Chybný krok

Dick Francis Felix Francis

(2012)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Prvý román z pozostalosti Dicka Francisa, ktorý po jeho smrti dokončil syn Felix. Keď ťažké zranenie vyradí kapitána Thomasa Forsytha z bojov v Afganistane, vráti sa domov k matke, úspešnej trénerke dostihových koní, a na svoje prekvapenie zisťuje, že matkine stajne sa zmietajú vo vážnych problémoch. A keď jej najlepší kôň dobehne posledný v pretekoch, ktoré mal poľahky vyhrať, Tom už nepochybuje, že na vine nebude len zlá forma favorita...

Dick Francis a Felix Francis

Chybný krok

Venované mužom a ženám z britských ozbrojených síl, ktorí stratili končatiny v Afganistane.

Pre nich sa boj nikdy neskončil.

A na pamiatku

Dicka Francisa,

1920 až 2010,

najlepšieho priateľa a otca, akého človek môže mať.

S láskou a vďakou vnukovi a synovi

Williamovi Francisovi,

nadporučíkovi vzdušných jednotiek,

ktorý v auguste 2009 absolvoval

Kráľovskú vojenskú akadémiu v Sandhurste,

prevelenému k peším gardovým jednotkám

v Nad-e-Ali (provincia Helmand) v Afganistane

v septembri až decembri 2009.

Prológ

Provincia Helmand, Afganistan

október 2009

„Sanitár! Sanitár!“

Vedel som, že môj zástupca kričí, ale jeho hlas sa mi zdal akýsi tlmený, akoby bol v susednej miestnosti, a nie tu v otvorenom priestranstve.

Ležal som v prachu na zemi, chrbtom opretý o nízky breh, takže som vlastne napoly sedel. Seržant O’Leary kľačal vľavo vedľa mňa.

„Sanitár!“ opäť naliehavo vykríkol ponad plece.

Otočil hlavu ku mne a pozrel mi do očí.

„Ako vám je?“ spýtal sa.

„Čo sa stalo?“ vlastný hlas mi hučal v hlave.

„Prekliate IVZ,“ povedal. Zasa sa obrátil, pozrel za seba a zakričal: „Kde je ten posratý sanitár?“

IVZ. Predpokladal som, že by som mal vedieť, čo znamená IVZ, ale mozog mi pracoval spomalene. Napokon som si spomenul. IVZ – improvizované výbušné zariadenie – cestná mína.

Seržant kričal do vysielačky.

„Alfa štyri,“ povedal rýchlo. „Tu Charlie šesť tri. IVZ, IVZ. Jedno áčko, niekoľko céčok. Okamžite žiadame podporu IRT a evakuáciu zraneného. Končím.“

Nepočul som odpoveď, ak mu vôbec niekto odpovedal. Pravdepodobne som stratil slúchadlá z vysielačky spolu s prilbou.

Spomenul áčko. To vo vojenskej reči znamená vážne zranený vojak, ktorý vyžaduje okamžitú zdravotnícku pomoc, aby neprišiel o život. Céčka boli chodiaci zranení.

Seržant sa znovu otočil ku mne.

„Ešte vydržíte, pane?“ spýtal sa a tvár mal napätú.

„Áno,“ zamrmlal som, ale, pravdupovediac, necítil som sa až tak skvele. Bolo mi zima, a predsa som sa potil. „Ako sú na tom muži?“ spýtal som sa.

„O mužov sa nebojte,“ odvetil. „Ja sa o nich postarám.“

„Koľko je zranených?“ neprestával som sa vypytovať.

„Zopár. Väčšinou malé zranenia,“ povedal. „Škrabance alebo sú ohlušení od výbuchu.“ Vedel som, čo tým myslí. Seržant sa odvrátil a zakričal na chlapíka v púštnych maskáčoch, ktorý bol najbližšie. „Johnson, prineste tú poondiatu lekárničku od Cummingsa. Ten potkan je celý dosratý od strachu.“

Znova sa otočil ku mne.

„Už to nebude dlho, pane.“

„Povedali ste do vysielačky, že máme áčko. Kto je to?“

Zahľadel sa na mňa.

„Vy, pane,“ odvetil.

„Ja?“

„To áčko ste vy,“ zopakoval. „Odtrhlo vám chodidlo.“

1.kapitola

O štyri mesiace

Vyšiel som z nemocnice a uvedomil si, že nemám kam ísť.

Stál som pri ceste s batohom v ruke a sledoval, ako rad cestujúcich nastupuje do červeného londýnskeho autobusu.

Uvažoval som, či sa k nim pripojiť. Kam asi idú?

Celé týždne bolo mojím cieľom iba to, aby ma prepustili z opatery štátneho zdravotníctva. Ten cieľ prekrýval všetko ostatné a vôbec som nemyslel na to, čo príde potom. Cítil som sa ako človek prepustený z väzenia, ktorý stojí pred bránou, zhlboka dýcha čerstvý slobodný vzduch bez starosti o budúcnosť. Záležalo iba na slobode, nie na tom, aká bude.

A ja som svojím spôsobom tiež bol zavretý vo väzení – uväznený v nemocnici.

Pri spätnom pohľade musím priznať, že to ubehlo dosť rýchlo, ale vtedy sa mi každá hodina, ba každá minúta nekonečne ťahali. Každodenný pokrok bol útrpne pomalý a slovo útrpne je naozaj výstižné. Teraz som však bol schopný pomerne dobre kráčať s umelou nohou, a hoci možno istý čas, alebo vôbec, nebudem hrať futbal, mohol som chodiť hore-dolu po schodoch bez pomoci a bol som v podstate sebestačný. Dokonca by som možno bol schopný prebehnúť zopár krokov, aby som chytil autobus, keby som chcel ísť tam, kam má namierené.

Obzeral som sa okolo. Neprišiel po mňa nikto a ani som nikoho nečakal. Vlastne nikto z rodiny nevedel, že v tú konkrétnu sobotu ráno ma prepustili, a bolo celkom pravdepodobné, že by neprišli, aj keby vedeli.

Vždy som radšej všetko robil sám a oni to vedeli.

Pokiaľ išlo o moju rodinu, bol som samotár, a teraz možno ešte spokojnejší, lebo celé mesiace som sa musel spoliehať na pomoc iných aj pri osobných a intímnych telesných funkciách.

Nebol som si istý, kto bol väčšmi šokovaný, či moja matka, alebo ja, keď sa sestrička počas jednej z jej zriedkavých návštev spýtala, či mi môže pomôcť s obliekaním. Mama ma naposledy videla nahého, keď som mal asi sedem rokov, a perspektíva, že by sa to malo opakovať teraz, o dvadsaťpäť rokov, ju vykoľajila. Odrazu si spomenula, že mešká na akúsi schôdzku, a ponáhľala sa preč. Celý ten deň som sa usmieval pri spomienke na to, ako trápne sa cítila, a pritom som sa v poslednom čase vôbec neusmieval.

Pravdupovediac, kapitán Thomas Vincent Forsyth, číslo 25198241, nepatril k najtrpezlivejším pacientom.

Armáda bola môj život od tej noci, keď som odišiel z domu po ďalšej mimoriadne nepríjemnej, ale nie nezvyčajnej hádke s nevlastným otcom. Spal som nepohodlne na schodoch náborovej kancelárie v Oxforde, a keď kanceláriu ráno o deviatej otvorili, vošiel som a prihlásil sa do služieb kráľovnej a vlasti ako vojak peších gardových jednotiek.

Vojak Forsyth sa vrhol do služby ako príslovečná kačica do vody a po rade povýšení, najprv na desiatnika a potom na dôstojníckeho kadeta na Kráľovskej vojenskej akadémii v Sandhurste, ma napokon odvelili naspäť do môjho starého regimentu. Armáda bola pre mňa oveľa viac ako len zamestnanie; bola to moja manželka, priateľ, rodina. Pätnásť rokov som nepoznal nič iné a život v armáde som zbožňoval. Teraz to však vyzeralo, že moja vojenská kariéra sa skončila, vyhodila ju do vzduchu afganská IVZ.

Preto som v uplynulých štyroch mesiacoch nebol práve najšťastnejší a bolo to vidieť.

V skutočnosti som bol nahnevaný mladý muž.

Zabočil som z nemocničnej brány doľava a vykročil som. Pomyslel som si, že možno prídem na to, kam mám ísť, keď budem unavený a nebudem vládať ísť ďalej.

„Tom,“ zakričal ženský hlas. „Tom.“

Zastal som a otočil som sa.

Vicki, fyzioterapeutka z rehabilitačného strediska, vychádzala autom z nemocničného parkoviska. Stiahla okienko na strane spolujazdca.

„Potrebuješ zviezť?“ spýtala sa.

„Kam ideš?“

„Chystala som sa do Hammersmithu,“ odvetila. „Ale môžem ťa zobrať aj inde, ak chceš.“

„Hammersmith môže byť.“

Hodil som tašku na zadné sedadlo a sadol som si k nej.

„Tak ťa teda prepustili,“ povedala a zaradila sa do prúdu vozidiel na Roehampton Lane.

„Istotne budeš rada, keď uvidíš môj chrbát,“ poznamenal som.

Vicki taktne mlčala. Takže je to pravda.

„Bolo to pre teba ťažké obdobie,“ dodala napokon.

Sedel som mlčky. O čo jej ide? Mám sa ospravedlniť?

Pravdaže to nebolo ľahké.

Keď som si to tak premietal, strata chodidla bola tá najjednoduchšia časť. Lekárom, najprv v tábore v Afganistane a potom v Nemocnici Selly Oak v Birminghame, sa podarilo zachrániť zvyšok mojej pravej nohy, takže teraz sa končila asi dvadsať centimetrov pod kolenom.

Môj kýpeť, ako ho všetci zdravotnícki pracovníci nazývali, sa zahojil dobre a rýchlo som sa naučil šikovne si nasadiť a zložiť novú nohu, zázrak z ocele, kože a plastu, vďaka ktorému som aspoň navonok vyzeral ako normálny ľudský tvor, a nie kripel.

Utrpel som však aj iné zranenia. Mína mi roztrhla ušné bubienky a vrazila mi afganský púštny prach hlboko do potrhaných a doráňaných pľúc, a to nehovorím o ranách, ktoré mi spôsobil výbuch na iných častiach tela. Pľúcna infekcia a vzápätí obojstranný zápal pľúc bezmála dokonali to, čo sa nepodarilo výbuchu.

Otupujúci šok, ktorý spočiatku potlačil akékoľvek pocity bolesti, onedlho vystriedali muky, keď som mal pocit, že každá časť tela mi horí. Z dovozu po zranení si, našťastie, pamätám len zlomok. Silné dávky morfia nielenže zablokovali receptory bolesti v mozgu, ale spomalili jeho celkovú činnosť na udržiavanie nevyhnutných úkonov ako dýchanie a pumpovanie srdca.

Ľudské telo je však zázračný výtvor a má ohromujúcu schopnosť obnovy. Moje uši sa dali do poriadku, rany sa zahojili a biele krvinky vďaka posile v podobe vnútrožilových dávok silných antibiotík pomaly vyhrali vojnu proti infekcii v pľúcach.

Keby mi tak mohlo ešte narásť nové chodidlo.

Duševné zranenia však neboli také viditeľné a bolo oveľa ťažšie ich vyliečiť.

„Kam v Hammersmithe chceš ísť?“ spýtala sa Vicki, ktorá ma vrátila z úvah do reality.

„Kamkoľvek,“ povedal som.

„Bývaš v Hammersmithe?“

„Nie.“

„Tak kde bývaš?“

Dobrá otázka. Teoreticky aj prakticky som bol bezdomovec.

Uplynulých pätnásť rokov mi ubytovanie poskytovala armáda – býval som v kasárňach, Sandhurste, dôstojníckych kluboch, stanoch, bivakoval som, ba aj spával na korbe nákladiakov alebo v preplnených pancierových autách. Spával som v Land Roveroch, pod nimi aj na nich, a ani si nespomínam, koľkokrát som spal tam, kde som práve sedel či ležal, a napoly som striehol na volanie stráže alebo na blížiaceho sa nepriateľa.

Armáda ma však teraz na šesť mesiacov poslala domov.

Major z ministerstva obrany, dôstojník pre styk so zraneným personálom, bol počas poslednej návštevy férový, ale tvrdý. „Šesťmesačná dovolenka s plným platom,“ povedal. „Na zotavenie. Aby ste sa zorientovali. A potom uvidíme.“

„Nepotrebujem šesť mesiacov,“ naliehal som. „Budem pripravený vrátiť sa za polovicu toho času.“

„Vrátiť sa?“

„K svojmu regimentu.“

„Uvidíme,“ zopakoval.

„Čo myslíte tým uvidíme?“ dožadoval som sa odpovede.

„Nie som si istý, či sa budete môcť vrátiť k svojmu regimentu,“ povedal.

„A kam teda?“ spýtal som sa, ale odpoveď som si prečítal na jeho tvári, prv než ju vyslovil.

„Možno pre vás bude lepšie civilné zamestnanie. Bez chodidla by vás vyhlásili za neschopného boja.“

Sedeli sme s majorom v prijímacej kancelárii rehabilitačného strediska Douglasa Badera v roehamptonskej Nemocnici kráľovnej Mary v Londýne.

Časť Headley Courtu, vlastného rehabilitačného strediska armády v Surrey, bola dočasne zatvorená pre rekonštrukciu a zvyšné miestnosti boli preplnené množstvom zranených bez nôh. Preto ma poslali do štátnej Nemocnice kráľovnej Mary.

Bol to dôkaz pozoruhodných schopností vojenského tímu pre riešenie incidentov a skvelého vybavenia ich helikoptéry na evakuáciu zranených, že toľko vojakov so zraneniami, ktoré by boli v minulosti nepochybne smrteľné, riešili teraz rutinne a vojaci prežili. Prežili aj zranení s dvoma či tromi amputáciami, hoci ešte nedávno by dozaista vykrvácali na smrť, prv než by prišla zdravotnícka pomoc.

Nebolo to po prvý raz, čo som premýšľal, že som mal možno radšej zomrieť. Prísť o chodidlo sa mi zavše zdalo horšie, než keby som prišiel o život. No pozrel som na obraz Douglasa Badera, pilota z druhej svetovej vojny, po ktorom bolo pomenované rehabilitačné stredisko, a to mi dodalo sily.

„Douglasa Badera vyhlásili za schopného boja,“ argumentoval som.

Major spýtavo zdvihol zrak. „Hmm?“

„Douglasa Badera vyhlásili za schopného boja a on prišiel o obe chodidlá.“

„Vtedy bola iná situácia,“ odvetil major trochu ľahkomyseľne.

Naozaj?

Badera vyhlásili za schopného a letel na Spitfiri do boja proti nepriateľom len vďaka svojej vytrvalosti. Je pravda, že krajina zúfalo potrebovala pilotov, ale keby bol chcel, pokojne mohol do konca vojny sedieť v zázemí v pomernom bezpečí. Svojím nesmiernym odhodlaním lietať prekonal neochotu vrchnosti dovoliť to.

A ja si teraz vezmem z neho príklad.

Uvidíme.

Ja im ukážem.

„Môže byť stanica metra?“ spýtala sa Vicki.

„Prosím?“ precitol som.

„Stanica metra,“ zopakovala.

„Jasné. Môžeš ma vysadiť hocikde.“

„Kam ideš?“ spýtala sa.

„Asi domov,“ odvetil som.

„To je kde?“

„Matka žije v Lambourne,“ povedal som.

„To je kde?“ zopakovala otázku.

„Pri Newbury, v Berkshire.“

„Ideš teraz tam?“

Idem? Veľmi sa mi nechcelo. Lenže kam inam? Nemôžem predsa spať v Londýne na ulici. Niektorí tam spávali, ale žeby som klesol až tak hlboko?

„Asi áno. Pôjdem vlakom.“

Kým som po pohyblivom schodisku vychádzal zo stanice metra v Paddingtone na železničnú stanicu, mozog mi prepol na autopilota. Až hore som si uvedomil, že sa nepamätám, kedy som sa naposledy viezol na eskalátore. Vždy som dával prednosť schodom a zvyčajne som po nich vybehol, nikdy som nešiel pomaly. Napriek tomu som sa teraz posúval nahor, pričom som nepohol ani svalom.

Odjakživa som bol posadnutý fyzickou kondíciou, vlastne môj život bol samá posadnutosť.

Už ako tínedžer som sa až chorobne snažil byť fit. Behal som každé ráno po kopcoch nad Lambournom, usiloval som sa predbehnúť kone, keď ma naháňali po sviežich trávnatých tréningových trasách.

Armádny život, najmä život dôstojníka pechoty vo vojne, bol čudnou zmesou dlhých, nudných medzihier, prerušovaných krátkymi, no vysoko adrenalínovými epizódami, keď bola hranica medzi živými a mŕtvymi tenká ako ryžový papier. Keď sa epizóda skončila a človek prežil bez ujmy, nuda pokračovala až do ďalšieho konfliktu.

Tie nudné obdobia som využíval na zlepšovanie kondície a ustavične som sa usiloval prekonať vlastný päťminútový rekord v počte sklápačiek, kľukov alebo zdvihov, či čohokoľvek, čo som si len mohol vymyslieť. Čo si mysleli talibanci o nepriateľovi, ktorý robí zdvihy v plnej zbroji aj s puškou a prilbou na improvizovanej tyči privarenej vzadu na Land Roveri, možno len hádať, ale dva razy na mňa strieľali, keď som sa pokúšal prekonať rekord práporu, pričom raz sa mi to takmer podarilo. Talibanci očividne nemali zmysel pre šport ani pre vhodný čas.

Lenže pozrite na mňa teraz – veziem sa na eskalátore a tašku mám na schode pred sebou. Za tie mesiace, čo som v nemocnici len sedel, mi svaly ochabli a nemal som nijakú kondíciu. Bolo jasné, že ma čaká veľa práce, kým presvedčím majora z ministerstva obrany, že by som opäť mohol byť schopný boja.

Stál som na začiatku strmej príjazdovej cesty k matkinmu domu a pri pomyslení, že mám po nej vyjsť, som cítil rovnaký odpor, ako tak často v minulosti.

Vzal som si taxík z newburskej stanice do Lambournu a požiadal vodiča, aby ma vysadil na ceste ďalej od matkinej brány, nech posledných sto metrov prejdem peši.

Asi to bola sila zvyku. Radšej som chodil peši. Pravdepodobne to súviselo s tým, že som bol pešiak. Keď som šiel peši, počul som zvuky, ktoré by inakšie prehlušil hukot motora, a cítil som pachy, ktoré by výfukové plyny prekryli. Mal som lepší výhľad na terén, čo bolo veľmi dôležité na predvídanie pasce.

Pokrútil som hlavou a usmial som sa nad tým, aký som blázon.

V berkshirskej dedine sotva možno čakať pascu talibanu, ale spomenul som si na slová nášho staršieho seržanta v Sandhurste: „Opatrnosti nikdy nie je dosť,“ hovoril. „Nikdy nepredpokladajte, vždy preverujte.“

Keď som bezpečne zdolával cestu k domu z červených tehál a kremeňa, postavenému medzi svetovými vojnami, neozvali sa výstrely, nevybuchla IVZ, ani na mňa neskočili afganskí bojovníci s turbanom na hlave a zdvihnutým kalašnikovom.

Ako zvyčajne uprostred dňa bolo všade ticho a obišiel som dom k zadným dverám. Niekoľko konských obyvateľov vystrčilo z boxov neďalekej stajne hlavu do dvora, keď mi pod nohami zaštrkotal štrk, zvedaví ako vždy, kto prišiel.

Matka bola niekde vonku.

Vedel som to. Preto som jej dopredu nezatelefonoval, že prídem. Možno som tu najprv chcel byť sám, zvyknúť si na myšlienku, že som sa vrátil, dopriať si chvíľu, aby som sa spamätal a všetko si oživil, prv než sa okolo mňa preženie energetická smršť, ktorou bola moja matka, a pripraví ma o šancu rozmyslieť si to.

Matka trénovala dostihové kone. Nebola len obyčajná trénerka. Bola fenomén. V športe, kde je veľa osobností s veľkým egom, moja matka mala najväčšie zo všetkých. Mala však isté oprávnenie tak vysoko si ceniť samu seba. Už po piatich rokoch pôsobenia v tomto športe sa stala prvou dámou, ktorú korunovali za majsterku výcviku skokanov, a tento úspech zopakovala aj nasledujúcich šesť sezón.

Jej kone vyhrali tri cheltenhamské Zlaté poháre a dve Veľké národné ceny a právom ju považovali za prvú dámu britských dostihov.

Bola aj zarytá antifeministka, vorkoholička a nestrpela hlupákov a darebákov. Keby bola premiérkou, pravdepodobne by znovu zaviedla popravy a palicovanie a bez rozpakov o tom nahlas a obšírne hovorila vždy, keď mala príležitosť. Popri nej Džingischán vyzeral ako nerozhodný liberál, ale všetci ju napriek tomu mali radi. Slovom, mala „charakter“.

Všetci okrem bývalých manželov a detí.

Asi dvadsiaty raz v to dopoludnie som si kládol otázku, prečo som sem prišiel. Muselo predsa existovať aj iné miesto, kam by som mohol ísť. Vedel som však, že nič také nie je.

Jediných priateľov som mal v armáde, väčšinou v mojom regimente, a tí budú ešte päť týždňov v Afganistane. Lenže nebol som pripravený stretnúť sa s nimi. Ešte nie. Priveľmi by mi to pripomínalo to, čím už nie som – a nezniesol by som ich súcit.

Možno som mal ísť do ubytovne pre armádnych dôstojníkov. V londýnskych Wellingtonových kasárňach pešieho gardového práporu by ma nepochybne privítali. Ale čo by som tam robil?

Čo som vlastne mohol robiť?

Opäť som si pomyslel, že by možno bolo lepšie, keby to výbuch IVZ alebo zápal pľúc ukončil. Truhla prikrytá štátnou zástavou, salvy na rozlúčku a teraz by som ležal pod zemou a mal pokoj. A ja som stál pred zadným vchodom matkinho domu a snažil som sa zohnúť s umelou nohou a nájsť kľúč, ktorý zvyčajne nechávala pod kameňom v kvetinovom záhone.

Načo?

Aby som vošiel do domu, ktorý som neznášal, býval s matkou, ktorú som nenávidel, nehovoriac o nevlastnom otcovi, s ktorým som sotva prehovoril, odkedy som odtiaľto ako sedemnásťročný odišiel.

Nemohol som ten prekliaty kľúč nájsť. Možno za tie roky matka začala väčšmi dbať na bezpečnosť. Boli časy, keď nechávala dom odomknutý. Stlačil som kľučku. Už sa to zmenilo.

Sedel som na schodíku, opretý o zamknuté dvere.

Matka príde domov neskôr.

Vedel som, kde je. Na dostihoch, na cheltenhamských dostihoch, aby som bol presný. Vyhľadal som si bežcov v ranných novinách ako vždy. Prihlásila štyri kone vrátane favorita v hlavnom dostihu. Matka nevynechala ani deň vo svojom zbožňovanom Cheltenhame, kde slávila najväčšie úspechy. A hoci dnešný míting bol menší ako stíplčejs v marci, vedel som si ju predstaviť, ako vedie kone v padoku pred pretekmi a víta víťaza. Vídal som to často. Bolo to moje detstvo.

Slnko sa už dávno prestalo snažiť predrať sa cez závoj oblakov a ochladilo sa. Vzdychol som si. Aspoňže mi neomrznú prsty na pravej nohe. Znovu som si oprel hlavu o drevo a zavrel oči.

„Môžem vám pomôcť?“ začul som.

Otvoril som oči. Na štrku predo mnou stál nízky muž, asi tridsiatnik, vo vyblednutých džínsoch a páperovej vetrovke. V duchu som sa na seba nahneval. Asi som na chvíľu zadriemal, lebo som ho nepočul prichádzať. Čo by povedal náš seržant?

„Čakám na pani Kauriovú,“ vysvetlil som.

Pani Kauriová bola moja matka. Pani Josephine Kauriová, hoci ju nepokrstili ako Josephine. To meno si vybrala sama. Dávno predtým, než som sa narodil, očividne dospela k záveru, že jej skutočné meno Jane nie je pre ňu dosť nóbl. Vlastne sa nevolala Kauriová. Bolo to priezvisko jej prvého manžela, a teraz už mala tretieho.

„Pani Kauriová je na dostihoch,“ oznámil mi muž.

„Viem. Počkám tu na ňu.“

„Vráti sa až o niekoľko hodín, za tmy.“

„Počkám,“ nástojil som. „Som jej syn.“

„Ten vojak?“ spýtal sa.

„Áno.“ Trochu ma prekvapilo, že to vie.

No vedel to. Bol to iba okamih, ale neuniklo mi, ako pozrel na moju pravú nohu. Všetko o mne vedel.

„Som hlavný stajník pani Kauriovej,“ povedal. „Ian Norland.“

Podal mi ruku, ja som ju chytil, a zároveň mi pomohol vstať.

„Tom,“ predstavil som sa. „Tom Forsyth. Čo je so starým Basilom?“

„Odišiel do dôchodku. Ja som tu už tri roky.“

„Dávno som tu nebol,“ priznal som.

Prikývol. „Videl som vás z okna svojho bytu,“ povedal Ian a ukázal na rad okien nad stajňami. „Nechcete ísť dnu a sledovať dostihy v telke? Vonku je chladno.“

„Rád.“

Vyšli sme po schodoch do miestností nad stajňami, kde kedysi bol podkrovný sklad.

„Kone sú skvelé ústredné kúrenie,“ prehodil Ian ponad plece, lebo šiel prvý. „Nikdy nezapnem kotol, keď nemrzne.“

Z úzkeho schodiska sa vchádzalo do dlhej otvorenej obývačky s kuchyňou na druhom konci a dverami vzadu, ktoré zrejme viedli do spálne a kúpeľne. Nič nenaznačovalo, že by tu bývala nejaká pani Norlandová, byt vyzeral ako byt chlapa – kopa riadu v dreze a noviny na zemi.

„Posaďte sa,“ Ian kývol rukou na hnedý menčestrový gauč pred obrovským plazmovým televízorom. „Dáte si pivo?“

„Jasnačka,“ povedal som. Už viac ako päť mesiacov som nepil pivo.

Ian zamieril ku chladničke, v ktorej okrem piva nebolo nič. Hodil mi plechovku.

Kamarátsky sme sedeli na hnedom gauči a sledovali dostihy v Cheltenhame. Matkin kôň vyhral druhé preteky a Ian radostne zdvihol päsť.

„Šikovný mladý nováčik,“ pochválil koňa. „Je dobrý na štvrť míle. Po čase bude z neho dobrý stípliar.“

Tešil sa z úspechu svojich zverencov tak ako ja, keď sa z nejakého môjho regrútskeho ucháňa stal bojom ostrieľaný chlap, ktorému ste mohli zveriť život.

„A teraz hlavné dostihy,“ povedal Ian. „Pharmacist by mal vyhrať. Odstrašil väčšinu súperov.“

„Pharmacist?“ zopakoval som.

„Naša nádej na Zlatý pohár,“ povedal tónom, ktorý naznačoval, že by som to mal vedieť. „Toto je jeho posledné zahrievacie kolo pred Festivalom. Miluje Cheltenham.“

„Čo myslíte tým, že odstrašil protivníkov?“ spýtal som sa.

„Pani Kauriová stále hovorila, že Pharmacist pobeží v týchto dostihoch, a tak ostatní kandidáti na Zlatý pohár išli inde. Nebolo by pre nich dobré, keby ich porazil len zopár týždňov pred Festivalom.“

Ian bol čoraz nervóznejší, ustavične vstával a vždy si našiel nejaký nezmyselný dôvod a chodil po izbe.

„Ešte si dáte pivo?“ spýtal sa, keď zastal pri chladničke.

„Nie, ďakujem,“ odmietol som. Dal mi jedno iba pred dvoma minútami.

„Bože, dúfam, že vyhrá,“ povedal, sadol si a otvoril novú plechovku, hoci jednu mal ešte dopoly plnú na stole.

„Veď ste tvrdili, že vyhrá,“ čudoval som sa.

„Mal by, je oveľa lepší než ostatní, ale…“

„Ale čo?“ spýtal som sa.

„Nič.“ Odmlčal sa. „Iba dúfam, že sa nestane nič nepredvídané.“

„Myslíte si, že by sa mohlo niečo stať?“

„Možno,“ povedal. „V poslednom čase sa s našimi koňmi dialo niečo čudné.“

„Čo také?“

„Divné veci,“ zopakoval.

„Napríklad?“

„Napríklad, že nevyhrali, keď mali,“ odvetil. „Najmä vo veľkých dostihoch. Potom prišli domov a boli na tom zle. Človek im to vidí na očiach. Niektoré mali aj hnačku a to som u dostihových koní nikdy nevidel.“

V televízii ukázali matku, ako pomáha džokejovi v čierno-bielom kockovanom drese, ktorý sa vynímal na pozadí matnej zelenej farby februárovej trávy, vysadnúť na Pharmacista. Otčim stál ako vždy neďaleko a všetko sledoval.

„Bože, dúfam, že je v poriadku,“ Ian sa nervózne zasmial.

Podľa mňa bol kôň v poriadku, ale čo môžem vedieť? Posledný kôň, ktorého som videl zblízka, bol žrebec afganského bojovníka s polovicou ucha – údajne mu ho odstrelil majiteľ, keď sa pokúšal strieľať a nabíjať zároveň. Radšej som sa ho ani nespýtal, na ktorú stranu strieľal. Afganské spojenectvo bolo premenlivé. Záviselo od toho, kto platil a koľko.

Keď sa blížil čas pretekov, Ian bol čoraz nervóznejší.

„Upokojte sa,“ povedal som. „Dostanete infarkt.“

„Mal som tam ísť,“ hundral. „Tušil som, že tam mám ísť.“

„Kam?“

„Do Cheltenhamu,“ zamrmlal.

„Načo?“

„Predsa dávať pozor na toho prekliateho koňa,“ vyhŕkol nazlostene. „Aby som si bol istý, že sa k nemu nedostane dajaký lotor a nenadroguje ho.“

„Myslíte si, že niekto škodí koňom?“ spýtal som sa.

„Neviem,“ povedal. „Tie poondiate testy na drogy sú vždy negatívne.“

Sledovali sme, ako kone na štarte chodia do kruhu. Potom ich štartér vyzval, aby sa zoradili, a vyrazili.

„No tak, Pharm, chlapče,“ povzbudzoval ho Ian s očami prilepenými na obrazovku. Nebol schopný obsedieť, stál za gaučom ako malý chlapec, ktorý sleduje hororový film, pripravený skryť sa, keď sa na obrazovke zjavia mimozemšťania.

V prvom kole, keď prechádzali okolo hlavnej tribúny, to vyzeralo, že Pharmacist sa celkom ľahko drží asi na treťom mieste spomedzi ôsmich koní. No až keď posledný raz uháňali dolu kopcom k cieľovej rovinke, dostihy sa rozbehli naplno a tempo sa zrýchlilo.

Zdalo sa, že Pharmacist stále cvála celkom dobre, dokonca v poslednom úseku viedol. Ian dýchal trochu ľahšie, no potom sme zbadali, že kôň rýchlo stráca, posledný plot preskočil unavene, dobreže nezastal. Ostatné kone ho pri záverečnom stúpaní ľahko obišli a Pharmacist prešiel cieľovou čiarou posledný, takmer krokom.

Nevedel som, čo povedať.

„Och, bože!“ zvolal Ian. „Po tomto nemôže bežať na Festivale.“

Pharmacist celkom určite nevyzeral ako kôň, ktorý by o šesť týždňov mohol vyhrať Zlatý pohár.

Ian meravo stál za gaučom a zvieral menčestrový poťah, až mu zbeleli hánky, aby sa udržal na nohách.

„Sviniari,“ fňukal. „Zabijem tie hyeny, čo to urobili.“

Nebol som jediný nahnevaný mladý muž v Lambourne.

2.kapitola

Nepreháňam, keď poviem, že môj návrat domov nebol radostnou udalosťou.

Žiadne vitaj, miláčik, ani bozk na líce či hostina na moju počesť. Vôbec ma to neprekvapilo.

Matka prešla popri mne, akoby som bol neviditeľný, tvár mala napätú, pery stisnuté. Poznal som ten pohľad. Chystala sa rozplakať, ale na verejnosti by to nespravila. Na verejnosti nikdy neplače.

„Och, ahoj,“ privítal ma nevlastný otec mimochodom a neochotne mi potriasol podávanou rukou.

Aj ja som rád, že ťa vidím, pomyslel som si, ale rozhodol som sa zahryznúť si do jazyka. Určite sa v nasledujúcich dňoch budeme hádať ako zvyčajne, ale nie dnes večer. Vonku bolo chladno a začalo pršať. Dnes som potreboval strechu nad hlavou.

Môj nevlastný otec a ja sme nikdy dobre nevychádzali.

Moja zmätená hlava nešťastného dieťaťa sa snažila vyvolať v matke pocit viny, lebo mi odohnala otca, a nakoniec som sa odcudzil nielen jej, ale aj všetkým ostatným.

Môj otec si zbalil veci a odišiel, keď som mal osem rokov. Mal už po krk toho, že sa na maminom rebríčku nachádza ďaleko za koňmi. Kone vždy boli u nej na prvom mieste, potom psy, nasledoval personál stajní a napokon, ak bol čas, a to zvyčajne nebol, rodina.

Ako sa matke podarilo porodiť tri deti, bolo pre mňa záhadou. Obaja moji súrodenci boli odo mňa starší a ich otcom bol matkin prvý manžel, za ktorého sa vydala, keď mala sedemnásť. Richard Kauri bol bohatý tridsiatnik, novozélandský plejboj, ktorý sa hral na dostihového trénera. Matka vďaka jeho peniazom naplnila svoje ambície v dostihoch a po desiatich rokoch turbulentného manželstva v rámci porozvodovej dohody prevzala dom aj stajne. Ich malý syn a dcéra sa priklonili k otcovi a myslím, že to zariadila ona, aby mala väčšiu šancu venovať sa tréningu, keď si deti vezme jej bývalý manžel.

