, jakou jste udělala vy, není muž zrovna naladěn dvorně ji odvážet domů? A že od inženýra Čmeláka bylo naopak velmi ohleduplné, že odvezl domů známou, které vy jste zničila šaty?“

„Věděla jsem, že jim jde jenom o jedno: být už spolu v posteli.“

„Jenomže se ukázalo, že jste se mýlila.“

„Tomu nerozumím.“

„Vy jste přece hned odjela k domu inženýra Čmeláka. A čekala jste na něho pouze chvilku, protože on odvezl doktorku Šimonovou před dům k její tetě a hned se vrátil domů.“

„Nevzpomínám si, jak dlouho jsem na něho čekala. Byla jsem velice rozčilená.“

„A odhodlaná čekat na něho před domem třeba až do rána, než se s doktorkou Šimonovou vyspí?“

„Nepřemýšlela jsem v tom rozčilení. A chtěla jsem svoje věci.“

„Nemohlo to počkat do druhého dne?“

„Byla jsem rozčilená, počínala jsem si neuváženě,“ nedala se Stanka vyprovokovat ke zvýšení hlasu a odpovídala až neuvěřitelně monotónně.

„Co následovalo, když inženýr Čmelák přijel a viděl vás před domem?“

„Oznámila jsem mu, že si jdu pro věci a tím končíme.“

„A co on na to?“

„To už tak detailně nevím, ale prostě jsme šli nahoru a –“

„Nebylo to tak, že se obával vašich dalších scén a potřeboval se vyspat, takže vás nechtěl pustit do domu? A pustil vás dovnitř až po vašem vyhrožování, že zazvoníte na jeho rodiče, kteří bydlí v tomtéž domě, a ztropíte kravál na celý barák?“

„Už si nepamatuju, co jsme si v tom rozčilení řekli, ale pokud Čmelák tvrdí toto, přehání.“

„Co se odehrálo, když jste vstoupila do Čmelákova bytu?“

„Chtěla jsem si s ním po dobrém promluvit. Měli jsme přece před svatbou. A já si myslela, že náš vztah se dá ještě zachránit, jenomže on… On prostě už poznal, že já bych takovéhle jeho chování a nevěry netrpěla, tak se rozhodl se mnou skoncovat. Ještě tu noc jsme tedy zabalili moje věci, on zavolal taxi a já jsem odjela.“

„Inženýr Čmelák ve svých výpovědích uvedl, že tím pokládal váš vztah za ukončený a víc se vám neozval, ale vy jste si počínala neobyčejně dotěrně,“ záměrně volil tvrdá slova obhájce, aby ji vyvedl z míry. „Volala jste mu opakovaně i několikrát za noc, obtěžovala jste ho svým naléháním a doprošováním, aby vás vzal znova na milost.“

„Doslova tak to nebylo,“ mlela Stanka z posledních sil a obhájce jí okamžitě vskočil do řeči:

„Doslova tak to bylo, paní svědkyně. Inženýr Čmelák má ze služebních důvodů v telefonu neustále zapnutý magnetofon. Takže existují nahrávky vašich telefonátů. Má obhajoba požádat soud, aby byly vyžádány jako důkazní materiál?“

„Nepopírám, že jsem mu volala, ale jenom se bráním takovému označování… jako že jsem dotěrná a tak podobně. Přece jsem ho milovala. Měli jsme se brát. Náš rozchod mě zničil. Byla jsem zoufalá. Měla jsem pocit, že jsme se oba ukvapili… že bychom to spolu měli ještě zkusit… On vždycky popíral svůj zájem o jiné ženy. Nabízela jsem mu tedy, že se pokusím víc mu věřit,“ lámal se Stance hlas.

„Přiznala jste panu státnímu zástupci, že jste inženýra Čmeláka nenáviděla za to, že vás opustil.“

„To je v určitých situacích asi jen lidské. Přece už Catullus ve své básni říká: Odi et amo… že ano? Nenávidím a miluji… Tenhle pohár hořkosti jsem si vypila až do dna,“ zlomil se jí hlas.

Soucítění veřejnosti s půvabnou a nešťastnou svědkyní bylo přímo hmatatelné. Žalobce i obhájce – ovšem s rozdílnými pocity – nepochybovali, že na citovou strunu zahrála i senátu.

„Dnes už je vám inženýr Čmelák lhostejný?“

„Absolutně.“ Kromě toho, že bych ho upálila zaživa, pomyslila si paní svědkyně, ale ani zákmitem se to nepromítlo do jímavě bezbranného výrazu její tváře.

„Nejste tedy člověk, který v sobě dokáže živit zášť, anebo se mstít?“

„Ne… to určitě ne. Ale i tehdy, když jsme se rozešli, nad mou nenávistí převládala lítost, jak jsme to oba zvorali,“ neubránila se vyhrknutí slz. A byla natolik chytrá, aby vzápětí řekla: „Inženýr Čmelák je mi dnes natolik lhostejný, že si na něho celý čas ani nevzpomenu. Ale když o něm někdo se mnou začne mluvit, ještě mě to zjitří.“

Já tě taky zjitřím, ty mrcho, soptil nad její bezchybnou dokonalostí obhájce.

„Paní svědkyně, jaké byly v souvislosti s inženýrem Čmelákem vaše pocity vůči obžalovanému?“

I tuto otázku Stanka předvídala. Pokojně tedy odpověděla: „Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem si ho oblíbila. Pociťovala jsem k němu především despekt. Nemohl nevědět, že Čmelák spí s jeho ženou, a on to trpěl. Proto taky snad Čmelák očekával, že to budu mlčky trpět i já.“

„Mluvila jste o tom někdy s inženýrem Čmelákem?“

„Jistě. Opakovaně. Samozřejmě že to důsledně zapíral.“

„Z čeho jste usuzovala, že inženýr Čmelák a paní Zemánková spolu spí?“

„Chovali se k sobě velmi důvěrně. Tak například… Jednou, když napadl sníh, všichni jsme si vyjeli za Prahu. Koulovali jsme se… prostě jsme blbli. A Čmelák si přehodil Zemánkovou přes rameno a uháněl s ní ze svahu.“

„Mimo váš dohled?“

„To sice ne… Ale copak takhle se chová muž k ženě někoho jiného?“

„Můžete nám uvést ještě jiné příklady?“

„Sama Zemánková mi řekla, že jí obstaral u svého podniku hezkou a dobře placenou práci… Vám to všechno může připadat jenom kamarádské, protože jste neviděli, jak dobře se ti dva spolu baví a tak podobně. Obžalovaný se tvářil, že je k tomu slepý… jako že o nic nejde, a to jsem mu měla za zlé,“ přiznávala Stanka dobře si vědoma, že kdyby svoji averzi k Ivanovi popírala, Berk proti ní vytasí záznam její konfrontace s Pepinem. Učesávala to tedy jak se dalo – a zatím úspěšně.

„Přistihla jste někdy inženýra Čmeláka s paní Zemánkovou v nějaké kompromitující situaci?“

„Pokud je tím míněno, jestli jsem ji přistihla v jeho bytě nahou, tak to tedy ne.“

„Přistihla jste ji vůbec někdy v jeho bytě třeba jen na přátelské návštěvě?“

„Nepřistihla, protože Čmelák vždycky dobře věděl, kdy tak zhruba přijdu. Přece by si ji na tu dobu nepozval.“

„Zatím jste mě nepřesvědčila ani o tom, že vám byl inženýr Čmelák nevěrný, tím méně že měl poměr s paní Zemánkovou.“

„Já chápu. Kdo ho nezná, nemůže tomu věřit. A mně je jen líto, že se nemýlím.“

„Jste tedy přesvědčena, že inženýr Čmelák měl poměr s paní Zemánkovou a její manžel to toleroval. Což mu máte za zlé?“

„Ano. Musím však znova zdůraznit, že toto ani sebeméně nesouvisí s tím, že zpochybňuji svědeckou výpověď inženýra Čmeláka. Vůči majoru Zemánkovi jsem nikdy necítila nenávist, pouze despekt a svým způsobem mi ho bylo i líto. Možná že nevěrou manželky trpěl stejně jako já nevěrou inženýra Čmeláka. Já jsem zuřila a partnera jsem ztratila. Možná že major Zemánek nevěru své ženy toleroval právě proto, aby ji neztratil a nerozbil dítěti domov.“

Doktor Berk nahlédl do spisu: „Ocituji vám z vaší konfrontace s inženýrem Čmelákem… Křičela jste na něho: Jenom se neboj! Na odrovnání vás dvou stačím i já!“

„Měla jsem zlost, že Čmelák svou křivou výpovědí Zemánka kryje.“

Jakub Berk pokýval hlavou a pak promluvil pomalu a důrazně: „V celé té výpovědi jste opakovaně lhala, paní svědkyně. Bylo vám to prokázáno. A major Honzl vám řekl: Copak jako právnička nechápete, že všemi těmi lžemi jste se jako svědek znevěrohodnila?“ četl obhájce ze zápisu. „A vy jste mu na to plačtivě odpověděla: Já vím, že ty dva teď už do kriminálu nedostanu!… Paní svědkyně, domníváte se, že taková slova si lze vykládat jinak, než že vám šlo za každou cenu pouze o to, abyste inženýra Čmeláka a majora Zemánka dostala do kriminálu?“

Zatímco obhájce hovořil, Stanka se bolestivě kousala do jazyka a sugerovala si: zvládnu to, jenom klid, zvládnu to.

A promluvila opět tak mírně: „Především bych chtěla vysvětlit, v čem jsem majoru Honzlovi a kapitánu Olivovi lhala: jenom v bodech, které se dotýkaly mého vztahu k inženýru Čmelákovi. Popírala jsem to, co pro mě bylo ponižující, například že jsem mu po našem rozchodu ještě volala… a tak podobně. A ten můj výrok, který pan obhájce citoval,“ hovořila Stanka do očí předsedy senátu, „byl výrazem mého roztrpčení, že zločin nebude potrestán. Musím se vám nerada přiznat, že od chvíle, kdy jsem zjistila, že inženýr Čmelák svou křivou výpovědí poskytuje majoru Zemánkovi falešné alibi… od té chvíle jsem přesvědčena, že obžalovaný je vinen – ale neměla jsem v úmyslu to tady říkat.“

Tady vidíš, jakej seš vůl, že už si s ní nedáš pohov, škodolibě se bavil pan státní zástupce na účet pana obhájce. I kdyby se tu teď přehrála celá ta nahrávka její konfrontace se Čmelákem, publikum a senát budou slzet v dojemném souznění, kam až ten děvkař Čmelák tu chudinku dohnal, a v tom dojemném souznění úplně zanikne takovej detail, jako že ta hysterka Oplová Čmelákovi podrápala ksicht, skopala vyšetřovatele a dala přes držku důstojníkovi kriminální policie… byl Eda Šálek rozjařen skutečností, že všechny Jakubovy pokusy svědkyni vyprovokovat po ní sklouzávají jak kapky vody po skle.