Takmer ihneď sa vydala za môjho otca, miestneho obchodníka so semenami, a priviedla ma na svet ako darček na svoje dvadsiate deviate narodeniny. Nikdy som nebol želané, milované dieťa. Myslím, že matka ma brala ako ďalšieho zo svojich zverencov, ktorých treba dvakrát denne nakŕmiť a dať im vodu, vykydať hnoj a cvičiť ich, a očakávala, že zvyšok času potichu strávia v stajni.

Očividne to bolo osamelé detstvo, lenže iné som nepoznal a väčšinou som bol spokojný. To, čo mi chýbalo v ľudských kontaktoch doma, som si vynahradil so psami a koňmi, ktoré mali na mňa dosť času. Hrával som s nimi vymyslené hry. Boli to moji priatelia. Pamätám sa, ako som si myslel, že sa svet skončí, keď Susie, môjho milovaného beagla, zrazilo auto. Matka mi to ešte sťažila, keď namiesto útechy vyhlásila, že sa mám spamätať, veď to bol iba pes.

Keď sa rodičia rozviedli, nasledoval nekonečný spor, kto sa bude o mňa starať. Až o niekoľko rokov som si uvedomil, že sa hádali preto, lebo ani jeden z nich nechcel prevziať zodpovednosť za výchovu osemročného nežiaduceho tvora. Matka spor prehrala, a tak som býval s ňou a otec zmizol z môjho života nadobro. V tom čase som to nepovažoval za veľkú stratu a ani teraz to tak nevnímam. Niekoľkokrát mi napísal, sem-tam poslal pozdrav na Vianoce alebo narodeniny, no očividne si myslel, že mu je bezo mňa lepšie, a ja som si bol istý, že mne je lepšie bez neho.

„Tak čo, miláčik, ako bolo v Afganistane? Veď vieš, na začiatku, pred zranením.“ spýtala sa matka dosť netaktne. „Páčilo sa ti tam vôbec?“

Moja matka vyslovovala slovo „miláčik“ bez akýchkoľvek emócií. V jej prípade dokonca nadobudlo uštipačný tón.

„Neposlali ma tam pre zábavu,“ odsekol som podráždene. „Išiel som tam bojovať proti talibanu.“

„Áno, miláčik. Viem to,“ chlácholila ma. „Ale mal si sa tam niekedy aj dobre?“

Sedeli sme v kuchyni pri večeri a matka i nevlastný otec na mňa spýtavo hľadeli.

Videlo sa mi to podobné, ako keby ste sa manželky prezidenta Lincolna spýtali, či sa jej páčila hra predtým, ako jej manžela zastrelili. Čo som mal povedať?

Pravdupovediac, predtým, než som vyletel do vzduchu, sa mi tam nesmierne páčilo, ale rozmýšľal som, či im to mám povedať.

Moje prvé potvrdené zabitie príslušníka talibanu ma potešilo, privolanie bojových helikoptér na rozdrvenie nepriateľských pozícií s päťdesiatmilimetrovými trieštivými strelami bolo vzrušujúce, až mi naskočili zimomriavky. Pri príprave na útok, aby sme ich dorazili zblízka, mi adrenalín stúpol na maximum.

Človeku by sa nemalo páčiť zabíjanie iných ľudských tvorov, ale mne sa páčilo.

„Dalo sa to vydržať,“ odvetil som. „Zväčša sme posedávali a vlastne sme nič nerobili. A ešte sme hrali karty.“

„Videl si aj talibancov?“ spýtal sa nevlastný otec.

„Trochu,“ povedal som vecne. „Ale väčšinou z diaľky.“

Z diaľky – zo vzdialenosti asi pol metra, napichnutých na mojom bajonete.

„Museli ste aj strieľať?“ spýtal sa. Znelo to, akoby to bol bežný lov na bažanty.

„Niekedy,“ povedal som.

Myslel som na deň, keď sa naša čata dostala do pasce a nepriateľ bol v presile. Sedel som na pancierovom aute a kryl som chlapov paľbou z guľometu GPMG, ktorý sme nazývali gimpy, a strieľal som toľko, až mal gimpy žeravú hlaveň.

Mohol som im to porozprávať.

Mohol som im povedať o strachu. Ani nie tak o strachu zo zranenia a zabitia, skôr zo zlyhania. O strachu zo samotného strachu.

Odjakživa si vojaci kládli tie isté otázky: Čo urobím, keď príde čas boja? Ako sa zachovám zoči-voči nepriateľovi? Mám zabiť alebo nechať sa zabiť? Nájdem odvahu alebo zradím spolubojovníkov?

V modernej britskej armáde je veľká časť školenia dôstojníkov zostavená tak, aby sa mladí muži a ženy naučili v extrémnych podmienkach a pod obrovským stresom správať racionálne a rozhodne. Učia sa veliť, najmä v situácii, keď okolo nich vypukne peklo. Ide o kritický okamih, keď sa stane niečo dramatické, napríklad ich prepadnú alebo vybuchne cestná mína, a všetci muži obrátia pohľad na svojho dôstojníka – a to ste vy – a čakajú, že im poviete, čo majú robiť a ako majú reagovať.

Nie je tam nikto iný, koho by sa spýtali. Vy musíte rozhodnúť a od vás závisia životy ľudí.

Na školeniach vás učia, ako pracovať v tíme, a učia vás, čo znamená spoliehať sa – nie na ostatných – nesmiete zabudnúť, že ostatní sa spoliehajú na vás. Keď ide do tuhého, vojak nevystrčí hlavu a nestrieľa na nepriateľa za svoju kráľovnú a krajinu. Robí to pre svojich druhov, pre svojich spolubojovníkov, ktorí zomrú, ak to nespraví.

Možno ma moja biologická rodina považovala za samotára, ale nebol som osamelý. Príslušníci mojej čaty boli rodina, ktorú som si vybral, a pravidelne som sa vystavoval nemalému nebezpečenstvu, aby som ich chránil.

Napokon sa moje šťastie unavilo.

Zabíjanie nepriateľa s radosťou a gustom by u nezainteresovaného mohlo viesť k presvedčeniu, že vojak pripisuje ľudskému životu nízku hodnotu. To by však bolo mätúce a nepravdivé. Smrť kamaráta, priateľa, brata najväčšmi pôsobí na bojujúceho muža. Také okamihy má ustavične pred očami a na prvom mieste je vždy rovnaká otázka: nemohol som niečo urobiť, aby som ho zachránil?

Prečo to musel byť on a nie ja? Ten, kto prežil, sa nemôže zbaviť pocitu viny, ktorý odstráni len pokračovanie v úlohe – zabíjaní nepriateľa.

„Nie si veľmi zhovorčivý,“ poznamenala matka. „Myslela som si, že vojaci radi rozprávajú príhody z boja.“

„Naozaj nemám o čom rozprávať,“ zamrmlal som.

Nemám čo povedať, čo by ju neodradilo od večere.

„Dnes som vás oboch videl v televízii,“ zmenil som tému, „v Cheltenhame. Tomu nováčikovi sa to podarilo. Škoda, že Pharmacistovi nie. V jednej chvíli som si myslel, že vyhrá.“ Vedel som, že to nie je taktná poznámka, ale bol som zvedavý na ich reakciu.

Matka sklopila oči a zamyslene posúvala zemiak po tanieri.

„Tvoja matka nechce o tom rozprávať,“ povedal nevlastný otec, aby ukončil rozhovor na túto tému.

Zbytočne sa namáhal.

„Váš hlavný stajník si myslí, že niekto koňovi uškodil,“ povedal som.

Mama rýchlo zdvihla hlavu. „Ian nevie, čo hovorí,“ vyhŕkla nahnevane. „S tebou sa nemá čo rozprávať.“

Dúfal som, že som Ianovi nezavaril. Ale ešte som neskončil.

„A o čom sa so mnou nemá rozprávať?“ spýtal som sa.

Neodpovedali. Matka opäť študovala obsah taniera a otčim sedel oproti nej s kamennou tvárou.

„Tak čo, škodí niekto koňom?“ spýtal som sa v tom tichu.

„Nie, pravdaže nie,“ vyhŕkla matka. „Pharmacist mal zlý deň. Nabudúce bude v poriadku.“

Bol som zvedavý, či sa pokúša presvedčiť mňa alebo seba.

Rozdúchal som oheň ešte väčšmi. „Ian Norland povedal, že to nebolo po prvý raz, čo tvoje kone nebežali tak dobre, ako sa očakávalo.“

„Ian nič nevie.“ Bezmála kričala. „V poslednom čase sme mali smolu. Možno je v stajniach nejaký vírus. Nič sa nedeje. Prejde to.“

Rozčúlila sa a pomyslel som si, že bude lepšie chvíľu do toho nevŕtať.

„Pani Kauriová nechce, aby sa šírili klebety,“ komentoval otčim trochu nešikovne. Matka vrhla naňho pohŕdavý pohľad.

Aj ja som pozrel na nevlastného otca a premýšľal, čo si myslí o tom, že jeho žena používa meno iného muža.

Až keď sa ma deti v základnej škole vypytovali, prečo sa volám Thomas Forsyth, a nie Thomas Kauri, zamyslel som sa nad tým. „Môj otec je predsa Forsyth,“ tvrdil som im. „Tak prečo potom tvoja mama nie je Forsythová?“ Bola to dobrá otázka a na tú som nevedel odpovedať.

Pani Josephine Kauriová sa narodila ako slečna Jane Brownová a teraz by sa vlastne mala volať pani Philipsová, hoci Boh ochraňuj toho, kto by ju tak nazval. Odkedy sa Josephine Kauriová v sedemnástich vydala prvý raz, nosila nohavice v každom zo svojich troch manželstiev a nebola náhoda, že si ponechala spoločný domov po oboch rozvodoch. Súdiac podľa pohľadu, ktorý vrhla ponad kuchynský stôl, by som povedal, že možno nepotrvá dlho a u jej rozvodového právnika budú znova zvoniť telefóny. Pán Derek Philips možno už čoskoro nebude v stajniach Kauriovcov vítaný.

Chvíľu sme mlčky jedli dusené kurča, ktoré mamina gazdiná ráno nachystala a pomaly sa dusilo celé popoludnie. Našťastie ho bolo dosť aj pre nepozvaného hosťa.

No nemohol som odolať a skúsil som to ešte raz.

„Pobeží Pharmacist v Zlatom pohári?“

Myslel som si, že otčim ma kopne pod stolom, taká zúrivosť mu sršala z očí. Matka sa však ovládala väčšmi.

„Uvidíme,“ povedala rovnako ako major z ministerstva. „Všetko závisí od toho, ako sa bude cítiť ráno. Dovtedy nemôžem povedať nič.“

„Takže sa ešte nevrátil?“ spýtal som sa, akoby som nepochopil, že mi naznačuje, aby som mlčal.

„Áno,“ povedala bez ďalšieho vysvetľovania.

„Bola si ho pozrieť?“ naliehal som.

„Ráno,“ odsekla matka. „Povedala som, že uvidím, ako mu bude ráno.“ Hlasno preglgla. „Mohli by sme prestať o tom hovoriť?“

Ani ja som nemal odvahu pokračovať. Do istej miery som si mohol vychutnávať, aká je nervózna, ale všetko má svoje medze. Celkom určite bola poriadne vykoľajená. Na niečo také som u matky nebol zvyknutý, vždy mala všetko pod kontrolou. Nervozitu vyvolávala skôr u druhých, než by ňou trpela sama.

Ako povedal Ian Norland, dialo sa čosi veľmi čudné.

Pred spaním som sa išiel prejsť. Robil som to celý život a nedopustím, aby mi strata chodidla zmenila životný štýl väčšmi, než je nevyhnutné.

Motal som sa v záhrade a po betónovom chodníku som zamieril k stajniam. Keď som prechádzal popod senzory, rozsvietilo sa niekoľko bezpečnostných svetiel, ale zdalo sa, že to nikomu neprekáža, a nikto ma nezastavil. Nikto kone nestrážil.

Veľa sa tu nezmenilo, odkedy som pred rokmi utiekol. Stromy trochu vyrástli a kríky za domom už netvorili takú džungľu, ako som si pamätal. Možno aj preto, lebo bola práve zima.

Ako decko som tie kríky miloval, robil som si v hustom poraste bunkre, fantazíroval o veľkých dobrodružstvách a s hračkárskou puškou striehol na neviditeľného nepriateľa.

Toto miesto sa možno veľmi nezmenilo, ale ja som sa zmenil dosť.

Stál som v studenej tme, poťahoval z cigarety a prikrýval si horiaci konček, aby ho nebolo vidieť. Niežeby sa niekto pozeral, bola to sila zvyku.

Vlastne som sa ani nepovažoval za fajčiara a nikdy som nefajčil, až do prvých operácií v Iraku. Vtedy sa to zmenilo. Pravdepodobnosť, že v budúcnosti dostanem rakovinu pľúc, bola nepatrná v porovnaní s rizikom, že mi do rána odstrelia hlavu.

V Afganistane skoro všetci fajčili, pomáhalo to zaháňať strach, zastaviť trasenie rúk a zmierniť napätie, keďže studené pivo alebo akýkoľvek iný alkohol boli prísne zakázané. Aspoňže som nefajčil ópium ako miestni. Aj to bolo proti predpisom.

Oprel som sa o dom, zhlboka som vdýchol dym a pocítil známy príval nikotínu v krvi, ktorá ho prenášala do mozgu. V nemocnici sa mi zriedka naskytla príležitosť dať si poriadneho šluka, no teraz som bol opäť svojím pánom a vychutnával si slobodu.

Na poschodí sa rozsvietilo.

„Prečo sa, doriti, musel dovaliť? Už len to nám chýbalo.“

Jasne som počul, ako matka vrieska.

„Tichšie, čo ak ťa počuje?“

To bol otčim.

„Nemôže ma počuť,“ vykríkla matka na plné hrdlo. „Išiel von.“

„Josephine, bude ťa počuť pol dediny, ak si nedáš pozor,“ nahnevane jej vyčítal otčim.

Dosť ma prekvapilo, že sa s ňou zhovára takým tónom. Možno má viac sily, než som predpokladal. Matka ho poslúchla a stíchli. Hnevalo ma, že počujem už len slabý šepot, hoci som tam potichu stál pre prípad, že by sa znovu začali zhovárať hlasnejšie.

Bohužiaľ, nezačali a napokon svetlá v izbe zhasli.

Nadvihol som koženú klapku, ktorá prikrývala ciferník mojich hodiniek. Osvetlené ručičky mi ukázali, že je iba pol jedenástej. Tréneri dostihových koní očividne chodili spávať rovnako zavčasu ako pacienti v nemocnici, aj v sobotu večer. Ja som nebol ani jedno, ani druhé a rád som bol vonku potme, načúval a sledoval.

Odjakživa som sa v tme cítil ako doma, nechápal som tých, ktorí sa jej báli. Asi som za to mohol ďakovať matke. Keď som bol malý, vždy trvala na tom, aby som spal pri zhasnutom svetle a zavretých dverách. Odvtedy bola tma mojím priateľom.

Mlčky som stál a načúval noci.

V diaľke znela tanečná hudba, dunivý rytmus bolo v tichom povetrí jasne počuť. Možno niekto oslavoval. Po ceste prešlo auto a sledoval som, ako zadné svetlá prechádzajú cez dedinu, hore kopcom a miznú z dohľadu.

Zdalo sa mi, že som nablízku začul líšku a jej ostrý škrekot, ale nebol som si istý. Mohol to byť aj jazvec. Potreboval by som vojenské okuliare s nočným videním, aby som to zistil, alebo, ešte lepšie, vojenskú súpravu od Američanov, ktorá bola oveľa kvalitnejšia.

Zapálil som si ďalšiu cigaretu a záblesk zápalky ma okamžite oslepil. V Afganistane som mal parádny zapaľovač, ktorým sa dala zapáliť cigareta v tme. Samozrejme, pri evakuácii mi zmizol. Vlastne nič z toho, čo som mal v Afganistane, sa mi nevrátilo.

Pešiak si vo vojne nosí všetko so sebou v päťdesiatlitrovom batohu. Ak nie v batohu, tak na tele – prilbu, vysielačku, nepriestrelnú vestu, náhradnú muníciu, topánky a maskovaciu uniformu. V rukách si nesie pušku a bajonet. Všetko chodí s ním. Keby nechal batoh bez dozoru čo len na sekundu, zmizol by, takmer ako zázrakom by ho uchmatol nevinne sa tváriaci afganský sopliak. Keby nechal bez dozoru pušku, hrozil by mu poľný súd. Všetko, čo nebolo priviazané alebo strážené, okamžite dostalo nohy.

Taliban opisoval britského vojaka ako zúrivého bojovníka, ktorý sa však pohybuje veľmi pomaly. Nuž, pán Taliban, skúste utekať so štyridsiatimi piatimi kilami výbavy na chrbte. Akoby ste si niesli do boja starú mamu, ale bez všetkých výhod.

Bol som zvedavý, kam sa podel môj batoh. Zaujímalo by ma aj, kam sa podela moja uniforma a všetko ostatné. Som vďačný oddaným a skvelým dobrovoľníkom z leteckej záchrannej služby. Vďaka nim som sa dostal do Anglicka živý ani nie tridsať hodín po výbuchu. Lenže prebral som sa v birminghamskej nemocnici nahý a bez nohy a nemal som ani len zubnú kefku, iba dve kovové ceduľky okolo krku so svojím menom a identifikačným číslom, ktoré sa oddávna používajú na spoľahlivú identifikáciu živých i mŕtvych.

Vo vrecku uniformy som mal list matke, ktorý by jej odovzdali v prípade mojej smrti. Rozmýšľal som, kde je. Matka ho určite nedostala. Veď som ani nezomrel. Nie celkom.

Napokon ma chlad zahnal dnu.

Pomaly a potichu som prechádzal po dome, aby som nevyrušil obyvateľov, ktorí spali na poschodí, ani psy v kuchyni. V minulosti by som si vyzul topánky a zakrádal sa naboso, no teraz by som mal bosú iba jednu nohu, a tak som si nechal topánky.

Hoci moja nová pravá noha bola spoľahlivá, mala nepríjemný zvyk vydávať kovový cinkot zakaždým, keď som na ňu dostúpil, aj pri pomalom pohybe. Pravdaže, neznelo to ako hrkot starého motora, no v tichú noc by ma nepriateľ počul prichádzať už na sto krokov. Musím s tým niečo urobiť, ak mám presvedčiť majora z ministerstva.

Šiel som hore do svojej bývalej izby. Veci z detstva už boli dávno preč. Mama ich zbalila a poslala charite alebo vyhodila na miestnu skládku, len čo som oznámil, že sa nevrátim.

Myslím, že posteľ bola pôvodná a určite aj bielizník v kúte, na ktorý som si lepil obrázky zo žuvačiek a znaky regimentov, hoci ho premaľovali.

Toto nebola prvá noc, čo som sa vrátil do tejto postele. Občas som prišiel na návštevu, ktorá sa vždy začala s dobrými úmyslami, ale skončila sa hádkou a výčitkami. Ak mám byť úprimný, mal som na tom rovnaký, ak nie väčší podiel ako matka s otčimom. My traja sme v sebe mali čosi, čo spolu tvorilo výbušnú zmes. Ani jeden z nás nebol dobrý požiarnik. Skôr sme rozdúchavali plamene a prilievali olej do ohňa. Nikto z nás nebol ochotný ospravedlniť sa. Takmer vždy som odišiel nahnevaný a prisahal si, že sa už nikdy nevrátim.

Pred piatimi rokmi, keď som tu bol naposledy, optimisticky sme očakávali, že tu zostanem päť dní. Prišiel som na Štedrý deň usmiaty, s taškami plnými darčekov a dobrými úmyslami, a odišiel som na prvý vianočný sviatok ešte pred obedom, vyprevádzaný nadávkami. Najhlúpejšie bolo, že som si nevedel spomenúť, prečo sme sa pohádali. Zdalo sa, že my ani nepotrebujeme príčinu, aspoň nie veľkú.

Možno zajtra to bude lepšie. Dúfal som, ale pochyboval. Skúsenosti ma poučili.

Možno som nemal prísť, ale musel som. Tu som vyrástol a zvláštnym spôsobom toto miesto pre mňa predstavovalo bezpečnosť a istotu. Napriek kriku a hádkam to bol môj jediný domov.

Ležal som v posteli a hľadel do známeho stropu s dekoratívnou štukatúrou okolo lustra. Tak veľmi mi to pripomínalo hodiny, ktoré som takto preležal ako sedemnásťročný chalan posiaty vyrážkami a túžiaci po slobode, s úmyslom vstúpiť do armády a uniknúť z väzenia. A predsa som tu bol znova, na tom istom mieste, opäť uväznený, tentoraz svojou invaliditou, no stále som túžil byť v armáde, pripojiť sa k svojmu regimentu, prahol som po tom, aby som zase prevzal velenie svojich jednotiek, bojoval a zabíjal nepriateľa.

Vzdychol som si, vstal a pozrel sa do zrkadla na dverách skrine. Vyzeral som normálne, no výzor môže klamať.

Sadol som si na kraj postele a zložil si protézu, zhrnul som gumenú manžetu vo farbe tela, ktorá ju držala nad mojím skutočným kolenom, aby spodná časť nohy a chodidlo neodpadli. Pomaly som vytiahol kýpeť zo sedla protézy a vybral penovú podložku. Všetko to bolo veľmi šikovne vymyslené a chlapci z dorsetskej ortopedickej kliniky upravili protézu tak, aby mi presne sadla a mohol som chodiť celý deň a nemal pritom bolesti či pľuzgiere.

No aj tak som to nebol ja.

Opäť som sa pozrel do zrkadla na dverách skrine. Teraz môj odraz už nevyzeral tak normálne.

Za uplynulé mesiace som si zvykol na pohľad, že moja pravá noha sa náhle končí dvadsať centimetrov pod kolenom. Hoci to už bol pre mňa známy pohľad, ani zďaleka som sa s ním nevyrovnal a zakaždým, keď som sa uvidel v zrkadle bez protézy, ma to šokovalo a ten obraz sa mi hnusil.

Prečo ja? pomyslel som si miliónty raz.

Prečo ja?

Pokrútil som hlavou.

Ak sa budem ľutovať, vôbec mi to nepomôže vrátiť sa do takého stavu, aby som bol schopný boja.

3.kapitola

Stratila Josephine charizmu?

Bez obalu sa spytoval titulok na prednej strane nedeľňajšieho vydania Racing Postu. Keď som po nepokojnej noci o ôsmej ráno zišiel dolu, aby som si uvaril kávu, noviny ležali na kuchynskom stole.

Bol som zvedavý, či matka alebo otčim už boli dolu v kuchyni, a ak áno, či videli noviny. Možno by som ich mal skryť. Obzeral som sa a hľadal, kam noviny nenápadne odložím, keď som začul, ako matka schádza dolu, ale už bolo neskoro.

„Ten gauner Rambler!“ vykrikovala. „Hovno vie.“

Vošla do kuchyne v bledomodrom prešívanom župane a bielych papučiach. Schmatla noviny zo stola a pozorne študovala článok na titulnej stránke.

„Píše sa tu, že Pharmacist bol po pretekoch nervózny,“ kričala ponad plece, očividne svojmu mužovi, ktorý rozumne zostal hore. „Doriti, to je lož! Ako to môže Rambler vedieť? Niekde slopal. Všetci vedia, že je to ožran.“

Prestúpil som z nohy na nohu a moja protéza vydala známy kovový cinkot.

„Ach, ahoj,“ pozdravila ma matka. Očividne ma zbadala až teraz. „Čítal si tie hovadiny?“ spýtala sa.

„Nie,“ odpovedal som.

„Tak to ani nečítaj,“ šmarila noviny na stôl. „Samé sprostosti.“

Otočila sa a zmizla rovnako rýchlo, ako prišla, nešetriac hrubými slovami, nadávala celému svetu a vyhrážala sa, že za toto padne Ramblerova hlava.

Zohol som sa a prevrátil noviny tak, aby som mohol čítať.

OD NÁŠHO HLAVNÉHO KOREŠPONDENTA GORDONA RAMBLERA Z CHELTENHAMU, stálo pod titulkom. Čítal som ďalej:

Josephine Kauriová nenachádzala slov, keď jej osemročný perspektívny kandidát na víťaza Zlatého pohára Pharmacist skončil včera na James Bank Trophy v Cheltenhame posledný. Kôň očividne nezvládol trojmíľovú dráhu a skončil krokom a nervózny. Cheltenhamskí rozhodcovia nariadili bežné testy koňa.

Nie po prvý raz za posledné týždne Kauriovej kone vo veľkých dostihoch stratili paru. Jej sľubného nováčika Scientifica postihol rovnaký osud v decembri v Kemptone a minulý týždeň v Newbury vyvolal otázky aj výkon ďalšieho Kauriovej koňa Oregona, keď neskončil ani v prvej polovici, pričom to bol výrazný favorit.

Stráca Josephine charizmu, ktorá jej získala taký rešpekt, ako aj nespočetné hlavné ceny? Keďže cheltenhamský Festival sa koná už o päť týždňov, zopakujú sa vlaňajšie fantastické víťazstvá alebo Kauriovej kone sklamú?

Gordon Rambler si nebral pred ústa servítku. Ďalej špekuloval, že Kauriová možno preháňa s tréningom, takže keď kone prídu na závodisko, majú svoj vrchol za sebou. Nebolo by to po prvý raz, čo tréner po nátlaku na cvičisku prehral na bojisku, hoci by ma prekvapilo, keby sa to stalo mojej matke po toľkých rokoch skúseností. Ibaže, ako píšu noviny, by naozaj stratila charizmu.

Nestratila však schopnosť kričať. Počul som, ako hore vykrikuje na plné hrdlo, hoci som nerozumel slová. Nepochybne si to odniesol otčim. Takmer mi ho bolo ľúto. No iba takmer.

Usúdil som, že by bolo rozumné na nejaký čas vypadnúť z domu, a tak som sa išiel motať okolo stajní.

Blok najbližšie pri dome, nad ktorým býval Ian Norland, bol iba jednou stranou stajní postavených v troch obdĺžnikoch, z ktorých každý obsahoval dvadsaťštyri boxov a tiahli sa smerom od domu.

Keď matka získala toto sídlo od svojho prvého manžela, bolo tu oveľa menej stajní vo dvoch radoch drevených barakov. Ale kým sa môj otec zbalil a po deviatich rokoch odišiel, matka postavila prvý zo súčasných tehlových obdĺžnikov. Druhý pristavali, keď som mal asi pätnásť, a tretí celkom nedávno, na mieste niekdajšieho výbehu. Ešte vždy zostávalo dosť miesta aj na štvrtý, ak by to bolo potrebné.

Aj v nedeľu ráno bolo v stajniach rušno ako v úli. Kone bolo treba nakŕmiť, napojiť sedem dní v týždni a matka, spolu s väčšinou trénerov, odolávala pokušeniu brať nedeľu ako hociktorý iný deň a vyhnať kone na dráhu. Myslím, že najmä preto, aby nemusela platiť personálu príplatok za nedeľu, a nie preto, že by ju chcela svätiť.

„Dobré ráno,“ kričal Ian Norland, keď vyšiel z jedného boxu. „Ešte ste tu?“

„Áno,“ prikývol som. Veď som mu včera popoludní nič nenaznačil. „Prečo by som tu nemal byť?“

„Len tak,“ usmial sa. „Ja len…“

„Len čo?“ dožadoval som sa odpovede.

„Pani Kauriová nemá rada, keď hostia zostanú na noc. Väčšina odchádza po večeri.“

„Ja som tu doma,“ pripomenul som.

„Veď áno,“ odvetil.

Zdalo sa, že ho to trochu vyviedlo z miery, akoby sa pred synom zamestnávateľky už aj tak zbytočne rozrečnil. Mal pravdu. Povedal už dosť.

„Ako sa má Pharmacist?“ spýtal som sa dúfajúc, že bude indiskrétny.

„Dobre,“ odvetil stroho.

„Ako dobre?“ naliehal som.

„Po včerajšku je trochu unavený,“ dodal. „Ale inak je v poriadku.“

„Nemá hnačku?“ spýtal som sa.

Vrhol na mňa pohľad, ktorý naznačoval, že ľutuje svoju včerajšiu indiskrétnu poznámku.

„Nie,“ povedal.

„Oči má v poriadku?“ dobiedzal som.

„Ako som povedal, je len unavený.“ Zobral vedro a plnil ho vodou z kohútika. „Prepáčte, musím pracovať.“ Naznačil mi, že rozhovor sa skončil.

„Áno, pravdaže,“ povedal som. Už som sa pohol ďalej, ale znova som zastal a otočil som sa k nemu. „V ktorom boxe je Pharmacist?“

„Pani Kauriová by nebola rada, keby šiel niekto za ním,“ vyhováral sa Ian. „Teraz nie.“

„Preboha, prečo?“ reagoval som dotknuto.

„Skrátka to nechce. Nemá rada, keď niekto snorí po dvore. Ani len majiteľom nedovolí navštevovať kone, ak nejde s nimi.“

„Nezmysel,“ vyhlásil som veliteľským tónom. „Ja predsa nie som hocikto. Som jej syn.“

Zaváhal a pomyslel som si, že niečo povie, no zachránil ho príchod zamestnávateľky.

„Dobré ráno, Ian,“ zavolala matka, keď vyšla spoza rohu rovno k nám. Bledomodrý župan a biele papuče vymenila za dlhý prešívaný nepremokavý kabát a zelené gumáky.

„Dobré ráno, madam,“ pozdravil ju Ian s úľavou. „Práve som sa zhováral s vaším synom.“

„Vidím,“ zahundrala nespokojne. „Tak to nerobte. Už aj tak ste mu povedali priveľa.“

Ian zružovel a ukradomky na mňa pozrel.

„Prepáčte, madam,“ ospravedlnil sa.

Energicky mu kývla, akoby tá vec bola uzavretá. Hoci výčitka bola stručná, mal som nejasný pocit, že jeho indiskrétnosť si bude pamätať dlho. No potom sa obrátila ku mne. „Čo tu robíš?“ spýtala sa obviňujúco.

„Len sa tak obzerám,“ zahlásil som tak nevinne, ako som bol schopný.

Mal som tridsaťdva rokov a stále som bol kapitánom ozbrojených síl jej veličenstva. Donedávna som velil tridsiatim chlapom v boji a zabíjali sme nepriateľov energicky a s gustom, ale tu som sa cítil ako neposlušný štvrtáčik, ktorého pani riaditeľka prichytila fajčiť za kôlňou na bicykle.

„Tak sa neobzeraj,“ povedala mi rovnakým tónom, akým sa rozprávala s Ianom.

„Prečo?“ bojovne som sa našuchoril. „Skrývaš niečo?“

Ian sa dobreže nezadusil. Nebola to najtaktnejšia poznámka a zazrel som matke v očiach podráždenie. Podarilo sa jej však ovládnuť. Naokolo bol personál.

Pred personálom sa človek s príbuznými nevadí.

„Pravdaže nie,“ nasadila nútený úsmev. „Iba nechcem rozrušiť kone.“

Nechápal som, ako by prechádzka okolo stajní mohla kone rozrušiť, ale rozhodol som sa nekomentovať to.

„Ako sa má dnes ráno Pharmacist?“ položil som jej otázku.

„Práve som sa išla naňho pozrieť,“ odvetila matka, ignorujúc náznaky v mojom hlase. „Poďme, Ian,“ energicky vykročila a Ian za ňou.

„Idem s vami,“ oznámil som.

Matka nereagovala, iba zrýchlila už aj tak krkolomné tempo a Ian takmer za ňou bežal, aby jej stačil. Myslela si, že na protéze nebudem za nimi vládať. Možno mala pravdu.

Šiel som tak rýchlo, ako som vládal, popri rade boxov a cez chodbu do ďalšieho obdĺžnika stajní. Ak si matka myslela, že dokáže kráčať dosť rýchlo, aby mi unikla, mýlila sa. Hľadel som, ako odsunula závlačku na dverách, vošla do boxu na druhom konci, takmer pretisla Iana cez odchýlené dvere a zavrela. Akoby sa tým stali nedosiahnuteľnými. Vedel som, že dvere stajní sa zatvárajú zvonka. Možno by som ich mal zamknúť a počkať. To by bola zábava.

Namiesto toho som otvoril vrchnú polovicu dverí, oprel sa o spodnú a nazrel dnu.

Matka bola zohnutá ďalej odo mňa, s mohutným zadkom vytrčeným k dverám. Nebral som to osobne, lebo jednoducho prechádzala rukami po zadnej časti Pharmacistových nôh a hmatala, či nenájde horúce miesto, ktoré by naznačovalo boľavú šľachu. Ian držal koňa za krk, aby sa nehýbal.

„Nič,“ oznámila matka a vystrela sa. „Ani náznak.“

„To musí byť dobré,“ poznamenal som.

„Ako to môžeš vedieť?“ spýtala sa uštipačne.

„Určite je to dobré, keď nemá zapálené šľachy,“ tvrdil som.

„Ani nie,“ odvetila. „Znamená to, že musí byť iný dôvod, prečo včera dopadol tak zle.“

To je pravda.

„Vyzerá normálne?“ spýtal som sa.

„Nie, má dve hlavy.“ Matkine pokusy o humor sa zriedka vydarili. „Samozrejme, že vyzerá normálne.“

„Má hnačku?“ spýtal som sa.

Ian na mňa utrápene pozrel.

„Prečo by, dočerta, mal mať hnačku?“ povýšenecky sa spýtala matka obviňujúcim tónom.

Ian stál celkom nehybne a hľadel na mňa. Čeľusť mal meravú, ako z kameňa.

„Len mi tak zišlo na um,“ prehodil som, nech si chlapec vydýchne. „Viem, že kone nemôžu vracať, tak som rozmýšľal, že ak má nejaké žalúdočné problémy, mohli by sa prejaviť hnačkou.“

„Nezmysel,“ odsekla matka. „Kone dostanú hnačku iba zo špinavého alebo plesnivého krmiva a my si dávame sakramentský pozor, aby sme ich kŕmili čistým a čerstvým. Však, Ian?“

„Áno, madam,“ prikývol okamžite.