Obhájce spokojeně pokýval hlavou – co mu taky jinýho zbejvá, než dál hrát svoje divadýlko, myslil si žalobce – a řekl: „Paní svědkyně, já bych to shrnul: Přestože vás inženýr Čmelák opustil a měla jste vůči němu určité nevraživé pocity… a přestože máte obžalovanému za zlé, že si podle vašeho přesvědčení neohlídá manželku… nikdy byste se jim nemstila.“

„Ano. To můžu prohlásit s jistotou. Je mi hloupé se o tom zmiňovat,“ hleděla Stanka zas pěkně zpříma do očí předsedy senátu, „ale když už tady pan obhájce jaksi pochybuje o mé povaze, snad ho o mém vztahu k lidem přesvědčí třeba to, že spolupracuju s nadací Šeřík. Je to nadace zaměřená na pomoc starým lidem, kteří nemají žádné příbuzné a jsou upoutáni na lůžko v nemocnici nebo v ústavu. Mám v péči dvě babičky. Navštěvuju je nejméně jednou za týden, tak jako by je navštěvovala třeba dcera.“

Říkal sis o to, pitomce, oslovil zas ve vnitřním monologu Eda Šálek Jakuba Berka. Ty si prostě pokoj nedáš, dokud Ivana nepohřbíš.

„To je vám nesmírně ke cti, paní svědkyně,“ řekl co nejvlídněji obhájce. A stejně vlídně se zeptal: „Když jste byla ve třetím ročníku právnické fakulty, chodila jste se svým kolegou Miloslavem Antošem, že ano?“

Předseda senátu a oba přísedící viděli, jak svědkyně jim zbělela před očima a malinko zakolísala v nohou. V prvním okamžiku to ani jeden z nich nespojoval s otázkou, jež jí byla položena.

„Je tu dnes poněkud dusno,“ řekl předseda senátu. „Podejte paní svědkyni židli,“ vyzval člena justiční stráže.

Stanka se těžce posadila a předseda se ještě zeptal: „Je vám dobře?“

„Ano. Děkuji, už je to v pořádku. Promiňte.“

„Můžete pokračovat, pane obhájce. Ale soud by uvítal, kdybyste svoje otázky zúžil už jen na to nejpodstatnější. Soud se domnívá, že vztah svědkyně k obžalovanému a ke svědkovi inženýru Čmelákovi už byl objasněn vyčerpávajícím způsobem,“ řekl předseda senátu.

„Mám ještě několik doplňujících otázek,“ sdělil obhájce, dobře si vědom, že v kauze, kde visí ve vzduchu trest za dvě vraždy, si předseda netroufne obhajobu omezovat.

„No prosím,“ malomyslně souhlasil předseda senátu a vůbec nechápal – stejně jako žalobce – čeho chce obhajoba dosáhnout kromě strmě narůstající důvěry ve svědkyni, jež pod obžalovaným uřezává větev.

„Takže paní svědkyně, ve třetím ročníku právnické fakulty jste chodila několik měsíců se svým kolegou Miloslavem Antošem. Ano?“

„Ano. Ale nic víc vám k tomu říct nemohu, protože to byl jen velice krátký vztah. Bezvýznamná epizoda pro nás oba.“

„Pro studenta Antoše to tak bezvýznamné nebylo. Spíš naopak. Paní svědkyně, když vás Antoš pro vaše žárlivecké scény opustil, pronásledovala jste ho podobně – myslím nočními telefonáty – jako inženýra Čmeláka?“

„To je nesmysl,“ odpověděla mírně Stanka vědoma si, že Antoš nahrávky jejích telefonátů určitě nemá. Dál se však chvěla, co bude následovat.

Následovalo.

„Paní svědkyně, když jste zjistila, že Antoš je neoblomný, rozšiřovala jste o něm pomluvu, že má incestní vztah se svou matkou?“

Jednací síň vydechla úžasem. Soudci a státní zástupce zachovali nehybnou tvář. Bylo jim jasné, že obhájce by se neopovážil něco takového vyslovit, nemít krytá záda zatraceně věrohodnými svědectvími.

„To všechno byl vůči mé osobě hanebný komplot ročníkových kolegyň,“ stále se ještě docela dobře držela Stanka. „Zneužily toho, že jsem si jim postěžovala, jak ohavně se ke mně chová Mílova matka. Byla to totiž ona, kdo nás rozeštval.“

„Je pravda, paní svědkyně, že tato pomluva se řešila až u děkana, a to s takovým výsledkem, že vám byla udělena důtka?“

„Nemám nic, co bych dodala k faktu, že šlo o komplot mých kolegyň,“ snažila se Stanka o důstojný tón, ale hlas už jí nepatrně selhával.

„Odpovězte soudu na otázku, jestli vám za šíření takové pomluvy byla udělena děkanská důtka,“ najednou promluvil obhájce příkře.

„Byla, ale –“

„Děkuji, to stačí. Paní svědkyně, ve školním roce osmdesát osm-osmdesát devět jste byla v předposledním ročníku gymnázia. Gymnázia v Kašmírové ulici. Ano?“

„Ano,“ přikývla Stanka hrůzou – navzdory sedativu – bez sebe, co zas vyleze z téhle otázky. Byla si dobře vědoma, že vylézt může ledacos.

Vylezlo ze všech možností to nejhorší.

„Tehdy, ve třetím ročníku gymnázia, jste chodila se svým spolužákem Robertem Kudrnou, který byl o ročník výš. Je to tak?“

Státní zástupce zvedl ruku a požádal o slovo.

„Pane předsedo, obžaloba se domnívá, že není nutné, aby pan obhájce probíral všechny lásky paní svědkyně zpětně až snad do mateřské školy.“

„Pane státní zástupce, soud dobře ví, kam pan obhájce míří a co chce objasnit – a víte to i vy. A protože to zajímá i soud, pan obhájce může pokračovat… Odpovězte na otázku, paní svědkyně.“

„Na gymnáziu jsem měla každou chvíli nějakou lásku. Myslím, že mezi ně patřil i Robert Kudrna. Bylo to všechno jenom dětsky potrhlé,“ Stanka se zmohla dokonce na pousmání, přestože bezmála omdlévala.

„Ředitel vaší školy byl nekompromisní komunistický funkcionář, že ano? Proslavil se například tím, že vyloučil dva kluky za šíření politických vtipů. Nemýlím se?“

„Ano. Neměli jsme ho rádi,“ začínalo být Stance už úplně všechno jedno. Ať ji tu třeba utýrají.

„Rád věřím. Přezdívali jste mu Džugašvili,“ pravil nechutně vševědoucí obhájce. „Ale v jednom bodě se s vámi, paní svědkyně, neshoduji. Řekla jste: bylo to všechno tak dětsky potrhlé. Já si nemyslím, že jste byla ve svých sedmnácti letech dětsky potrhlá. Vy jste už tehdy, ve svých sedmnácti letech, byla až příliš dospěle protřelá. Proč se s vámi Robert rozešel?“

„Nevím. Nejspíš jsem začala chodit s jiným klukem nebo on začal chodit s jinou holkou, jak to v tom věku bývá.“

„Bylo to dost jinak, paní svědkyně. Já vám to připomenu. Robert seděl v cukrárně se svou o rok mladší sestrou, kterou jste neznala. Vy jste je tam uviděla a ztropila jste tam přesně tutéž scénu jako inženýru Čmelákovi ve Zvonu – pouze s tím rozdílem, že Robert vám na místě vlepil pár facek. Opravdu si nevzpomínáte?“

„Bylo to dětské blbnutí, ze kterého vy tady děláte, jako kdybych byla nějaká bláznivá kreatura,“ rozvzlykala se Stanka.

„Po téhle výtržnosti s vámi Robert už slovo neztratil,“ neúprosně pokračoval obhájce. „Pak přišel počátek roku devětaosmdesátého a s ním demonstrace. To bylo, paní svědkyně, taky dětské blbnutí, když jste Džugašvilimu udala, že Robert a jeho brácha-dvojče ve stejné třídě organizují spolužáky k účasti na demonstracích? Důsledek toho vašeho dětského blbnutí, paní svědkyně, byl, že Roberta a Rudolfa Kudrnovy ředitel vyloučil – dva měsíce před maturitou. Bylo to tak?“

„S touto záležitostí jsem byla spojována jen díky pomluvám, ale připouštím, že někteří spolužáci těmto pomluvám uvěřili.“

„Uvěřilo jim asi dost spolužáků. Dokonce všichni. Nebo jste snad, paní svědkyně, nebyla jediná, koho v tom roce maturující ročník… jediná z celého gymnázia, koho nepozval na svůj abiturientsky ples?!“

V tomto okamžiku se Stanka vztyčila a provolala: „Vám všem, jak tu sedíte,“ rozmáchlým gestem zahrnula senát, obhájce i žalobce, „vám všem jde jenom o jediné, aby Zemánek odtud vypadnul na svobodu. Jeho kamarád –“

„Paní svědkyně!“ zvolal hrozivě předseda senátu, ale Stanka ho nevnímala.

„Jeho kamarád Čmelák je v balíku. Má dost prachů, aby si vás všechny koupil. Takže celé tohle líčení je jenom fraška. A já nevím –“

„Paní svědkyně, vzpamatujte se!“ znova provolal předseda senátu.

„A já nevím, proč bych se měla podílet na šaškárně, ve který se nactiutrhá svědkovi, když přináší důkazy proti obžalovanému. Je mi z vás zle, jak jste zkorumpovaní!“

Svezla se zpět na židli a rozvzlykala se.

No konečně, pomyslil si s úlevou Jakub Berk a byl ve střehu, aby se uspokojení nepromítlo do jeho výrazu.

Tímto jsi na státním zastupitelství dohrála, věděl Eda Šálek.

Tohle ji profesionálně zničilo – a přitom mluvila jenom pravdu… a nedovedla se smířit s tím, že není brána vážně, byl otřesen Ivan, který se cítil pramizerně od chvíle, kdy Jakub začal vytahovat Stančino špinavé prádlo. Je ujetá, ale tohle si nezaslouží, byl Ivan přesvědčen.

Je šílená, říkal si předseda senátu a oznámil, že vzhledem ke stavu svědkyně se líčení na půl hodiny přerušuje.

Je to šmejd, vykládal padesátiletý restauratér na chodbě poté, co byla vyklizena jednací síň. A my ji, panstvo, hodinu žrali jak blbí.

O Stanku se mezitím starala členka justiční stráže.

Když se soud vrátil, aby pokračoval v zasedání, Stanka seděla na své židli jako rozbitá hadrová panenka.

Protože obhájce už neměl další otázky a žádnou otázku nechtěl svědkyni položit ani obžalovaný, skončil tím druhý den hlavního líčení proti majoru Ivanu Zemánkovi.

*

„Ty holomku, kdes to na Oplovou vyhrabal?“ zeptal se Eda Šálek Jakuba Berka, když se po opuštění jednací síně oba ocitli v téže kavárně proti soudu a posadili se k jednomu stolku.

„Když jsem se dozvěděl o průběhu její konfrontace se Čmelákem, trochu jsem se na ni poptal. Napadlo mě, že holka, která dokázala tohle uspořádat na kriminálce, musí mít už něco za sebou.“

„Vytočil jsi ji fantasticky,“ ocenil Eda, „ale přesto bych na tvým místě předčasně nejásal. Klíma není vůl. Dobře cejtí – a vyloží to i přísedícím – že Oplová je sice pomatená a Špulka je sice debil… ale v tom, co je v jejich svědectví podstatný – v tom si stojí na svém a jsou přesvědčiví.“

„Jak pro koho,“ pokrčil rameny Jakub, přestože mu bylo jasné totéž, co Edovi.

„A zejtra tě definitivně odrovnají dětičky. Jsem zvědavý, čím míníš vytočit a zpochybnit je,“ porýpával Eda.

„Nevím o nich vůbec nic,“ přiznal podle pravdy Jakub.

„Ty děti jsou Ivanův poslední hřeb do rakve,“ konstatoval Eda. „My všichni včetně tebe víme, že Ivan to udělal, ale taky víme, proč to udělal. A proto ti povím rovnou, že i když zprošťák uhrát nemůžeš – Klíma ti Zemánka na kříž nepřibije. Dá mu nejnižší možný flastr… a já se neodvolám. To jen aby ses v klidu vyspal.“

„Bez obav,“ zasmál se Jakub, ač veselo mu sebeméně nebylo. Pocit, že skóre se ani o píď nepohnulo z místa, pořád je to jen fifty fifty – a zítra se rafička převáží ke straně vinen – mu dobré nálady určitě nepřidával.

„Měj přece rozum,“ řekl mu střízlivě věcně Eda.

„Úplně bez důsledků z toho Zemánek přece vyjít nemůže. Aspoň od soudu ne. Jestli mu dá prezident milost – to už je řeč o něčem jiným. K tomu říkám: proč ne?!“

„A že to Zemánek třeba vůbec neudělal, to tě ani nenapadne?“ vyjel na něho Jakub.

„Ne. To mě opravdu ani nenapadlo,“ přikývl pan státní zástupce Eduard Šálek.

V třetí den hlavního líčení proti majoru Ivanu Zemánkovi, kdy se předpokládalo, že bude vynesen rozsudek a kdy už zbývaly svědecké výpovědi pouze pěti studentů, obhajoba, obžaloba ani obžalovaný si stále ještě netroufali odhadnout, zda výrok soudu bude znít vinen či nevinen. Po pravdě řečeno nevěděl to zatím ještě ani předseda senátu, protože všechny svědecké výpovědi – kromě odborných expertiz – byly velice problematické a nesporně podjaté, ať už ve prospěch obžalovaného anebo proti němu. Státní zástupce si mohl být jistý pouze tím, že obhajoba nemá v ruce nic, čím by dokázala zpochybnit výpovědi studentů. Výsledky hlasové rekognice byly dány jednou provždy, byly neotřesitelné a nezmanipulovatelné. A i kdyby se studenti dnes snažili ze svých tehdejších výpovědí nějak vycouvat, protože dnes už vědí, že svědčí proti národnímu hrdinovi Zemánkovi, zatímco tehdy v předběžném vyšetřování netušili, o koho jde – nemají šanci. Hlasová rekognice je dnes už neopakovatelná, rozhodující zůstává, že hlas obžalovaného identifikovali tehdy, kdy ho měli ještě v dobré paměti, ve sluchu. Na tomto faktu dnes už nikdo nic nezmění.

Zbývá tedy, aby tři studenti a jedna studentka už jen formálně potvrdili, že hlas obžalovaného tehdy mezi devíti jim přehrávanými hlasy nezávazně jeden na druhém s jistotou rozpoznali. Obhajoba, věděl státní zástupce, se sice bude snažit vytěžit něco z faktu, že pátý účastník incidentu na refýži, studentka Karolina Machová vypověděla, že ani v jednom z hlasů nerozpoznala hlas řidiče, ale v poměru jedna ku čtyřem to bude bezvýznamné.

Bylo osm hodin třicet ráno, když byl jako první předvolán svědek Antonín Krameš. Tony, který tak nešťastně strčil Geryho na kapotu Ivanova auta.

Takže tys odstartoval mou životní tragédii svým drcnutím do Geryho, pomyslil si Ivan při pohledu na hezkého urostlého kluka, ale nebyla v tom žádná osobní zášť, pouze hořkost.

Po úvodních formalitách byl svědek vybídnut, aby svými slovy vylíčil, co se odehrálo v onu středu v noci, kdy se spolužáky opouštěli diskotéku Duha.

Tony to zformuloval tak stručně a věcně, že senátu, obhajobě i žalobě bylo jasné, že jde o kluka nadprůměrně inteligentního. Když se dostal k bodu, kdy strčil do spolužáka Gabriela Vintra tak nešťastně, že ten padl na kapotu projíždějícího auta, řekl:

„Jsem fakt idiot, vůbec jsem se neohlédl, jestli něco nejede, totiž tou dobou byla silnice úplně pustá. Nebejt toho, že pan major Zemánek jel tak opatrně… Děsný!“

„Pane svědku, soud zatím neví, jestli byl za volantem onoho auta obžalovaný, takže budeme hovořit o řidičovi, a nikoli o majoru Zemánkovi.“

„Ano, pane předsedo,“ zdvořile přikývl Tony a všichni věděli, že Zemánkem za volantem si je chlapec jistý.

Jasné to bylo i jeho matce v osmé řadě jednací síně, která pošeptala manželovi, JUDr. Antonínu Kramešovi: „Pitoma! Ještě mu zbytečně přitěžuje!“

„Prosím tě! Copak z toho má rozum?!“ špitl jí zpět manžel, který – jako většina rodičů – žil v iluzi, že jeho děťátko je nevinně blboučké. Kdepak orientovat se a počínat si protřele v tomto hanebném světě!

Předseda senátu se mezitím propracoval k otázce: „Pane svědku, vzpomínáte si ještě dnes přesně, co tehdy řidič říkal?“

„Celkem ano… Mluvil vlastně jenom ke Gerymu, který upadl vedle auta. Ptal se ho, jak mu je, jestli se mu nic nestalo a co ho bolí. Byl opravdu moc slušný.“

„A potom řidič odjel?“

„Ano… Ona vlastně už přijížděla tramvaj, když major Ze… tedy chci říct řidič, zase nasedl do auta…“

Ten kluk je opravdu pitomej, pomyslila si hněvivě jeho matka, inženýrka Judita Kramešová. Ještě včera večer se mu snažila vyložit, že musí vypovídat tak, aby hlasovou rekognici aspoň trochu oslabil. Jenomže on jí řekl: Prosím tě, mami, co můžu oslabovat, když už jsme jednou Zemánka označili? A manžel namísto aby Tonánkovi a jeho kamarádům poradil nějakou fintu, jen řekl: Judito, s tou rekognicí se prostě nedá nic dělat. Ortel, který nad Zemánkem vyřkla čtyři děcka, je nezvratný. Smiř se s tím a spoléhejme na udělení milosti.

„Pane svědku, popište nám, jakým způsobem proběhla hlasová rekognice na kriminální policii,“ říkal právě předseda senátu, když se paní inženýrka Kramešová znova zaposlouchala do svědecké výpovědi svého syna.

„Byli jsme vyslýcháni odděleně. Vyšetřovatel se nás ptal –“

„Vypovídejte pouze o tom, co jste sám viděl a slyšel!“

„Vyšetřovatel se mě zeptal, co řidič říkal. Rozpomenul jsem se a pak asi tak za hodinu mi byly tyhle věty přehrávány různými hlasy. Bylo jich asi tak deset. Já jsem měl určit, jestli některý z těch hlasů je hlas řidiče. Když jsem ten hlas určil, vyšetřovatel mi ty hlasy přehrál ještě čtyřikrát, pokaždé v jiném pořadí. Označil jsem vždycky tentýž hlas.“

„Ty hlasy si byly podobné anebo byly velmi různorodé?“

„Byly si trochu podobné. Byl to ten typ hlasu, jaký jsme… tedy jaký jsem vyšetřovateli popsal: strohý, úsečný, jasná artikulace, ani hluboký ani vysoký, prostě kultivovaný chlapský hlas,“ prokázal svědek, že ač je mu pouhých sedmnáct, dokáže se vyjadřovat jako zralý člověk.

„A vy jste mezi těmito devíti trochu si podobnými hlasy rozpoznal hlas řidiče?“

„Ano. Bez problémů.“

Ten kluk jako by si zamanul, že Zemánka potopí jak nejhlouběj dokáže, byla teď už z míry zcela vyvedena jeho matka. A to si člověk myslí, že svoje dítě zná!

„Chápeš ho?“ špitla zase manželovi.

„Samozřejmě. Vypovídá pravdu,“ též jí pošeptal manžel. „Má po mně zakotveno právní vědomí a smysl pro odpovědnost.“

Paní Judita po manželovi blýskla zlostným pohledem a opět se soustředila na synovu výpověď.

Totéž vysoké mínění jako otec měl o Tonym státní zástupce: konečně svědek zcela objektivní, nezaujatý, svědek, pro něhož soudcovo poučení, že je povinen vypovídat pravdu, není nezávazným žvástem.

„O tváři řidiče byste nám mohl něco povědět?“

„Vůbec nic. Tu mu úplně zakrývala kapuce zatažená až přes pusu a do čela. Taky měl brýle a byla skoro tma.“

„Hlas řidiče byste dokázal rozpoznat i dnes? Máte ho ještě ve sluchu?“

„Ne, to už nemám. Je to už řada měsíců.“

Tím skončily otázky předsedy senátu, a protože přísedící otázky neměli, dostal slovo státní zástupce.

„Pane svědku, tehdy, když jste označoval jeden z hlasů jako hlas řidiče… hlas řidičův vám pouze připomínal, anebo jste si byl naprosto jistý, že je to on?“ věděl státní zástupce, že tuto otázku může před soudem rozvést, protože svědek na ni odpověděl pozitivně již tehdy vyšetřovateli. Teď se na okamžik zamyslil, než s jistotou odpověděl:

„Věděl jsem, že je to hlas řidiče.“

V obecenstvu to vřelo, jak ten kretén Zemánka topí, zatímco senátu, státnímu zástupci, obhájci i obžalovanému bylo zřejmé, že ten čestný hoch se nad každou otázkou svědomitě zamýšlí, aby odpovídal co nejpravdivěji. Jeho matka z této skutečnosti byla na mrtvici.

„Děkuji. Nemám další otázky,“ řekl státní zástupce.

Měl je obhájce.

„Pane svědku, kolik jste měl upito, když jste opouštěli diskotéku?“

„Já a Gery, tedy spolužák Gabriel Vintr vůbec nic. Pili jsme grepový džus.“

„A to vám máme věřit?“ zeptal se s přátelským úsměvem pan obhájce, který by byl Tonyho s chutí zadupal do země. „Oslavovali jste přece narozeniny?“

„Holky a Jery měli dohromady jednu láhev vína. Gery a já jsme pili džus, protože jsme abstinenti a vegetariáni. Ctíme Paula McCartneyho, který hlásá: nejíme nic, co má tvář.“

Tím svědek vyrazil obhájci z ruky i ten chabý argument pro závěrečnou řeč, že studenti pod vlivem alkoholu nemohli řidičův hlas zaznamenat úplně přesně a při rekognici pak vybrali hlas řidičovu nejpodobnější.