Možno nespravodlivo som si pomyslel, že Ian by v tejto chvíli povedal „Áno, madam“ na akúkoľvek otázku, aj keby ho matka požiadala, aby skočil zo strechy.

Kontrola Pharmacista sa skončila, matka vyšla z boxu, Ian za ňou a zahasproval dvere.

Keby môj najlepší kôň tak nevysvetliteľne zlyhal pri dostihoch, zavolal by som veterinára už včera večer, aby mu zobral krv a dôkladne ho prezrel, vyšetril mu srdce, pľúca a všetko ostatné. Zvláštne, že matka sa uspokojila s povrchnou prehliadkou a ohmataním nôh.

„Ako dlho potrvá, kým budú výsledky testov na drogy?“ spýtal som sa dosť hlúpo.

„Akých testov na drogy?“ odsekla matka zostra.

„Tých, čo nariadili rozhodcovia.“

„Ako vieš, že nariadili testy na drogy?“

„Píšu to dnes v Racing Poste.“

„Povedala som ti, že nemáš ten článok čítať,“ odsekla mi nahnevane.

„Nerobím vždy, čo mi kážu.“

„Práve v tom je tvoj problém. Nikdy si to nerobil.“

Nato sa zvrtla a odkráčala a my s Ianom sme zostali sami.

„Vy si čo myslíte?“ spýtal som sa ho.

„Mňa do toho neťahajte,“ ohradil sa. „Ja už mám aj tak dosť problémov.“

Zvrtol sa a odchádzal.

„Vy by ste včera večer nevolali veterinára?“ oslovil som jeho chrbát.

„Povedal som vám, aby ste ma do toho neťahali,“ prehodil cez plece a ani nezastal. „Ja túto prácu potrebujem.“

Zakričal som za ním: „Uvedomujete si, že ju stratíte, ak sa niekto babral s koňmi? Tu už nebude nijaká práca. Stajne zatvoria.“

Zastal a vrátil sa.

„Myslíte si, že to neviem?“ precedil cez stisnuté zuby.

„No dobre, a čo s tým urobíte?“ spýtal som sa.

„Nič,“ odvetil.

„Nič?“

„Presne tak. Nič. Keby som čo len cekol, prišiel by som o prácu a nedostal referencie. Aké by som mal potom šance?“

„Bolo by to lepšie, ako mať povesť, že dávate koňom drogy,“ namietol som.

Mlčky stál a hľadel na mňa.

„Zatiaľ boli všetky testy negatívne. Dúfam, že to tak zostane.“

„Ale myslíte si niečo iné, však?“ skúsil som.

„Deje sa niečo čudné. To je všetko, čo viem. A teraz mi dovoľte, aby som pokračoval vo svojej práci, kým ju ešte mám.“

Energicky odišiel a ja som zostal stáť pred Pharmacistovým boxom. Otvoril som vrchnú polovicu dverí a ešte raz som pozrel na koňa. Ako včera v televízii, aj teraz sa mi zdal v poriadku.

Lenže ja nie som veterinár.

Ak sa mám vyjadriť mierne, atmosféra v dome bola mrazivá. Celkom určite sa držala hlboko pod bodom mrazu a nesúviselo to s Pharmacistom ani ostatnými koňmi. Išlo o peniaze.

„Josephine, my si to nemôžeme dovoliť.“

Otčim kričal. Boli s matkou v malej pracovni na konci chodby, kým ja som potichu sedel v kuchyni a načúval. Museli byť zabratí do rozhovoru, lebo nepočuli, že som sa vrátil z dvora, a ja som si len sadol a počúval.

Uznávam, že bolo nečestné potajomky načúvať ich rozhovor.

„Musíme na to mať,“ kvílila matka. „Nikdy sa mi s koňmi tak nedarilo.“

„Áno, mala si najlepší rok, ale zápasili sme aj s inými vecami, a to nehovorím o dôsledku toho tvojho katastrofálneho nápadu.“ Otčimovi z hlasu sršali obvinenie a nespokojnosť.

„Prosím ťa, nezačínaj s tým zase.“ Matkin tón bol odrazu zmierlivejší a ospravedlňujúci.

„Ale je to pravda,“ neľútostne pokračoval otčim. „Keby nebolo toho, bez problémov by sme si mohli dovoliť nové BMW. No takto… dúfajme, že náš starý Ford ešte vydrží. Momentálne sme na tom zle.“

Bol som zvedavý, aký katastrofálny nápad mohol mať za následok takú finančnú tieseň, že jedna z najlepších tréneriek v krajine si nemôže dovoliť vymeniť svoj starý Ford za nové BMW. Predtým jej nikdy nezáležalo na tom, v akom aute sa vozí.

Rád by som ich počúval dlhšie, ale nechcel som, aby ma prichytili, a tak som opatrne vstal a potichu som sa na zdravej nohe presúval od kuchynského stola k zadnému východu. Túto techniku som sa naučil v nemocnici, aby som sa v noci mohol pohybovať okolo postele, keď som si zložil protézu. Tanec päta-špička, ako to nazvali fyzioterapeuti, mi celkom išiel.

Počul som, ako mama hlasno hovorí: „Prekristapána, Derek, musí sa dať niečo urobiť.“

„A čo navrhuješ?“ kričal na ňu otčim. „Veď ani nevieme, kto to je.“

Odchýlil som zadné dvere a potom som ich hlasno zabuchol.

Rozhovor stíchol.

Prešiel som z kuchyne na chodbu a moja pravá noha vydávala známy cvengot vždy, keď som na ňu stúpil. Mama vyšla z pracovne.

„Ahoj,“ pozdravil som tak priateľsky, ako som vedel.

„Ahoj, miláčik,“ odvetila mama a zasa priveľmi zdôraznila slovo miláčik. Urobila krok ku mne a chvíľu som si myslel, že ma pobozká, ale nespravila to. „Povedz, ako dlho plánuješ zostať?“ spýtala sa.

„Veď som len prišiel,“ usmial som sa. „Ešte som nerozmýšľal o odchode.“

Kdeže. Už som veru rozmýšľal.

„Ja len, že človek musí vedieť, na čom je,“ pokračovala matka. „Niežeby som chcela, aby si odišiel, pravdaže nie, iba by som chcela mať predstavu, dokedy zostaneš.“

„Ešte som si nepremyslel, kam pôjdem,“ priznal som.

„Mal by si sa vrátiť do armády.“ Bolo to tvrdenie, nie otázka.

„Nie je to také jednoduché. Chcú mi dať čas, aby som sa zotavil zo zranení. Lenže ani tak nie je isté, či ma ešte budú chcieť. Rozhodnú o tom, keď sa vrátim z dovolenky.“

„Čože?“ vyhŕkla, úprimne šokovaná. „Musia ťa predsa vziať. Bol si zranený, keď si pre nich pracoval, určite sú povinní zamestnávať ťa ďalej.“

„Mama, to nie je ako iné zamestnanie,“ vysvetľoval som. „Musel by som byť schopný boja. Prácou vojaka je bojovať.“

„Ale veď by si mohol robiť aj niečo iné,“ namietala. „Istotne potrebujú aj ľudí, ktorí všeličo organizujú, administratívnych pracovníkov. Pri tom predsa nemusia byť schopní boja.“

Otčim sa postavil do dverí pracovne a oprel o veraje.

„Josephine, myslím si, že Tom nie je stavaný na to, aby v armáde len posúval papiere po stole.“ Pozrel mi do očí a po prvý raz za dvadsaťštyri rokov som si pomyslel, že by sme si mohli aspoň trochu rozumieť.

„Derek má pravdu,“ súhlasil som.

„Akú dlhú dovolenku si dostal?“ spýtala sa mama. „Kedy budú vedieť, či ťa chcú naspäť, alebo nie?“

„Šesť mesiacov.“

„Šesť mesiacov! Nemôžeš predsa zostať šesť mesiacov!“

To mi bolo jasné. Prišiel som len pred osemnástimi hodinami a už som mal pocit, že som tu pridlho, aby jej to vyhovovalo.

„Tento týždeň si dačo pohľadám,“ sľúbil som.

„Och, miláčik, ja ťa nevyhadzujem,“ povedala, „ale myslím, že to tak bude lepšie.“

Lepšie pre ňu, pomyslel som si nevďačne. No možno by to bolo lepšie pre nás všetkých. Dlho nepotrvá a zasa budeme na seba kričať.

„Mohol by som ti platiť nájomné,“ navrhol som, lebo som chcel vidieť, ako zareaguje.

„Nebuď hlúpy, chlapče. Toto je tvoj domov. Tu neplatíš nájomné.“

Môj domov, ale nesmiem v ňom bývať. Matka očividne nepochopila iróniu svojich slov.

„Príspevok na stravu by sme privítali,“ zapojil sa otčim.

Situácia musela byť kritická. Veľmi kritická.

Dopoludnia som ležal v posteli, zízal na štukatúru na strope a premýšľal, čo robiť.

Život v nemocnici plynul podľa pevne stanoveného programu. Všetko bolo načasované – vstávanie, čaj, čítanie novín, raňajky; potom nasledovala ranná fyzioterapia v rehabilitačnom stredisku, návrat do izby na obed, popoludňajšia fyzioterapia, návrat do izby, sledovanie večerných správ, čítanie kníh alebo pozeranie televízie, teplý nápoj, zhasnutie svetiel, spánok. Každý deň to isté, iba v sobotu popoludní a celú nedeľu sme fyzioterapiu nemali. Prísny režim, pravidelný ako hodinky, bez nutnosti rozhodovať.

Najprv ma rozčuľovalo, že ma tak obmedzujú, ale zvykol som si. Človek si zrejme zvykne na všetko.

No tu v Lambourne som bol slobodný, sám som si mohol vybrať, čo budem robiť, nemusel som dodržiavať nemocničný režim. A odrazu som bol stratený, nebol som schopný rozhodnúť sa najmä preto, lebo som nevedel, čo mám robiť.

Bol to nový a neznámy pocit. Ešte aj v Afganistane v hluchých obdobiach medzi bojmi som mal čo robiť: čistil som si zbraň, dával do poriadku výstroj, cvičil svojich mužov, pripravoval plány, dokonca som mohol písať domov. Vlastne som vždy mal čo robiť. Väčšinou som mal práce nad hlavu a nemal som dosť času.

No hoci som sa teraz snažil, nevedel som vymyslieť jedinú vec, čo by som mohol robiť.

Čo keby som napísal poďakovanie pracovníkom rehabilitačnej kliniky? Lenže oni aj ja sme vedeli, že by to nebolo úprimné.

Neznášal som, keď so mnou zaobchádzali ako s deckom, a neraz som im to vyhodil na oči.

Aj keď neprešiel ani deň, čo som odtiaľ odišiel, pri spätnom pohľade som si uvedomil, že moja nespokojnosť a hnev nikomu nepomáhali, najmä nie mne, lenže inak som nevedel vyjadriť zlosť nad osudom, ktorý ma postihol. Niekedy ma chytila taká depresia, že keby som mal pri sebe zbraň, určite by som si vystrelil mozog.

Ešte aj v posledných týždňoch som často myslel na samovraždu. Keby som naozaj chcel, mohol som vyjsť z nemocnice a rovno sa hodiť pod kolesá londýnskeho autobusu, no nespravil som to, takže najhoršie som mal za sebou.

Potreboval som cieľ.

V nemocnici bolo mojím cieľom prepustenie.

Teraz, keď som to dosiahol, mal som pred sebou prázdno. Zdalo sa, že moja budúcnosť nemá účel ani smer. Iba opatrné „uvidíme“, aby som mal nejakú nádej. Ale stačí to?

Pozrel som na hodinky.

Bolo iba pol dvanástej a ja som takmer tri hodiny po búrlivom konflikte s matkou na ceste pred domom ležal v posteli a nerobil nič.

Prezerala si auto a ja som nemohol odolať, aby som ju nepodpichol, že už by bol najvyšší čas vymeniť starý Ford za nové a lepšie auto.

„Staraj sa o seba,“ zasyčala na mňa a otočila sa ku mne.

„Prepáč,“ predstieral som prekvapenie. „Nevedel som, že sa ťa to tak dotkne.“

„Nedotklo,“ odvetila a trochu sa ovládla. „A tomuto nič nie je.“

„Trénerka v tvojom postavení by si určite mohla dovoliť lepšie auto. Čo tak napríklad BMW?“

Bol som presvedčený, že sa zasa rozkričí, a odrazu som sa zlostil sám na seba. Čo to robím? Pozrel som na seba tak, ako ma mohla vidieť ona, a nepáčilo sa mi to. Vôbec sa mi to nepáčilo. A tak som sa zvrtol a vyšiel hore do svojej izby ako neposlušný chlapec.

Rozmýšľal som, ako dlho tam mám zostať, kým si odpykám trest za nevhodné správanie. Hodinu? Celý deň? Týždeň? Celý život?

Sadol som si na kraj postele a rozhodol som sa napísať pracovníkom rehabilitačného strediska, poďakovať im za starostlivosť a ospravedlniť sa za svoju ustavičnú mrzutosť.

Možno mi uveria, že to myslím úprimne.

4.kapitola

Zvyšok nedele uplynul v sídle Kauriovcov pokojne a jeho ľudským obyvateľom sa darilo držať si od seba dostatočný odstup, aby sa nepohádali.

Popoludní som sa vybral do Lambournu. Rozhodol som sa, že sa pôjdem prejsť, hlavne preto, aby som vypadol z domu, no bol som aj zvedavý, ako sa za pätnásť rokov dedina zmenila. Nemal som v úmysle ísť veľmi ďaleko. Len pred týždňom som odhodil barly a ľahko som sa unavil.

Bolo tam trochu viac domov, ako som sa pamätal, a tam, kde bolo kedysi pole plné poníkov, vyrástli nové malé domčeky so záhradami veľkosti poštovej známky. No celkovo dedina vyzerala tak ako vtedy, keď som ako tínedžer ráno roznášal noviny.

A prečo by nie? Ja som sa za uplynulých pätnásť rokov možno zmenil veľmi, ale v porovnaní s dejinami osídlenia Lambournu je pätnásť rokov iba okamih.

Zdokumentovaný Lambourn pochádza z deviateho storočia, keď sa kostol a dedina spomínajú v poslednej vôli kráľa Alfréda, veľkého kráľa Sasov, jediného anglického monarchu, ktorý dostal prívlastok Veľký.

No dejiny Lambournu siahajú do oveľa dávnejšej minulosti, než je stredovek. Na vŕškoch severne od súčasnej dediny sa nachádzajú pohrebiská z bronzovej doby a diaľnica doby kamennej Ridgeway, cesta po suchých hrebeňoch kopcov, ktorá sa kedysi tiahla od dorsetského pobrežia až po záliv Wash.

V súčasnosti sú Lambourn a jeho okolie známe ako údolie dostihových koní, ale dostihový priemysel je tu pomerne nový. Prvé záznamy o trénovaní dostihových koní v tejto oblasti pochádzajú z konca osemnásteho storočia, no až s príchodom železnice o sto rokov neskôr sa Lambourn stal národným strediskom dostihových koní, najmä skokanov, a konkuroval Newmarketu. Vlaky umožnili posielať dostihové kone na dostihy čoraz ďalej od domu, a preto tu vznikol národný šport.

Hlavným faktorom, vďaka ktorému bol Lambourn takým skvelým miestom na výcvik koní, bola však geológia, a to nemalo nič spoločné s ľuďmi.

Hoci zvlnený terén Berkshire Downs je celkom určite ideálny na vytváranie tréningových tratí a tréning koní, dôležité je to, čo je pod dráhou. Downs spolu s Chilternskými pahorkami sa sformovali pred mnohými miliónmi rokov ako sediment predhistorického mora bohatého na organizmy. Miliardy primitívnych morských živočíchov zahynuli, ich kostry sa usádzali na dno a za ten čas skameneli na biely vápenec, ktorý vidíme dnes. Je to takmer čistý uhličitan vápenatý a tráva, ktorá rastie na takom základe, je bohatá na vápnik, ideálna pre tvorbu silných kostí dostihových koní, ktoré sa na nej pasú.

Zašiel som do stredu dediny a prešiel popri normanskom kostole, ktorý niekedy v dvanástom storočí nahradil staršiu saskú stavbu. Hoci som nechodieval do kostola pravidelne, navštívil som lambournský kostol veľa ráz. Väčšinou s ostatnými chlapcami a dievčatami z miestnej základnej školy. Spomínal som naň ako na dosť chladné miesto, nie preto, že tam bola vždy nízka teplota. Spôsobovalo to aj vedomie, že pod nohami, pod kamennou dlažbou kostola, mám pochovaných ľudí. Živo som si vedel vybaviť triašku spôsobenú prehnanou detskou fantáziou a ešte aj teraz ma striaslo.

Zastal som a pomyslel som si, že je nenormálne, aby na mňa takto pôsobili telá tých, ktorí zomreli tak dávno, zatiaľ čo telá talibancov, ktorých som poslal do hrobu len nedávno, nemali na mňa nijaký účinok.

Kráčal som ďalej.

Stred dediny sa veľmi nezmenil, hoci niektoré obchody mali iné názvy alebo predávali iný tovar.

Vošiel som do obchodu s rozličným tovarom, aby som si kúpil sendvič na obed, a čakal som v rade pri pokladni.

„Vau, vitaj,“ oslovila ma žena pri pokladnici a uprela na mňa pohľad. „Ty si Tom, však? Tom Kauri.“

Pozrel som na ňu. Bola asi v mojom veku. Mala dlhé svetlé vlasy, stiahnuté do chvosta. Voľné sivé tričko sotva zakrývalo dosť mohutné telo.

„Tom Forsyth,“ opravil som ju.

„Ehm, áno. Máš pravdu. Teraz som si spomenula. Ale tvoja mama je pani Kauriová, však?“ Prikývol som a ona sa usmiala. Podal som jej sendvič a plechovku s nápojom. „Ty si ma nepamätáš, však?“

Pozrel som na ňu pozornejšie.

„Prepáč, ale nie.“

„Som Virginia,“ predstavila sa a čakala na moju reakciu.

Zrejme si na mojej tvári prečítala, že mi to nič nehovorí.

„Virginia Bayleyová,“ dodala. „Ginny.“ Zmĺkla a čakala na odpoveď. „Zo základnej školy.“ Znovu sa odmlčala. „Och, pravdaže, vtedy som bola Ginny Worthingtonová.“

Ginny Worthingtonová zo základnej školy? Pozrel som na ňu ešte raz. Nejasne som si pamätal akúsi Ginny Worthingtonovú, ale tá mala celkom určite čierne vlasy a bola tenká ako rúčka od hrablí.

„Odfarbila som si vlasy,“ zasmiala sa nervózne. „Zopár kíl som pribrala, veď vieš, mám decká.“

Virginia Bayleyová, tučná plavovláska, rodená Ginny Worthingtonová, kostnatá bruneta. Jedna a tá istá osoba.

„Rád ťa zasa vidím,“ povedal som neúprimne.

„Bývaš u mamy?“ spýtala sa.

„Áno.“

„To je fajn.“ Zosnímala sendvič a plechovku koly. „Milá pani, tá tvoja mama. Tri libry dvadsať, prosím.“ Podal som jej päťlibrovú bankovku. „Miestna celebrita.“ Vydala mi. „Sme na ňu veľmi hrdí, nie každý dostáva také ceny.“ Vložila sendvič a kolu do igelitky. „Som rada, že sme sa stretli.“

„Ďakujem,“ vzal som si tašku. „Aj ja.“ Už som chcel odísť, ale otočil som sa. „Aké ceny?“

„Ale veď určite o tom vieš,“ povedala. „Myslela som národnú cenu Žena roka, čo dostala minulý mesiac. V Londýne. Odovzdával jej ju princ z Walesu, dávali to aj v telke.“

Tváril som sa nechápavo. Naozaj som bol taký zaujatý vlastným životom, že som si ani nevšimol, akej pocty sa dostalo mojej matke?

„Nechápem, ako je možné, že o tom nevieš,“ povedala Ginny.

„Bol som preč,“ odvetil som zamyslene.

Znovu som sa jej otočil chrbtom.

„Keď chceš, môžeš prísť neskôr a kúpiť mi drink.“

Už som sa jej chcel spýtať, prečo by som jej, preboha, mal kupovať drink, keď pokračovala. „Môj starý mi zorganizoval na narodeniny menšiu zlezinu vo Wheelwrighte. Prídu aj ďalší. Zopár ľudí zo školy. Budeme radi, keď sa ukážeš.“

„Ďakujem,“ zašomral som. „Kde to bude?“

„Wheelwright,“ opakovala. „Wheelwright Arms. O siedmej.“

„Dnes večer?“

„Áno.“

„Dnes máš narodeniny?“

„Áno,“ usmiala sa.

„Potom všetko najlepšie, Ginny,“ zagratuloval som jej okázalo.

„Vďaka,“ usmiala sa naširoko. „Tak dnes večer príď, ak môžeš. Bude zábava.“

Nemohol som si spomenúť na nič menej zábavné, ako ísť večer do krčmy na narodeninovú oslavu niekoho, koho si ani nepamätám, kde budú ďalší ľudia, ktorých si určite nebudem pamätať a nemám s nimi spoločné nič, iba to, že sme pred dvadsiatimi rokmi istý čas chodili spolu do školy.

Ale pomyslel som si, že čokoľvek je lepšie ako sedieť pri trápnej večeri s matkou a otčimom.

„Dobre, prídem,“ sľúbil som.

„Skvelé,“ odvetila Ginny.

A tak som šiel.

Napokon večer dopadol lepšie, než som očakával, a pritom veľa nechýbalo, aby som tam nešiel.

O siedmej večer z tmavej oblohy padali obrovské dažďové kvapky a odrážali sa od zaplavenej plochy medzi domom a stajňami.

Pozrel som na čierne kožené topánky, jediné, čo som mal, a rozmýšľal som, či by nebolo múdrejšie zostať doma pri televízore. Mohol by som sledovať motoristický týždenník a pritom znovu podpichnúť matku kvôli autu.

Alebo radšej nie, i keď to bola lákavá predstava.

Rozhodol som sa zistiť, či na protézu natiahnem gumáky. Alebo by som si mohol obuť iba jednu čižmu a protézu nechať bosú. Myslím, že voda by jej veľmi neuškodila, ale pohľad na muža, ktorý kráča večer s jednou nohou bosou a druhou v čižme, by mohol vydesiť susedov, nehovoriac o návštevníkoch krčmy.

Požičal som si najväčší pár gumákov, aké som našiel v sklade, a napodiv som si ich bez problémov obul. Vzal som si aj matkin dlhý pršiplášť a otčimovu čiapku. Vybral som sa do Wheelwright Arms pomerne dobre chránený, no aj tak mi dážď stekal po krku.

„Myslela som si, že v takomto počasí neprídeš,“ privítala ma Ginny, keď som si v bare vyzliekal matkin plášť a na kamennej dlážke sa vytvorili kaluže vody.

„Blázon,“ súhlasil som.

„Ty alebo ja?“ povedala.

„Obaja.“

Zasmiala sa. Ginny sa veľmi usilovala, aby som sa cítil vítaný. Vlastne až priveľmi. Bolo by lepšie, keby ma nechala na pokoji, aby som sa bavil s ostatnými. Ani jej manželovi sa to nepáčilo, a to som považoval za dobrý znak ich manželstva. Ale pre mňa si nemusel robiť starosti. Ginny bola milá, ale nie môj typ.

Aký je vlastne môj typ?

Spal som s mnohými dievčatami, ale všetko to boli len náhodné aférky, niekedy len na jednu noc. Nikdy som vlastne s nijakým dievčaťom vážne nechodil.

Zatiaľ čo mnohí z mojich kolegov, mladých dôstojníkov v Sandhurste i regimente, sa tešili z dlhodobých vzťahov, dokonca manželstiev, ja som bol v skutočnosti ženatý len s armádou.

Nebolo pochýb, že som bol do armády hlboko zamilovaný, a prisahal som jej, že ju neopustím, až kým nás smrť nerozdelí. No vyzeralo to tak, že nás nerozdelí smrť, ale jedna stratená noha.

„Čím sa živíte?“ spýtal sa ma Ginnin manžel.

„Momentálne si hľadám prácu,“ odpovedal som nejasne.

„A kde ste robili predtým?“ naliehal.

Prečo som mu jednoducho nepovedal, že slúžim v armáde? Nie som hrdý na to, že som vojak? Bol som – predtým, než som bol zranený. Už nie som?

„V banke,“ tresol som. „V meste.“

„Zasiahla vás kríza, čo?“ povedal trochu posmešným tónom. „Váš problém bol v tom, že ste dostávali priveľké prémie,“ prikyvoval. Vedel svoje.

„Asi máte pravdu,“ súhlasil som.

V kruhu pri bare nás stálo sedem. Okrem Ginny a jej manžela tam boli ďalšie dva páry. Nepoznal som nikoho a zdalo sa mi, že nikto z tých štyroch nie je dosť starý, aby bol mojím spolužiakom.

Jeden z mužov pri bare kúpil rundu pre všetkých.

„Mal by som niekoho z nich poznať?“ spýtal som sa potichu Ginny a ukázal na ostatných.

„Nie, týchto nie,“ povedala. „Myslím, že počasie niektorých odradilo.“

Už som ľutoval, že neodradilo aj mňa, keď sa dvere krčmy otvorili a vošiel ďalší pár, ktorý narobil na dlážke kaluže vody.

Myslel som si, že je to pár, až kým si nevyzliekli kabáty. Boli to dievčatá – presnejšie mladé ženy – a jednu som spoznal, len čo si zložila klobúk a otriasla plavé vlasy.

„Ahoj, Isabella,“ privítal som ju.

„Panebože!“ zvolala. „Nikto ma už celé roky nevolá Isabella.“ Pozornejšie sa na mňa zahľadela. „Došľaka, veď je to Tom Kauri.“

„Tom Forsyth,“ opravil som ju.

„Viem, viem,“ smiala sa. „Iba som ťa podpichla. Ako vždy.“

Bola to pravda. Nemilosrdne si ma doberala, odkedy som sa jej ako desaťročný priznal, že som do nej zamilovaný, a požiadal ju o ruku. Odvtedy sa trochu zaoblila, ale iba na tých správnych miestach.

„Ako ťa teraz volajú?“ spýtal som sa.

„Bella,“ vysvetľovala. „Alebo Issy. Iba mama ma volá Isabella a aj to len vtedy, keď je so mnou nespokojná.“

„Je s tebou často nespokojná?“ spýtal som sa bezočivo.

Pozrela mi do očí a usmiala sa. „Častejšie to už nie je možné.“

No toto!

Isabella a ja sme viac-menej ignorovali Ginninu oslavu a obnovovali si priateľstvo a v mojom prípade aj túžbu.

„Si vydatá?“ spýtal som sa jej vzápätí.

„Prečo ťa to zaujíma?“ odvetila.

„Aby som vedel, ako na tom stojím,“ vysvetľoval som dosť nešikovne.

„Čo myslíš, ako stojíš?“ spýtala sa.

Na jednej nohe. Čo by na to povedala?

„Ty mi povedz,“ navrhol som.

Za celý večer mi na tú otázku neodpovedala, hoci som sa jej to okľukou spytoval asi tri alebo štyri razy. Nakoniec som usúdil, že jej mlčanie je dostatočná odpoveď, a rozmýšľal som, kto je ten šťastlivec.

O desiatej, keď sa hostia začali rozchádzať, spýtal som sa jej, či ju môžem odprevadiť domov.

„Ako vieš, že som prišla peši?“

„Tak z teba tieklo, že si nemohla prísť z parkoviska.“

„Mudrlant,“ usmiala sa. „Dobre. Ale iba odprevadiť. Žiadne prémie.“

„Ešte nikdy som nepočul, že by to niekto nazval prémiami.“ Zasmial som sa. „Nečudo, že bankári sa tak idú pretrhnúť pre prémie.“

Aj ona sa zasmiala a vyšli sme z krčmy v priateľskej nálade, hoci Isabella mala ruky pevne strčené vo vreckách, takže nebola šanca, aby som ju mimovoľne chytil.

Znova som zatúžil po žene, čisto po sexe.

Už dlho som nemal ženu. Asi šesť mesiacov, možno aj viac, odkedy som prilákal jedno dievča do postele historkami o hrdinských zrážkach s tajomným nepriateľom, rečičkami o skutočných chlapoch, ktorým z každého póru vyrážajú s potom kvapky testosterónu a pred raňajkami zvládnu desať dievčat. Bol som v tom dobrý. Lenže v poslednom čase som mal obmedzené, ba takmer žiadne, možnosti.

Šesť mesiacov bol dlhý čas a moje potreby mohla iba občas uspokojiť nevhodne priložená špongia červenajúcej sa sestričky.

Naozaj som túžil po „prémiách“ s Isabellou, hoc aj tu na ulici v lejaku.

To však bolo vylúčené a moje šance sa nezvýšili, ani keď zastala.

„Čo je to za zvuk?“ spýtala sa.

„Aký zvuk?“ Zastal som aj ja a hrozil sa toho okamihu.

„Nejaký cinkot.“ Chvíľu počúvala. „To je zvláštne. Teraz to prestalo.“

Kráčala ďalej a ja som ju nasledoval.

„Aha, zase to počuť,“ vykríkla víťazoslávne. „Počuť to vtedy, keď kráčaš.“

„To nič nie je,“ zamrmlal som potichu. „Iba čižmy.“

Bola zmätená. Mal som obuté gumené čižmy. Tie by nevydávali nijaký zvuk a určite by necinkali.

„Ale no tak. Celkom určite je to kovový zvuk a ty máš gumené čižmy. Tak čo je to?“

„Vykašli sa na to,“ odsekol som stroho, zahanbený a naštvaný. Pravdupovediac, väčšmi som sa hneval na seba, že som jej to nepovedal, než na ňu, že sa vypytuje.

Lenže nedala mi pokoj.

„Čo je?“ smiala sa. „Čo to tam máš? Nejakú hračku, však? Chcel si ma nachytať?“ Tanečným krokom odstúpila, upierala pohľad dole, hľadala zdroj zvuku a pritom sa smiala.

Nemal som na výber.

„Mám umelú nohu,“ povedal som potichu.

„Čože?“ Nepočula to a stále so smiechom tancovala okolo mňa.

„Umelú nohu,“ povedal som hlasnejšie. Prestala tancovať.

„Mám iba jednu nohu.“

Stála nehybne a zízala na mňa.

„Och, Tom, to ma mrzí.“ Chvíľu som si myslel, že plače, ale možno to boli kvapky dažďa. „Och, panebože, prepáč.“

„To je v poriadku,“ odsekol som.

Ale nebolo.

Isabella stála na ulici a mokla ešte väčšmi, ak to vôbec bolo možné, a ja som jej porozprával všetko, na čo som si spomenul, od výbuchu míny až po históriu liečby.

Najprv počúvala zdesene a potom znepokojene.

Snažila sa ma utešiť, ale ja som o to nestál. Netúžil som po jej ľútosti.

Odrazu som vedel, prečo som sa vrátil do Lambournu, do svojho „domova“. Zrejme som podvedome tušil, že od matky sa nedočkám súcitného rodičovského objatia, ktoré by som nezniesol. Vedel som, že ma nebude ľutovať a nedočkám sa od nej súcitu. Dával som prednosť kauriovskému postoju „ži si ďalej svoj život a mne daj pokoj“.

So žiaľom, dokonca aj žiaľom za stratenou nohou alebo stratenou kariérou, som sa ľahšie vyrovnával sám.

„Len sa, prosím ťa, nesprávaj ku mne blahosklonne,“ varoval som ju.

Isabella sa zasekla uprostred vety.

„Nerobila som to,“ bránila sa.

„Mal som taký pocit,“ odvetil som.

„Bože, ty si trápny, chcela som ti iba pomôcť.“

„Tak to nerob,“ odsekol som dosť surovo. „Zaobídem sa bez toho.“

„Ako chceš,“ zamrmlala a bolo vidieť, že sa jej to dotklo. „Ak máš taký pocit, rozlúčim sa s tebou.“

Odrazu sa otočila a odchádzala a ja som zostal stáť v daždi, zmätený a nazúrený, a nevedel som, či mám byť spokojný, alebo sklamaný, nahnevaný, alebo pokojný.

Mal som sto chutí ujsť, ale ani to som nemohol urobiť bez kakofónie kovového cinkania.

V pondelok ráno som išiel do Aldershotu, vyzdvihnúť si auto a ostatné veci zo skladu.

Isabella išla so mnou. Vlastne, ak mám byť presný, ja som išiel s ňou. Šoférovala svoj Volkswagen Golf ako pretekár na rely.

„Vždy takto jazdíš?“ spýtal som sa, keď sme sa dobreže nezrazili s oproti idúcim nákladiakom pri riskantnom obchádzaní.

„Iba keď sa nesprávam blahosklonne,“ povedala a venovala mi dlhší pohľad, než by mi bolo príjemné.

„Dávaj pozor na cestu,“ upozornil som ju.

Ignorovala ma.

„Prosím ťa, Isabella,“ zaprisahával som ju. „Neprežil som výbuch míny len preto, aby ma na bracknellskom obchvate zabila šialená ženská.“

Volala k nám domov zavčasu ráno. Priskoro. Ešte som bol v posteli.

„Volala ti Warrenová,“ oznámila mi matka znechutene, keď som zišiel na raňajky.

„Warrenová?“

„Tá ženská vydatá za Jacksona Warrena.“

Nebol som z toho múdrejší.

„Kto je Jackson Warren?“

„Musíš ho poznať,“ povedala matka. „Býva v Halle. Jeho rodina sa nabalila v kolóniách.“ Znelo to veľmi starosvetsky. „Oženil sa s tým dievčaťom, keď mu zomrela žena. Musí byť najmenej o tridsať rokov od neho mladšia. Tá ti volala. Tá nehanebná pobehlica.“

Posledné dve slová vyslovila potichu, no aj tak som ich začul.

„Isabella?“ spýtal som sa.

„Áno.“

Takže je vydatá.

„Čo chcela?“ spýtal som sa.

„Ako to mám vedieť? Chcela hovoriť s tebou, viac neviem.“

Matka odjakživa neznášala situácie, keď nevedela o všetkom, a toto nebola výnimka.