„Pane svědku, v době, kdy jste byli vyslýcháni kriminální policií, znal jste z televize nebo odkudkoli hlas majora Zemánka?“

„Neznám ho dodnes. Já se na ty televizní pitomosti zásadně nekoukám,“ odpověděl Tony celkem podle pravdy.

Proč lže zrovna v tak bezvýznamném bodě? lámala si hlavu jeho matka. Když televize vysílala s majorem Zemánkem obsáhlé interview poté, co se rozhodl po únosu vydat se zpět policii, seděl s nimi Tony výjimečně u televizoru. A byl nešťastný, jak to on a spolužáci tomuhle bezvadnýmu chlápkovi zavařili. Dokonce z otce tahal rozumy, jestli by svou výpověď nemohli nějak změnit. Manžel teď vycítil její údiv a pošeptal jí: „Je zmatený. To víš, poprvé u soudu!“

Tonánek byl zmatený asi tolik jako profesionální hráč pokru.

„Pane svědku,“ nevzdával to doktor Berk, „když jste na refýži slyšel řidiče pronést těch několik slov, nebyl jste asi právě moc klidný… míním soustředěný na řidičův hlas? Prožil jste právě určitý šok, ne? Vaší vinou bezmála přišel kamarád k těžkému úrazu?“

První správná otázka, pochválil pana obhájce ten čestný a úzkostlivě pravdomluvný a svědomitý chlapec a zas tak přemýšlivě odpověděl: „To ano… Všichni jsme z toho byli trochu vedle. Bylo to fakt příšerný. V první chvíli jsme nevěděli, jestli se Gerymu něco nestalo… Byli jsme šokovaní.“

Poctivej, ale blbej, pomyslil si státní zástupce. Takhle Berkovi přihrát.

Obhájce přihrávku samozřejmě chytil.

„Pane svědku, mluvil jste někdy se spolužačkou Karolinou Machovou, proč neoznačila žádný z hlasů jako hlas řidičův?“

„Všichni jsme se o té rekognici bavili. Věděli jsme, že jsme označili všichni stejný hlas, devítku. Že to byl hlas devět, to vyšetřovatel napsal do protokolu, který jsme podepisovali. Docela jsme se divili, že Karolina ten hlas nepoznala.“

„Vysvětlila vám to?“

„Nejdřív ne. Prý vlastně ani neví, proč se jí ani jeden ten hlas nezdál. Až asi za dva dny mi povídá: Tony, už vím, co mi na těch hlasech vadilo. Ani jeden neměl to řidičovo vadný er. Přece jak klel!… Tím se mi rozbřesklo.“

Předseda senátu, přísedící, státní zástupce, obhájce i obžalovaný ztuhli.

„Co bylo s řidičovým er?“ zeptal se co nejlhostejněji obhájce.

„No přece obžalovaný má… tedy chci říct… ten řidič měl chrčivé er. Naskočilo mi to, až když mi Karolina připomněla to jeho zaklení.“

Seš fantastickej kámoš, ale tohle neuhraješ, pomyslil si dojatě Ivan. Žalobce tvoji pohádku roznese na kopytech.

V obraze rázem byla i Tonyho matka. „Chlapeček náš zlatej,“ zašeptala manželovi. „Je báječnej. Já to věděla.“

„Idiot! Tohle mu nemůže vyjít. Koleduje si, blbec, o pořádný průšvih,“ byl bez sebe její manžel.

„Samozřejmě že mu to vyjde,“ nadsedávala rozjařeně paní Judita.

Obhájci nezbývalo než položit otázku, na niž svědek odpoví ano, a státní zástupce pak tuto odpověď s výsměchem rozšlápne.

„Takže teprve až když vás na to spolužačka upozornila, vzpomněl jste si, že řidič vadně vyslovoval er, zatímco na magnetofonové pásce byla tato er bezchybná?“

A Tonánek odpověděl:

„To jsem si myslel jen v první chvíli. A říkal jsem si: copak jsem hluchej? Jenomže jakmile jsem si promítl, co mluvily hlasy na pásce, všechno bylo jasný: v těch slovech žádné er nebylo… Jak ti je? Bolí tě něco? Stalo se ti něco? Kam ses uhodil?… Když jsme pak o tom všichni – jako nás pět – mluvili, říkali jsme si, jaká je to neuvěřitelná náhoda.“

Obhájci začala svítat jiskřička naděje, že ten kluk to snad uhraje… že to má parádně vymakaný. Jen aby to platilo i o ostatních!

„V jakých slovech řidiče bylo er?“

„V klení. Krucihergot… zatracený haranti… tak nějak. Jenomže to už bylo ve chvíli, kdy otevíral dvířka, aby zase nasedl, a nám už přijížděla tramvaj… Takže nám… Tedy mně to nějak vypadlo z hlavy. Když jsem citoval vyšetřovateli, co řidič pronesl, na to klení jsem zapomněl.“

Já ti dám klení! Já ti dám vadný er, ty mladistvej ničemo! Ty si mě nepřej! zuřil státní zástupce, zatímco předseda senátu si říkal: Tahle kauza by se mohla jmenovat Spiknutí svědků. Nepochyboval, že jeho žena v jednací síni je v extázi.

„Můžete nám, pane svědku, vysvětlit přesněji, jakým způsobem bylo řidičovo er chybné?“

„Ale ano. Bylo francouzské. Nebylo to jasně zvučné naše er, ale spíš ch. Kchuci… hechgot… tak nějak.“

„Je božskej,“ špitla zas paní Judita do manželova ucha.

„Nevím, jak ti bude připadat božský, až ho budeš navštěvovat rok na Pankráci.“

Tomu se paní Judita jen usmála. V génia svého syna a jeho báječných kamarádů pevně věřila.

„Nemám další otázky,“ oznámil obhájce.

„Pane obžalovaný, nějaké otázky svědkovi?“ zeptal se předseda senátu a Ivan teď poprvé otázku ke svědkovi měl.

„Pane svědku, připadá vám, že moje er je nějak chybné?… Pramen… pravda… právo… pravítko… prodejna…?“ vyslovoval zcela zběžně a pak zaklel: „Kruci! Sakra! Hergot!“

Tony, napůl k němu pootočen, jen překvapeně civěl a nevěřícně vrtěl hlavou.

Fantastický drama! Opravdu moc pěkný. Jenom máš smůlu, že nejsem tak blbej, jak si představuješ, syčelo to v Edovi. Za chvíli dohraješ!

„Odpovězte, pane svědku,“ vybídl ho předseda senátu.

„Já tomu přestávám rozumět,“ řekl svědek.

„Objasněte to soudu!“

„Obžalovaný má er docela normální… No, to jsem si mohl myslet,“ zamumlal si polohlasitě.

„Co jste si mohl myslet?“ vystřelil po něm předseda senátu.

„Že důstojník kriminální policie odsouzený nebude… i kdyby za ním měl chodit půl roku do kriminálu logoped.“

Paráda! Všichni tě žereme, ulevoval si státní zástupce v duši přetékající roztrpčením nad vymakaným divadýlkem toho spratka.

„Odpovězte, pane svědku, na otázku pana obžalovaného, jestli jeho er je totožné s er, které jste slyšel v klení řidiče,“ vyzval Tonyho předseda senátu.

„Pochopitelně není. Obžalovaný má er docela normální,“ říkal uraženě svědek. „Připadám si, že jsem tu všem pro blázny.“

„K tomu nemáte žádný důvod,“ pravil předseda senátu a státní zástupce bezmála nahlas zasténal: Ještě ho, ty troubo, utěšuj! Je možný, že ho fakt Klíma žere?! Ne, není to možný, uklidnil hned zas sám sebe.

„A když si odmyslíte rozdíl ve výslovnosti er? Je potom hlas obžalovaného totožný s hlasem řidiče?“

„To nevím. Hlas řidiče už mi dávno vyprchal z uší.“

„Máte nějaké osobní pocity vůči obžalovanému?“ zajímalo předsedu senátu.

Svědek pokrčil rameny: „Neznám ho… Ale je to policajt.“

„A vy máte něco proti policii?“

Ten upřímný hoch se znova chvilinku zamyslil, aby opět odpověděl co nejpoctivěji: „Mám toho dost proti policajtům… i proti majoru Zemánkovi. Protože jsou to vždycky policajti, kdo zmlátí mládež, když zhnusena dospělákama vyrazí do ulic.“

Jakmile dal předseda senátu najevo, že toto je z jeho strany všechno, okamžitě – jak se dalo čekat – se přihlásil státní zástupce, aby mohl znova vyslechnout svědka.

A dupl na plyn hned od první otázky.

„Pane svědku, studujete na matematicko-fyzikálním gymnáziu. Předpokládám, že jste prošel testováním inteligenčního kvocientu?“

„Ano. Naposled před čtyřmi měsíci.“

„Můžete nám říci, jak vysoká je vaše inteligence?“ Zhruba dvojnásobná než tvoje, pomyslil si ten zdvořilý chlapec a odpověděl:

„V horním pásmu nadprůměru.“

„S jakým studujete prospěchem?“

„Se slušným.“

„Mohl byste to upřesnit? Jaké bylo vaše poslední vysvědčení?“

„Jedna dvojka z nepovinné latiny.“

„A jinak?“

„Jinak samý za jedna.“

Pan státní zástupce spokojeně pokýval hlavou: „Při takových výsledcích testů inteligence a prospěchu mohu jistě předpokládat, že si uvědomujete, že před soudem vypovídáte pod sankcí křivé výpovědi a jste povinen mluvit pravdu. Pokud byste nemluvil pravdu, přestože nejste plnoletý –“

Zkrať to, vole, vybídl v duchu pana státního zástupce Tonánek.

„– je vám už víc než patnáct let, a tudíž můžete být stíhán a odsouzen.“

Trhni si, nasadil Tonánek úslužný výraz a ctnostně pravil: „Já vím. Všechno mi včera vysvětlil otec.“

„Můžete nám říct, co vám otec k vašemu svědectví doporučil?“

„Abych pokud možno soud permanentně nepoučoval jako jeho a mámu.“

Předseda senátu poprvé od počátku líčení dal průchod své emoci: krátce se zasmál. Což pan žalobce pojal úkorně dobře si vědom, že humor sdílíme pouze s člověkem, který nám je sympatický. A právě Klímovi by měl být tenhle svědek odporný.

„Probíral s vámi otec, co vypovídat o řidičově hlasu?“ byl státní zástupce ještě o poznání příkřejší.

„To ne. Maminku rozčiluje, když se s tátou hádáme. A my se pohádáme vždycky, když přijde řeč na policajty. Táta je moc toleruje, já je nesnáším.“

„Roztomile fabuluje, viď?“ pošeptala paní inženýrka Kramešová manželovi a ten sykl: „Na takové roztomilé fabulování pamatuje trestní zákoník až třemi roky.“

Zatím je ten chlapec naivní, ale upřímný poctivec. Jednou z něho bude dobrý křesťan, pomyslil si pan přísedící.