„Nevedela som, že tú ženu poznáš.“ Vyslovila tie slová nesúhlasne, ale zároveň zvedavo.

Neskočil som jej na návnadu.

Šiel som do pracovne zavolať Isabelle.

„Včerajší večer ma mrzí,“ ospravedlňovala sa.

„Aj mňa.“

„Mohli by sme sa dnes stretnúť, aby som sa ospravedlnila osobne?“

„Dnes nemôžem,“ povedal som. „Idem do Aldershotu.“

„Môžem ťa zaviezť?“ odvetila až príliš nadšene.

„Môžem ísť vlakom z Newbury.“

„Nie.“ Takmer vykríkla. „Dovoľ mi, aby som ťa odviezla. To je najmenej, čím môžem odčiniť, že som bola včera večer protivná.“

A tak sme sa teraz vyhýbali nákladiakom na bracknellskom obchvate.

Všetko, čo som vlastnil, okrem vojenského batohu, zamkli v kovovej klietke v kasárňach v Aldershote, predtým než sa náš regiment odsťahoval do Afganistanu. Auto, pravdaže, nie a dúfal som, že ešte stále stojí na druhom konci obrovského parkoviska, vymedzeného na tento účel vo vojenskom tábore pri Pirbrighte neďaleko Aldershotu.

„Najprv pôjdeme po moje auto. Aby som si mal kam naložiť veci.“

„Dobre,“ súhlasila. „Si si istý, že môžeš šoférovať?“

„Nie, vôbec si nie som istý,“ priznal som. „No onedlho to zistím.“ Aj to ma trápilo. Môj Jaguar mal automatickú prevodovku, takže stačí ovládať dva pedále, lenže oba sa ovládajú pravou nohou. Plánoval som použiť umelú pravú nohu na plyn a ľavú na brzdu; dva pedále, dve nohy, tak ako na formule jeden.

„Si poistený na šoférovanie iba s jednou nohou?“

„Ak mám byť úprimný, ani tým si nie som istý. Mal som v úmysle zrušiť poistenie a auto vyradiť z prevádzky, keď nás nasadili do boja, ale akosi som si nenašiel čas. Uplynulých päť mesiacov na ňom nikto nejazdil, ale dane a poistné sú zaplatené, takže mi musia byť niečo dlžní. A poisťovni som neoznámil, že som bol zranený.“

Chvíľu šoférovala mlčky.

„Prečo si mi nepovedala, že si vydatá?“ spýtal som sa.

„Záleží na tom?“ odvetila.

„Mohlo by.“

„Čo by na tom mohlo byť dôležité? Fakt, že som vydatá alebo že môj manžel je dva razy taký starý ako ja?“

„Oboje.“

„Vlastne ma prekvapuje, že si to nevedel. Všetci to vedia. Bol to škandál, keď sme sa s Jacksonom zobrali.“

„Kedy?“ spýtal som sa.

„Pred siedmimi rokmi,“ povedala. „A môžem ti odpovedať, prv než sa spýtaš – nie, nebolo to pre peniaze. Ja toho starého darebáka milujem.“

„Ale peniaze pomohli,“ poznamenal som trochu ironicky.

Zahľadela sa na mňa. Nebol to príjemný pohľad.

„Si ako ostatní,“ povedala. „Prečo všetci predpokladáte, že ide len o peniaze?“

„A nejde?“

„Nie,“ odsekla vzdorovito, „nejde. Keď zomrie, nedostanem nič. Povedala som, že nič nechcem. Všetko ostane jeho deťom.“

„Sú niektoré z nich aj tvoje?“

„Nie.“ Cítil som jej v hlase sklamanie. „Bohužiaľ, nie.“

„Pokúšala si sa?“ spýtal som sa.

„Zo začiatku, ale teraz nie. Je prineskoro.“

„Si ešte mladá.“

„Ja som v poriadku. Problém je u Jacksona.“ Zmĺkla, akoby rozmýšľala, či má pokračovať. Napokon sa rozhodla. „Prekliata prostata.“

„Rakovina?“ spýtal som sa.

„Áno,“ vzdychla si. „Je to nafigu. Doktori hovoria, že to zachytili zavčasu a liekmi sa to dá udržať pod kontrolou. Ale sú tu isté, nazvime to, vedľajšie účinky.“

Ďalej šoférovala mlčky, predbehla pomalý nákladiak a len-len že sa vyhla protiidúcemu autu.

„Skúšal viagru?“ spýtal som sa.

„Že či!“ zasmiala sa. „Hltal ju ako cukríky, ale nič. Na vine je Zolodex – jeden z tých liekov. Zrejme mu vyradil všetky sexuálne mechanizmy. Z fyzickej stránky, duševne je bujný ako vždy.“

„Chápem, že je to trochu frustrujúce,“ komentoval som.

„Trochu? Je to veľmi frustrujúce. Pre nás oboch.“ Rozpačito na mňa pozrela. „Prepáč, nemala som hovoriť nič. Priveľa táram.“

„Neboj sa. Ja som diskrétny. Prezradím to iba nedeľňajšiemu vydaniu novín, ak mi dobre zaplatia.“

Zasmiala sa.

„Z toho, čo nedeľné vydania písali po našej svadbe, by si uveril, že som sa zaňho vydala iba pre peniaze a sex medzi dvadsaťtriročnou ženou a takmer šesťdesiatročným mužom je len fantázia – jeho fantázia. Sprostosti. Práve sex ma k nemu pritiahol.“

Sedel som mlčky a počúval som. Čo som mohol povedať?

„Mala som osemnásť, keď som sa s ním zoznámila. On mal päťdesiatštyri, no nevyzeral na to. Každú nedeľu ráno hrával golf s mojím otcom. A raz v nedeľu, keď mama s tatkom boli preč, sa prišiel pozrieť, či je všetko v poriadku. Tatko Jacksonovi asi nepovedal, že v ten týždeň na golf nepríde. Aspoň to mi vtedy Jackson tvrdil. Ale ja som často premýšľala, či to bola pravda.“ Usmiala sa. „Skrátka, skončili sme v posteli.“ Zasmiala sa. „A zvyšok sú už dejiny, alebo sa o tom píše v novinách.“

„Bol v tom čase Jackson ženatý?“

„Áno,“ povedala. „Mal dve deti. Obidve sú staršie odo mňa. Ale jeho manželka už vtedy bola vážne chorá. Rakovina prsníka. Takmer tri roky som mu pomáhala starať sa o ňu, kým nezomrela.“

„A celý čas si s ním spávala?“ spýtal som sa.

Opäť sa usmiala. „Pravdaže.“

„Bývala si v ich dome?“

„Na začiatku nie. Až posledných šesť mesiacov Barbarinho života. Jeho syn a sestra sa správali ku mne ako k mladšej sestre.“

„Vedeli, že spávaš s ich otcom?“

„Nepovedali to, ale myslím, že áno. Ich matka to vedela určite.“

„Čože? Jacksonova žena vedela, že on s tebou spáva?“

„Jasné. Rozprávali sme sa o tom. Dokonca mi radila, čo má rád. Hovorila, že je preto spokojnejšia.“

Mrzelo ma, že práve v tej chvíli sme prišli do tábora v Pirbrighte, a tak som nepočul ďalšie šťavnaté odhalenia o Warrenovcoch.

Isabella zostala v aute a ja som šiel za službukonajúcim zapísať sa.

„Prepáčte, pane,“ povedal strážnik za pultom, „nemôžem pustiť civilistu do tábora bez preukazu.“

„Aký preukaz potrebuje?“ spýtal som sa ho.

„Vodičský preukaz alebo pas.“

Nemala so sebou ani jedno, ani druhé.

„Nemôžem sa za ňu zaručiť?“ spýtal som sa.

„Bez riadneho povolenia nie.“

„Tak mi to povolenie zožeňte,“ prikázal som mu veliteľským tónom.

„Nemôžem, pane,“ odmietol. „Museli by ste požiadať adjutanta, a ten tu nie je.“

Vzdychol som si. „Čo mám teda robiť?“

„Vy môžete ísť, pane, ale musíte ísť k autu peši.“

„Veď to je celá míľa.“ Parkovisko bolo na druhom konci tábora.

„Je mi ľúto, pane,“ povedal neústupčivo. „Také sú bezpečnostné predpisy. Bez identifikačného preukazu nemôže vojsť.“

Myslím, že to bolo férové. V armáde sa človek rýchlo naučí, že predpisy sú predpisy. A, koniec koncov, bezpečnosť je bezpečnosť.

„Môžete mi teda, prosím, zohnať nejakú dopravu?“ požiadal som.

„Prepáčte, pane,“ znovu sa ospravedlňoval, „ale nič nie je k dispozícii.“

Cúvol som a vyhrnul si pravú nohavicu asi dvadsať centimetrov. „Ako mám prejsť k autu s touto prekliatou vecou?“ Zdvihol som chodidlo a začul známe cinknutie.

„Afganistan?“ spýtal sa desiatnik.

Prikývol som. „Mína. V Helmande,“ zamrmlal som. „Pred štyrmi mesiacmi.“

„Potom nie je problém, pane,“ povedal a odrazu sa rozhodol. „Len nech nám toto tá pani pri odchode vráti.“ Podal mi dočasnú priepustku pre vozidlo. „A nikomu to neprezraďte.“

„Ďakujem. Neprezradím,“ sľúbil som.

Umelé nohy nakoniec predsa len prinášali isté výhody.

Zvláštne, ako ľahko možno predpisy ignorovať, keď použijete trochu zdravého rozumu. Bezpečnosť? Aká bezpečnosť?

Zistil som, že je prekvapujúco ľahké šoférovať s umelou nohou. Niekoľko cvičných okruhov po parkovisku a bol som pripravený na verejnú cestu. Bol som si oveľa istejší, že prídem do cieľa v bezpečí, keď budem šoférovať ja s jednou nohou, než som bol v Isabellinom Volkswagene, keď ona šoférovala s dvoma.

Trvala na tom, že tých deväť míľ z Pirbrightu do Aldershotu pôjde za mnou.

„Možno budeš potrebovať pomoc pri nosení vecí,“ povedala. „A do hentoho sa ti veľa nezmestí.“

Mala pravdu, môj Jaguar XK kupé bol dosť malý, ale Isabella očividne netušila, ako málo vecí som nadobudol za pätnásť rokov v armáde. Pravdepodobne by sa mi zmestil do auta aj dvojnásobok. Ale kto by odmietol pomoc pekného dievčaťa, aj keď je vydaté?

Zvládli sme rušné cesty v Surrey i Hampshiri bez nehôd a napodiv ma Isabellin tmavomodrý Golf nepredbehol, hoci som si bol istý, že sa to chystala zopárkrát urobiť, keď si očividne spomenula, že nepozná cestu.

„To je všetko?“ čudovala sa. „Aj na víkend do Paríža som si brala viac.“

Stál som pri dvoch tmavomodrých vakoch a dlhom čiernom kartónovom puzdre v tvare rúry. To bol celý môj skromný majetok.

„Často som sa sťahoval,“ vysvetľoval som jej.

„Aspoň si nemusíš prenajať sťahovacie auto.“ Zasmiala sa. „Čo je v tom puzdre?“

„Meč.“

„Čože, skutočný meč?“ Prekvapilo ju to.

„Pravdaže,“ povedal som. „Každý dôstojník má meč, ale v dnešných časoch ho používa iba pri slávnostných príležitostiach.“

„Nemáš nábytok?“

„Nie.“

„Nijaký?“

„Nie. Vždy som používal armádny inventár. Od sedemnástich som žil v kasárňach. Nikdy som nepoznal luxus mať pri spálni vlastnú kúpeľňu, iba na dovolenke.“

„Neuveriteľné,“ povedala. „V akom sme storočí?“

„V armáde? V dvadsiatom prvom, pokiaľ ide o zbrane, pravdaže, okrem toho meča, ale väčšinou v devätnástom, pokiaľ ide o domáce pohodlie. Musíš chápať, že na zbraniach záleží väčšmi ako na ubytovaní. Nijaký vojak by nechcel lacnú pušku, ktorá nevystrelí, keď mu od toho závisí život, alebo ochranu, ktorá nezastaví guľku, iba preto, že nejaký civilný pracovník armády minul všetky peniaze na splachovací záchod.“

„Typickí chlapi,“ komentovala Isabella. „Dievčatá by sa s tým neuspokojili.“

„Dievčatá nebojujú,“ povedal som. „Aspoň nie u pešieho vojska. Zatiaľ.“

„Bude aj to?“ spýtala sa.

„Predpokladám, že áno.“

„Prekáža ti to?“

„Vlastne ani nie, ak by bojovali tak dobre ako muži. Ale museli by byť veľmi silné, aby uniesli výstroj. Izraelská armáda zrušila zmiešané oddiely pešieho vojska pre podozrenie, že muži nosia výstroj dievčatám na oplátku za sex. Báli sa tiež, že muži by sa zastavovali a starali o zranené kolegyne a nepokračovali by v boji.“

„Ľudská nátura je ľudská nátura,“ zamudrovala Isabella.

„Presne tak,“ povedal som. „Je šanca na prémie?“

5.kapitola

V dome Kauriovcov stále vládlo napätie medzi matkou a jej manželom. Keď som v pondelok asi o tretej popoludní vošiel cez zadné dvere do kuchyne s taškami, asi som ich vyrušil pri nejakej hádke.

„Odkiaľ sú všetky tie veci?“ spýtala sa ma mama obviňujúco.

„To sú len moje veci, ktoré som mal v sklade, kým som bol preč.“

„Neviem, načo si ich dovliekol sem,“ vyprskla nahnevane.

„Kam inam som to mal odniesť?“

„Och, ja neviem,“ povedala a takmer vzlykla. „Došľaka, ja už neviem nič,“ vybehla von, skrývajúc si tvár. Zdalo sa mi, že plače.

„Čo to má znamenať?“ spýtal som sa otčima, ktorý počas celého rozhovoru sedel mlčky.

„Nič,“ povedal a vôbec mi tým nepomohol.

„Niečo sa musí diať.“

„Nič, pre čo by si si mal robiť starosti,“ odbil ma.

„Dovoľ, aby som to posúdil sám,“ povedal som. „Súvisí to s peniazmi, však?“

„Povedal som ti, že to nič nie je.“

„Tak prečo si nemôžete dovoliť nové auto?“

Nahnevalo ho to. Priam rozzúrilo. Rýchlo vstal.

„Kto ti to povedal?“ div na mňa nekričal.

„Ty.“

„Nie, ja som to nepovedal,“ otrčil ku mne tvár a zaťal päste.

„Ale áno. Počul som, keď ste sa s mamou o tom rozprávali.“

Chvíľu som si myslel, že ma udrie.

„Ako sa opovažuješ počúvať súkromný rozhovor?!“

Chcel som mu povedať, že sa tomu nedalo vyhnúť, lebo kričali, ale nebola to celkom pravda. Mohol som odísť z kuchyne a nepočúvať.

„Tak prečo si nemôžete dovoliť kúpiť nové auto?“ spýtal som sa ho otvorene.

„Do toho ťa nič,“ odsekol príkro.

„Mýliš sa,“ namietol som. „Všetko, čo súvisí s mojou matkou, sa ma týka.“

„Nie, doriti, netýka!“ Aj on vybehol z kuchyne a nechal ma osamote.

A ja som si myslel, že nahnevaný mám byť ja.

Počul som, že mama a otčim sa hore hádajú, a tak som vošiel do kancelárie vedľa chodby.

Otčim kričal, že by si mohli dovoliť nové auto, keby nebolo jej katastrofálneho nápadu s trvalými následkami. Akého nápadu? A prečo má trvalé následky?

Pozrel som na stôl. Na každej strane klávesnice a monitora ležali dve kôpky papiera a na monitore svietil šetrič obrazovky s nápisom KAURIOVSKÉ STAJNE, ktorý sa na obrazovke menil.

Snažil som sa zapamätať si, ako je všetko na stole usporiadané, aby som si bol istý, že všetko bude také, aké som to našiel. Zrejme vo mne dozrelo rozhodnutie zistiť, čo sa tu, dopekla, stalo, len čo som vošiel do kancelárie, ale nechcel som, aby matka o tom vedela.

Kôpky papierov boli prehľadne usporiadané.

Vzadu vľavo boli faktúry a potvrdenky, ktoré súviseli s domom: za elektrinu, plynové bomby, miestna daň a podobne. Všetky zaplatené bankovým prevodom. Prezrel som ich, ale nenašiel som nič nezvyčajné, hoci ma prekvapilo, aké drahé je vykurovať tento starý dom so zle tesniacimi oknami. Pravdaže, ja som nikdy nemusel platiť účet za kúrenie, ani ma netrápilo, že sa zvýšia náklady, keď som nechal okno otvorené a vetral. Ani vtedy nie, keď bolo vonku pod nulou. Možno by armáda mala v izbe každého vojaka nainštalovať merače a účtovať využitú energiu. To by ich naučilo šetriť kúrením.

Na ďalšej kope boli účty a príjemky za stajne: energia, kúrenie, krmivo, údržba, platy a dane zamestnancov stajní. Boli tam aj účty za trénovanie koní a jeden či dva šeky, ktoré čakali na preplatenie. Zdalo sa, že všetko je v poriadku, nenašiel som nič, čo by naznačovalo existenciu nejakého nápadu.

Tretiu kopu tvorili časopisy a iné publikácie vrátane brožúrok s dostihovým kalendárom. Nič nezvyčajné.

Ale vo štvrtej kope som našiel dymiacu pušku. Vlastne dve dymiace pušky, z ktorých som si utvoril obraz.

Prvou bola kopa bankových výpisov. Matka mala očividne dva samostatné účty, jeden podnikateľský pre tréningový biznis a druhý súkromný. Výpisy ukazovali, že okrem iného matka každý týždeň zo súkromného účtu vyberala dvetisíc libier v hotovosti. To by samo osebe nebolo podozrivé – mnohí ľudia v dostihovom biznise používajú hotovosť, najmä ak vkladajú peniaze do stávkovania. Celý obraz však dotváral druhý kus papiera. Bol to jednoduchý lístok s textom načarbaným veľkými písmenami na hárok papiera vytrhnutý z krúžkového notesa. Našiel som ho poskladaný v bielej obálke adresovanej matke. Správa na papieri bola bezočivá a vecná:

OMEŠKALI STE SA S PLATBOU. AK SA TO EŠTE RAZ ZOPAKUJE, ZVÝŠIM SUMU NA TRITISÍC. KEĎ NEZAPLATÍTE, DORUČÍM ÚRADOM ISTÝ BALÍČEK.

Skrátka a jasne – lístok od vydierača.

Tie trvalé následky, o ktorých hovoril otčim, bolo dvetisíc libier, ktoré týždenne platili vydieračovi. Vyše stotisíc libier ročne zo zdaneného príjmu. Nečudo, že si nemohli dovoliť nové BMW.

„Dofrasa, čo tu robíš?“

Nadskočil som.

Mama stála vo dverách. Nepočul som ju zísť dole. Zrejme som bol taký zaujatý čítaním, že som si ani nevšimol, kedy krik nado mnou prestal. Nijako som nemohol skryť, že držím vydieračov lístok.

Hľadel som na ňu. Pozrela mi na ruku a zbadala, čo držím.

„Och, panebože!“ zašepkala a podlomili sa jej nohy.

Hneď som k nej priskočil, ale zosypala sa tak rýchlo, že by som nebol schopný ju zachytiť, ani keby som stál pri nej.

Našťastie sa zosunula vertikálne a nohy sa jej poskladali, takže nespadla rovno dopredu či dozadu a hlava jej pomerne mäkko pristála na koberci. Ale aj tak stratila vedomie.

Rozhodol som sa, že ju tam nechám ležať, hoci som jej trochu narovnal nohy. Aj tak by som ju nemohol zdvihnúť. Horko-ťažko som si kľakol, aby som jej pod hlavu podložil malý vankúš.

Prebrala sa a zmätene otvorila oči.

Potom si spomenula.

„To je v poriadku,“ snažil som sa ju upokojiť.

Po prvý raz, čo sa pamätám, matka vyzerala vyľakane. Vlastne vyzerala na smrť vystrašená, vyvaľovala oči a ja som si nebol istý, či jej pot na čelo vystúpil od strachu, alebo ako dôsledok mdloby.

„Zostaň tu,“ povedal som jej. „Prinesiem ti niečo na pitie.“

Išiel som do kuchyne po pohár vody. Pritom som opatrne poskladal vydieračov lístok naspäť do obálky a vložil si ho do vrecka spolu s výpisom z jej súkromného účtu. Keď som sa vrátil, našiel som pri nej kľačať otčima, ktorý jej držal hlavu v rukách.

„Čo si jej urobil?“ obviňujúco sa na mňa oboril.

„Nič,“ odvetil som pokojne. „Zamdlela.“

„Prečo?“ spýtal sa znepokojene.

Chcel som odseknúť niečo uštipačné, ale zdržal som sa.

„Derek, on to vie,“ ozvala sa matka zo zeme.

„Čo?“ spytoval sa vystrašene.

„Všetko.“

„To nie je možné!“

„Neviem všetko,“ povedal som. „Ale viem, že vás vydierajú.“

Voda nestačila, aby sa obaja spamätali, potrebovali brandy. A ja som si dal tiež.

Sedeli sme v obývačke v hlbokých kreslách s pestrým bavlneným poťahom a vysokými bokmi. Matkina tvár bola bledá ako stena za ňou a ruky sa jej triasli, keď sa snažila piť z pohára a nedrkotať pritom zubami.

Môj otčim Derek sedel so stisnutými perami na okraji kresla a lial do seba Rémy Martin VSOP, akoby mal vyjsť z módy.

„Tak mi povedzte,“ vyzval som ich už miliónty raz.

Opäť som ani z jedného nedostal odpoveď.

„Ak mi nič nepoviete, nezostane mi iné iba ohlásiť vydieranie na polícii.“

Chvíľu to vyzeralo, že matka zasa zamdlie.

„Nie,“ ledva zo seba vysúkala. „Prosím, nie.“

„Tak mi povedz, prečo nie,“ žiadal som. Môj hlas znel v porovnaní s matkiným hlasno a mocne.

Spomenul som si, čo hovoril náš školiaci dôstojník v Sandhurste: „Rozkaz musí byť vyslovený správnym tónom. Polovica boja je vyhratá, ak sú vaši muži presvedčení, že viete, čo robíte, hoci to neviete, a silný, rozhodný tón im dá tú vieru.“

V danej situácii som tu velil, či tomu matka a otčim verili, alebo nie.

„Lebo tvoja matka by išla do väzenia,“ vyslovil Derek pomaly.

Pomyslel som si, že brandy mu stúplo do hlavy.

„Nebuď smiešny,“ namietol som.

„Nie som. Išla by. A ja asi tiež, ako spolupáchateľ.“

„Spolupáchateľ čoho?“ spýtal som sa. „Zabili ste niekoho?“

„Nie,“ pousmial sa. „Až také zlé to nie je.“

„Tak o čo ide?“

„Dane. Daňové úniky.“

Pozrel som na matku.

Už sa jej netriasli len ruky, triasla sa celá a bez zábran plakala. Také dačo som u nej nikdy predtým nevidel. Celkom určite nevyzerala ako žena, na ktorú bola hrdá celá dedina. Bola tieňom osoby, ktorá si iba pred mesiacom vyzdvihla ocenenie Žena roka. Odrazu vyzerala staršia.

„Čo s tým urobíme?“ spýtal som sa veliteľským tónom.

„Ako to myslíš?“ reagoval Derek.

„Nemôžete predsa ďalej platiť dvetisíc libier týždenne, alebo áno?“

Prekvapene na mňa pozrel.

„Videl som bankové výpisy,“ priznal som.

Vzdychol si. „Nejde iba o peniaze. To by sme možno zvládli, keby išlo len o peniaze.“

„O čo ešte?“ spýtal som sa.

Plecia mu ovisli. „O kone.“

„Čo je s koňmi?“

„Nie,“ zašepkala mama.

„Čo je s koňmi?“ zopakoval som dôrazne.

Mlčal.

„Musia kone prehrávať na objednávku?“ vyslovil som do ticha.

Preglgol, sklopil pohľad, ale prikývol.

„Tak to bolo aj s Pharmacistom?“ spýtal som sa.

Opäť prikývol. Matka mala oči pevne zatvorené, akoby ju nikto nemohol vidieť, ak ona neuvidí nikoho. Triaška ustúpila, ale kolísala sa na kresle dopredu a dozadu.

„Ako dostávate príkazy?“ spýtal som sa Dereka.

„Telefonicky,“ povedal.

Mal som toľko otázok: ako, čo, kedy a najmä kto?

Matka i otčim poznali odpovede na väčšinu z nich, ale, bohužiaľ, na tú poslednú nie, a tým si boli celkom istí.

Znova som im nalial brandy a začal som výsluch.

„Ako ste sa dostali do tejto kaše?“

Obaja mlčali. Mama sa krčila v kresle, akoby sa snažila zmeniť na neviditeľnú, zatiaľ čo Derek sa nalieval koňakom a skrýval sa za krištáľové sklo.

„Pozrite, ak chcete, aby som vám pomohol, musíte mi povedať, čo sa deje.“

Dlho bolo ticho.

„Nechcem tvoju pomoc,“ povedala matka potichu. „Chcem, aby si odišiel preč a nechal nás na pokoji.“

„Som si istý, že sa to dá vyriešiť,“ upokojoval som ju.

„Vyriešim to sama,“ vyhlásila.

„Ako?“ spýtal som sa.

Ďalšia dlhá pauza.

„Rozhodla som sa ísť do dôchodku,“ vysúkala zo seba napokon.

Vyvaľovali sme na ňu s otčimom oči.

„Nemôžeš ísť do dôchodku,“ povedal otčim.

„Prečo?“ spýtala sa rozhodnejšie. Už hovorila takmer ako zvyčajne.

„Z čoho by sme potom platili?“ vyhŕkol podráždene. Mal som pocit, že teraz sa rozplače on.

Mama sa znovu stiahla do kresla.

„Jediným riešením je zistiť, kto to robí, a zastaviť ho,“ vyhlásil som. „A na to potrebujem, aby ste mi odpovedali.“

„Nechcem políciu,“ ozvala sa matka.

Tentoraz som mlčal ja.

„Možno ju budeme potrebovať, aby našli vydierača.“

„Nie,“ takmer kričala. „Políciu nie!“

„Tak mi povedz, ako je to s tými daňami,“ požiadal som a snažil som sa hovoriť pokojne.

„Nie!“ vykríkla opäť. „Nikto to nesmie vedieť!“

Bola zúfalá.

„Nemôžem ti pomôcť, keď nič neviem,“ namietol som s pocitom márnosti.

„Nechcem tvoju pomoc,“ zopakovala mama.

„Josephine, miláčik,“ chlácholil ju Derek. „Potrebujeme, aby nám niekto pomohol.“

Ďalšia dlhá pauza.

„Nechcem ísť do väzenia.“ Znovu sa rozplakala.

Odrazu mi jej bolo ľúto.

Ľútosť bola pre mňa neznámy pocit. Väčšinu života som túžil raz jej všetko zrátať. Pomstiť sa za to, ako mi ubližovala, či už skutočne, alebo len v mojich predstavách. Vyčítal som jej nedostatok materinskej lásky a útechy. Lenže už som bol starší a zrelší. Hovorí sa, že krv nie je voda. Asi je to pravda.

Podišiel som k jej kreslu a sadol si na operadlo. Pohladkal som ju po pleci a asi po prvý raz v živote som sa s ňou rozprával láskavo.

„Mama, nepošlú ťa do väzenia.“

„Ale áno, pošlú.“

„Ako to vieš?“ spýtal som sa.

„On to hovorí.“

„Vydierač?“

„Áno.“

„Ja by som ho nebral vážne,“ povedal som.

„Ale…“ zmĺkla.

„Prečo mi nedovolíš pozrieť sa na to z môjho pohľadu?“ hovoril som pokojne.

„Lebo by si to povedal polícii.“

„Nie, nepovedal,“ vyhlásil som. „Ale keď to neurobím, možno sa tiež stanem spolupáchateľom.“

„Sľubuješ?“ spýtala sa.

Čo som mal povedať? „Pravdaže.“

Pevne som dúfal, že tento sľub budem môcť dodržať.

Postupne, po značnom prehováraní a vďaka zvyšku fľaše Rémy Martin, sa mi podarilo poskladať väčšinu tohto žalostného príbehu.

Nebolo to dobré. Matka by naozaj išla do väzenia, keby to polícia zistila. Dozaista by ju obvinili z daňového úniku. A aj keby sa jej podarilo zostať na slobode, nepochybne by stratila povesť, domov aj firmu.

Katastrofický nápad mojej matky bol podľa všetkého dielom pochybného mladého účtovníka, s ktorým sa zoznámila na akomsi večierku asi pred piatimi rokmi. Presvedčil ju, aby zaregistrovala svoj trénerský biznis offshore, konkrétne na Gibraltári, a vyhla sa tak plateniu daní.

Nejako sa mu podarilo ubezpečiť ju, že si môže ďalej pridávať DPH k faktúram, ktoré vystavuje majiteľom koní, ale už nemá povinnosť odvádzať peniaze daňovému úradu.

Poplatky za tréning koní nie sú malé, vychádza to zhruba rovnako, ako keď posielate dospievajúceho potomka do súkromnej internátnej školy, a moja matka mala sedemdesiatdva boxov, ktoré boli vždy do posledného miesta plné. Bola žiadaná a tí, čo sú žiadaní, si môžu účtovať vysoké ceny. Daň, ktorá sa pohybovala medzi pätnástimi až dvadsiatimi percentami, musela dosahovať niekoľko stotisíc libier ročne.

„Nezdalo sa ti to podozrivé?“ spýtal som sa jej neveriacky.

„Pravdaže nie,“ povedala. „Roderick ma ubezpečil, že všetko je čestné a legálne. Dokonca mi ukázal doklady, ktoré dokazovali, že všetko je v poriadku.“

Ako vysvitlo, Roderick bol ten mladý účtovník.

„Máš ešte tie doklady?“

„Nie. Roderick si ich nechal.“

To mi bolo jasné.

„Roderick tvrdil, že majitelia nič nestratia, lebo si môžu uplatňovať vrátenie DPH od štátu.“

Takže okrádala štát. Neodvádzala daň z pridanej hodnoty, ako mala, ale majitelia si ju pritom uplatňovali. To je poriadna šlamastika.

„Vôbec ti nezišlo na um, že je to príliš krásne, aby to mohla byť pravda?“ spýtal som sa.

„Ani nie,“ povedala. „Roderick nás ubezpečoval, že onedlho to bude robiť každý a mala by som straty, keby som to nezačala robiť hneď.“

Roderick bol očividne šikovný manipulátor.

„Pre ktorú firmu Roderick pracuje?“ spýtal som sa.

„Nerobil pre firmu, pracoval sám,“ povedala matka. „Iba nedávno skončil univerzitu a ešte sa nespojil so žiadnou firmou. Mali sme šťastie, že sme našli niekoho takého lacného.“

Neveril som vlastným ušiam.

„A čo sa stalo s Johnom Miltonom?“ spýtal som sa. John Milton bol matkin účtovník, odkedy sa pamätám.

„Odišiel do dôchodku,“ odvetila. „A tá mladá žena, ktorá prevzala jeho kanceláriu, sa mi nepáčila. Bola príliš odmeraná. Preto som sa potešila, keď som sa zoznámila s Roderickom.“

Vedel som si predstaviť, že každý účtovník, ktorý nerobil presne to, čo požadovala moja matka, by bol v jej očiach prinajmenšom odmeraný.

„Aké má Roderick priezvisko?“

„Volal sa Ward,“ povedala.

„Volal?“

„Je mŕtvy,“ vzdychla si matka. „Mal autonehodu. Asi pred šiestimi mesiacmi.“

„Si si istá?“ spýtal som sa.

„Ako to myslíš?“

„Či si si istá, že je mŕtvy a jednoducho len neutiekol? Si si istá, že ten vydierač nie je on?“

„Thomas, nebuď smiešny. O tej autonehode písali v miestnych novinách. Stopercentne je mŕtvy.“

Mal som sto chutí spýtať sa jej, či videla mŕtve telo Rodericka Warda na vlastné oči. V Afganistane talibanci neuznávali zabitie bez mŕtvoly, či aspoň hlavy zavraždeného, ktorá by dokazovala smrť.

„Ako dlho beží tento tvoj malý projekt? Kedy si prestala platiť daň?“

„Asi pre štyrmi rokmi,“ zafňukala matka.

„A kedy si začala platiť znova?“

„Ako to myslíš?“

„Platíš teraz DPH?“ spýtal som sa a desil som sa odpovede.

„Nie, pravdaže nie,“ povedala. „Veď keby som začala platiť znova, vypytovali by sa.“

Čudoval som sa, ako mohla prestať platiť a nikto sa neohlásil. Je len otázkou času, kedy jej spravia kontrolu. Ak štyri roky neplatila DPH, nezaplatená daň narástla najmenej na milión libier. Naozaj sa musí obávať väzenia.

„Kto ti teraz robí účtovníctvo?“ spýtal som sa. „Odkedy sa Roderick Ward zabil?“

„Nikto. Bála som sa niekoho zohnať.“

A mala si dobrý dôvod, pomyslel som si.

„Nemôžeš zaplatiť tú daň teraz? Ak zaplatíš všetko, čo si dlžná, a vysvetlíš im, že ťa zavádzal účtovník, určite ťa nepošlú do väzenia.“

Mama sa opäť rozplakala.

„Nemáme peniaze na zaplatenie daní,“ povedal Derek zachmúrene.

„Kam sa podeli všetky, čo ste takto nazbierali?“ spýtal som sa.

„Sú preč.“

„Nemohli ste predsa všetko minúť. Veď to bolo okolo milióna libier.“

„Viac.“

„Kam sa to všetko podelo?“

„Veľa sme minuli,“ vysvetľoval. „Na začiatku väčšinou na dovolenky. A, pravdaže, časť dostal aj Roderick.“

Pravdaže.