Je to ještě světem nezkažené děcko, jihla mateřským pudem paní přísedící.

Je to spratek vychcanej, ale já s ním zametu, soptil pan státní zástupce.

Ano. Je to dokonalé spiknutí svědků, říkal si předseda senátu. Koncert… Koncert polopravd a zejména nepravd.

„Pane svědku, vy si vážně představujete, že soud uvěří takovému nesmyslu, jako že vy – s vaší inteligencí a bystrostí – jste při výslechu v souvislosti s rekognicí hlasu úplně zapomněl na něco tak podstatného, jako je vada řidičovy výslovnosti?! Vy vážně doufáte, že toto vám soud uvěří?!“ hřímal pan státní zástupce a světem dosud nezkažené děcko ho napomenulo: Neztrapňuj se, ty šašku! Pak vykouzlilo výraz plný podivu a vyjeveně pravilo:

„No ale mně je přece úplně jedno, jestli se mi tu věří nebo ne!“ V tónu nebyla drzost, pouhý údiv, co to pan státní zástupce blábolí.

„Jak to, že je vám to jedno?“ nenapadlo nic chytřejšího státního zástupce, v němž narůstala jistota, že Herodes byl frajer, jehož jedinou chybou bylo, že svoji celospolečensky prospěšnou činnost nezaměřil též na mladistvé.

„Jak to… Mně se sem jít nechtělo. Ještě včera jsem se ptal táty, jestli sem jít musím. Mám dneska školu až odpoledne a zrovna teď mi propadají dvě hodiny tenisového tréninku.“

Státní zástupce ho sjel vraždícím pohledem a řekl: „Jak nám vysvětlíte toto: dva dny po tom, co jste provedl chybnou rekognici, zjistil jste svůj omyl. Jak to, že jste nedošel na kriminální policii a svůj omyl neoznámil?“

Svědek nevěřícně zavrtěl hlavou, čímž dal najevo svůj podiv, že pan státní zástupce je ještě blbější než dosavadní průběh jeho výslechu demonstroval, a pak vysvětlil:

„My jsme si přece byli doteď jistí… Tedy chci říct, že já jsem si byl doteď jistý, že jde pořád o ten stejný hlas, i když v těch slovech, co byla nahraná na pásce, žádné er nebylo. Když jsem si díky Karolině na to klení a vadné er vzpomněl, jenom se mi tím vysvětlilo, proč ona ten hlas devět neidentifikovala: prostě to chybné er asi měla nějak v podvědomí a na té nahrávce jí chybělo. Tehdy jsme o tom chvíli diskutovali, a tím to pro nás zhaslo a už jsme na to ani nevzdechli. Nezeptat se mě pan obhájce, jestli mi Karolina řekla, proč ona žádný hlas neoznačila jako řidičův – ani jsem se tu o tom er nezmínil. Ani už bych si na ně nevzpomněl,“ vysvětloval Tony laskavě a trpělivě – přestože mu právě teď propadaly dvě hodiny tenisového tréninku.

„Nebylo to náhodou tak, že pod vlivem kampaně ve sdělovacích prostředcích jste se rozhodl změnit svoje svědectví, abyste obžalovanému pomohl?!“ řičel státní zástupce a předseda senátu ho ostře napomenul. Eda Šálek však už byl rozjetý a svoje si dořičel: „A neovlivnil jste v tomto smyslu též svoje spolužáky? Nebylo to tak?! Vy samozřejmě víte, že to tak bylo, a vaši spolužáci nám to tu za chvíli přiznají!“

„Nebylo to tak,“ odpověděl zdvořile Tonánek a maminka se dmula pýchou.

To už předseda senátu, který rázně přerušil výslech svědka, diktoval zapisovatelce:

„Vzhledem k tomu, že státní zástupce přes napomenutí předsedy senátu pokračoval v kladení sugestivních a kapciózních otázek, uděluje se mu pořádková pokuta ve výši pět tisíc korun. Poučení: Proti tomuto usnesení je možno podat stížnost do tří dnů od jeho vyhlášení.“

Hluboce znechucený státní zástupce rezignoval na další otázky: Klímova pokuta ho sice nažhavila doběla, ale nebylo to nic proti tomu, jak ho nažhavilo pokojné Nebylo to tak toho arogantního klacka, který se měl z výbuchu pana státního zástupce podělat.

Předseda senátu vydal příkaz justiční stráži, aby svědek Antonín Krameš zatím zůstal soudu k dispozici, ovšem mimo jednací síň a bez příležitosti domluvit se s dalšími svědky.

*

Jako další byla na svědecké místo předvolána Karolina Machová. Se svým křivým svědectvím si hlavu lámala tak málo, po pravdě vůbec, že se za dveřmi jednací síně, kde čekala, až bude zavolána, učila francouzskou gramatiku.

Byla jediná z těch pěti, kdo při rekognici hlasu vyšetřovateli řekla, že pachatelův hlas nerozpoznává ani v jednom z nahraných, protože však už nedodala, z jakého důvodu – na její tehdejší výpovědi měl nejen matematicky, ale též dramaticky talentovaný Tony možnost vystavět své komorní drama pro pět sólistů před soudním tribunálem. Pravda byla taková, že Karolina byla zamilována do Gabriela Vintera a Gabriel Vinter byl zamilován do ní. Když ho bezmála srazilo a přejelo auto, Karolina byla k smrti vyděšená. To byl důvod, proč jí v hlavě vůbec neutkvěl řidičův hlas, ba ani nevěděla, co ten chlap mluvil. Když byli na kriminální policii vyslýcháni, neviděla důvod, proč by vyšetřovateli přiznávala, že se pod ní třásla kolena a nepamatuje si vůbec nic. To už byla klidná a bystrá jako vždy. Pootevřenými dveřmi slyšela výslech Tonyho, a tak když jiný vyšetřovatel přišel k ní a jeho otázky dospěly k bodu, co říkal řidič, uvedla věty, které před okamžikem slyšela říkat Tonyho. A když jí pak byly tyto věty přehrávány v namluvení různými hlasy, jednoduše vypověděla, že ani v jednom z hlasů řidičův hlas nepoznává.

Nikoli tedy, že řidičův hlas si vůbec nepamatuje.

Byl to Tony, kdo první přišel s myšlenkou, že se Zemánkovi musí pomoct. Ostatní souhlasili, ale dlouho si nevěděli rady, jak. Probírali ten problém pořád kolem dokola, zejména po Zemánkově vystoupení v televizi, a probírali ho pouze ve svém úzkém kroužku, nikoho dalšího nezasvětili. Kamarády proto, aby se něco nerozkecalo, rodiče proto, že by trojčili, věštili katastrofu a určitě by se mezi nimi našel někdo, kdo by nějakým opatřením jejich plán zmařil.

Jejich soudní drama se rodilo hravě, ale dlouhodobě, pozměňovali je a pilovali, hráli si je a svoje role zdokonalovali, uvažovali nejrůznější možnosti úskoků soudce a žalobce… a ohromně se bavili… Určité znalosti měli. Karolina a Dana byly horlivé čtenářky kriminálních – nikoli však škvárových – románů. Geryho otec byl sice specialista na mezinárodní právo, ale navštěvovali ho doma přátelé rovněž právníci, někteří z nich trestňáci, a Tonyho odmalička bavilo jim naslouchat. Jiří Petík zvaný Jery byl zas takový pedant, že když si začali vytvářet scénář výpovědí před soudem, po celý týden namísto do školy – za niž jeho rodiče platili sedmdesát tisíc ročně – docházel k soudu, aby tam sledoval hlavní líčení s Hynkem Svoj šlem, obžalovaným z loupežného přepadení a zavraždění dvou pumpařů.

Režisér a dramatik Tony Krameš o roli Karoliny rozhodl: Před soudem se budeš tvářit ustrašená a vyplašená a při první příležitosti se rozbreč. Karolina se tedy postavila na svědecké místo ustrašená a vyplašená a při první příležitosti se rozbrečela.

Předsedou senátu vybídnuta, aby svými slovy vypověděla, čeho byla svědkem onu noc na refýži, pípala tak, že byla opakovaně vyzvána, aby mluvila nahlas.

Když dopípala, aniž se zmínila o řidičově klení, předseda senátu se zeptal: „Nic jiného řidič neřekl?“

„Já už nevím. Asi ne… Vlastně… trochu nadával.“

„Vzpomeňte si, jak nadával.“

„Sakroval.“

„Pamatujete se dobře na jeho slova a hlas?“

„Kdepak. Je už to dlouho,“ kníkala Karolina, což ji stálo nemalé úsilí, neboť hlas měla zvonivě jasný.

„Takže když jste se zúčastňovala hlasové rekognice, už jste si ten řidičův hlas nedokázala vybavit?“

„Tenkrát jsem si ho ještě vybavila docela dobře. Právě proto jsem věděla, že to žádný z těch nahraných hlasů není.“

„Proč jste si tím byla tak jistá?“

„Jeden z těch hlasů byl tomu řidičovu hlasu hodně podobný. Ale nebyl to on.“

„Čím se lišil?“ zeptal se předseda a všichni předpokládali, že dívka řekne: výslovností souhlásky er.

„To se obtížně vysvětluje. Prostě… měl trochu jinou barvu… Víte, já mám dobrý sluch. Prostě jsem věděla, že řidičův hlas mezi těmi hlasy není.“

„Bylo tam i něco jiného – kromě zabarvení? Třeba rozdílná výslovnost nějaké hlásky?“

„Aha… Vy myslíte, pane předsedo, to er… To bylo tak. Když jsme se o té rekognici bavili, kluci a Dana se mě ptali, jestli jsem snad hluchá, že jsem nepoznala řidičův hlas pod číslem… myslím devět. Tvrdila jsem jim, že ta devítka měla trošku jinou barvu… a potom za pár dní, když už jsem to úplně pustila z hlavy, zaslechla jsem někoho klít. A vyskočilo mi v hlavě, jak ten řidič zaklel… s takovým šišlavým er. A uvědomila jsem si, že er v té nahrávce hlasů nebylo… protože v těch slovech se vůbec žádné er nevyskytovalo… a tak jsem to spolužákům řekla – jako pro zajímavost.“

„Proč jste to nedošla oznámit vyšetřovateli?“

„Co jsem měla oznámit?“ polekala se Karolina.

„Že jste se rozpomněla, že vaše původní výpověď byla neúplná.“

„Ježiši… to já… já nevím… Nám to nepřipadalo důležitý,“ zdálo se, že se svědkyně rozpláče.

Když se dostal ke slovu státní zástupce, rovnou vystřelil: „Kdo z vás pěti si to řidičovo vadné er vymyslel?“

Jdi se vycpat, blbče, pomyslila si ta vyplašená dívenka, která ve dvanácti letech měla v angličtině přečteny všechny případy Perryho Masona, momentálně sledovala seriál Právo v L. A. a se strýcem advokátem probírala rozdíly mezi právem anglosaským a naším.

„Nikdo,“ špitla.

Jestli státní zástupce něco nesnášel, pak to byly jedno-dvojslabičné odpovědi. Svědkyně se měla nad jeho otázkou rozčilit a pobouřeně zdůvodňovat, proč si nikdo z nich nic takového nevymyslil. Pouze tak by kynula naděje, že se nějak zaplete do vlastní argumentace. Smůla pana státního zástupce byla, že Karolina se zaplést nemínila.

„Vy si vážně myslíte, že ty nesmysly vám soud uvěří?“

„Nevím.“

„Co nevíte?“

„Jestli mi věříte.“

„Vaší povinností je vypovídat před soudem pravdu.“

„Ano,“ pípla svědkyně v pochopení, že žaludeční vředy panu státnímu zástupci nejsnáze přivodí mdlými, co nejméně slyšitelnými odpověďmi, pokud možno v rozsahu do dvou slabik.

„Takže si to zopakujeme,“ řekl státní zástupce. „Když řidič vystoupil z auta, začal klít. Co bylo potom?“

„Pane státní zástupce, upozorňuji vás, že budete znova pokutován, budete-li dál klást sugestivní a kapciózní otázky,“ řekl ostře předseda.

„Kdy řidič klel?“ opravil státní zástupce vztekle svoji otázku.

„Než zas odjel.“

„To je soudu celkem jasné, že nikoli předtím, než přijel, anebo poté, co odjel,“ řekl sarkasticky státní zástupce, svědkyně nabírala k pláči a pan přísedící si pohněvaně pomyslil: je to hulvát. Psychicky mučí dítě. A zamyslil se, kam tento poznatek o manýrách některých státních zástupců napsat. „Odpovězte, paní svědkyně!“ vybídl Karolinu státní zástupce popuzeně.

„Na co?“ zeptala se plačtivě hezounká, světlovlase něžná Karolka s šedomodrýma očima.

„Kdy řidič klel. Ve kterou chvíli.“

„Než nasedl do auta a odjel.“

„Potom co mluvil s Gabrielem, anebo předtím?“

„Nejdřív mluvil s Gabrielem a potom nasedl do auta a odjel.“

„To je snad jasné!“ poštěkával státní zástupce. „Ptám se vás, jestli řidič klel předtím, anebo potom, co mluvil s Gabrielem.“

„Řidič nejdřív z auta vystoupil,“ rozhodla se Karolka, že časovou souslednost vysvětlí tak, aby ji pochopil i pan státní zástupce. „Potom mluvil s Gabrielem. Potom zaklel. Pak nasedl do auta a potom teprve odjel.“

Dej si pohov! Na tu nemáš! v duchu poučil Edu obhájce.

„Taky válí!“ pošeptala manželovi paní inženýrka Kramešová. „Škoda, že ji nevidí máma s tátou.“

„Škoda! Aspoň bych tu nebyl na infarkt sám!“ zašeptal JUDr. Krameš a manželka se na něho zaškaredila.

Z rodičů svědčících studentů tu byli jenom Kramešovi. Ti ostatní zastávali názor, že nemají zapotřebí sledovat, jak jejich ubohé dítě – oběť špinavých soudních praktik – topí majora Zemánka.

„Kdy jste se spolužáky probírali, co kdo budete vypovídat před soudem?“

Než předseda senátu stačil státního zástupce napomenout, aby přeformuloval otázku, Karolina odpověděla: „Nikdy.“

„Nikdy jste o tom nemluvili?“

„Ne.“

„Chcete nám vážně namlouvat, že jste měli jít svědčit k soudu v tak závažném případě a vy jste o tom vůbec nemluvili?!“ prskal státní zástupce.

„Mluvili.“

„Paní svědkyně! Tenhle soud vám tu není pro blázny! Bude to pro vás mít nejvážnější důsledky, jestli nám dál budete hrát tuhle komedii!“ už toho měl státní zástupce plné zuby.

Karolina se rozbrečela:

„Von se mě přece ptal…“ stěžovala si předsedovi senátu, „jestli jsme probírali, co tady budeme vypovídat… a já… jsem řekla,“ vzlykala, „že ne… protože my… jsme přece nemohli vědět… na co se… nás tu budete ptát… A když chtěl vědět, jestli jsme o tom mluvili… že jdeme k soudu, tak… jsem povídala, že jo, protože… jsme si dali sraz na Karláku… A taky jsme se bavili o tom, proč… sem nejsme zavolaný… rači na pátek, protože… to máme písemku z frániny… Já nevím, co von proti… mně pořád má… Já… chci jít domů,“ bulila jak zjednaná.

Ten Eda má zvláštní kouzlo osobnosti, jízlivě si pochvaloval doktor Berk. Je až neuvěřitelné, jak spolehlivě on dokáže každýho svědka proti sobě nasrat.

Takhle to dítě nervovat, hněval se pan přísedící.

Tahle holka se určitě u tabule rozeřve vždycky, když nic neumí, což je většinou, pomyslela si paní přísedící, čímž Karolinu odhadla velice špatně: z děvčat měla ve třídě nejlepší prospěch.

Předseda senátu si už radši nemyslel vůbec nic.

„Paní svědkyně,“ řekl vlídně, „uklidněte se a odpovídejte rozumně na otázky.“

„Tak se mě, pane soudce, ptejte vy a ne von. Vy jste se mě ptal rozumně a tak jsem přece odpovídala rozumně. Ale von… já se ho bojím. Můžu už jít domů?“

„Nemáte se tu koho bát, když mluvíte pravdu. Státní zástupce má právo klást vám otázky a vy jste povinna mu odpovídat,“ poučil ji zas tak vlídně předseda senátu, Karolina přestala bulit a nasadila zatvrzelý výraz.

Státní zástupce věděl, že teď už z tý mrchy nedostane vůbec nic, ale nemohl dopustit dojem, že zacouval před jejími slzami, a tak pokračoval:

„Radila jste se s někým, co máte u soudu vypovídat?“

„Ne.“

„Vyhledal vás někdo, aby s vámi o vašem svědectví mluvil?“

„Ano.“

„Kdo?“

„Ředitel školy.“

„Co přesně vám řekl?“

„Řekl… To je katastrofa, ten soud! Domluv se s Kahovcovou, ať to vezme místo tebe.“

„Prosím!?… Ředitel školy vám doporučoval, aby nějaká Kahovcová šla svědčit místo vás?!“

„To ne. Tančit.“

„Mohla byste laskavě odpovídat v celých větách, a to pokud možno takových, které dávají nějaký smysl?!“

„Pane státní zástupce, soudu je zcela jasné, co měl na mysli ředitel školy. Mohl byste pokročit k dalšímu bodu, abychom se pohnuli kupředu?“

„Ano,“ stihla vděčným pohledem předsedu senátu Karolka. „Já měla tančit na soutěži gymplů.“

„Mluvil s vámi o tomto případu pan obhájce?“ mlel z posledních rezerv pan státní zástupce.

„Ne.“

„Znáte pana obhájce?“ vložil se předseda senátu.

Karolina si Jakuba prohlédla a potom, aby ten pitomej žalobce viděl, jak umí být vstřícná, když jsou jí kladeny inteligentní otázky, odpověděla: „Pane předsedo, v životě jsem pana obhájce neviděla – až tady. A víte… ono je to doopravdy takhle: tenkrát v souvislosti s tím výslechem na kriminálce jsme se o tom řidičovi a o tom hlase a tak vůbec dost bavili. Jenomže teď máme ve škole pořádnej záběr… za chvíli je konec školního roku…“

„Rozumím,“ přikývl předseda senátu a Karolka se na něho pěkně usmála.

Státní zástupce si pomyslil, že dát průchod svému nutkání, mohl by tu za pár týdnů sedět na tomtéž místě, co teď Zemánek, a na krku mít tentýž paragraf. Pouze oběti by byly jiné. Namísto Rubína a Pavlíka svědkyně Karolina Machová a z ruky jí zobající předseda senátu.

„Nemám další otázky,“ oznámil zhnusen, a protože je neměl ani nikdo další, svědkyně byla propuštěna s tímtéž omezením jako před ní Tony Krameš.

Poté se předseda senátu podíval na hodinky a oznámil polední přestávku na půldruhé hodiny.

*

„Probíhá to fantasticky!“ vtrhla do manželovy kanceláře rozjařená Alena a před sekretářkou ho políbila: „Zvu tě na svoje útraty na oslavný oběd.“

„Jenom se neukvapuj,“ varoval ji manžel.

„Ale prosím tě!“ zářila. „Na tomhle případu ty a Eda už nemáte co zvorat.“

*

Na oběd do restaurace nedaleko soudu šli též manželé Kramešovi. A Judita zářila podobně jako Alena Klímová.

„Všiml sis, Tony, jak Tonánek pořád nenápadně zdůrazňoval už od počátku, že je přesvědčený, že ten řidič je jasně Zemánek? To přece byl geniální postup! A potom to jeho znechucení, že Zemánek se z žaloby vykroutí a bůhvíjaké jsou za tím triky. Tomu dítěti to myslí. Je po mně.“

„Taky se obávám,“ řekl lakonicky JUDr. Antonín Krameš a jeho žena se zasmála a popleskala ho po ruce na ubruse.

„Vsadím se, že výpovědi všech děcek probíhají v Tonyho režii,“ pokračovala hrdě.

„Toho se obávám ze všeho nejvíc,“ přikývl její manžel nad špenátovou omeletou.

„Ale no tak Tony… nebuď takovej morous. Dobře vím, že seš na něho pyšnej zrovna tak jako já.“

„Na rozdíl od tebe vidím především důsledky. Tohle těm dětem přece nemůže vyjít. Snad si, Judy, nepředstavuješ, že Klíma netuší, co se mu odehrává před očima. O Šálkovi ani nemluvě. V horším případě může mít tohle spiknutí soudní dozvuky, a bude-li v něm Tony figurovat jako scenárista, dramaturg a režisér –“

„Proslaví se před celým národem skoro tolik jako major Zemánek,“ nadchla se paní Judita.

„Neblázni, prosím tě!“

„Bohužel žádné soudní dozvuky nebudou, protože ty děti to bezchybně dohrajou až do smutného konce pana státního zástupce,“ bezstarostně obědvala Judy.

„Na to nespoléhej… Budiž: Tony si svoji roli vymakal perfektně. Nevím, proč by po maturitě nemohl studovat na AMU, ať už v oboru herectví, režie –“

„– scenáristiky anebo dramaturgie,“ smála se Judy.

„Neuvěřitelná byla i Karolina. Jakým způsobem využila faktu, že na kriminálce Zemánkův hlas neidentifikovala – to byla dokonalost sama,“ řekl ironicky doktor Krameš a jeho žena zdůraznila:

„V Tonánkově režii!“

„Doma ti nalistuju, kolika lety myslí trestní zákoník na režiséra a korepetitora svědeckých estrád určených pro soudní senát,“ slíbil jí manžel. „Ale co jsem chtěl říct… Tony a Karolina byli perfektní. Jenomže teď budou naprosto totéž, co oni, papouškovat Gery, Jery a Dana. Nacvičenost z toho začne trčet, i když – v lepším případě – se ji doufejme nedá prokázat. V závěrečné řeči ovšem žalobce bude tvrdit, že šlo o dětské spiknutí za účelem pomoci pochybnému idolu… a senát nemůže ve svých úvahách o výroku toto tvrzení ignorovat.“

„Něco ti povím, Tony,“ dopálila se jeho manželka. „Jestli poctivé úsilí těch dětí vyjde naprázdno, máš to na svědomí ty. Vědět Tonánek, že má v tobě skutečnou oporu, svěřil se ti a požádal tě o pomoc. Neubylo by tě, kdybys to byl s nimi probral, přehrál, upozornil je na pravděpodobné chytáky státního zástupce. Prostě mohls to s nimi promrskat a vylepšit jim to.“

„To je zlej sen,“ odstrčil doktor Krameš nedojedený talíř.