„A ostatné?“

„Niečo išlo vydieračovi.“ Hovoril to unavene a rezignovane. „Úprimne povedané, ani neviem, kam sa podeli. V banke nám zostalo asi päťdesiattisíc.“

To bol začiatok.

„Akú hodnotu má dom a stajne?“ spýtal som sa.

Matka sa zatvárila zhrozene.

„Mama,“ povedal som a snažil som sa byť vľúdny, ale neoblomný, „ak ťa mám uchrániť pred väzením, musíme nájsť spôsob, ako zaplatiť daň.“

„Sľúbil si mi, že to nepovieš polícii,“ kvílila.

„Nepoviem,“ potvrdil som. „Lenže ak si naozaj myslíš, že to na daňovom úrade nezistia, mýliš sa. Celkom určite raz urobia kontrolu. A bolo by oveľa lepšie, keby sme ta išli a oznámili im to, prv než to odhalia sami.“

„Och, bože.“

Mlčal som, nech do dôsledkov pochopí tú hroznú pravdu. Musela vedieť rovnako dobre ako ja, že daňoví kontrolóri jej veličenstva sotva majú súcit s tými, u ktorých odhalili podvod. Jediný spôsob, ako si ich nakloniť, je vyložiť karty na stôl a vrátiť peniaze, prv než ich budú žiadať.

„Neodhalia, keď pôjdem do dôchodku,“ vyhlásila odrazu. „Daňový úrad sa to nedozvie, ak pôjdem do dôchodku.“

„Ale, Josephine,“ povedal otčim, „už sme to preberali. Ako by sme zaplatili jemu, keby si išla do dôchodku?“

Ani ja som si nebol istý, že by odchod do dôchodku bol najlepším riešením. Prinajlepšom by sa už prestala dopúšťať podvodu. A keby sme predali majetok, možno by nazbierala potrebnú sumu. Celkom určite som nesúhlasil s matkou, že jej odchod do dôchodku by zabránil daňovému úradu zistiť, čo je vo veci. Dokonca by to mohlo upútať ich pozornosť, ktorej sa snažila vyhnúť.

Summa summarum, dostala sa do poriadnej kaše, z ktorej som momentálne nevidel východisko.

Matka s otčimom si išli ľahnúť o deviatej, unavení a rozcitlivení z množstva brandy a vedomia, že ich tajomstvo je odhalené a ich spôsob života si žiada radikálnu zmenu – pravdepodobne k horšiemu.

Aj ja som sa pobral do svojej izby, ale nie spať.

Opatrne som si zložil protézu z kýpťa. Nebolo to ľahké, lebo som dnes priveľa chodil a noha ma bolela. Pod kolenom som ju mal opuchnutú od nadmerného množstva tekutín. Ak si nebudem dávať pozor, ráno si protézu nenasadím.

Zdvihol som kýpeť a položil ho na vankúš, aby mi zemská príťažlivosť pomohla uvoľniť nahromadenú tekutinu z opuchu, ležal som na chrbte a premýšľal.

Matka s otčimom boli nepochybne až po krk v obrovských problémoch a každým dňom sa do toho bahna ponárali hlbšie.

Teoreticky bolo riešenie jednoduché: získať peniaze, zaplatiť daňovému úradu, predložiť dodatočné daňové priznanie, ohlásiť vydieranie polícii a potom sa modliť, aby im bolo odpustené.

Vydierač už nebude mať nad nimi moc a možno ho polícia nájde a vráti sa im aspoň časť peňazí, ale nedal by som na to krk.

Takže v prvom rade treba získať viac ako milión libier na dane.

To sa ľahšie povie, ako urobí. Mohol by som, povedzme, prepadnúť banku.

Matka s otčimom zdráhavo pripustili, že dom a stajne by im aj na súčasnom trhu nehnuteľností postihnutom krízou mohli pri troche šťastia vyniesť asi dva a pol milióna libier. Malo to však háčik. Dom bol zaťažený hypotékou a stajne použili ako záruku pre bankovú pôžičku na tréningový biznis.

Premýšľal som, čo som sa dozvedel z krátkeho rozhovoru s otčimom, keď matka vyšla hore.

„Koľko voľného kapitálu máte celkovo?“ spýtal som sa otčima.

„Asi päťstotisíc.“

Prekvapilo ma, že tak málo. „Ale veď tréningový biznis v poslednom čase vynášal dobre.“

„Nie je to také lukratívne, ako by si si mohol myslieť, a tvoja matka vždy používala zisky na postavenie ďalších stajní.“

„Tak prečo máte tak málo voľného kapitálu?“

„Roderick nám poradil, aby sme si zvýšili pôžičky,“ vysvetlil. „Tvrdil, že kapitál viazaný v majetku je neužitočný. Vraj náš kapitál pre nás nepracuje.“

„A čo vám Roderick poradil urobiť s ním?“

„Vložiť ho do investičného fondu, ktorým bol nadšený.“

Opäť som neveril vlastným ušiam.

„Vy ste to urobili?“ spýtal som sa ho.

„Áno. Vzali sme si ďalšiu hypotéku a investovali sme do toho fondu.“

„Takže tie peniaze sú v bezpečí?“ spýtal som sa ho s obnovenou nádejou.

„Bohužiaľ, tomu konkrétnemu investičnému fondu sa počas krízy nedarilo.“

Prečo ma to neprekvapovalo?

„Nakoľko sa mu nedarilo?“ spýtal som sa.

„Obávam sa, že vôbec. Vlani ten fond zbankrotoval.“

„Istotne ste boli krytí nejakým štátnym poistením pre prípad krízy.“

„Bohužiaľ, nie,“ povedal. „Bol to zahraničný investičný fond.“

„Hedžový?“

„Áno, taký. Nemohol som si spomenúť, ako sa tomu hovorí.“

Neuveriteľné! Jeho naivita ma doslova omráčila. Nezmiernil to ani fakt, že hedžový fond pôvodne označoval fond zaistený proti fluktuácii burzových cien. Pôvodný úmysel zníženia rizika sa za ten čas transformoval na vysoko rizikové stratégie schopné vytvoriť obrovské zisky, ak všetko ide dobre, ale aj obrovské straty, ak to nejde. Nedávne nečakané poklesy na svetových kapitálových trhoch spojené s tým, že banky žiadali vrátenie pôžičiek, viedli k tomu, že offshorové daňové raje boli plné manažérov hedžových fondov, ktorí si hľadali nové zamestnanie.

„Prečo ste sa s nikým neporadili? Napríklad s nejakým nezávislým finančným poradcom?“

„Roderick tvrdil, že to nie je potrebné.“

Roderick. Roderick Ward si očividne vyhliadol moju samoľúbu matku a jej neopatrného manžela už z diaľky.

„Vôbec vám nenapadlo, že Roderick by sa mohol mýliť?“

„Nie,“ odpovedal, akoby ho tá otázka prekvapila. „Roderick nám ukázal brožúrku o tom, ako sa fondu darilo. Bolo to vzrušujúce.“

„Zostali vám nejaké peniaze?“

„Mal som niekde list, kde sa píše, že sa snažia niečo získať naspäť a dajú investorom vedieť, ak sa im to podarí.“

Pochopil som to ako „nie, nezostalo nič“.

„Koľko ste do tohto fondu investovali?“ spýtal som sa a desil som sa odpovede.

„Museli sme investovať stanovenú minimálnu sumu, aby sme sa mohli zapojiť.“ Hovoril to takmer hrdo, akoby ich prijali do nejakého klubu. Akoby sa tešil, že vyhral lístky na Titanic.

Mlčky som stál pred ním a zablokoval som mu únikovú cestu, kým mi neodpovie. Nechcel mi to povedať, ale videl, že sa nepohnem, ak nedostanem odpoveď.

„Milión amerických dolárov.“

Vyše šesťstotisíc libier pri bežnom kurze. Predpokladám, že to mohlo byť horšie, ale oveľa horšie už nie. Aspoňže zostal nejaký kapitál v nehnuteľnostiach, aj keď nie dosť.

„A čo iné investície?“

„Mám ešte sporiaci účet,“ povedal.

Individuálne sporiace účty boli, paradoxne, určené na nezdaniteľné sporenie, lenže ich výška bola obmedzená a nesmeli presahovať niekoľko tisíc libier ročne. Pomôžu, ale nepostačia.

Rozmýšľal som, či tréningový biznis má nejakú hodnotu. Mal by, keby matka zostala pracovať ako trénerka, ale pochyboval som, že by niekto zaplatil slušnú sumu iba za biznis. Strávil som detstvo pri matke a prekvapovalo ma, aké rôzne postoje majú majitelia dostihových koní.

Niektorí sa správali ako majitelia futbalových klubov, vyhodili manažéra tímu, lebo ich beznádejný tím nevyhrával, hoci všetko by sa vyriešilo, keby kúpili lepších, i keď drahších hráčov. Lacný, pomalý kôň je ako lacný futbalista s dvoma ľavými nohami – obaja sú nanič, bez ohľadu na to, aký dobrý tréning majú.

Nedá sa ani povedať, či by tu majitelia kone nechali, alebo by si ich dali trénovať inde. Pravdepodobnejšia bola druhá možnosť, ak by ten, čo by prevzal trénovanie, nemal rovnako zvučné meno ako Josephine Kauriová. Lenže každý taký už má stajňu plnú vlastných zverencov.

Musel som predpokladať, že biznis má skutočnú hodnotu aj bez nehnuteľností, na ktorých sa prevádzkoval, navyše niečo stojí výstroj a ostatné vybavenie.

Ležal som v posteli a v duchu som rátal: za dom a stajne by mohli získať asi pol milióna, za biznis zo päťdesiat tisíc a ďalších päťstotisíc je v banke. Keď k tomu pridáme sporenie a niekoľko kusov starožitného nábytku, ešte vždy chýba asi štyristotisíc.

A matka s Derekom musia niekde bývať. Kam by išli a ako by mohli zarábať, keby stajne predali? Matka sa sotva zamestná ako upratovačka, najmä v Lambourne. To by išla radšej do väzenia.

Ale ani väzením by sa to nevyriešilo. Keby ju tam poslali, daň a pokuty by aj tak musela zaplatiť.

Z platu v armáde som si pravidelne šetril a nahromadil som celkom slušnú sumu, ktorú som raz plánoval použiť na kúpu domu. Investoval som tie peniaze oveľa bezpečnejším spôsobom ako moja matka, takže som si stále mohol byť istý, že mám na svoje meno napísaných asi šesťdesiattisíc.

Bol som zvedavý, či by daňový úrad pristal na nekonečné splátky.

Iné riešenie bolo iba jedno – pristupovať k okolnostiam, ako keby som velil čate uprostred Afganistanu a plánoval operáciu proti talibanu:

Problém: Nepriateľ má pod kontrolou cieľ (daňové doklady a peniaze). Úloha: Zneškodniť nepriateľa a zmocniť sa cieľa. Situácia: Sily nepriateľa – počet, totožnosť a miesto – všetko neznáme. Vlastné sily – iba ja sám, nie sú k dispozícii žiadne posily.

Zbrane: Podľa potreby a/alebo aké sú k dispozícii. Realizácia: Najprv nájsť a vypočuť Rodericka Warda, alebo, ak je naozaj mŕtvy, zistiť jeho spoločníkov. Sledovať listy vydierača a telefónne odkazy a určiť zdroj. Taktika: Absolútne potajomky, nevyplašiť miestne úrady, nepriateľ až do záverečného útoku nesmie o operácii vedieť. Načasovanie: Úlohu treba vykonať čo najskôr, prv než to zistia miestne úrady – ich časový rámec nepoznáme. Hodina H: Začiatok operácie: hneď teraz.

6.kapitola

Nevidel som z neho nič, iba jeho oči, chladné čierne oči, ktoré na mňa hľadeli spod turbanu. Nevyjadrovali nijaké city, len zdvihol k plecu hrdzavý kalašnikov. Vystrelil som naňho, no on stále dvíhal zbraň. Strieľal som zas a zas, ale bez viditeľného účinku. Bol som zúfalý. Vyprázdnil som doňho celý zásobník, no on aj tak dvíhal hlaveň AK-47 a mieril mi na hlavu. V očiach sa mu zjavil úsmev a ja som začal kričať.

Vyľakaný som sa zobudil, srdce mi bilo ako zvon a celé telo mi zalial pot.

„Thomas! Thomas!“ kričal niekto a búchal mi na dvere.

„Áno,“ zavolal som do tmy. „Som v poriadku.“

„Kričal si.“ Bola to matka. Stála pred dverami.

„Prepáč. Mal som iba zlý sen.“

„Tak teda dobrú noc,“ zakričala odrazu a počul som odchádzajúce kroky.

„Dobrú noc,“ odpovedal som príliš ticho a príliš neskoro.

Predpokladám, že by bolo priveľa chcieť, aby matka zmenila celoživotné návyky, ale bolo by milé, keby sa ma spýtala, ako mi je, či niečo nepotrebujem, alebo či môže vojsť do mojej izby, utrieť mi spotené čelo, alebo čosi podobné.

Znovu som si položil hlavu na vankúš.

Stále som si jasne pamätal ten sen. Za posledných pár mesiacov sa mi pravidelne snívalo o vojne. Vždy to bola iba pomotaná zmes spomienok na skutočné incidenty, spojená s fantáziou môjho podvedomia, ktoré sa vôbec nepodobali na to, čo sa naozaj stalo, ale mali spoločnú niť – všetky sa končili tým, že sa ma zmocnila panika a absolútna hrôza. Sny ma zakaždým vydesili oveľa väčšmi než realita.

Pravdaže, okrem tej chvíle pri cestnej míne.

Až priveľmi živo som si pamätal ten príšerný strach a hrôzu zo zomierania, ktorá sa ma zmocnila, keď sme so seržantom O’Learym čakali na evakuačnú helikoptéru. Keby som zatvoril oči a sústredil sa, ešte aj teraz by som si vedel vybaviť tváre svojej čaty počas tých desiatich či pätnástich minút, ktoré mi pripadali ako nekonečné hodiny.

Dodnes mám pred očami šokovaný výraz nováčika čaty, mladého osemnásťročného chlapca, ktorý nahradil zraneného kamaráta. Vtedy prvý raz videl vojnu naživo a hrôzu, ktorú môže spôsobiť ľudskému telu. Pamätal som si aj nervozitu premiešanú s úľavou na tvárach skúsenejších. Báli sa o mňa, no videl som na nich aj nesmiernu úľavu, že tam bez pravej nohy neležia oni a do piesku nevyteká ich krv.

Natiahol som ruku a rozsvietil. Hodiny na nočnom stolíku ukazovali pol tretej ráno.

Musel som narobiť poriadny krik, keď som zobudil matku na druhom konci domu. Teda za predpokladu, že vôbec spala a nepremýšľala o svojich problémoch.

Sadol som si na kraj postele. Musel som ísť cikať, ale nebolo to také jednoduché, ako sa zdalo. Záchod bol o troje dvier ďalej a bolo to priďaleko na môj tanec päta-špička, či aby som ta doskackal.

Teraz som ľutoval, že som odmietol barly, ktoré mi ponúkala nemocnica.

Absolvoval som celý ten nenávidený obrad a nasadil som si protézu, aby som sa dostal na záchod. Ako som len túžil po dňoch, keď som vyskočil z postele pripravený zabehnúť si pred raňajkami päť míľ, alebo odraziť ranný útok talibanu.

Raz či dva razy som to aj spravil – rozospatý som zabudol, že som bez nohy. No keď som spadol na dlážku, hneď som si uvedomil realitu. Raz som si pritom poriadne ublížil, lebo som si otvoril zašitú ranu na kýpti a navyše som si aj rozbil hlavu o nemocničnú skrinku. Chirurga to nepotešilo.

Bez problémov som sa dostal na záchod popri schodišti a s vďakou som si uľavil. Keď som sa v tom malom priestore nemotorne otočil, zazrel som svoju tvár v zrkadle.

„Čo chceš od života?“ spýtal som sa svojho odrazu.

„Neviem,“ odpovedal mi.

Vedel som, že to, čo naozaj chcem, nemôžem mať. Riadiť lietadlo s plechovými nohami, aj keby to bol Spitfire, je niečo celkom iné ako veliť jednotke pešiakov. Slovo pešiak označovalo vojaka s nohami. Predpokladám, že som mohol požiadať o preloženie do tankového regimentu, no aj tankisti sa stávali pešiakmi, keď ich vozidlo stratilo pásy.

Sotva som mohol povedať: „Prepáčte, chalani, budete musieť bojovať bezo mňa,“ a ja by som tam sedel s umelou nohou a čakal na odvoz.

Prečo sa mi tak páčilo byť veliteľom pešiakov? Mohol by som to isté nájsť niekde inde?

Vrátil som sa do svojej izby a do postele a protézu som nechal stáť pri stene ako na stráži.

No spánok neprichádzal.

Po prvý raz od zranenia som videl svoju budúcnosť reálne a ten obraz sa mi nepáčil.

Prečo ja? pýtal som sa znovu. Prečo som musel utrpieť zranenie práve ja?

Áno, hneval som sa na taliban, na život ako taký a na osud, ktorý mi nadelil, ale ešte väčšmi som bol sklamaný a mal som seba samého plné zuby.

Prečo som dovolil, aby sa to stalo? Prečo? Prečo?

A čo by som mohol robiť teraz?

Prečo ja?

Dlho som bdel a hľadal odpovede na otázky, na ktoré sa nedalo odpovedať.

Ráno som sa pustil do úlohy, ktorú bolo treba vyriešiť v prvom rade. Identifikovať vydierača, získať naspäť papiere a peniaze mojej matky a dať to do poriadku s daňovým úradom. Znelo to klamne jednoducho. Ale kde začať?

Od podvodníka Rodericka Warda. On bol architektom tohto nešťastia, takže mojím prvým cieľom bude zistiť, čo je s ním, či je živý, alebo mŕtvy. Odkiaľ pochádzal? Bol naozaj kvalifikovaný účtovník alebo aj to bola lož? Mal komplicov alebo pracoval sám? Otázok bolo neúrekom. A teraz nastal čas na odpovede.

Z telefónu v obývačke som zavolal Isabelle Warrenovej.

„Ahoj,“ ozvala sa. „Tak sa teda rozprávame?“

„Prečo by sme nemali?“ spýtal som sa.

„Len tak. Myslela som, že si sklamaný.“

Bol som, ale keby som sa nerozprával s ľuďmi, ktorí ma sklamali, sotva by som mal s kým prehodiť slovo.

„Čo máš dnes v pláne?“ spýtal som sa.

„Nič,“ odvetila, „ako zvyčajne.“

Iba sa mi to zdalo alebo jej v hlase naozaj zaznelo podráždenie?

„Nemohla by si mi s niečím pomôcť?“

„Nepôjde pritom o prémie?“

„Nie,“ povedal som. „Sľubujem. Už ich nikdy nebudem požadovať.“

„Neprekáža mi, keď sa na ne spytuješ,“ zasmiala sa. „Ak tebe neprekáža, že budeš odmietnutý.“

Nebudem sa spytovať, pomyslel som si, lebo mi prekážalo byť odmietnutý.

„Môžeš ma o desiatej vyzdvihnúť?“ spýtal som sa.

„Nevyhlasoval si, že už mi nikdy nedovolíš voziť ťa?“ Stále sa smiala.

„Risknem to. Potrebujem ísť do Newbury a parkovanie je hrozné.“

„Nemôžeš s tou nohou zaparkovať hocikde?“ spýtala sa.

„Ešte som si nepodal žiadosť o povolenie pre invalidov,“ vysvetlil som. „A nemám v úmysle dať sa tak označiť.“

„Čo tým myslíš?“

„Chcem byť schopný chodiť ako každý iný. Nechcem byť zaradený medzi invalidov.“

„Ale s tou modrou značkou je parkovanie oveľa ľahšie. Môžeš zaparkovať takmer všade, väčšinou aj na zákaze státia.“

„To je jedno,“ namietol som. „Dnes ho, skrátka, nemám a potrebujem šoféra. Si k dispozícií?“

„Jasné,“ povedala. „O desiatej som u teba.“

Šiel som do kuchyne, práve keď mama prichádzala zo stajní.

„Dobré ráno,“ pozdravil som ju priateľským tónom z predchádzajúceho večera.

„Čo je na ňom dobré?“ zahundrala.

„Obaja sme nažive,“ zavtipkoval som.

Pri jej pohľade som uvažoval, či dnes ráno nepreberala možnosť, že by nebola nažive. Naozaj myslela na samovraždu?

„Ten problém vyriešime,“ ubezpečil som ju. „Už si zvládla jednu ťažkú časť, keď si sa mi priznala.“

„Nemala som na výber,“ odsekla nahnevane. „Snoril si mi v kancelárii.“

„Nehnevaj sa, prosím ťa,“ snažil som sa ju upokojiť. „Som tu, aby som ti pomohol.“

Plecia jej ovisli a ochabnuto si sadla na stoličku pri kuchynskom stole.

„Som uťahaná,“ priznala. „Mám pocit, že už ďalej nevládzem.“

„Trénovať?“

„Žiť.“

„Neblázni.“

„Nebláznim,“ povedala. „Skoro celú noc som premýšľala. Keby som zomrela, vyriešilo by to všetky problémy.“

„To je šialené,“ namietol som. „Po prvé, čo by robil Derek?“

Položila si ruky na stôl a oprela si o ne hlavu. „Mal by po problémoch.“

„Nie, nemal,“ vyhlásil som s istotou. „Vznikli by ďalšie. Daňový nedoplatok za tréningy by sa musel zaplatiť aj tak. Dom aj stajne by sa museli celkom určite predať. Keby si zomrela, Derek by bol bezdomovec, osamelý a zlomený. Chceš to?“

Pozrela na mňa. „Neviem, čo chcem.“

Zvláštne, pomyslel som si. To isté som si povedal aj ja v noci. Ani jeden z nás nebol spokojný s budúcnosťou, ktorú sme videli pred sebou.

„Nechceš ďalej trénovať?“ spýtal som sa.

Neodpovedala, iba si znova skryla tvár v dlaniach.

„Za predpokladu, že by sa daňové problémy vyriešili a vydieranie zastavilo, chcela by si pokračovať v trénovaní?“

„Myslím, že áno,“ odvetila, nezdvihnúc hlavu. „Nič iné robiť neviem.“

„A robíš to veľmi dobre,“ snažil som sa jej zlepšiť náladu. „Ale povedz mi, ako si zabránila Pharmacistovi vyhrať?“

Oprela sa na stoličke a usmiala sa. „Spôsobila som mu bolesti brucha.“

„Ako?“ spýtal som sa.

„Dala som mu zhnité jedlo.“

„Plesnivý ovos?“

„Nie,“ povedala. „Zelené klíčiace zemiaky.“

„Zelené zemiaky! Ako si, prekristapána, prišla na zelené zemiaky?“

„Zabralo to už predtým,“ vysvetľovala. „Keď volal prvý raz a povedal, že Scientific musí prehrať, nevedela som, čo urobiť. Keby som to prehnala s tréningom, všetci v stajni by to vedeli.“ Preglgla. „Musela som dačo urobiť. Bola som zúfalá. Ale čo som mu mohla dať? Mala som staré zemiaky, ktoré zozeleneli, splesniveli a klíčili. Spomenula som si, ako bolo zle jednému zo psov, keď zožral zemiaky so zelenou šupkou, a tak som ich ošúpala a šupku roztlačila. Jednoducho som to naliala Scientificovi do krku a dúfala, že mu bude zle.“

„Preboha, ako si ho donútila, aby to prehltol? Muselo to byť trpké.“

„Uviazala som mu hlavu vysoko, pomohla som si hákom na siete na seno, a trubicou som doňho tú gebuzinu vliala.“

„Zabralo to?“ spýtal som sa.

„Zabralo, hoci chudákovi bolo potom veľmi zle. Kone nemôžu vracať, tak to muselo prejsť cez neho. Naozaj som sa bála, že umrie. Radšej som na ďalší raz zmenšila dávku.“

„Zabralo to aj tak?“

„Áno. Ale pri Pharmacistovi som sa tak bála, že som tentoraz znovu použila viac. Bála som sa, že zemiaky nie sú dosť zelené a zhnité. Musela som kúpiť viac.“

„Zostali ti nejaké?“ spýtal som sa jej.

„Sú v kotolni pod svetlom,“ povedala. „Kdesi som čítala, že pri vysokej teplote a na svetle zemiaky ozelenejú rýchlejšie.“

„Koľkokrát si to už urobila?“

„Iba šesť ráz,“ priznala. „Ale Perfidio vyhral aj po zemiakových šupkách. Jemu to neurobilo nič.“

„Dala si to aj minulý týždeň Oregonovi v Newbury?“ Oregon bol jeden z koní, o ktorých písal Gordon Rambler v Racing Poste.

Prikývla.

Vybral som sa do kotolne pri zadnom vchode. Naozaj sa tam svietilo, navrchu kotla bolo naukladaných šesť úhľadných radov zemiakov, všetky pekne zeleneli a niektoré už klíčili.

Britskému úradu pre dostihy by istotne nenapadlo robiť testy na roztlačené šupky zo zelených klíčiacich zemiakov.

Tým som si bol istý.

Isabella ma najprv odviezla do verejnej knižnice v Newbury. Chcel som si vyhľadať staré vydania miestnych novín, čo v nich píšu o údajnej smrti istého Rodericka Warda.

Matka mala pravdu. Článok o jeho autonehode bol na tretej strane Newbury Weekly News zo štvrtka 16. júla.

ĎALŠIA SMRTEĽNÁ NEHODA NA MIESTNOM KRITICKOM BODE

Polícia vyšetruje ďalšiu smrť na jednom z najnebezpečnejších miest na oxfordshirských cestách. Tridsaťtriročného Rodericka Warda z Oxfordu našli mŕtveho v jeho aute v pondelok ráno okolo ôsmej. Polícia predpokladá, že tmavomodrý Renault Mégane pána Warda zišiel v pondelok v ranných hodinách z cesty, keď nezvládol dvojitú zákrutu na A415 pri Standlaku. Predpokladá sa, že vozidlo narazilo do mostného múrika a spadlo do rieky Windrush neďaleko miesta, kde sa pri Newbridgei vlieva do Temže. Auto pána Warda bolo celé ponorené do vody a smrť zrejme nastala utopením, nie v dôsledku zranení spôsobených nehodou. Oxfordský súd koronera začal vyšetrovanie príčin smrti, ktoré bolo odložené na utorok.

Článok podrobne rozoberal relatívne prednosti umiestnenia bezpečnostnej bariéry a obmedzenia rýchlosti na tomto úseku. Ďalej sa v ňom písalo o dvoch ďalších smrteľných nehodách z toho istého týždňa v inej časti regiónu, pre ktorý vychádzali tieto noviny. Prehľadal som štvrtkové vydania, či nenájdem ďalšie informácie o Roderickovi Wardovi, ale neúspešne.

V počítačovom indexe knižnice som si preveril, kde v Newbury Weekly News by som ešte našiel zmienku o Roderickovi Wardovi. O nehode a jeho smrti som nenašiel nič iné, ale objavil som krátku správu spred troch mesiacov. V novinách sa písalo, že istý pán Roderick Ward z Oxfordu sa pred magistrátnym súdom v Newbury priznal, že sa dopustil trestného činu poškodenia súkromného domu v Hungerforde. Uvádzalo sa tam, že policajný dôstojník ho videl, ako hádže tehlu do okna domu na Willow Close. Musel sa zaviazať, že nebude narúšať verejný poriadok, a dostal výstrahu, že sa má v budúcnosti správať slušne. Okrem toho musel majiteľovi domu zaplatiť dvestopäťdesiat libier ako náhradu za rozbité sklo a spôsobenú ujmu.

Nanešťastie sa v správe neuvádzali ďalšie podrobnosti ako napríklad meno majiteľa domu či totožnosť policajta, ktorý bol svedkom udalosti.

Znovu som hľadal v indexe, ale ďalšiu správu o vyšetrovaní príčin smrti Rodericka Warda som nenašiel. Zdá sa, že budem musieť zájsť do Oxfordu a vyhľadať si archív Oxford Mail alebo Oxford Times.

Isabella trpezlivo čakala a kým som študoval noviny a mikrofilmy, prezerala si police s beletriou.

„Už si skončil?“ spýtala sa, keď som sa vynoril z tmavej miestnosti, kde mali prístroje na mikrofilmy.

„Áno. Zatiaľ.“

„Kam teraz?“ vyzvedala sa, keď sme nasadli do jej Golfu.

„Do Oxfordu,“ povedal som. Chvíľu som premýšľal. „Alebo do Hungerfordu.“

„Tak kam?“

„Hungerford. To, čo potrebujem z Oxfordu, si zrejme môžem zistiť aj na internete.“ Ak sa k nemu dostanem, pomyslel som si. Mama predsa musí mať širokopásmový internet. Určite ho potrebuje na prihlasovanie na dostihy.

„A kam v Hungerforde?“

„Willow Close.“

„To je kde?“

„Netuším,“ priznal som. „Ale je to niekde v Hungerforde.“

Isabella na mňa spýtavo pozrela, no odolala pokušeniu a nevyzvedala sa, prečo chcem ísť na Willow Close v Hungerforde. Naštartovala a vyšla z parkoviska.

Pravdupovediac, pri knižnici by som s Jaguarom ľahko zaparkoval a bol som si celkom istý, že ani parkovanie na Willow Close nebude problém. Zrejme som ani nemusel prosiť Isabellu, aby ma vozila, ale pripadalo mi to ako dobrodružstvo, keď som na túto výpravu vzal aj niekoho iného.

Willow Close sme napokon našli hlboko v obytnej štvrti juhozápadne od Salisburskej cesty. Ulicu tvorilo asi dvadsať domov, malé škatule s úhľadnými otvorenými prednými záhradkami, jeden ako druhý, skoro rovnaké, ako nedávno postavili v Lambourne. Obával som sa o individuálny charakter dedín a miest, keď po celej krajine vyrastá toľko rovnakých malých domov.

„Aké číslo?“ spýtala sa Isabella.

„Netuším,“ priznal som.

„Čo hľadáme?“ spýtala sa trpezlivo.

„Ani to netuším.“

„To by nám mohlo pomôcť,“ usmiala sa. „Tak potom ty začni na jednom konci a ja na druhom.“

„A čo budeme robiť?“

„Spytovať sa, či dakto tuší, prečo sme tu.“

„Ktosi hodil tehlu do okna jedného z týchto domov a ja by som rád vedel prečo.“

„Nejakú konkrétnu tehlu?“ poznamenala uštipačne.

„Dobre, dobre. Viem, že to znie čudne, ale preto sme tu. Rád by som hovoril s osobou, ktorej rozbili okno.“

„Prečo?“ spýtala sa a nemohla skryť zvedavosť. „O čo ide?“

Dobrá otázka. Cesta do Hungerfordu pravdepodobne bola naháňaním chiméry. Nechcel som Isabelle povedať o Roderickovi Wardovi, najmä preto, lebo som vôbec nemal v úmysle spomenúť matkinu daňovú situáciu.

„Mladý muž, ktorého obvinili, slúži v mojej čate,“ zaklamal som. „Ako dôstojník sa musím starať o svojich ľudí a sľúbil som mu, že to vyšetrím. To je všetko.“

Zdalo sa, že ju to uspokojilo, aj keď trochu stratila záujem. „Poznáš meno osoby, ktorej rozbili okno?“

„Nie.“

„Ani adresu?“

„Nie,“ priznal som, „ale v miestnych novinách písali, že sa to stalo v Hungerforde na Willow Close.“

„Tak teda dobre,“ vyhlásila rozhodne. „Poďme sa dakoho opýtať.“

Vystúpili sme z auta.

„Začnime číslom šestnásť,“ povedal som, ukazujúc na jeden z domov. „Videl som, že sa záclony v prednej izbe pohli, keď sme prišli. Možno dávajú pozor na všetko, čo sa tu deje.“

„Nekupujem,“ ozval sa hlas staršej ženy cez dvere domu číslo šestnásť. „Nikdy nekupujem od podomových predavačov.“

„Nepredávame,“ zakričal som cez dvere. „Len by sme vám chceli položiť zopár otázok.“

„Nechcem počuť ani o nijakom náboženstve,“ zakričala žena znova. „Choďte preč.“

„Pamätáte sa, ako niekto hodil tehlu do okna vášmu susedovi?“ spýtal som sa.

„Čo?“ spýtala sa.

Zopakoval som tú otázku hlasnejšie.

„To nebolo u susedov,“ odpovedala. „To bolo na druhom konci ulice.“

„Ktorý dom?“ spýtal som sa jej cez zavreté dvere.

„Na konci,“ zopakovala.

„Ja viem,“ povedal som, „ale ktorý dom?“

„Dom Georgea Suttona.“

„Aké má číslo?“ spýtal som sa.

„Číslo neviem. A teraz odíďte.“

Všimol som si, že na dverách z bieleho skla bola nálepka susedskej stráže, a nechcel som, aby zavolala políciu.

„Tak poďme,“ povedal som Isabelle. „Ďakujem,“ zakričal som žene cez dvere. „Majte sa pekne.“

Vrátili sme sa ku Golfu a všimol som si, že záclony sa znovu pohli. Zakýval som, nastúpili sme do auta a odviezli sa na koniec uličky, kde nás žena nevidela.

„Ktorý dom sa ti páči?“ spýtal som sa, keď sme zastali na konci.

„Skúsme tamten, kde stojí auto,“ navrhla Isabella.

Prešli sme po cestičke k domu popri jasnožltej Honde Jazz a zazvonili. Otvorila nám elegantná mladá žena s bábätkom opretým o bok.

„Môžem vám pomôcť?“

„Dobrý deň,“ Isabella sa s ňou pustila do reči. „Ahoj, maličký,“ prihovorila sa dieťatku a pošteklila ho po brade. „Pokúšame sa nájsť pána Suttona.“

„Starého pána Suttona alebo jeho syna?“ spýtala sa mladá žena.

„Oboch,“ povedala Isabella a stále sa hrala s dieťatkom.

„Starý pán odišiel do domu opatrovateľskej služby,“ vysvetlila žena. „Jeho syn mu zavše chodí po poštu.“

„Odkedy je pán Sutton v domove?“ spýtal som sa.