„Já sice nemám hlavu plnou Haagu, OSN a mezinárodních paktů, ale mám zas naštěstí správnou intuici, a ta mi napovídá, že se Zemánkem to dopadne dobře – díky našemu Tonymu,“ řekla mu manželka.

„A několika dalším křivým svědectvím,“ dodal doktor Krameš a odmítl servírku nabízející zákusky. Zato jeho žena si v pohodě vybrala dva.

*

„Snaž se, aby Ilona nepropadala falešnému optimismu,“ naléhal Ivan na Jakuba, který za ním přišel do cely.

„Myslím, že Pepino ji správně usměrňuje. Teď jsem s nimi mluvil. Oba svůj optimismus drží na uzdě. To platí i o mně.“

„Je tu značné riziko, že některé z děcek se pod Edovým soustředěným tlakem uřekne nebo podřekne a celá inscenace se sesype jak domeček z karet,“ nahlas uvažoval Jakub. „Pokud ovšem nedojde ke zvratu, jímž se prokáže, že haranti ušili boudu – naše šance se pronikavě zvýší.“

„No nevím… Uvidíš, že už při příštím svědectví se projeví, že si to ty děti nabiflovaly,“ obával se Ivan. „Stereotyp! Ty děti nemůžou vědět, že právě dokonale jednotná výpověď více svědků působí nepřesvědčivě: všichni jsme slyšeli řidiče klít… všichni jsme na to zapomněli… všichni jsme si vzpomněli na jeho vadné er… No nic. Budu-li dřepět léta v kriminále, vzpomínka, jak za mě boxovaly i děti, bude jedna z nejmilejších… Mimochodem, všiml sis, jak Eda syčí jak přetopený kotel? I tahle vzpomínka – jak s ním cvičila exbardáma Emička Řehořová a pár harantů, mi občas v kriminále rozjasní nějakou škaredou chvíli.“

„Nepředbíhej,“ napomenul ho Jakub. „A pokud jde o Edu, divíš se mu?! Taky bych se dusil, kdyby mi spiknutí svědků rozmlátilo celou obhajobu a navíc bych věděl, že v duchu se mi chechtají do ksichtu… Eda tě určitě nechce ukřižovat. Ale hrát roli idiota ho uvádí do varu.“

„Ach jo… Takže jdeme do finále,“ řekl Ivan s pohledem na hodinky. Polední přestávka se chýlila ku konci.

*

Když vymydlený růžolící hoch jménem Jiří Petík, zvaný Jery, vypověděl o průběhu incidentu na refýži a popsal svoji rekognici hlasu na kriminální policii, otázal se s jemnou ironií předseda senátu:

„Nu a copak nám povíte vy, pane svědku, o sakrování řidiče a o vadě jeho řeči?“

Klidný a pomalu a zřetelně hovořící pořízek Jery se zatvářil vyjeveně a vyhrkl: „Prosím?“

„Podle vás řidič netrpěl žádnou poruchou výslovnosti některých hlásek?“

„To teda určitě ne. Něco takovýho bych byl přece řekl, ne? Už tenkrát policajtům,“ urazil se Jery, jako že někdo tu snad pochybuje o jeho inteligenci či správném plnění občanských povinností.

Soud ani přísedící neměli další otázky, Klíma především proto, že věděl, že Eda Šálek svědka vyždíme jak citron.

Ten k tomu s elánem dobitým o polední přestávce s chutí přikročil vzápětí.

„Během incidentu na refýži jste byl řidiči nablízku?“

„Ano.“

„Po celou dobu, co byl venku z auta?“

„Nejspíš ano.“

„Tak ano, nebo ne?“

„Nevím už přesně. Spíš ano.“

„Jste si jistý, že řidič nepronesl nic jiného než to, co vám při rekognici hlasu bylo přehráváno na magnetofonové nahrávce?“

„To už si vážně nemůžu pamatovat.“

„Ale tehdy jste si tím jistý byl – když rekognice probíhala?“

„Asi ano. Protože vyšetřovatel se vysloveně ptal, co všechno řidič mluvil.“

„A vy jste žádné klení neuvedl.“

„Vím jistě, že ne.“

„A i dnes jste si absolutně jistý, že řidič žádnou hlásku nevyslovoval poruchově?“

„Trpět řidič vadou řeči, tak jsem to vyšetřovateli řekl a taky bych neoznačil hlas, který žádnou vadu neměl. Ale teď mě napadá, že s něčím takovým přišla tehdy Karolina, že řidič šišlal ř.“

No tohle jsem si mohl myslet! Dokonce ne er, nýbrž eř! Jak inteligentní nuance! vřelo to v Edovi a zhnusen oznámil, že nemá další otázky.

S otázkami tedy započal obhájce, fascinovaný rozbitím svědeckého stereotypu, jehož se obával.

„Pane svědku, vzpomněl byste si přesněji, s čím tehdy přišla Karolina v souvislosti s řidičovým eř?“

„Už si to nepamatuju… Nějak tím zdůvodňovala, proč neidentifikovala řidičův hlas.“

S Jerym měl režisér Tony dost potíže. Jery vykřikoval, že nemíní bejt za padoucha, kterej jedinej nepodal Zemánkovi pomocnou ruku. Tony šílel: Copak můžeme všichni mlít úplně totéž?!… To nemusíme, křičel Jery. Zaválej si roli indolenta ty!… Nakonec to rozsekla Karolka: Nevyšiluj, Jery. Ty přece dosvědčíš, že to klení a vadnou výslovnost jsme po rekognici probírali!! Tím potvrdíš nejdůležitější moment: že jsme si to nevymysleli, až když jsme pochopili, že jedeme v případu majora Zemánka, ale probírali jsme řidičův hlas hned po rekognici. Chápeš, že tvoje slovo bude mít tím větší váhu, když budeš tvrdit, že ty sám se na žádné řidičovo klení nepamatuješ?!… Mně připadá, přidala se tehdy Dana, že Jeryho úloha je psychologicky nejnáročnější. Musí přece vykládat, že on žádné klení neslyšel, ale současně nemůže vyloučit, že řidič zaklít mohl… Psychologická náročnost role – v očích holek! – nakonec rozhodla, že Jery roli přijal.

„Kdy s tím vaše spolužačka přišla? Vzápětí po té rekognici… nebo až s určitým odstupem?“

Svědek dlouze přemýšlel, aby odpověděl co nejpravdivěji: „Bylo to nejspíš druhý den, ale jistě to nevím.“

„Vy sám jste řidiče klít neslyšel. Znamená to, že vylučujete, že by byl zaklel?“

Svědek se opět zamyslil a státní zástupce ho v duchu cynicky povzbudil: No jenom se neupejpej a pěkně nám vyklop, že vyloučit to nemůžeš!

„Úplně vyloučit to nemůžu,“ připustil Jery váhavě. „Pane svědku, když probíhala rekognice, věděl jste, že jde o určení hlasu majora Zemánka?“

„Jak bych to mohl vědět? Vyšetřovatel se nám o majoru Zemánkovi vůbec nezmínil,“ odpověděl Jery a státní zástupce si opět cynicky pomyslel: Škoda. Mohli jste všechno zatlouct na místě a daňovým poplatníkům ušetřit výlohy za tenhle paskvil soudního líčení.

„Kdy jste se dozvěděl, že jde o majora Zemánka?“

„Až když nás vyšťourali novináři a začalo se mluvit o tom, že my jsme rozpoznali hlas pana majora.“

„Jak na vás osobně toto zjištění zapůsobilo?“

„Celkem nijak. O tom, jestli je pan major vinen nebo nevinen naštěstí nemůže rozhodovat taková prkotina, jako jestli my jsme rozpoznali hlas nějakého řidiče někde uprostřed noci v Hloubětíně.“

No tak už ses nám předvedl, jak jsi bezelstně blboučkej… a mohli bysme ten krámek s písničkama zavřít, syčel si pan státní zástupce.

„Nemám další otázky,“ oznámil doktor Berk.

Položit svědkovi otázky nechtěl ani obžalovaný, takže svědek byl propuštěn s tímtéž omezením jako jeho spolužáci a do soudní síně byla předvolána předposlední svědkyně Dana Hochmanová.

Když ve svém volném výkladu dospěla k rekognici, řekla: „Druhý nebo třetí den se nás Karolina ptala, jestli si vzpomínáme, že ten řidič taky klel. Já byla okamžitě v obraze, naskočilo mi to v uších jak živý, a hned jsem řekla: No jasně! Patlal er! Tohle musíme doplnit k našemu svědectví. Ostatní se na mě osopili: Co blbneš? Budeme tam zas čučet půl dne, ty hlasy se budou znova nahrávat se sakrováním, a to všechno jenom proto, abysme nakonec znova potvrdili, že je to ten hlas devět, protože jinej to bejt nemůže.“

Doplňující otázku měl tentokrát pouze pan přísedící: „Je na vašem soukromém gymnáziu též výuka katolického náboženství?“

To už tu dlouho nebylo, pomyslil si předseda senátu.

Kristepane, co já tu vydržím, to nemá v historii obžaloby obdoby, sténal státní zástupce.

„Ne,“ odpověděla Dana, a protože jí režisér nabednil do hlavy, že její postava je vstřícně švitořivá, ochotně svoji odpověď rozvedla: „Ale moje malá sestra chodí do školy, kde se katolické náboženství vyučuje.“

„Takže vaše sestra náboženství navštěvuje,“ spokojeně pokýval hlavou pan přísedící a Dana se na něho vstřícně švitořivě usmála:

„To ani ne. Maminka povídala taťkovi, že znalost bible sice patří k základům všeobecného vzdělání… ale ne za cenu, že nám bude děcko osahávat nějakej neukojenej flanďák.“

Pan přísedící se odmlčel už definitivně pro zbytek líčení.

Jako poslední byl na svědecké místo předvolán Gabriel Vintr, Gery, kterého Tony vrhl na kapotu Ivanova auta.

Ve svém volném líčení o řidičově klení a vadě řeči nepromluvil, jakmile se ho však na to předseda senátu optal, bez zaváhání odpověděl:

„Ano. Na to jsme si vzpomněli až dodatečně.“

„A proč jste to nedošli oznámit jako dodatek ke své výpovědi?“

„Mysleli jsme, že o nic nejde. Koukal jsem jak blázen, když mi najednou přišla obsílka k soudu.“

„S kým jste svoji svědeckou výpověď před soudem probíral?“ zeptal se neurvalým tónem pan státní zástupce, který sebeméně nepochyboval, že děťátko je stejný hochštapler jako jeho spolužáci.