„Od Vianoc. Išlo to s ním nejaký čas dolu vodou. Škoda. Bol to milý starý pán.“

„Viete, v ktorom domove je?“

„Bohužiaľ, neviem,“ pokrútila hlavou.

„Ktorý dom je jeho?“

„Číslo osem,“ povedala a ukázala na druhú stranu cesty.

„Pamätáte sa na ten incident, keď mu niekto hodil tehlu do okna?“ spýtal som sa.

„Počula som o tom, ale stalo sa to predtým, ako sme sa sem nasťahovali,“ odpovedala. „Bývame tu len osem mesiacov. Odkedy sa narodil Jimbo.“ Usmiala sa na bábätko.

„Neviete, ako by som sa mohol spojiť so synom pána Suttona?“

„Počkajte,“ povedala. „Niekde mám jeho telefónne číslo.“

Zmizla v dome a o chvíľu sa vrátila s navštívenkou, ale bez malého Jimba.

„Tu je to,“ povedala. „Fred Sutton.“ Prečítala číslo a Isabella si ho zapísala.

„Ďakujem,“ povedal som. „Zavolám mu.“

„Teraz je možno v práci,“ dodala žena. „Pracuje na zmeny.“

„Aj tak to skúsim. Kde pracuje?“

Pozrela na vizitku.

„Je to policajt,“ odvetila. „Seržant detektív.“

„Prečo odrazu nechceš zavolať tomu Fredovi Suttonovi?“ spytovala sa Isabella. Opäť sme sedeli v aute a vyšli sme z Willow Close do centra Hungerfordu.

„Zavolám mu. Neskôr.“

„Myslela som si, že chceš vedieť, ako to bolo s tou tehlou v okne,“ povedala.

„Chcem.“ Naozaj som chcel vedieť, prečo Ward tú tehlu hodil, ale odvážim sa teraz spýtať?

„Tak mu teda zavolaj.“

Už som ľutoval, že som požiadal Isabellu, aby ma odviezla. Ako som jej mal vysvetliť, že nechcem diskutovať o incidente na Willow Close s policajtom, navyše detektívom? Ak je vo svojej práci dobrý, jeho detektívne antény by sa vystrčili, len čo by som spomenul Rodericka Warda, najmä, ak bol detektív seržant Fred Sutton ten policajt, ktorý bol svedkom, ako mladý pán Ward hádže tehlu do okna domu jeho otca, a ja som si bol istý, že to bol on.

„Nemôžem,“ vysvetľoval som. „Nemôžem do toho zapojiť políciu.“

„Prekristapána, prečo?“ spýtala sa dosť pohoršene.

„Lebo nemôžem,“ zatĺkal som. „Sľúbil som tomu mladému vojakovi, že sa nebudem rozprávať s políciou.“

„Ale prečo?“ spýtala sa znovu a ťahala zo mňa odpoveď.

Pozrel som na ňu. „Je mi ľúto,“ zaťal som sa, „ale nemôžem ti povedať prečo.“ Aj mojim ušiam to znelo dramaticky.

„Nebuď smiešny.“ Očividne sa hnevala. „Myslím, že ťa radšej odveziem domov.“

„To bude asi najlepšie,“ uznal som.

Moje šance na prémie sa očividne zmenšili.

Popoludnie som strávil na internete pri matkinom počítači v jej kancelárii. Asi by sa jej to nepáčilo, no keď ma Isabella priviezla domov, mama bola preč, a tak som si nepýtal povolenie.

Mal som aj vlastný počítač, laptop. Odpočíval v jednom z modrých vakov, ktoré som si vyzdvihol v Aldershote, ale matka ešte nemala wifi, takže bolo ľahšie použiť jej starý stolný model s internetovým káblom, zastrčeným rovno do telefónnej zásuvky v stene.

Hľadal som správy o príčinách smrti v Oxford Maili. Bolo ich tam množstvo, stovky a stovky, ba možno tisíce.

Hľadal som vyšetrovanie príčiny smrti v kombinácii s menom Roderick Ward a našiel som stručnú správu zo stredy 15. júla. No bola to iba zmienka o začiatku a odročení vyšetrovania bezprostredne po smrti.

Vyzeralo to tak, že konečné vyšetrovanie sa ešte len bude konať. V krátkej správe však bola jedna zaujímavá informácia, ktorú Newbury Weekly News vynechali. Podľa webovej stránky Oxford Mailu telo Rodericka Warda formálne identifikovala po krátkom výsluchu jeho sestra pani Stella Beecherová, takisto z Oxfordu.

Možno je Roderick Ward naozaj mŕtvy.

7.kapitola

V utorok presne o deviatej večer matka dostala ďalšiu požiadavku od vydierača.

Traja obyvatelia domu Kauriovcov pretrpeli ďalšiu nešťastnú večeru pri kuchynskom stole, keď zazvonil telefón. Matka a otčim sa strhli a pozreli na seba.

„Deväť hodín,“ povedal otčim. „Vždy volá presne o deviatej.“

Telefón zvonil ďalej. Zdalo sa, že ani jeden z nich nemá chuť zdvihnúť, a tak som sa postavil a zamieril k telefónu.

„Nie,“ zvreskla matka a vyskočila. „Vezmem to.“

Prešmykla sa popri mne a schmatla slúchadlo.

„Áno,“ ozvala sa opatrne. „Prosím, Kauriová.“

Stál som pri nej a snažil sa počúvať, čo hovorí osoba na druhom konci, ale dotyčný alebo dotyčná hovorili príliš potichu.

Matka počúvala necelú minútu.

„Áno. Rozumiem,“ vytisla zo seba napokon. Položila slúchadlo do kolísky. „Scientific v Newbury, v sobotu.“

„Má prehrať?“

Prikývla. „V Game Spirit Steeplechase.“

Ako zombi sa vrátila k stoličke a sťažka na ňu klesla.

Zdvihol som telefón a vytočil som 1471, kód, pomocou ktorého sa dá zistiť číslo posledného volajúceho.

„Prepáčte,“ ozval sa počítačový ženský hlas, „volajúci utajil svoje číslo.“

Nič iné som nečakal, ale za pokus to stálo. Premýšľal som, či by mi telefónna spoločnosť mohla číslo prezradiť, ale určite by som musel vysvetľovať, na čo ho potrebujem. A vydierač by sotva volal z vlastného telefónu alebo čísla, podľa ktorého by ho bolo možné vystopovať.

„Aké šance by mal Scientific?“ spýtal som sa.

„Dosť veľké,“ odpovedala mama. „Je iba nováčik a tieto dostihy sú vyššia trieda, ale myslím, že je na ne pripravený.“ Plecia jej ovisli. „Voči tomu koňovi to vôbec nie je férové. Ak zasa budem musieť zariadiť, aby mu bolo zle, môže ho to zničiť navždy. Vždy si bude s dostihmi spájať nevoľnosť.“

„Naozaj by si to pamätal?“ spýtal som sa.

„Pravdaže. Mnohí dobrí stípliari, ktorých som za tie roky trénovala, boli doma beznádejní, no na závodisku bežali ako víchor, lebo sa im tam páčilo. Ba jeden, ktorého som mala pred rokmi, gaštan Butterfield, bežal dobre iba v Sandowne.“ Pri tej spomienke sa usmievala. „Miloval Sandown. Myslela som si, že má rád pravotočivé trate, ale v Kemptone nešiel tak dobre. Musel to byť Sandown. Celkom určite si to pamätal.“

V tej chvíli som čiastočne pochopil, prečo je matka taká dobrá trénerka. Zbožňovala svoje kone a hovorila o Butterfieldovi ako o bytosti, a so skutočnou láskou.

„Ale Scientific nemá také veľké šance, aké mal Pharmacist minulý týždeň?“

„Nie,“ odvetila. „V dostihoch je ešte jeden dobrý kôň. Sovereign Owner. Pravdepodobne začne ako favorit, hoci si naozaj myslím, že by sme ho mohli poraziť, najmä ak bude do soboty ešte pršať. Možno pobeží aj Newark Hall. Je od Ewena a mal by mať dosť veľké šance.“

„Od Ewena?“ spýtal som sa.

„Ewena Yorka,“ vysvetlila. „Trénuje tu v dedine. Tento rok má niekoľko skutočne dobrých koní. Vychádzajúca mladá konkurencia.“

Z jej tónu som usúdil, že Ewen York je priveľká hrozba pre jej vedúcu pozíciu v Lambourne, aby bola spokojná.

„Takže Scientific zďaleka nie je istý víťaz?“ spýtal som sa.

„Mal by vyhrať,“ opäť zdôraznila. „Ak nespraví chybný krok.“

„Chybný krok? A to ako?“ nechápal som.

„Stáva sa to, keď kôň pri cvale vedie inou nohou vpredu ako vzadu,“ vysvetľovala.

„Okej,“ povedal som pomaly, ale nebol som o nič múdrejší. „A Scientific to robieva?“

„Niekedy. Napodiv cvála medzi chôdzou a tryskom. Ak spraví chybný krok, môže sa sám zraniť, lebo si zadným kopytom kopne do prednej nohy. Ale v poslednom čase to nerobil. Vlastne už dávno nie.“

„Okej,“ zopakoval som. „Čiže za predpokladu, že Scientific pocvála správne, nikoho by veľmi neprekvapilo, keby nevyhral.“

„Presne tak,“ súhlasila. „Bolo by to sklamaním, ale nie prekvapením.“

„Takže po telefonáte nášho priateľa sa musíme len postarať, aby v sobotu nevyhral, ale tak, aby sme mu nespôsobili žalúdočné problémy, ktoré by spájal s dostihmi.“

„Lenže ako?“

„Napadlo mi niekoľko spôsobov,“ povedal som. „Čo keby vôbec nebežal? Mohla by si ho neprihlásiť a všetkým tvrdiť, že kríva, alebo niečo podobné.“

„Ten chlap povedal, že kôň musí bežať,“ odvetila zachmúrene.

Tak teda prejdeme na plán B.

„Čo keby si ho vo štvrtok alebo v piatok trochu pretrénovala? Nechala ho dlho cválať, aby bol v sobotu unavený.“

„Ale to by všetci vedeli,“ namietla.

„Naozaj?“ Pomyslel som si, že sú to zbytočné obavy.

„Áno,“ potvrdila. „Vždy nejakí ľudia sledujú kone pri tréningu. Niektorí sú z médií, ale väčšinou sú to sliediči z bookmakerských firiem. Poznajú každého koňa v Lambourne a veľmi dobre by vedeli, keby som Scientifica vo štvrtok alebo v piatok prehnala viac ako treba.“

Máme aj plán C?

„A nemohlo by sa mu zošmyknúť sedlo alebo niečo také?“ spýtal som sa.

„Popruhy bude uťahovať asistent štartéra pred začiatkom pretekov.“

„Nemohla by si ísť na štart, spraviť to sama a nechať ich voľné?“ Chytal som sa slamky.

„Džokej by spadol,“ namietla mama.

„Aspoň by mu to zabránilo vyhrať,“ povedal som s úsmevom.

„Lenže mohol by sa zraniť.“ Pokrútila hlavou. „To nemôžem urobiť.“

Plán D?

„A čo keby si narezala popruhy, aby sa pretrhli počas dostihov? Ak ho džokej nebude môcť ovládať, určite nevyhrá.“

„To povedz Fredovi Winterovi.“

„Čo?“

„Fredovi Winterovi,“ zopakovala. „Začiatkom šesťdesiatych rokov vyhral veľkú stíplčejs v Paríži na Mandarínovi aj bez popruhov. Pretrhli sa a nemal ho ani ako brzdiť. Nohami pritláčal koňovi boky, aby ho udržal na dráhe. Bol to vrchol jazdeckého umenia.“

„Pôjde Fred Winter v sobotu na Scientificovi?“ spýtal som sa.

„Nie, pravdaže nie. Pred rokmi zomrel.“

„V tom prípade je to dobrý nápad, nemyslíš?“

„Čo?“

„Zariadiť, aby sa mu pretrhli popruhy.“ Bože, to je ťažká práca.

„Ale…“

„Ale čo?“ dobiedzal som.

„Bola by som na smiech,“ dokončila nešťastne. „Kone z Kauriovských stajní nechodia na dostihy s podradným výstrojom.“

„Nebude lepšie, aby sa ti vysmiali, než aby ťa zatkli za daňový únik?“

Bolo to odo mňa kruté, ale aspoň videla problémy, ktorým čelila, v správnom poradí.

„Thomas má pravdu, moja drahá,“ podporil ma otčim, ktorý sa trošku oneskorene zapojil do rozhovoru.

„Tak sme sa teda dohodli,“ uzavrel som. „Scientific nemusí podstúpiť kúru zo zelených zemiakových šupiek, ale budeme sa snažiť zariadiť to tak, aby sa mu počas dostihov pretrhli popruhy. Riskneme to.“

„No dobre,“ neochotne súhlasila matka.

„Výborne,“ povedal som povzbudzujúco. „Aspoň sme urobili prvé rozhodnutie.“

Matka pozrela na mňa. „Aké iné rozhodnutia máš na mysli?“

„Zatiaľ ešte nič konkrétne. Ale mám niekoľko otázok.“

Vrhla na mňa žalostný pohľad. Zrejme vedela, že to budú nevítané otázky.

„Po prvé. Kedy máš najbližší dátum priznania DPH?“

„Povedala som ti, že neplatím DPH,“ odvetila matka.

„Ale stajne musia mať registráciu DPH kvôli iným faktúram – za krmivo pre kone, nákup výstroja a všetky ostatné veci. Neplatí sa DPH aj zo štartovného?“

„Roderick zrušil registráciu,“ vysvetlila.

Keby Roderick nebol mŕtvy, vykrútil by som mu ten jeho zlodejský krk.

„A čo ostatné daňové priznania? Tvoje osobné a priznanie za trénovanie. Kedy sa podávajú?“

„O všetko sa staral Roderick.“

„Ale kto to robí po Roderickovej smrti?“ spýtal som sa zúfalo.

„Nikto,“ povedala. „Za minulý mesiac som urobila zrážky daní sama.“

Aspoň voľačo. Zrážky zo mzdy boli v Británii najbežnejší spôsob platenia daní u zamestnancov. Zamestnávateľ im odráta daň z platu a zaplatí priamo do štátnej pokladnice a ak firma zrážky nezaplatí, je to zvyčajne prvý signál pre daňový úrad, že spoločnosť má finančné problémy. Na daňovom úrade by to mohlo spustiť poplašné zvony a zástupcovia daňového úradu jej veličenstva by už búchali na dvere.

„Kde máš doklady?“ spýtal som sa.

„Mal ich Roderick.“

„Musíš mať predsa kópie daňových priznaní,“ skúsil som.

„Asi mám. Mohli by byť v niektorej skrinke v pracovni.“

Žasol som, že osoba, ktorá vie tak skvele zorganizovať opateru a tréning sedemdesiatich dvoch dostihových koní a robí všetky rozhodnutia a administratívnu prácu okolo nich, pričom musí dodržiavať všetky pravidlá dostihového športu, môže byť tak beznádejne nepraktická vo všetkom, čo sa týka financií.

„Máš aspoň sekretárku?“ pokračoval som.

„Nie. Administratívne práce si robíme s Derekom sami.“

Lepšie povedané nerobíte, pomyslel som si.

Bol som si stopercentne istý, že matka, rovnako ako všetky samostatne zárobkovo činné osoby v Spojenom kráľovstve, mala podať daňové priznanie najneskôr do polnoci 31. januára a zároveň zaplatiť daň.

Pozrel som na kalendár na stene. Bolo 9. februára. Neexistovali výnimky z tohto termínu, takže už podlieha pokute za neskoré podanie, nehovoriac o úrokoch z omeškania.

Pozrel som na webovú stránku centrálneho daňového úradu. Potvrdilo sa, že automaticky si bude musieť prirátať sto libier pokuty za neskorú úhradu a navyše úrok z omeškania z nezaplatenej dane. Písalo sa tam, že takto môže ešte zaplatiť do konca februára, potom sa okrem úroku z omeškania priráta k dani päťpercentná prirážka.

Onedlho daňový úrad pravdepodobne začne klásť otázky týkajúce sa matkinho účtovníctva. Nevedel som, koľko času nám zostáva na vyriešenie tejto šlamastiky, ale ten čas bol celkom určite krátky. Možno je už neskoro a ráno budú daniari pred dverami.

Rozmýšľal som nad vlastnými daňovými záležitosťami.

Ako zamestnanec som platil daň zo mzdy. To znamenalo, že som nemusel podávať ročné daňové priznanie. Armáda mi zrážala daň a sociálne poistenie a zvyšok platu mi posielala na bankový účet. Väčšinou mi strhávali aj náklady za upratovanie, ale v poslednom čase nijaké neboli. Ani armáda mi nemohla účtovať za pobyt v štátnej nemocnici.

Onedlho by som mal dostať nezdanenú paušálnu sumu takmer stotisíc libier z kompenzačného programu ozbrojených síl, hoci som iba hádal, ako sa dá ohodnotiť strata dolnej končatiny. Major z ministerstva obrany si vzal môj vyplnený formulár s prísľubom, že to vybavia čo najskôr. To bolo takmer pred tromi týždňami, ale ja som sa už dávno naučil, že všetko, čo sa vybaví rýchlejšie ako za šesť mesiacov, je vybavené promptne, aspoň pokiaľ ide o financie armády.

Mohlo by to pomôcť odsunúť želiezka z matkiných zápästí. No stačilo by to? A prídu tie peniaze načas?

Prehľadal som mamine skrinky v pracovni a našiel som vlaňajšie daňové priznanie zaradené pod R ako Roderick. Kde inde?

To daňové priznanie bolo umelecké dielo. Jasne ukazovalo, že matka mala iba minimálny osobný príjem hlboko pod hranicou, keď by jej vznikla daňová povinnosť. Tvrdilo sa tam, že jej mesačný príjem z podnikania bol dvesto libier, čisto len vreckové.

Možno daňový úrad predsa len nebude ráno klopať na dvere, aj keby ich našli.

Pravdepodobne, aby ich to zmiatlo, daňové priznanie nebolo na meno Josephine Kauriovej a jej adresa nebola uvedená ako Kauriovské stajne. Nebol tam ani len Lambourn, ale Banbury Drive 26, Oxford. Poznal som však matkin podpis, jej dobre známe zaoblené písmo.

Iba meno bolo neznáme. Podpísala formulár ako Jane Philipsová, to bolo jej skutočné, právoplatné meno po sobáši.

V tej istej skrinke som našiel aj daňové priznanie spoločnosti Kauriovské stajne za predchádzajúci rok. Bol na ňom májový dátum, takže nám zostáva ešte nejaký čas, kým bude treba podať ďalšie.

Prezrel som si aj to. Roderick opäť čaroval.

Rozmýšľal som, ako si mama mohla dovoliť platiť dvetisíc libier týždenne vydieračovi, keď podľa daňového priznania bol jej osobný príjem menej ako dva a pol tisíca ročne a jej podnik vytváral taký malý zisk, že platil iba trojcifernú daň, napriek všetkej neexistujúcej DPH, ktorú platili majitelia koní.

Pravdaže, nevypátral som nijaké záznamy o zisku, ktorý vytvárala jej spoločnosť nazývaná Kauriovské stajne (Gibraltár). V priečinku R ako Roderick ani nikde inde som nenašiel ani zmienku o takejto právnickej osobe. Medzi daňovými priznaniami som však objavil jeden zaujímavý hárok papiera. Bol to list od manažéra investičného fondu, ktorý vítal matku a otca vo vybranej skupine jednotlivcov, prizvaných investovať do tohto fondu. List bol spred troch rokov a podpísal ho istý pán Anthony Cigar z Rock Bank (Gibraltar) Ltd.

Pán Cigar nepoužil termín hedžový fond, ale z jeho listu a pripojeného časového rozpisu poplatkov bolo absolútne jasné, že ho zriadil.

Sedel som za matkiným stolom a vyhľadal som si Rock Bank (Gibraltar) Ltd. na internete. Napísal som to meno do Googla a potom som klikol na webovú adresu banky. Počítač mi oznámil, že webová stránka sa pripravuje a nedá sa zobraziť.

Vrátil som sa na stránku Googla a klikol som na Gibraltar Chronicle, jeden z odkazov, kde sa spomínala Rock Bank. Písalo sa tam, že v septembri Parkin & Cleeve Ltd., firma likvidátorov z Veľkej Británie, neúspešne podala žalobu na najvyšší súd v Londýne proti riaditeľom Rock Bank Ltd. v snahe získať naspäť peniaze v mene niekoľkých klientov. Riaditelia neboli v tej správe menovaní a Chronicle sa nepodarilo získať vyjadrenie žiadneho zo zástupcov banky.

Nevyzeralo to, že by sme maminých milión dolárov získali naspäť.

Zazíval som a pozrel na hodinky. Bolo desať minút pred polnocou, mama s Derekom už dávno išli spať a ja som už tiež poriadne pretiahol večierku.

Zahasil som v pracovni a vyšiel som hore.

Môj prvý deň v úlohe domáceho detektíva Kauriovských stajní neprebehol podľa mojich predstáv. Dúfal som, že ráno to bude lepšie.

Keď som o ôsmej zišiel na raňajky, našiel som otčima mlčky sedieť a zízať na hnedú obálku, ktorá ležala na borovicovom kuchynskom stole s veľkým nápisom V SLUŽBÁCH JEJ VELIČENSTVA.

„Otvoril si ju?“ spýtal som sa ho.

„Pravdaže nie,“ povedal. „Je adresovaná tvojej matke.“

„Kde je?“ spýtal som sa.

„Ešte stále vonku s prvou skupinou.“

Zobral som obálku a pozrel na zadnú stranu. V PRÍPADE NEDORUČENIA VRÁTE, PROSÍM, DAŇOVÉMU ÚRADU JEJ VELIČENSTVA. Nebolo pochýb – celkom určite to prišlo z daňového úradu.

Strčil som prst pod zadný trojuholník a roztrhol obálku.

„To nesmieš,“ pohoršil sa otčim.

„Práve som to urobil.“ Vybral som list a rozložil ho. Bola to bežná mesačná pripomienka povinnosti odviesť daňové zrážky za pracovníkov stajní.

„To je v poriadku,“ upokojoval som otčima. „Je to len pripomienka. Vytvoril ju počítač. Nikto sem nepríde. Aspoň zatiaľ.“

„Si si istý?“ spýtal sa a stále sa tváril znepokojene.

„Áno. Ale napokon prídu, ak s tým niečo nespravíme.“

„Ale čo môžeme urobiť?“

Dobrá otázka.

„To zatiaľ neviem, ale viem, že by sme mali ešte väčšie problémy, keby sme neurobili nič a prišla by návšteva z daňového úradu. Jednoducho musíme ísť za nimi s odpoveďami, prv než oni prídu s otázkami.“

Mama vošla do kuchyne a položila ruky na sporák.

„Bože, to je zima,“ povedala. Nevlastný otec ani ja sme nereagovali. Otočila sa. „Čo je vám? Prečo ste odrazu tak ticho?“

„Prišiel list z daňového úradu,“ oznámil otčim.

Hoci mala líca ružové od chladu, o odtieň zbledla.

„Nič sa nedeje,“ upokojoval som ju. „Je to len automatická pripomienka zrážkovej dane. S tým si nemusíš robiť problémy.“ Hodil som list na kuchynský stôl.

„Si si istý?“ spýtala sa a zobrala si ho.

„Áno, ale hovoril som Derekovi, že budeme musieť daňovému úradu čoskoro povedať, čo sa stalo, kým nám sami nezačnú klásť otázky, na ktoré nebudeme vedieť odpovedať.“

„Prečo by nám ich kládli?“

„Lebo do 31. januára si mala podať daňové priznanie.“

„Och. Ale prečo to znamená, že im musíme povedať všetko? Prečo nemôžem poslať daňové priznanie teraz?“

Ozaj, prečo? Teraz by som mohol ešte povedať, že nebudem pomáhať pri daňovom úniku, ale celkom určite by som to už nemohol tvrdiť, keby som jej pomohol poslať nepravdivé daňové priznanie.

Nižší dôstojníci sa musia do poslednej bodky naučiť obsah brožúrky s názvom Hodnoty a normy britskej armády. V odseku dvadsaťsedem sa uvádza:

Tí, ktorým boli zverené verejné a neverejné financie, musia bezpodmienečne dodržiavať príslušné finančné predpisy. Nečestnosť a podvod pri riadení a v správe týchto prostriedkov nie je zločin bez obete, ale poukazuje na nedostatok poctivosti a morálnej odvahy, čo má deštruktívny dopad na efektívnosť činnosti v dôsledku narušenia dôvery.

„Nechajme to ešte zopár dní tak. Na webovej stránke daňového úradu sa píše, že pokuty sa zvýšia až po skončení mesiaca.“ Pravdaže, ak odhliadneme od úrokov.

Nechal som matku s Derekom v kuchyni, aby o tom premýšľali, a pobral som sa do stajní pohľadať Iana Norlanda.

„Ešte ste tu?“ čudoval sa, keď som ho našiel v sklade krmiva.

„Vyzerá to tak.“

Stál som mlčky a sledoval, ako odmeriava ovos do akýchsi kovových misiek.

„Nebudem sa s vami rozprávať,“ povedal. „Minule ma to takmer stálo miesto.“

„Odvtedy sme sa pohli ďalej.“

„Kto?“

„Moja matka a ja,“ povedal som. „Teraz sme na rovnakej strane.“

„Počkám, kým mi to povie ona sama, ak dovolíte.“

„Je v kuchyni. Choďte sa jej spýtať.“

„Radšej počkám, kým vyjde von.“

„Nie,“ naliehal som. „Choďte, prosím, a spýtajte sa jej teraz. Potrebujem sa s vami rozprávať.“

Neochotne sa pobral smerom k domu a zo dva razy sa obzrel, akoby si myslel, že ho zavolám naspäť, že to bol iba žart. Dúfal som, že mu matka neodhryzne hlavu.

Vyšiel som zo skladu krmiva a zamieril do sedlovne, kde bol uložený výstroj. Vládol tam poriadok a voňala koža ako na pultoch s kabelkami v obchodnom dome na Oxford Street. Vľavo bolo asi dvadsať kovových stojanov na sedlá a asi polovica z nich bola založená sedlami a popruhmi. Na opačnej strane bol rad háčikov s uzdami a medzi sedlami a uzdami stáli police s poskladanými dekami a inými vecami, vrátane škatuľky s rozličnými drobnosťami a dvoch jazdeckých prilieb.

Najväčšmi ma zaujímali uzdy.

Keď som na ne hľadel, prišiel jeden zo zamestnancov a vzal zo stojana sedlo a z háčika uzdu.

„Každý kôň má vlastnú uzdu?“ spýtal som sa ho.

„Nie, kamoško,“ povedal. „Zvyčajne nie. Každý stajník má jednu a máme tu niekoľko náhradných. Táto je moja.“ Ukázal mi práve tú, ktorú zobral z háčika. „Aj moje sedlo.“

„Museli ste si to kúpiť?“

„Nie, pravdaže nie,“ uškrnul sa. „Pridelil mi ho šéf, zakiaľ som tu.“

„Používajú sa tieto sedlá aj na dostihoch?“

„Nie,“ odvetil. „Džokeji majú vlastné.“

„Aj uzdy?“

„Nie,“ povedal znova. „Ale máme špeciálne jazdecké. Jack ich má v dostihovej sedlovni pre jazdcov s ostatnými vecami.“

„Kto je Jack?“ spýtal som sa.

„Chalan, čo má na starosti prevozy.“ Zmĺkol. „Kto vlastne ste?“

„Som syn pani Kauriovej,“ povedal som.

„Aha,“ pozrel mi na pravú nohu. „Počul som, že ste tu.“

„Kde je dostihová sedlovňa?“ spýtal som sa ho.

„Na druhej strane,“ ukázal za stenu s policami.

„Ďakujem, Declan,“ panovačne povedala matka, ktorá vošla do sedlovne. „Teraz si choď po svojom.“

Declan zružovel a utekal so sedlom a uzdou pod pazuchou preč.

„Budem ti vďačná, keď nebudeš vypočúvať mojich zamestnancov,“ oborila sa na mňa.

Obišiel som ju a zatvoril dvere.

„Mama,“ povedal som formálne. „Ak chceš, aby som teraz odišiel, odídem.“ Na chvíľu som zmĺkol. „Pousilujem sa navštevovať ťa v hollowayskej väznici.“ Otvorila ústa, že niečo povie, ale prerušil som ju. „Alebo mi dovolíš, aby som ti pomohol, a možno sa mi podarí zachrániť ťa pred väzením.“

V skutočnosti som začínal mať pocit, že šance na úspech sú veľmi malé.

Stála predo mnou so stisnutými perami. Mal som pocit, že sa zasa rozplače, ale v tej chvíli vošiel Ian Norland.

„Ian,“ povedala matka, pričom sa ani neotočila a hlas sa jej trochu triasol. „Môžete povedať môjmu synovi, čo chcete. Odpovedzte mu, prosím, na akékoľvek otázky, ktoré vám položí. Ukážte mu všetko, čo chce vidieť. A pomôžte mu so všetkým, čo bude potrebovať.“

Nato sa zvrtla, vypochodovala zo sedlovne a zatvorila dvere.

„Hovoril som vám minulý týždeň, že sa tu deje niečo sakramentsky čudné,“ povedal Ian. „Celkom určite.“ Odmlčal sa. „Odpoviem vám na otázky a ukážem, čo chcete vidieť, ale nežiadajte ma o pomoc, ak to nie je legálne.“

„Nebudem,“ sľúbil som.

„Alebo ak je to proti pravidlám dostihového športu,“ dodal.

„Ani to. Sľubujem.“

Dúfal som, že je to ďalší sľub, ktorý budem môcť dodržať.

V mojich očiach jazdecké uzdy vyzerali rovnako ako tie, čo boli v obyčajnej sedlovni. Ian ma však ubezpečil, že sú novšie a lepšej kvality.

„Popruhy sú prišité k zubadlám dvojitým stehom,“ povedal a ukázal mi to, „takže je menšia šanca, že by sa počas pretekov roztrhli.“

Uzdy aj popruhy boli prevažne z kože, hoci na nich bolo aj dosť kovu a gumy.

„Každý kôň má vlastnú uzdu?“ spýtal som sa.

„V deň dostihov áno,“ vysvetlil Ian. „Ale máme pätnásť jazdeckých úzd a sú pre všetky naše kone.“

Boli sme v dostihovej sedlovni. Okrem úzd zavesených na háčikoch tam bola aj kopa iného vybavenia a najpestrejšie boli hodvábne džokejské obleky, ktoré viseli na stojane. Boli tam aj dve škatule so špeciálnymi drobnosťami a ďalšie s klapkami na oči, maskami, lícnicami a nánosníkmi z ovčej kože. Oproti na skrinkách boli naukladané deky pre kone, nosiče závažia, podložky pod sedlá a aj zbierka prešívaných búnd pre zamestnancov stajní na predvádzanie koní na padoku.

„Môžete mi povedať, ktorú uzdu bude mať povedzme Scientific v sobotu v Newbury?“

Ian na mňa čudne pozrel. „Jack vezme jednu z týchto.“ Kývol na pätnásť úzd na háčikoch.

Táto odpoveď mi veru nedávala nádej.

„Nikto z týchto koní nemá vlastnú uzdu?“ spýtal som sa a snažil sa nehovoriť to zúfalo.

„Zo dva kone majú,“ povedal. „Starý Perfidio má vlastnú. To preto, lebo má taký zvláštny zvyk a chceme ho odnaučiť hrýzť si do jazyka počas dostihov.“

„Nemôžu sa kone navzájom nakaziť, keď sa uzdy striedajú?“ spýtal som sa.

„Nič také sme nepostrehli. Po každom použití namáčame uzdy do dezinfekčných prostriedkov, aj tie obyčajné na cvičenie.“

Videl som, že poškodiť Scientificovu uzdu alebo popruhy na sobotňajšie dostihy nebude také ľahké, ako som si predstavoval, aspoň tak, aby o tom nevedel Ian alebo Jack.

„A čo špeciálne nánosníky?“ skúšal som. „Prečo bežia niektoré kone s nánosníkmi z ovčej kože?“

„Niektorí tréneri používajú nánosníky z ovčej kožušiny u všetkých svojich koní,“ vysvetľoval Ian. „Rozlíšia tak, ktorý kôň je ich. Farbu nie je dobre vidieť, keď kôň prichádza priamo k vám, najmä ak je zablatený.“

„Nosia ich všetky matkine kone?“

„Nie. Spravidla nie. Ale občas ich používame, keď má kôň sklon bežať so zdvihnutou hlavou.“

„Prečo?“

„Ak kôň beží s hlavou zdvihnutou príliš vysoko, nepozerá sa na spodok plotov a takisto, keď džokej potiahne popruhy, kôň ju zdvihne ešte vyššie a neskloní ju, ako by mal. Dáme mu teda na nos hrubú ovčiu kožu a musí trochu skloniť hlavu, aby videl, kam ide.“

„Zaujímavé,“ poznamenal som. „Skutočne to funguje?“

„Pravdaže,“ odvetil Ian takmer urazene. „Nerobili by sme to, keby to nefungovalo. Niekedy im dávame dokonca krížové nánosníky, aby neotvárali ústa, najmä ak priveľmi ťahajú. Ak majú ústa zatvorené, často im to bráni ťahať príliš silno. Alebo austrálsky nánosník zdvihne zubadlo vyššie a bráni koňovi prestrčiť jazyk ponadeň.“

„Je to dôležité?“ spýtal som sa.

„Môže to byť dôležité,“ povedal Ian. „Ak si kôň prestrčí jazyk ponad zubadlo, môže si tlačiť na zadnú časť úst a dýchacie cesty a nemôže poriadne dýchať.“

Očividne som o trénovaní dostihových koní ešte nevedel veľmi veľa.

„Zrejme sa budeš musieť uchýliť k zelenej zemiakovej šupke,“ oznámil som matke, keď som sa vrátil do kuchyne.

„Prečo?“

„Lebo netuším, ako zariadiť, aby sa Scientificove popruhy v sobotu na dostihoch pretrhli, keďže si nemôžeme byť istí, ktorú uzdu dostane.“

„Spýtam sa Jacka,“ povedala.

„To by bolo podozrivé,“ namietol som. „Najmä po dostihoch. Bolo by oveľa lepšie, keby sme mohli dosť zavčasu zabezpečiť, ktorú uzdu bude mať na sebe. Nemôžeš ho nechať bežať s nánosníkom z ovčej kože?“

„To nepomôže,“ povedala. „Ovčiu kožu pripevňujeme k uzde len suchým zipsom.“

„Nenapadá ťa nič?“ spýtal som sa, ešte nie celkom zúfalo. „A čo krížový alebo austrálsky nánosník?“

„Myslím, že by mohol bežať s austrálskym. To by znamenalo, že by musel mať tú jedinú uzdu, na ktorú sme ho nasadili.“

„Výborne,“ potešil som sa. „Ale budeš mi ju musieť ukázať.“

„Teraz?“

„Nie, neskôr, keď Ian a Jack odídu. A postaraj sa, aby ju inému koňovi tento týždeň nedávali.“

Zazvonil telefón. Matka šla k nemu a zdvihla ho.

„Prosím, Kauriovské stajne.“

Chvíľu počúvala.

„To je pre teba,“ podala mi telefón. Zdalo sa mi, že to hovorí dosť podráždene.

„Prosím,“ ohlásil som sa.

„Ahoj, Tom. Tu je Issy Warrenová. Nechcel by si prísť zajtra na večeru?“

„Myslel som si, že sa na mňa hneváš.“

„Hnevám,“ povedala otvorene. „No ľudí, na ktorých sa hnevám, vždy pozývam na večeru. Vieš, ako varím?“

Zasmial som sa. „Dobre, risknem to. Ďakujem.“

„Tak fajn. O pol ôsmej v Halle.“

„Vo fraku?“ zavtipkoval som.

„Samozrejme,“ zasmiala sa. „Nie, pravdaže nie, neformálne oblečenie. Ja budem v džínsoch. Obyčajná večera s priateľmi.“

„Prinesiem fľašu.“

„To by bolo skvelé. Tak zajtra.“

Položila a ja som s úsmevom podal telefón matke.

„Neviem, prečo sa stýkaš s tou ženskou,“ povedala čo najpovýšeneckejším tónom. Znelo to, akoby som sa bratal s nepriateľom.

Nemal som náladu na ďalšiu hádku o tom, s kým by som sa mal a s kým nemal stretávať. Toho sme si užili za mojej puberty dosť a ona zvyčajne vyhrala, lebo odmietla vpustiť do domu mojich kamarátov, s ktorými nesúhlasila. A pokiaľ sa pamätám, bola to väčšina.

„Pôjdeš dnes na dostihy?“ spýtal som sa jej.

„Nie,“ odpovedala. „Dnes tam nemám kone.“

„Ideš na preteky, iba keď tam máš koňa?“ spýtal som sa.

Pozrela na mňa, akoby som bol idiot. „Pravdaže.“

„Myslel som si, že tam možno chodíš len tak, aby si si to užila,“ provokoval som.

„Chodiť na dostihy je moja práca,“ odsekla. „Robil by si svoju prácu pre zábavu, keď máš voľno?“

Vlastne áno, rád som robil veci, ktoré by iní asi považovali za čudné.

„Možno áno,“ vyhlásil som.

„Ale v studenú zimnú stredu by si nešiel do Ludlowu či Carlislu,“ namietla rozumne. „Nie je to Royal Ascot v júni.“

„Nešiel,“ súhlasil som. „Popoludní, keď odíde personál, by si mi mohla ukázať, ktorú uzdu bude mať Scientific.“

„Naozaj si myslíš, že sa ti podarí zariadiť, aby sa popruhy pretrhli počas dostihov?“ spýtala sa.

„Poriadne si ich poprezerám. Myslím, že by sa to malo dať urobiť.“

„Ale ako?“

„Popruhy sú vyrobené z kože, ale sú obšité gumou, aby sa nešmýkali, takou, ako je guma na stolnotenisovej rakete, ibaže s menšími hrbolčekmi.“ Prikývla. „Guma je tenká a nie veľmi pevná. Keby sa mi podarilo roztrhnúť kožu pod gumou, nebolo by to vidieť a popruhy by sa rozpadli počas dostihov, keď džokej potiahne.“

„Zdá sa mi to veľmi riskantné,“ namietla mama.

„Chcela by si radšej použiť polievku zo zelených zemiakových šupiek?“ spýtal som sa.

„Nie,“ vyhlásila energicky. „To by toho koňa zničilo navždy.“

„Tak dobre. Ukážeš mi, ktorú uzdu bude mať Scientific, a ja urobím ostatné.“

Zamotával som sa hlbšie?

Stával som sa spolupáchateľom podvodu voči stávkujúcej verejnosti a spolupáchateľom daňového úniku?

Áno. Bol som vinný na oboch frontoch.

8.kapitola

Väčšinu štvrtkového predpoludnia som strávil pomerne plodnou cestou do Oxfordu.

Banbury Drive bola v Summertowne, severnom predmestí Oxfordu, a číslo 26 patrilo jednému z radových domčekov postavených v päťdesiatych rokoch, s vikiermi a hrubou omietkou. Toto mala byť adresa pani Jane Philipsovej, mojej matky, ktorú Roderick Ward uviedol v jej daňovom priznaní.

Zaparkoval som Jaguar kúsok ďalej na ceste, aby nebol na očiach, a zašiel som k prednému vchodu čísla 26. Zazvonil som.

Nevedel som, čo mám očakávať, no aj tak som bol trochu prekvapený, keď dvere odchýlil starý bielovlasý pán v hnedých papučiach bez ponožiek a v hnedých nohaviciach, ktoré mal vytiahnuté privysoko.

„Čo chcete?“ oboril sa na mňa cez úzku medzeru.

„Býva tu pán Roderick Ward?“ spýtal som sa.

„Kto?“ priložil si dlaň k uchu.

„Roderick Ward,“ zopakoval som.

„Nikdy som o ňom nepočul,“ povedal muž. „Choďte preč.“

Dvere sa začali zatvárať.

„Zahynul vlani v júli pri autonehode,“ povedal som rýchlo, ale dvere sa ďalej zatvárali. Strčil som protézu do zmenšujúceho sa priestoru medzi dverami a verajami. Aspoň to nebude bolieť, keď sa pokúsi zabuchnúť.

„Mal sestru, ktorá sa volala Stella,“ povedal som hlasnejšie. „Stella Beecherová.“

Dvere sa prestali hýbať a kúsok sa pootvorili. Vytiahol som nohu.

„Poznáte Stellu?“ spýtal som sa ho.

„Nejaká Stella mi nosí obedy,“ povedal muž.

„Každý deň?“ spýtal som sa.

„Áno.“

„O koľkej?“ Bolo pomaly dvanásť hodín.

„Okolo jednej,“ odpovedal.

„Ďakujem, pane,“ povedal som formálne. „A ako sa, prosím, voláte?“

„Ste z mestskej rady?“ spýtal sa.

„Pravdaže,“ odvetil som.

„Potom by ste poznali moje meno,“ povedal a zabuchol dvere.

Došľaka! To bolo hlúpe.

Chvíľu som stál na chodníku, ale na živé prsty mi bolo zima v nevhodne tenkých kožených mokasínach.

Na pravej nohe som, pravdaže, nemal prsty, ale to neznamenalo, že som nič necítil. Nervy, ktoré mi kedysi siahali až do prstov, sa teraz končili pätnásť centimetrov pod mojím kolenom. Často však vysielali signály, akoby pochádzali z chodidla.

Keď mi bolo na ľavú nohu zima, nervy v pravej nohe sa zvyčajne pomýlili a niekedy mi vysielali do mozgu signály chladu, alebo, ako teraz, horúčavy. Mal som pocit, akoby som mal jednu nohu v ľadovej kryhe a druhú na rozžeravenej platničke. Prerušené nervy zaznamenávali pocity z fantómovej končatiny, ale v mojej hlave boli skutočné a bolelo to.

Ukryl som sa pred chladom v aute. Naštartoval som a zapol kúrenie.

Preto mi takmer unikla donáška jedla starému pánovi.

Prišiel tmavomodrý Nissan, zaparkoval pred domom, vyskočila z neho žena v stredných rokoch a utekala ku dverám starého pána s podnosom prikrytým fóliou. Mala kľúč a otvorila si. O chvíľku sa vynorila, zabuchla dvere a bola naspäť v aute, prv než som stačil vystúpiť zo svojho.

Vyšiel som na cestu tak, že ak chcela odísť, musela by cúvnuť, alebo ma prejsť. Zatrúbila a zakývala mi, aby som jej vyhol. Zdvihol som ruku ako policajt, aby som ju zastavil.

„Ponáhľam sa,“ zakričala.

„Chcem sa vás niečo opýtať,“ povedal som jej.

Okienko vodiča o pár centimetrov kleslo.

Podišiel som k autu. „Ste Stella Beecherová?“

„Nie,“ odvetila.

„Starý pán mi povedal, že Stella mu nosieva obedy.“

Usmiala sa. „Všetky nás volá Stella,“ vysvetlila. „Nejaká Stella mu ich kedysi nosila, ale už celé mesiace tu nie je.“

„Stella Beecherová?“ spýtal som sa.

„Ani neviem,“ povedala žena. „My sme dobrovoľníčky. Ja som začala, až keď ona prestala chodiť.“ Pozrela na hodinky. „Prepáčte, ale musím ísť. Starí ľudia nemajú radi, keď meškám s jedlom.“

„Ako sa môžem spojiť so Stellou?“ spýtal som sa.

„Nemám poňatia. Vôbec netuším, kde je teraz.“

„A on sa ako volá?“ spýtal som sa a pozrel na dom.

„Horner,“ povedala. „Hašterivý starec. A vôbec sa neobťažuje umývať taniere.“ Videl som, že na prednom sedadle leží špinavý tanier. „Musím letieť.“

Pridala plyn a už jej nebolo.

Stál som tam a ľutoval, že som sa jej nespýtal na meno alebo kde ju nájdem, či aspoň názov organizácie, pre ktorú pracuje ako dobrovoľníčka. Možno by to vedeli na mestskej rade. Spýtam sa.

Vrátil som sa k číslu 26 a zazvonil.

Zohol som sa a zavolal cez otvor na listy. „Pán Horner, musím sa vás na niečo spýtať.“

„Choďte preč,“ začul som ho z diaľky. „Obedujem.“

„Iba chvíľku,“ opäť som zakričal cez listovú schránku. „Musím sa vás spýtať na poštu.“

„Čo je s poštou?“ ozvalo sa už zblízka.

Vystrel som sa a on otvoril dvere na retiazku.

„Dostávate niekedy poštu pre iných ľudí?“

„Ako to myslíte?“

„Chodia sem listy pre iných ľudí, na ktorých je adresa vášho domu?“

„Občas,“ prikývol.

„Čo s nimi robíte?“ spýtal som sa.

„Stella si ich berie,“ odpovedal.

„Vzala si ich aj dnes?“ spýtal som sa, hoci som vedel, že pani, ktorú volal Stella, nevzala odtiaľto nič okrem špinavého taniera.

„Nie.“

„Máte teraz nejakú poštu pre iných?“ vyzvedal som.

„Celú kopu.“

„Mám vám ju zobrať?“ spýtal som sa.

Zavrel dvere. Pomyslel som si, že som zasa prepásol šancu, no on iba zložil retiazku. Dvere sa dokorán otvorili.

„Tam,“ ukázal na obdĺžnikovú kartónovú škatuľu pri nohách.

Pozrel som dolu. Na kope v škatuli bolo najmenej tridsať vecí rozmanitých tvarov a veľkostí.

„Rozmýšľal som, čo s tým. Väčšina je tu celé mesiace. Stella si to už neberie.“

Bez opýtania som sa načiahol, vzal som škatuľu a zamieril k autu.

„Počkajte,“ zakričal pán Horner. „To nemôžete. Ja tú škatuľu potrebujem na ďalšiu poštu.“

Vysypal som obsah na predné sedadlo Jaguara a vrátil som mu prázdnu škatuľu.

„To je lepšie,“ povedal, hodil škatuľu na dlážku a odkopol ju ku dverám.

„Nezabudnite na obed,“ otočil som sa naspäť k autu. „Nech vám nevychladne.“

„Veru. Máte pravdu. Dovi.“ Zatvoril dvere, ale ja som už sedel v aute a uháňal preč, kým si to nerozmyslí.

Popoludnie som strávil vo svojej izbe, najprv som sa hral na vládneho úradníka a potom som otváral poštu iných ľudí. Vedel som, že jedno i druhé je nelegálne, a aj keby som neporušil listové tajomstvo, dozaista som porušil hodnoty a normy britskej armády.

Najprv som v miestnych žltých stránkach vyhľadal opatrovateľské domovy a tvrdil som, že som pracovník dôchodkového úradu a starám sa o blaho istého pána Georgea Suttona. Povedal som im, že kontrolujem, či pán Sutton stále žije a má právo na štátny dôchodok.

Nikdy predtým som netušil, koľko je opatrovateľských domovov. Asi po päťdesiatich bezvýsledných telefonátoch som sa už chcel vzdať, keď ma v opatrovateľskom dome Silver Pines na Newbury Road v Andoveri informovali, že pán George Sutton je živý a zdravý a jeho dôchodok je základ jeho platby za starostlivosť, a nech sa neopovážim niečo s ním urobiť.

Musel som ich všemožne ubezpečovať, že nepodniknem žiadne kroky, aby som ho zastavil.

Potom som sa venoval pošte, ktorá prišla na Banbury Drive 26 v Oxforde.

Celkovo bolo v kartónovej škatuli pána Hornera štyridsaťdva rozličných vecí, ale väčšinou to boli iba obežníky a bezplatné publikácie bez mena a adresy. Šesť kusov ma však veľmi zaujímalo. Tri boli adresované pánu R. Wardovi, štvrtý pani Jane Philipsovej, mojej matke, dve ďalšie istej pani Stelle Beecherovej a všetky tri osoby mali údajne bydlisko na Banbury Drive 26 v Oxforde.

Dva listy Roderickovi Wardovi neboli veľmi informatívne, boli to iba daňové obežníky so všeobecnými poznámkami o nových daňových pásmach. Tretí bol od pána Anthonyho Cigara z Rock Bank (Gibraltar), Ltd. a formálne potvrdzoval okamžité uzavretie investičného fondu banky a hroziace konkurzné konanie na gibraltárskom súde. List bol vlastne kópiou toho, ktorý prišiel mojej matke a otčimovi. Bol datovaný 7. júla 2009 a celkom určite prišiel na Banbury Drive po Roderickovej smrteľnej autonehode v noci 12. júla.

Na druhej strane list adresovaný mojej matke bol čerstvejší. Bolo to počítačom vytvorené oznámenie o automatickej pokute sto libier za oneskorené podanie daňového priznania, s ktorým sa omeškala o desať dní.

Skutočným pokladom však boli dva listy adresované pani Stelle Beecherovej.

Jeden bol z oxfordského úradu koronera a informoval ju, že odročené vyšetrovanie smrti jej brata Rodericka Warda sa má znovu konať 15. februára, teda v pondelok.

Ten druhý bol napísaný rukou na linajkovanom papieri. Veľkými písmenami na ňom stálo:

NEVIEM, ČI SA TO TAM DOSTANE NAČAS, ALE POVEDZte MU, ŽE MÁM TIE VECI, ČO CHCE.

Zobral som obálku, v ktorej list prišiel. Bola to štandardná biela obálka, akú možno kúpiť v každom papiernictve. Adresa bola napísaná rovnakým spôsobom ako lístok. Poštová pečiatka bola trochu rozmazaná a nedalo sa zistiť, kde bola odoslaná. Dátum však bolo vidieť jasne. List bol podaný v pondelok 13. júla, deň po tom, ako údajne zahynul Roderick Ward, v ten istý deň, ako objavili jeho telo.

Sedel som chvíľu na posteli, hľadel na lístok a rozmýšľal, či načas znamená predtým, ako sa stala nehoda, a či tie veci nejako súvisia s matkinými daňovými dokladmi.

Znova som opatrne pozrel na lístok. Nie som grafológ, ale správa Stelle Beecherovej bola podľa mňa napísaná rovnakým štýlom a na tom istom papieri ako vydieračský list, ktorý som našiel v matkinom stole.

Vo štvrtok o trištvrte na osem večer som niesol fľašu kvalitného červeného vína do Hallu v Lambourne na neformálnu večeru s Isabellou a jej hosťami. Tešil som sa na zmenu prostredia aj spoločnosť.

Ako som očakával, večera nebola až taká neformálna, ako mi tvrdila Isabella. Vôbec nebola v džínsoch, mala obtiahnuté čierne šaty, ktoré odhaľovali jej príťažlivé krivky. Bol som rád, že som sa rozhodol pre sako a kravatu, napokon, bol som zvyknutý nosiť sako a kravatu na dôstojnícke večere už roky, najmä cez týždeň. Obliekať sa na večeru, aj keď len neformálnu, bolo pre mňa istou útechou. Hoci bola britská armáda zaneprázdnená zabíjaním nepriateľa, vo svojich zvykoch zostávala veľmi formálna.

„Tom,“ zapišťala Isabella a vzala si fľašu, ktorú som jej podával. „Aké milé. Poď sa zoznámiť s ostatnými.“

Vykročil som za ňou z chodby do kuchyne za hlukom. Miestnosť už bola plná hostí. Isabella ma chytila za ruku a ťahala k hŕstke ľudí a mne sa zdalo, že rozprávajú všetci naraz.

„Ewen,“ zakričala na svetlovlasého, asi štyridsaťročného muža. „Ewen,“ zavolala ešte raz a chytila ho za rukáv. „Chcem ťa zoznámiť s Tomom. Tom, toto je Ewen Yorke. Ewen, Tom.“

Podali sme si ruky.

„Tom Forsyth,“ predstavil som sa.

„Á,“ dramaticky rozhodil rukami a dobreže komusi za sebou nevyrazil pohár. „Jackson, máme medzi sebou špióna.“

„Špióna?“ nechápala Isabella.

„Áno,“ odvetil Ewen. „Špióna z Kauriovských stajní. Prišiel nám ukradnúť tajné tipy na sobotu.“

„Á, zrejme máte na mysli Newark Halla na Game Spirit,“ povedal som a Ewen otvoril ústa. „Nebudete mať pri Scientificovi šancu.“

„No vidíte,“ zaburácal. „Čo som hovoril? Je to špión. Zožeňte popravnú čatu.“ Zasmial sa na vlastnom vtipe a my sme sa pridali. Keby len vedel.

„Kde je ten špión?“ opýtal vysoký muž, ktorý sa pretískal pomedzi ľudí ku mne.

„Tom, toto je môj manžel Jackson Warren,“ predstavila ho Isabella.

„Rád vás spoznávam,“ potriasol som podávanú ruku a dúfal, že mi nevidí v očiach závisť, že sa mu podarilo uchmatnúť si moju krásnu Isabellu.

Jackson Warren celkom určite nevyzeral ako chlap, ktorý trpí rakovinou prostaty. Vedel som, že má šesťdesiatjeden rokov, lebo som si ho vyhľadal na internete, ale vôbec nemal sivé vlasy, takže výzor jeho vek neprezrádzal. Zlomyseľne som si pomyslel, že si ich možno farbí, alebo vyzerá taký mladý preto, lebo si vzal oveľa mladšiu ženu.

„Takže špehujete nás alebo Ewena?“ spýtal sa žoviálne s nákazlivým burácajúcim smiechom.

„Oboch,“ zažartoval som, ale zrejme som nevystihol chvíľu.

„Dúfajme, že nie pre nedeľňajšie vydanie,“ povedal a ihneď zmenil pobavený tón na pohŕdavý. „Hoci o jedného lotra viac či menej…“ Opäť sa zasmial, no tentoraz mu nebolo v očiach vidieť pobavenie a zvážnel.

„Ale no tak, miláčik,“ zasiahla Isabella, lebo cítila, že nie je vo svojej koži. „Upokoj sa. Tom nie je špión. Je to hrdina.“

Prísne som na ňu pozrel, aby som jej naznačil: „Nie, prosím ťa,“ ale nepochopila.

„Hrdina?“ spýtal sa Ewen.

Isabella chcela odpovedať, no zabránil som jej v tom.

„Isabella preháňa,“ povedal som chytro. „Slúžim v armáde, to je všetko. Bol som v Afganistane.“

„No toto,“ povedala príťažlivá žena s hlbokým výstrihom, ktorá stála vedľa Ewena. „Bolo tam horúco?“

„Nie, ani nie,“ odvetil som. „V lete je tam veľmi horúco, ale v zime poriadne chladno, najmä v noci.“ Medzi Britmi sa vždy možno spoľahnúť na rozhovor o počasí.

„Zúčastnili ste sa aj na nejakej akcii?“ spýtal sa Ewen.

„Na mnohých,“ povedal som. „Ale naposledy som tam bol iba dva mesiace.“

„Takže ste tam boli aj predtým?“ spýtal sa Ewen.

„Som v armáde od sedemnástich. Bol som na väčšine bojísk.“

„Aj v Iraku?“ spýtala sa žena so záujmom.

„Áno. V Basre. Aj v Bosne a Kosove. Moderná armáda sa vám postará o program.“ Zasmial som sa.

„Vzrušujúce,“ nadchýnala sa.

„Možno,“ súhlasil som. „Ale iba nárazovo. Väčšinou je to nuda.“ Pomyslel som si, že je načase zmeniť tému. „Koľko koní trénujete, Ewen?“ spýtal som sa.

„A sme doma. Hovoril som, že je špión.“

Ukázalo sa, že príťažlivá žena vedľa Ewena je jeho manželka Julie, a ja som sa pri večeri ocitol vedľa nej pri jednom z veľkých okrúhlych stolov postavených vo velikánskej kuchyni v Lambourn Hall.

Na druhej strane zľava som mal pani Toleronovú, hlúpu sivovlasú ženu, ktorá mi ustavične rozprávala, aký úspešný je jej úžasný manžel v biznise. Dokonca sa predstavila ako manželka Martina Tolerona, akoby som mal vedieť, kto to je.

„Museli ste o ňom počuť,“ zvolala prekvapená, že som o ňom nepočul. „Viedol Toleron Plastics, až kým sme podnik pred pár mesiacmi nepredali. Bolo to vo všetkých novinách aj v televízii.“

Nepovedal som jej, že pred pár mesiacmi som bojoval o život v birminghamskej nemocnici a v tom čase správy z biznisu neboli u mňa prioritou.

„Bol najväčší výrobca plastových potrubí v Európe.“

„Vážne?“ poznamenal som a snažil som sa nezívať.

„Áno,“ povedala, lebo si to vysvetlila ako záujem. „Vyrábali sme biele, sivé a čierne potrubia v rozličných dĺžkach. Celé kilometre.“

„Vďakabohu za dážď,“ povedal som, ale nepochopila žart.

Vo vhodnej chvíli, aby to nevyzeralo bezočivo, som zastavil príval plastových odtokových rúr zľava a otočil som sa k Julie vpravo.

„Koľko koní Ewen trénuje?“ spýtal som sa, keď sme sa pustili do lazaní a cesnakového chleba. „Neodpovedal mi.“

„Asi šesťdesiat,“ informovala ma. „No stále berie ďalšie. Už sa doma nezmestíme, tak sme chceli kúpiť Websterove stajne.“

„Websterove?“

„Musíte to poznať, je to na kopci pri Wantage Road. Starý Larry Webster kedysi trénoval kone, ale pred pár rokmi odpadol a zomrel. Bolo to na predaj celé mesiace. Cena je podľa mňa privysoká a treba investovať do opráv. Ewen sa už nemôže dočkať, kedy si otvorí ďalší dvor, ale ja by som bola radšej, keby sme zostali tak, ako sme,“ vzdychla si. „Ewen hovorí, že sme príliš malí, ale pravda je taká, že nevie odmietnuť nových majiteľov.“ Unavene sa zasmiala.

„Má šťastie, že si v súčasnej ekonomickej situácii môže vyberať,“ poznamenal som.

„Viem,“ súhlasila. „Množstvo trénerov má problémy. Stále to počúvam od ich manželiek na dostihoch.“

„Často chodíte na dostihy?“ spýtal som sa.

„Nie toľko ako kedysi. Ewen je ustavične zaneprázdnený a ja už ho nevídam tak často ako kedysi, ani na dostihoch, ani doma.“

Opäť si vzdychla. Úspech neprináša vždy šťastie, aspoň nie pani Yorkovej.

„Ale dosť o mne. Povedzte mi niečo o sebe.“ Otočila sa na stoličke, aby mi venovala plnú pozornosť a mal som lepší výhľad na kyprý obsah jej výstrihu. Ewen by mal s ňou tráviť viac času, pomyslel som si, doma i na dostihoch, lebo sa mu o chvíľu zatúla.

„Nie je o čom,“ vyhováral som sa.

„Ale no tak. Musíte mať množstvo zážitkov.“

„Ani jeden taký, ktorý by som s radosťou opakoval,“ namietol som.

„Len hovorte,“ pobádala ma a položila mi ruku na predlaktie. „Mne to môžete povedať.“ Zatrepotala mihalnicami. Pomyslel som si, že pre Ewena je už príliš neskoro.

Isabella nástojila, aby sa všetci po lazaniach presunuli, a tak napriek úsiliu Julie Yorkovej som unikol jej nadbiehaniu, skôr než by to bolo príliš okaté, ale nie dosť zavčasu, aby nezažila najväčší šok svojho života, keď sa pod stolom snažila pritisnúť k mojej nohe a zacítila protézu.

„Panebože! Čo to je?“ zvolala potichu, takmer šeptom.

A tak som bol prinútený povedať jej o míne a všetky ostatné veci, ktoré by som radšej utajil.

Ani zďaleka ju to neodradilo, ba predstava muža s jednou nohou ju zrejme ešte väčšmi vzrušila. Čoraz rozhodnejšie sa snažila preniknúť mi do súkromia intímnymi otázkami, na ktoré som nebol pripravený odpovedať.

Len čo to Isabella navrhla, celkom rád a rýchlo som sa presunul a išiel si sadnúť medzi Jacksona Warrena a ďalšieho muža k druhému stolu.

Na jeden večer som mal žien tohto druhu plné zuby.

„Ako dlho ste doma?“ spýtal sa ma Jackson, keď som si sadol.

„V Lambourne?“

„Z Afganistanu.“

„Štyri mesiace.“

„V nemocnici?“

Prikývol som. Asi mu to Isabella povedala.

„V nemocnici?“ nechápal muž na druhej strane.

„Áno,“ povedal som. „Bol som zranený.“

Hľadel na mňa a očividne čakal, že poviem viac. Čakal márne.

„Tom prišiel o nohu,“ vyplnil ticho Jackson.

Mal som pocit, akoby som skočil z jednej žeravej platne na druhú.

„Vážne?“ spýtal sa muž prekvapene. „Ktorú?“

„Záleží na tom?“ spýtal som sa, dávajúc najavo, že mi je to nepríjemné.

„No…“ Odrazu znervóznel a ja som sedel mlčky a nijako som nezmiernil jeho rozpaky. „Nie,“ povedal napokon, „asi nie.“

Mne na tom záležalo.

„Je mi to ľúto,“ ospravedlnil sa napokon a uprene študoval tanier s dezertom, čokoládovou penou s brandy a šľahačkou.

Chcel som sa ho spýtať, či mu je ľúto za mojou stratenou nohou, alebo ľutuje, že položil tú otázku, ale v prvom rade som sa mal hnevať na Jacksona, že to spomenul.

„Ďakujem,“ povedal som a odmlčal som sa. „Bola to pravá noha.“

„Zaujímavé,“ povedal a pozrel mi do tváre. „Hľadel som na vás, ako sem idete, a vôbec som si to nevšimol.“

„Protézy sa od čias kapitána Johna Silvera oveľa zlepšili,“ odvetil som. „A v rehabilitačnom stredisku sa niektorí naučili brať schody po dvoch.“

„Zaujímavé,“ zopakoval.

„Som Tom Forsyth,“ predstavil som sa.

„Och, prepáčte,“ zareagoval. „Alex Reece. Teší ma.“

Trápne sme si podali ruky ako ľudia, ktorí sa ocitli vedľa seba. Bol to nízky muž, asi tridsiatnik, s rednúcimi ryšavými vlasmi a v okuliaroch z rohoviny rovnakej farby. Mal tmavomodrý sveter, bielu košeľu a hnedé flanelové nohavice.

„Aj vy ste tréner?“ spýtal som sa.

„Ale nie,“ nervózne sa zasmial. „Ja o koňoch nemám ani šajnu. Vlastne ak mám povedať pravdu, bojím sa ich. Som účtovník.“

„Tuto Alex,“ zapojil sa Jackson, „striehne, aby moje ťažko zarobené peniaze nedostali do rúk daňové úrady.“

„Snažím sa,“ usmial sa Alex.

„Legálne?“ spýtal som sa takisto s úsmevom.

„Pravdaže,“ odvetil Jackson, predstierajúc hnev.

„Hranica medzi legálnym obchádzaním daňovej povinnosti a daňovým únikom je niekedy dosť nejasná,“ povedal Alex, ignorujúc ho.

„Čo to má znamenať?“ spýtal sa Jackson a predstierané podráždenie vystriedalo skutočné.

„Nič,“ usilovne spätkoval Alex, znovu na rozpakoch. „Ibaže niekedy to, čo my vnímame ako obchádzanie zákona, môže daňový úrad chápať ako únik.“ Alex Reece sa zahrabával ešte hlbšie.

„A kto má pravdu?“ spýtal som sa a zabával som sa na jeho rozpakoch.

„My,“ vyhlásil Jackson rozhodne. „Všakže, Alex?“ naliehal.

„Napokon rozhodne súd, kto má pravdu,“ dodal Alex a očividne si neuvedomoval, na akej tenkej nitke visí jeho zamestnanie.

„A to ako?“ rýpal som ďalej.

„My podáme priznanie na základe svojho chápania daňových zákonov,“ povedal, akoby si neuvedomoval Jacksonovo pozorné oko vľavo odo mňa. „Ak daňový úrad napadne takéto chápanie, môže požadovať, aby sme zaplatili väčšiu daň. Ak my potom napadneme ich napadnutie a odmietneme zaplatiť, musia nás dotiahnuť na súd a tam porota rozhodne, čia interpretácia zákona je správna.“

„Znie to jednoducho,“ povedal som.

„Ale môže to byť veľmi drahé,“ pokračoval Alex. „Ak na súde prehráte, napokon zaplatíte oveľa viac ako tú daň, ktorú ste mali pôvodne zaplatiť, lebo vám naparia ešte aj pokutu. A, pravdaže, súd má právomoc urobiť viac ako len pripraviť vás o peniaze. Môžu vás poslať do väzenia, ak si myslia, že ste sa vedome pokúsili vyhnúť plateniu daní. A to nehovorím, čo ešte by mohol daňový úrad vykopať, keby sa do toho pustil. Takéto riziko by sme nemali podstupovať.“

„Snažíte sa mi niečo naznačiť, Alex?“ spýtal sa Jackson nahnevane a ponad mňa ukazoval ľavým ukazovákom účtovníkovi do tváre. „Varujem vás, že ak skončím na súde, poviem im, že to bol nápad môjho účtovníka.“

„Čo bol jeho nápad?“ spýtal som sa netaktne.

„Nič,“ odsekol Jackson, lebo si odrazu uvedomil, že povedal priveľa.

Chvíľu bolo nepríjemné ticho. Ostatní pri stole, ktorí tiež počúvali náš rozhovor, odrazu usúdili, že bude lepšie znova sa zhovárať medzi sebou, a odvrátili sa.

Jackson vstal, jeho stolička zaškrípala po kamenej dlážke a odpochodoval z izby.

„Ako dlho ste Jacksonovým účtovníkom?“ spýtal som sa Alexa.

Neodpovedal, iba hľadel na dvere, za ktorými práve Jackson zmizol.

„Prepáčte. Čo ste hovorili?“ ozval sa napokon.

„Spytoval som sa, ako dlho ste Jacksonovým účtovníkom.“

Hľadel na mňa. „Veľmi dlho,“ odvetil.

Večera sa onedlho skončila a väčšina hostí odišla. Alex Reece bol medzi prvými, doslova utiekol. Napokon zostala iba hŕstka a ja som sa ocitol medzi nimi. Pokúšal som sa zdvorilo odísť, no Isabella naliehala, že mám zostať ešte na pohárik, a ľahko ma presvedčila. Nemal som prečo vstávať skoro ráno.

Zostalo nás päť a prešli sme z kuchyne do rovnako priestrannej obývačky spolu s dvojicou, ktorú som predtým videl iba z diaľky. On mal tmavý oblek a modrú pásikavú viazanku a ona dlhý tmavosivý pulóver a hnedú sukňu. Odhadoval som ich na šesťdesiatnikov.

„Dobrý večer, som Tom Forsyth,“ podával som im ruku.

„Áno,“ uškrnul sa muž, ale podávanú ruku neprijal. „Vieme. Bella o nikom inom pri večeri nehovorila.“

„Vážne?“ zasmial som sa. „Dúfam, že v dobrom. A vy ste kto?“

Mlčal.

„Peter a Rebecca Garrawayovci,“ povedala mi žena potichu. „Ospravedlňte môjho muža. Žiarli, lebo Bella nerozpráva celý čas o ňom.“

Nebol som si istý, či žartuje, alebo nie. Peter Garraway sa rozhodne nesmial. Odvrátil sa, sadol si na gauč a potľapkal na miesto vedľa seba. Jeho manželka si poslušne sadla k nemu. Zábavná dvojica, pomyslel som si. Prečo nešli domov?

Isabella rozdala poháriky a jej manžel sa podozrivo dlho nevracal. No nikto to nespomenul, ani ja.

„Myslel som si, že vy tréneri chodíte spať zavčasu,“ povedal som Ewenovi Yorkovi, keď si sadol do kresla vedľa mňa a strčil nos do pohára s brandy.