„S rodiči.“

„A se spolužáky ne?“

„Ani ne. Nám teď dávají ve škole do těla.“

„Co vám k vaší svědecké výpovědi doporučili rodiče?“

„Máti mi doporučila, abych koukal vybruslit z té ostudy, že jsem identifikoval hlas majora Zemánka.“

„Ano?… Specifikovala blíže, jakým způsobem to máte učinit?“

„Pane svědku, na tuhle otázku nemusíte odpovídat,“ upozornil důrazně předseda senátu.

„Ale co…“ pokrčil rameny Gery. „Maminka to nespecifikovala, protože si nevěděla rady, jak bych to měl nejlíp uhrát. A otec ji utěšoval, aby se tím netejrala, protože naše svědectví je stejně jenom fraška, soud už má v kapse rozsudek nadiktovaný odkudsi shůry, jako to bejvalo za komunistů. Otec si je jistý, že mafie už se postaraly, aby člověk jako major Zemánek zahučel v lochu na dvacet let a policajti aby byli podělaný před každým hrdlořezem.“

„Opravdu pozoruhodný názor,“ konstatoval ironicky státní zástupce a zeptal se: „Jaké povolání mají vaši rodiče?“

„Mamka přednáší na lékařské fakultě nukleární medicínu a táta je teoretický jaderný fyzik.“

Státní zástupce měl chuť hlasitě zalkat a dalek tohoto pocitu nebyl ani předseda senátu.

Závěrečná řeč jak státního zástupce, tak obhájcova byla stručná.

Státní zástupce se domníval, že po provedeném dokazování by soud neměl přehlédnout skutečnost, že i když svědectví doktorky Oplové a Jaroslava Špulky mohla svým emotivním zabarvením působit nepřesvědčivě, o základním faktu svědčícím proti obžalovanému oba svědkové hovořili už od své první výpovědi v přípravném řízení vždy stejně, tento fakt neměnili a trvali na něm. V tomto bodě, zdůraznil státní zástupce, působila jejich výpověď věrohodně.

Přesně naopak tomu bylo podle státního zástupce u svědeckých výpovědí studentů. V přípravném řízení čtyři z pěti studentů poznali naprosto jednoznačně hlas obžalovaného a teprve nyní před soudem svoji výpověď zvrátili. Státní zástupce nepopíral, že tak učinili postupem svým způsobem přesvědčivým, je ovšem třeba mít na mysli, že jde o studenty nadprůměrně inteligentní. Když zjistili, v neprospěch koho je jejich původní výpověď, pod vlivem kampaně v masmédiích stranících obžalovanému a nepochybně i pod vlivem svých rodičů se rozhodli svoji původní výpověď zvrátit. A právě díky své mimořádné inteligenci tak učinili způsobem, který by byl obdivuhodný – nebýt protizákonný…

„Líp bych to nevystihl ani já,“ pošeptal Tony Gerymu.

„Vyslechli jsme nikoli pravdivé svědecké výpovědi, ale výbornou inscenaci s dokonalými hereckými výkony,“ řečnil státní zástupce a cítil, jak ho spalují nenávistné pohledy publika.

V závěru shrnul, že důkazní materiál podle jeho přesvědčení jednoznačně svědčí proti obžalovanému tak, jak byl zažalován… „A proto se domnívám, že obžalovaného je třeba uznat vinným zažalovaným trestným činem… Je tu však ještě jeden aspekt. I když mě inscenace studentů rozčilila, současně musím nestranně posoudit motivaci jednání obžalovaného. Dokážu se lidsky vcítit do rozpoložení obžalovaného v době přípravy činu a v době činu. Obžalovaný nemá sklony k násilnému jednání a jeho čin pojímám jako profesionální selhání a nezvládnutí emocí, jimiž byl po zavraždění svých nejbližších spolupracovníků zmítán. Z těchto důvodů – i když nemohu odhlédnout od skutečnosti, že byli zavražděni dva lidé – navrhuji, aby obžalovanému byl uložen trest odnětí svobody ze zákona nepodmíněný mírně nad dolní hranicí zákonné trestní sazby.“

„Leda nasrat,“ pošeptalo jedno mimořádně inteligentní dítě druhému mimořádně nadanému dítěti.

„Vidíš ho, netvora,“ pošeptala paní inženýrka Kramešová manželovi.

Ivan a jeho obhájce naopak věděli, že návrh na trest pouze mírně nad dolní hranici sazby je od státního zástupce velká tolerance. Na druhé straně stačilo si představit, že samotná dolní hranice je dvanáct let!

Tolerance státního zástupce se prokázala ještě tím, že vzhledem k osobnosti obžalovaného navrhl výkon trestu ve věznici s dohledem – tedy nikoli s dozorem, neboli mírnější verzi.

„Jenom klid,“ tiskl Pepino paži Iloně, která se v závěru řeči státního zástupce neovladatelně roztřásla. „Návrh žalobce je pro soud naprosto nezávazný. Věř mi, že i kdyby ho nezprostili, půjdou hluboko pod sazbu. Uvidíš!“ šeptal jí naléhavě.

Obhájce ve své závěrečné řeči stroze odmítl ztotožnit se s názorem pana státního zástupce. Poukázal na skutečnost, že jeho mandant nemůže nést odpovědnost za to, že orgány trestního řízení si nepočínaly dostatečně profesionálně při výslechu studentů a jejich hlasové rekognici. Hlasová rekognice se soustředila výhradně na věty, které svědci uvedli, přestože se dalo předpokládat, že řidič mohl pronést i něco, nač si studenti nevzpomněli. Bylo tedy hrubým opomenutím, že při znovupoznávání hlasu nebyly použity i takové věty navíc, které by obsahovaly všechny hlásky, včetně er a eř, které jsou pro rozpoznávání hlasů nadmíru důležité… Tak se tedy stalo, že studenti si na řidičovo vadné er při rekognici nevzpomněli a dodatečně si je vybavila pouze studentka, která ani jeden z demonstrovaných hlasů jako řidičův neoznačila. Nebýt toho, že této svědkyni na hlasu označeném číslo devět – na hlase obžalovaného – něco nehrálo, nikdy jsme se o hlasu číslo devět nedozvěděli pravdu. Pravdu, že řidičův hlas byl hlasu obžalovaného pouze velmi podobný, plédoval obhájce.

Rovněž otázka, proč studenti své svědectví nedoplnili okamžitě poté, co si výše uvedené skutečnosti uvědomili, byla dle obhájce uspokojivě zodpovězena: byli si jisti, že bez ohledu na ono vadné er hlas bezpečně rozpoznali. Byli si jisti, že vadné er k tomuto hlasu patří – pouze na magnetofonové nahrávce se nevyskytuje. Co tedy doplňovat anebo měnit?

Dále pan obhájce zdůraznil, že i když není pochyb o vysoké inteligenci těchto mladistvých, je stále třeba mít na mysli, že je jim pouze sedmnáct let! Těžko si představit, že tyto stále ještě děti by byly schopny zinscenovat pro soud tak rafinovaná a bezchybná křivá svědectví, s nimiž by si neporadili zkušení profesionálové, jakými jsou pan předseda senátu a pan státní zástupce.

„A to nás zase nezná,“ pošeptal Gery Tonymu.

„Podceňuje naše mimořádné nadání,“ poznamenal blazeovaně Tony.

„Je absurdní připustit, že něco takového by dokázaly vymyslet a před soudem sehrát ještě pouhé děti,“ uzavřel tento bod obhájce a státní zástupce si pod vlivem pana přísedícího řekl amen.

Svědectví doktorky Oplové a Jaroslava Špulky charakterizoval obhájce jako zcela nevěrohodná. Jaroslav Špulka se svým nenávistným postojem vůči majoru Zemánkovi ani netajil, a pokud jde o svědkyni Oplovou, bylo dostatečně prokázáno, že je osobou, která se krutě mstí mužům, jimiž se cítí ukřivděna. A dokonce nejen jim samotným, ale i lidem, kteří jim jsou blízcí. Z tohoto zorného úhlu je třeba hodnotit její svědeckou výpověď, která měla za cíl zdiskreditovat inženýra Čmeláka jako člověka, který se dopustil křivé výpovědi, a dále přitížit obžalovanému, jehož ve své chorobné žárlivosti podezírá, že toleruje poměr své manželky s inženýrem Čmelákem.

Dále obhájce rozvedl skutečnost, že obžalovaný se dobrovolně vydal zpět do rukou spravedlnosti. Nemluví už to samo o jeho vědomí neviny a víře, že se u soudu prokáže?

„Musíme si připustit, že neexistuje žádný přímý důkaz, který by svědčil, že skutku, který se stal, se dopustil můj mandant. Obžaloba byla postavena na nepřímých důkazech. K tomu, aby nepřímé důkazy stačily k usvědčení obžalovaného, musí tvořit uzavřený kruh, který nepřipouští žádný jiný výklad o průběhu skutkového děje. V daném případě tomu tak zdánlivě bylo, a proto byla podána žaloba. Tento kruh se však rozpadl zejména velmi důležitým svědectvím korunních svědků, studentů, kteří jsou do případu emocionálně nezapojeni a nezaujati, a svou výpovědí před soudem zpochybnili výsledek rekognice hlasu v přípravném řízení… V právu platí dominantní zásada in dubio pro reo – v pochybnosti ve prospěch. Předpokládám, že soud respektující zákon a tedy i tuto zásadu dospěje k přesvědčení, že je oprávněný můj návrh, aby byl můj mandant ve smyslu paragrafu dvě stě dvacet šest písmeno cé trestního řádu – obžaloby zproštěn,“ ukončil svoji závěrečnou řeč obhájce.

Poté předseda senátu udělil slovo obžalovanému s poučením, že má právo posledního slova.

Ivan se práva posledního slova vzdal.

Poté předseda senátu oznámil, že rozhodnutí soudu bude vyhlášeno v osmnáct hodin. A senát se odebral k dvouhodinové závěrečné poradě.

V osmnáct hodin se senát vrátil do nabité jednací síně, ve které okamžitě zavládlo takové ticho, že špendlík by bylo slyšet padnout.

Rozsudek zněl – nevinen.

Jednací síní se zvedl obrovský aplaus, který se okamžitě rozšířil i v davech na chodbách, které pochopily, čemu tleskají ti šťastnější, kteří se dostali dovnitř.

Předseda senátu už se ani neunavoval pohrozit vyklizením soudní síně, prostě počkal, až potlesk utichne.

Pokud jde o zprošťující výrok, státní zástupce se nevyjádřil – ponechal si lhůtu k odvolání. A pokud jde o propuštění z vazby, stížnost nepodal, takže toto usnesení nabylo právní moci. Tím, že nepodal stížnost, bylo jasné, že odvolání proti zprošťujícímu rozsudku ze strany státního zastupitelství nehrozí.

Žena z druhé řady, jíž se k teď už svobodnému Ivanovi podařilo prorvat se jako první a obejmout ho ještě dřív než Ilona, mu se smíchem zašeptala:

„Jsem manželka soudce Klímy. K příští akci mě přiberte!“