„To nemyslíte vážne. Mal by som odmietnuť Bellino najlepšie brandy? Ani náhodou.“ Naklonil hlavu dozadu a nalial si zlatohnedú tekutinu do hrdla. Nemohol som si pomôcť, ale myslel som na to, ako matka rovnakým spôsobom leje nápoj zo zelených zemiakových šupiek do hrdla koňovi.

Ewenova manželka Julie odišla s ostatnými hosťami tvrdiac, že je unavená a ide spať. Jej manžel sa vôbec neponáhľal pripojiť sa k nej. Isabella mu znova naplnila pohár.

„Tak čo, Tom?“ Znova si poriadne odpil. „Kam vás armáda pošle najbližšie? Naspäť do Afganistanu? Bojovať?“

Isabella na mňa uprene hľadela.

„Myslím, že moje bojové dni sa už skončili,“ povedal som. „Som už na to pristarý.“

„Nezmysel,“ vyhlásila Isabella. „Veď máš toľko rokov ako ja.“

„Lenže boje v prvej línii sú pre mladších. Vyše polovice tých, čo v Afganistane zahynuli, malo menej ako dvadsaťštyri a tínedžerov bolo medzi nimi viac ako starších odo mňa. Moderní pešiaci sú po tridsiatke zrelí na dôchodok.“

„Tomu neverím,“ vyhlásil Ewen. „Kým som nemal tridsať, ešte vždy som mal mlieko na brade.“

„Je to pravda. Za desať rokov Alexander Veľký dobyl Turecko a Egypt a väčšinu Stredného východu, celú Perziu, časť Indie po Himaláje, a to všetko sa mu podarilo pred tridsiatkou. Vojaci na celom svete ho stále uznávajú ako jedného z najväčších vojenských veliteľov všetkých čias, a predsa mal iba tridsaťdva, keď zomrel. Bohužiaľ, pravda je taká, že ja som už za vrcholom.“

Pokúšal som sa presvedčiť ich alebo sám seba?

„Čo budete robiť?“ spýtal sa Ewen.

„Vlastne neviem,“ priznal som. „Možno trénovať kone.“

„Nie je to vždy také vzrušujúce, ako to vyzerá,“ namietol. „Najmä o pol ôsmej ráno, keď je vonku zima a prší.“

„Hlavne, keď ste predchádzajúci večer neskoro do noci niekde pili,“ dodala Isabella so smiechom.

„Och, bože,“ Ewen pozrel na hodinky. „Rýchlo mi ešte nalej.“

Isabella a ja sme sa zasmiali. Peter Garraway sedel s kamennou tvárou na gauči.

„Budete to mať aspoň trochu bezpečnejšie, než ste zvyknutí,“ zapojila sa Rebecca Garrawayová.

„Nemyslel som to vážne, že by som vstúpil do radov trénerov dostihových koní,“ usmial som sa. „Iba som žartoval.“

Zdalo sa však, že ani Rebeccu, ani jej manžela to nepobavilo.

„Myslím, že je načase odísť,“ postavil som sa. „Isabella, ďakujem ti za príjemný večer. Dobrú noc všetkým.“

„Dobrú noc,“ odpovedal Ewen a Rebecca, keď ma Isabella viedla do chodby. Peter Garraway mlčal.

„Ďakujem za dnešný večer,“ poďakoval som, keď mi Isabella otvorila dvere. „Bolo fajn.“

„Tí Garrawayovci ma mrzia,“ povedala potichu. „Niekedy sú čudní, najmä on. Myslím, že sa mu páčim.“ Zasmiala sa. „Ale podľa mňa je divný.“

„A dosť bezočivý,“ zašepkal som a urobil grimasu. „Kto je to?“

„Starí Jacksonovi známi.“ Prevrátila oči. „Nanešťastie u nás nocujú. Garrawayovci k nám vždy chodievajú na koniec loveckej sezóny bažantov – Peter je skvelý strelec – a zostávajú na sobotňajšie dostihy.“

„V Newbury?“

Prikývla. „Prídeš aj ty?“

„Asi áno,“ povedal som.

„Skvelé. Tam sa možno uvidíme.“ Zasmiala sa. „Pravdaže, ak nezbadáš najprv Garrawayovcov.“

„Čomu sa venuje Peter Garraway?“ spýtal som sa.

„Zarába veľké prachy,“ povedala. „A vlastní dostihové kone. Ewen niektoré z nich trénuje.“

To dosť vysvetľuje.

„Nemyslím si, že by bol pán Garraway nadšený, že jeho tréner pije tvoje brandy do neskorých hodín.“

„Och, problém nie je v tom,“ vysvetľovala. „Myslím, že sa Peter s Jacksonom trochu pohádali. Pre nejaký spoločný biznis, na ktorom pracujú. Nepočúvala som.“

„O aký biznis ide?“ spýtal som sa.

„Finančné služby alebo čosi také. Vlastne ani neviem. Biznis nie je moja parketa,“ zasmiala sa. „Peter musí z toho dosť ryžovať. Občas k nim zájdeme a popri ich dome tento vyzerá ako víkendová chalupa. Je obrovský.“

„Kde ho majú?“ spýtal som sa.

„V Gibraltári.“

9.kapitola

Domov opatrovateľskej služby Silver Pines bol obludná moderná budova z červených tehál, pristavená vedľa kedysi príťažlivého viktoriánskeho sídla na severnom okraji mesta Andover v Hampshiri.

„Pravdaže, pane,“ povedala mi dáma v ružovej uniforme, keď som sa jej spýtal, či smiem navštíviť pána Suttona. „Ste príbuzní?“

„Nie,“ odvetil som. „Bývam na tej istej ulici ako pán Sutton. V Hungerforde.“

„Aha,“ povedala opatrovateľka. Vlastne ju to nezaujímalo. „Myslím, že je v dennej miestnosti. Po raňajkách väčšinou sedáva tam.“

Kráčal som za ňou po chodbe do časti, ktorá bola kedysi domom. Denná miestnosť bol veľký predný salón s arkierovým oknom a okolo stien stálo asi pätnásť rovných stoličiek s vysokým chrbtom. Asi polovica bola obsadená a väčšina ľudí na nich spala.

„Pán Sutton,“ zavolala ružová pani a zamierila k starému pánovi. „Zobuďte sa, pán Sutton. Máte návštevu.“ Potriasla starca za plece a on pomaly zdvihol hlavu a otvoril oči. „To je lepšie.“ Zhovárala sa s ním ako s dieťaťom, potom sa naklonila dopredu a utrela mu sliny z kútika úst. Začal som ľutovať, že som sem prišiel.

„Dobrý deň, pán Sutton,“ povedal som rovnako hlasno ako pani v ružovom. „Pamätáte si ma?“ spýtal som sa. „Som John, John z Willow Close.“ Vôbec ma neprekvapilo, že na mňa hľadí nechápavo. „Jimbo a jeho mama vás pozdravujú. Bol tu dnes váš syn Fred?“

Zdalo sa, že ružová pani je spokojná. „Tak vás môžem nechať samých?“ spýtala sa. „Onedlho príde vozík s čajom, keby ste dačo chceli.“

„Ďakujem,“ povedal som.

Vrátila sa ku vchodu a ja som si sadol na prázdnu stoličku vedľa starého Suttona. Celý ten čas nespúšťal zo mňa oči.

„Nepoznám vás,“ povedal.

Znechutene som hľadel, ako si pravou rukou vytiahol z úst falošné zuby. Pozorne ich skúmal, potom vylovil z vrecka košele drevené špáradlo a odstránil kúsok z raňajok, ktorý mu uviazol v medzere. Spokojný si vrátil protézu do úst a hlasno to cvaklo.

„Nepoznám vás,“ zopakoval, keď vrátil zuby na svoje miesto.

Obzrel som sa. V izbe bolo šesť ďalších obyvateľov, ale všetci okrem jedného zaspali. Ten, ktorý mal oči otvorené, hľadel cez okno do záhrady a nevnímal nás.

„Pán Sutton, chcem sa vás spýtať na istého Rodericka Warda.“

Nevedel som, akú reakciu mám očakávať. Myslel som si, že možno si starý pán spomenie, čo mal včera na večeru, ale nebude sa pamätať, čo sa stalo pred rokom.

Mýlil som sa.

Veľmi dobre sa pamätal. Videl som mu to v očiach.

„Roderick Ward je špinavý zlodej,“ povedal potichu, ale zreteľne. „Najradšej by som mu vykrútil krk.“ Vystrel ku mne ruku, akoby chcel vykrútiť krk mne.

„Roderick Ward je mŕtvy,“ oznámil som mu.

Starý Sutton spustil ruky do lona. „To je dobre. Kto ho zabil?“

„Zomrel pri autonehode,“ povedal som.

„To je preňho až pridobré,“ vyprskol starec jedovito. „Bol by som ho zabil pomaly.“

Trochu ma to zarazilo. „Čo vám urobil?“ spýtal som sa. Muselo to byť viac ako len tehla v okne.

„Ukradol mi celoživotné úspory,“ zafňukal.

„Ako?“ spýtal som sa.

„Vďaka jeho pochybnému plánu som o ne prišiel.“ Pokrútil hlavou. „Nemal som ho počúvať.“

„Takže vám ich neukradol?“

„Akoby sa stalo,“ povedal pán Sutton. „Syn sa na mňa naštval. Vraj som mu prehajdákal dedičstvo.“

Podľa mňa to nebolo taktné.

„V čom presne spočíval Roderickov pochybný plán?“ spýtal som sa.

Chvíľu na mňa mlčky zízal, akoby sa rozhodoval, čo povedať. Alebo sa možno pokúšal spomenúť si.

Znovu si vybral falošné zuby a pozorne ich skúmal. Nebol som si istý, či pochopil moju otázku, ale po chvíli si vložil zuby do úst a začal. „Požičal som si nejaké peniaze a založil dom, aby som mohol investovať do toho jeho fondu, ktorý mi vraj zaručene pomôže zbohatnúť, ako tvrdil ten pankhart Roderick Ward.“ Vzdychol si. „Lenže fond vybuchol a ja mám teraz veľkú hypotéku a nemôžem si dovoliť platiť úrok.“

Už som chápal, prečo detektív seržant Fred tak zúril.

„Aký to bol fond?“ spýtal som sa.

„Nepamätám sa,“ povedal. Možno len nechcel.

„Prečo vám Ward hodil tehlu do okna?“ spýtal som sa.

Usmial sa. „Vylial som mu do lona čaj.“

„Čože?“ zvolal som prekvapene. „Ako?“

„Oznámil mi, že som prišiel o všetky peniaze. Povedal som mu, že by sme s tým mali niečo urobiť, no on len sedel a arogantne mi hovoril, vraj som si mal uvedomiť, že investície sa mohli rovnako prepadnúť, ako ísť nahor.“ Starec sa usmial. „A tak som mu vylial horúci čaj z čajníka rovno do lona.“

Zasmial sa a falošné zuby mu dobreže nevypadli z úst. Palcom si ich zatlačil naspäť. „Mali ste vidieť, ako vyskočil. Takmer si strhol nohavice. Obvinil ma, že som mu obaril vtáka. Ľutujem, že som mu ho neodrezal.“

„A on vyšiel von a hodil vám tehlu do okna?“

„Áno, keď odchádzal, ale môj syn ho videl a zatkol.“ Prestal sa smiať. „No potom som musel Fredovi porozprávať, ako som prišiel o peniaze.“

Stalo sa to asi pred rokom. Predtým, ako ten istý osud postihol moju matku.

„Pán Sutton, pamätáte sa na ten investičný fond, ktorý skrachoval?“

Pokrútil hlavou.

„Bol to hedžový fond?“ spýtal som sa ho.

Nechápavo na mňa pozrel. Termín hedžový mu očividne nič nehovoril.

„O tom nič neviem. Myslím, že nie.“

„Malo to dačo spoločné s Gibraltárom?“ spýtal som sa.

Znovu pokrútil hlavou. „Nepamätám sa.“ Z kútika úst mu tiekli sliny a v očiach mal slzy.

Bolo načase odísť.

V sobotu ráno bolo mrazivo a jasno a zimné slnko sa zo všetkých síl snažilo roztopiť zamrznutú zem. Rádio v kuchyni hlásilo, že o deviatej má byť druhá kontrola závodiska v Newbury, aby sa rozhodlo, či sa dostihy môžu konať. Odrazové a doskokové plochy boli cez noc prikryté a rozhodcovia dúfali, že sa preteky predsa len budú konať.

Ja som nám medzitým držal palce, aby ich zrušili.

V piatok popoludní som vyše hodiny strávil v dostihovej sedlovni a pracoval som na tom, aby sa Scientificove opraty počas dostihov rozpadli. Matka mi ukázala, ktorá uzda má austrálsky nánosník, a sklamaný som zistil, že je v skvelom stave. Ako povedala matka, kone z Kauriovských stajní nechodia na dostihy s podradným výstrojom.

Myslel som si, že bude ľahké niekoľko ráz poohýbať kožu sem a tam v protišmykovom gumovom puzdre, kým sa nezlomí a opraty nebude držať iba gumové puzdro. Len čo pri pretekoch džokej potiahne opraty, guma by mala povoliť.

Bohužiaľ, zistil som, že to nie je také jednoduché, ako som si myslel. Koža bola celkom nová.

Prezrel som miesta, kde boli opraty pripojené ku kovovým krúžkom na oboch stranách zubadla. Koža bola prešitá množstvom stehov silnou niťou. Skúšal som z celej sily, ale nepovolila ani kúsok. Čo keby som väčšinu stehov prerezal? Ale čím? A nebude to vidieť? Jack to možno zistí, keď bude chystať výstroj.

Na polici v miestnosti s výstrojom boli štyri zelené škatuľky s prvou pomocou, jednu som otvoril a hľadal nožnice. Našiel som niečo lepšie. Chirurgický skalpel v plastovom puzdre.

Opatrne som prerezal stehy na pravej strane uzdy, na tej, ktorá bude ďalej od stajníka, keď povedie koňa po padoku. Dával som pozor, aby som prerezal iba stehy v strede a oba okraje zostali nedotknuté, nech sabotáž nie je hneď vidieť. Napokon som musel prerezať všetky, okrem zopár stehov na každej strane. Aj tak som netušil, či to stačí.

Nervózne som postával okolo sedlovne, keď Jack zbieral výstroj na dostihy a nakladal do obrovského prúteného koša. Videl som, ako zobral uzdu s austrálskym nánosníkom a vložil do koša.

Nezačul som nijakú nezvyčajnú reakciu, ktorá by naznačovala, že niečo objavil, ani tľoskanie jazykom nad stavom oprát.

Zatiaľ je to dobré, ale naozajstná skúška príde, keď neskoro popoludní v stajniach dostihovej dráhy nasadí uzdu Scientificovi.

Snažil som sa čo najlepšie skryť prácu skalpela. Tvrdá koža mi pomohla udržať obe strany pohromade a dával som pozor, aby nikde netrčali rozstrapkané konce nite. Chcel som, aby opraty vyzerali normálne a nedotknuté, a zároveň som sa postaral, aby boli dostatočne oslabené a počas pretekov sa rozpadli. Vôbec som netušil, či sa mi pritom podarilo zachovať správnu mieru.

Nanešťastie, prikrývky na odrazových a doskokových plochách splnili svoju úlohu a zachránili dostihy pred mrazom, a tak nás matka všetkých troch odviezla do Newbury v ošúchanom, starom modrom Forde. Otčim sedel vpredu vedľa nej a ja vzadu za ňou ako kedysi.

Chodenie na dostihy bolo takou významnou súčasťou mojej mladosti, že istý čas moje znalosti britského zemepisu pochádzali výlučne z návštev dostihových stredísk v krajine. Kým som sa v sedemnástich naučil šoférovať, netušil som, kde ležia veľké mestá, no neomylne som našiel cestu na také miesta ako Market Rasen, Plumpton alebo Fakenham a poznal som aj skratky, aby sme sa vyhli dopravnej špičke v čase dostihov.

Newbury je závodisko najbližšie od Lambournu, iba pätnásť míľ od nás, a považuje sa za domovské pre väčšinu trénerov z našej dediny, ktorí tu majú vždy čo najviac koní vďaka nízkym nákladom na prepravu.

Kým mama dorazila na parkovisko trénerov, bolo takmer plné a s nevôľou som zistil, že k dostihovej dráhe budem musieť prejsť kus peši. Ešte vždy som trpel nadbytkom tekutín v tkanivách nohy a sľúbil som si, že chvíľu si dám pokoj. Lenže to boli len dobré úmysly.

„Dobrý deň, Josephine,“ ozval sa akýsi hlas, keď sme vystúpili z auta. Pred nami stál Ewen Yorke a obliekal si ovčí kožuch.

„Dobrý, Ewen,“ odzdravila matka bez nadšenia.

„Ahoj, Tom,“ zavolala Julie Yorková, keď vystúpila z novučičkého bieleho BMW, a tento fakt neunikol mojej mame, ktorá celkom určite soptila. Teraz som si uvedomil, prečo tak veľmi chcela vymeniť svoj starý Ford.

Tentoraz Julie sprevádzala Ewena na dostihy a mala oblečené tenké obtiahnuté hodvábne šaty a zladený, ale rovnako tenký kabát s potlačeným vzorom. Na studené februárové popoludnie je oblečená dosť nevhodne, pomyslel som si, ale očividne to zohrialo srdcia niekoľkých obdivovateľov, ktorí prešli okolo nej s úsmevom na tvári a iskrou v očiach.

„Dobrý deň, Julie,“ odvetil som, kývol som jej a rovnako mi kývol aj Ewen.

Matka na mňa odsudzujúco pozrela ponad auto. Očividne túžila zistiť, ako je možné, že ich poznám, a chcela by odo mňa počuť vysvetlenie. No rozhodol som sa, že jej nevyhoviem. Nespomenul som jej, kde som bol vo štvrtok večer. Nech predpokladá, že som v dedine v krčme. Očividne si neodtrpela svoje pod mojím seržantom inštruktorom v Sandhurste, inak by vedela, že nikdy nemá nič predpokladať, ale vždy si treba všetko overiť.

Zdržali sme sa, lebo sme si obliekali kabáty a klobúky, a Yorkovci šli po trávniku ku vchodu. Hľadeli sme za nimi.

„Ak Scientific dnes nevyhrá,“ povedala ľadovým hlasom matka, „dúfam, že nevyhrá ani ten prekliaty Newark Hall. Neznášam toho chlapa.“

Rýchlo som sa obzrel, či ju niekto nezačul.

„Byť tebou,“ povedal som dôrazne, ale potichu, „hovoril by som tichšie. Toto parkovisko používajú aj rozhodcovia.“

Bez problémov sme sa dostali na závodisko a matka získala pre mňa pri vchode členský lístok, tak ako vždy. No teraz som už nebol ten malý chlapec v čiapke, ktorého dozorca pri bráne vpustil s úsmevom, hoci som cítil rovnaké vzrušenie.

Moje dnešné vzrušenie však bolo kombinované so značnou nervozitou.

Postačí to, čo som urobil, aby sa Scientificovi rozpadli opraty? Budú kôň a jazdec v poriadku? Odhalí ma Jack?

Stíplčejs Game Spirit boli druhé dostihy na programe, a keďže som bol nervózny, ani som si nevšimol prvé. Len som nervózne postával pri padoku a čakal, kedy vyvedú kone zo stajní.

Ak poviem, že mi odľahlo, keď Scientific vošiel do okruhu, vyjadril som sa mierne. Opäť som začal dýchať. Kým kôň kráčal dookola, pozorne som sledoval uzdu – podľa mňa to určite bola tá istá, ktorú som včera popoludní poškodil.

Zašiel som k sedlacím boxom, oprel sa o biele drevené zábradlie a čakal, kým stajník privedie Scientifica. Všimol som si, že ho vedie Declan, mladý muž, s ktorým som sa stretol v sedlovni Kauriovských stajní.

O chvíľu prišla aj mama s otčimom a potom sa zjavil Jack, pribehol do sedlacieho boxu a pod pazuchou niesol malé džokejské sedlo.

Declan stál pred koňom a na oboch stranách mu upínal opraty. Zatajil som dych. Všimne si tú sabotáž?

Mama s Jackom stáli každý na jednej strane koňa, ukladali podložku pod sedlo, závažie, látku s číslom a potom mu položili na chrbát sedlo a zatiahli popruhy okolo brucha. Jack hodil na koňa ťažkú červeno-čierno-zlatú prikrývku, aby mu bolo vo februárovom mraze teplo. Plesol Scientifica po šiji a poslal ho do padoku, kde si ho mohli prezrieť stávkujúci.

Bol som zvedavý, prečo vydierač chce, aby Scientific prehral.

Chce, aby vyhral iný kôň?

Asi nie, pomyslel som si.

Kým sa neuzavierali stávky na internete, jedine bookmakeri mohli zarobiť, keby vedeli, že kôň celkom určite prehrá, lebo tak mohli ponúknuť oveľa lepšie kurzy s istotou, že stávky nebudú musieť vyplatiť. Dnes však mohol každý na internete staviť na prehru koňa. Pokiaľ to nebol celkom istý lúzer, nezáležalo na tom, ktorý kôň vyhrá.

Takže hocikto mohol získať, keby vedel, že Scientific dostihy nevyhrá. Lenže ako som mal zistiť, kto na jeho prehru stavil na nete? Nebola šanca, aj keby som chcel zodpovedným prezradiť, na čo to potrebujem.

Duchom neprítomný som sledoval, ako predvádzajú dvanásť koní. Nikdy som neuzavieral stávky a nikdy som nechápal vášeň a sústredenie, s akým si podaktorí stávkujúci prezerali kone v padoku pred uzavretím stávky. Matka mi ustavične opakovala, že to, ako dobre kôň vyzerá v padoku, môže prezrádzať, ako rýchlo pobeží na trati, ale ja osobne som to nevidel.

Dostihový zriadenec zazvonil na ručný zvonec a ja som so záujmom sledoval, ako Declan čaká, kým k nemu podídu matka a otčim s majiteľom koňa a džokejom. Matka demonštratívne napravila prikrývku a skontrolovala popruhy, no ani sa nedotkla uzdy či oprát. Declan tam len stál a držal koňa za hlavu, kým matka pomohla ľahkému jazdcovi vysadnúť do malého sedla.

Džokej vopchal nohy do strmeňov, chytil opraty a spravil na konci uzol, aby sa nerozdelili. Ďalší krátky okruh a kone kráčali k závodisku a diváci sa presúvali k tribúne, aby si našli dobrý výhľad. Ja som bol medzi nimi.

„Ahoj, Tom,“ ozval sa ktosi za mnou.

Otočil som sa. „Ó, ahoj.“ Pobozkal som Isabellu na líce. Bol s ňou Jackson a za nimi Garrawayovci.

„Dáte si pohárik?“ spýtal sa Jackson a potľapkal ma po pleci.

Drink mi určite upokojí nervy.

„Neskôr,“ povedal som. „Chcem sledovať dostihy.“

„Aj my,“ Jackson sa nahlas rozosmial. „Poďte do našej lóže a môžeme robiť oboje.“

Snažil som sa nájsť matku v dave ľudí, aby som mohol sledovať dostihy s ňou. Ešte raz som sa obzrel, no nevidel som ani ju, ani otčima. Aj tak dobre, pomyslel som si, lebo spolu by sme boli nervózna trojica trosiek.

„Ďakujem, bude mi potešením,“ prijal som Jacksonovu ponuku a usmial som sa na Isabellu.

„Výborne,“ aj ona sa na mňa usmiala.

„Ďakujem vám za príjemný večer,“ podotkol som. „Chcel som vám napísať.“

„To je v poriadku, netrápte sa,“ hodil rukou Jackson. „Som rád, že ste prišli. Všetci sme si to užili.“ Neprekvapilo ma, že nespomenul svoj predčasný odchod ani nevhodnú hádku s Alexom Reeceom.

„Ako sa má Alex?“ spýtal som sa dosť nerozumne.

„Alex?“ pozrel na mňa.

„Alex Reece, váš účtovník.“

„Ach ten,“ Jackson sa nútene usmial. „Ten malý potkan potrebuje nakopať do zadku.“ Nahlas sa rozrehotal.

„Vážne?“ vyslovil som s predstieranou úprimnosťou. „Onedlho aj ja budem potrebovať účtovníka. Myslel som si, že pôjdem za ním. Takže hovoríte, že nemám?“

Pohrával som sa s ním a jemu sa to očividne nepáčilo. Z očí sa mu vytratilo pobavenie.

„Spýtajte sa, koho chcete,“ povedal a naznačil, že o tom už nechce hovoriť.

Keď sme prešli zopár krokov ku vchodu na berkshirskú tribúnu, pripojili sa k nám Yorkovci.

„Á, náš špión,“ komentoval Ewen s úsmevom.

Aj ja som sa naňho usmial.

Ocitol som sa natlačený vo výťahu chrbtom k stene a pred sebou som mal Julie Yorkovú, ktorá stála predo mnou až príliš blízko. Ewen by celkom určite dostal záchvat, keby vedel, že tak, aby si to ostatní nevšimli, obtierala sa mi pevným a okrúhlym zadkom v hodvábe o slabiny s úmyslom vyvolať vo mne vzrušenie.

Kým sme prišli na štvrté podlažie, bol som rád, že som si mohol okolo seba pevnejšie pritiahnuť zvrchník, aby ma uchránil pred strápnením. Julie sa usmiala, keď som jej podržal dvere do lóže, zvodným, vyzývavým úsmevom s otvorenými ústami a vystrčeným jazykom.

„Príďte ma niekedy navštíviť,“ zašepkala mi do ucha, keď prechádzala okolo mňa.

Pomyslel som si, že je blázon, keď čaká, že pozvanie prijmem. Aj tu išlo o obchádzanie a úniky, nielen pri daniach. Jackson mi ponúkol šampanské a ja som si ho vzal na balkón, aby som sledoval kone a unikol Julie Yorkovej.

„Myslíte si, že vyhrá?“ Chvíľu mi trvalo, kým som si uvedomil, že to Rebecca Garrawayová hovorí mne.

„Prosím?“ pozrel som na ňu.

„Myslíte si, že vyhrá?“ zopakovala.

„Kto?“ spýtal som sa.

„Predsa Newark Hall, náš kôň.“

Nevedel som, že Garrawayovci sú majitelia Newark Halla. Pozrel som na program dostihov, ale tam sa uvádzalo, že kone vlastní spoločnosť Budsam Ltd.

„Má veľké šance,“ povedal som jej.

Pravdupovediac, mal väčšie šance, než tušila.

Ewen Yorke stál vľavo odo mňa a hľadel cez veľký dostihový ďalekohľad na štart dvaapolmíľovej trate.

„Vitajte,“ povedal a ani neodložil ďalekohľad. „Zdá sa, že máme problém.“

„Aký?“ spýtala sa Rebecca znepokojene.

„Nebojte sa,“ povedal Ewen a stále pozeral cez ďalekohľad. „Nejde o Newark Halla, ale o Scientifica. Vyzerá to, že sa mu rozpadli opraty. Uteká preč.“

Zdesene som pozrel na závodisko, ale bez výhody Ewenovho mnohonásobného zväčšenia som nevidel, čo sa vlastne deje. Poriadne som si glgol šampanského. Mal som si od Jacksona vypýtať whisky.

„Dobre. Chytili ho,“ oznámil Ewen a odložil ďalekohľad. „Vlastne sa nič nestalo.“

„Takže, čo bude teraz?“ spýtal som sa a snažil sa hovoriť takým normálnym tónom, ako len bolo možné. „Scientifica stiahnu?“

„Nie, pobeží, to nie je problém. Iba mu na štarte nasadia novú uzdu,“ vysvetľoval Ewen. „Štartér má vždy náhradnú, keby sa niečo pretrhlo. Práve pre takéto situácie. Je veľmi nepravdepodobné, že by vaša matka mala problémy s výstrojom.“ Zasmial sa.

Prišlo mi zle. Všetka tá námaha so skalpelom, a to nehovorím o nervozite, vyšla navnivoč. Kôň teraz pobeží s perfektnými neprerezanými a neroztrhateľnými popruhmi.

„To je dobré,“ povedal som, ale ani na sekundu som si nepomyslel, že je to dobré.

Čo by urobil vydierač, keby Scientific vyhral?

Bol som dvojnásobne rád, že nestojím vedľa matky na tribúne pre majiteľov a trénerov. Teraz bude už s nervami na konci. Iba som dúfal, že neplánuje vybehnúť počas dostihov pred koňa, aby mu zabránila vyhrať. Ale podľa toho, v akom bola momentálne stave, by som nič nevylučoval.

„Odštartované!“ oznámil verejný rozhlas. Všetkých dvanásť koní pomaly odchádzalo a ani jeden z džokejov nemal chuť nasadiť tempo tak zavčasu. Preskočili prvý plot a ani sa nepustili do cvalu, až potom kone naberali tempo a dostihy sa rozbehli. Hoci som chcel, nemohol som odtrhnúť oči od Scientifica.

Zrejme som dúfal, že možno spraví chybný krok a kopne si do vlastnej nohy, ale zdalo sa, že cvála zľahka a bez problémov. Možno urobí chybu, pomyslel som si, zle dopadne a zhodí jazdca.

Lenže nezhodil.

Mama povedala, že Scientific je dobrý nováčik, ale Game Spirit Steeplechase je preňho vyššia trieda. Nebolo to vidieť. Kôň celý čas skákal bez chyby a mal dobrú pozíciu vo vedúcej trojici, keď zabočili do cieľovej rovinky druhý a posledný raz. Ostatní dvaja súperi, ako predpovedala matka, boli Newark Hall a Sovereign Owner.

Tri kone preskočili posledný plot takmer zarovno a bojovali celý úsek až po cieľovú čiaru za povzbudzovania davu. Ešte aj tichá, rezervovaná Rebecca Garrawayová poskakovala hore-dolu a povzbudzujúco kričala a pobádala Newark Halla, aby pozbieral posledné zvyšky energie.

„Fotografia, fotografia!“ oznamoval rozhodca, keď kone preleteli popri cieľovej tyči a každý z nich naťahoval nos dopredu.

Nikto v lóži si nebol istý, ktorý z tých troch vyhral.

Ewen Yorke a Garrawayovci sa ponáhľali k ohrade pre víťaza, lebo si boli istí, že ich kôň bol úspešný, a Jackson išiel s nimi. Zostal som v lóži sám s Isabellou a Julie.

„Myslíte si, že sme vyhrali?“ spýtala sa Julie bez nadšenia.

Už som chcel povedať, že vôbec netuším, keď verejný rozhlas oznámil: „Výsledky podľa cieľovej fotografie sú takéto: prvé je číslo desať, druhé číslo šesť, tretie číslo jedenásť.“

Číslo desať bol Scientific. Vyhral natesno pred Newark Hallom. Sovereign Owner bol tretí, o ďalší nos za ním.

Och, doriti, pomyslel som si.

„No dobre,“ Julie pokrčila plecami. „Vždy je ešte nabudúce. No Ewen bude dnes večer ako tiger v klietke, neznáša prehru.“ Znovu sa usmiala a zvodne a spýtavo nadvihla obočie.

Pomyslel som si, že ten tiger v klietke nie je Ewen, ale jeho žena. Netúžil som vypustiť ju.

Sledoval som na obrazovke televízora v kúte lóže, ako moja matka zdraví víťaza a na tvári má úprimný víťazoslávny úsmev. V tej eufórii z víťazstva, v okamihu nadšenia, že porazila Ewena Yorka, očividne zabudla, že neposlúchla pokyny muža, ktorý by mohol mať v ruke kľúče od jej väzenskej cely.

Už je prineskoro niečo zmeniť, pomyslel som si, tak nech sa teší, kým môže. Možno rozhodcovia zistia, že niekto manipuloval so Scientificom alebo s ostatnými koňmi.

Pravdaže, nezistili. Nikto nemal námietky okrem mňa, a to sa nerátalo.

Scientific vyhral napriek príkazom.

Iba čas ukáže, čo na to vydierač.

10.kapitola

„Dofrasa, čo sa deje?“ Ian Norland stál naprostriedku kuchyne a kričal na nás s matkou. Hodil uzdu s potrhanými popruhmi na bledý borovicový stôl.

„Ian, prosím, nekričte na mňa,“ upozornila ho matka. „Aký máte vlastne problém? Veď Scientific vyhral, či nie?“

„Jedine vďaka šťastiu,“ zasa na ňu skríkol Ian. „Mal šťastie, že opraty sa roztrhali cestou na štart, a nie počas dostihov.“

Alebo nešťastie, pomyslel som si.

„Prečo?“ rozhorčene sa spýtal Ian. „Len mi povedzte prečo.“

„Čo prečo?“ spýtal som sa.

„Prečo ste zariadili, aby sa popruhy potrhali?“

„Obviňujete nás, že sme úmyselne poškodili popruhy?“ spýtala sa matka povýšeneckým tónom.

„Áno,“ povedal Ian na rovinu. „Obviňujem. Nijaké iné vysvetlenie neexistuje. Tá uzda bola celkom nová. Sám som na ňu iba pred pár dňami dával austrálsky nánosník.“

„Možno to bola chyba výroby,“ nadškrtol som.

Pozrel na mňa pohŕdavo. „Máte ma za idiota alebo čo?“

Bral som to ako rečnícku otázku, a tak som mlčal.

„Ak nedostanem odpovede, dnes večer odtiaľto odchádzam nadobro a v pondelok ráno to budem hlásiť dostihovým orgánom.“ Chytil uzdu.

Uvažoval som, či stojí za to poznamenať, že tá uzda mu nepatrí, a teda si ju nemôže vziať.

„Ale prečo?“ ozvala sa mama. „Nič sa nestalo. Scientific vyhral.“

„Ale vy ste sa pokúšali zariadiť, aby prehral,“ Ian zvyšoval hlas, až opäť kričal.

„Preboha, prečo si myslíte, že máme niečo spoločné s pretrhnutím oprát?“ spýtal som sa ho celkom nevinne.

Znovu mi venoval pohŕdavý pohľad. „Lebo ste sa celý týždeň sakramentsky zaujímali o výstroj na dostihy, vypytovali ste sa. Čo iné si mám myslieť?“

„Nebuďte smiešny,“ zahriakla ho matka.

„A čo ostatní?“ nadhodil.

„Akí ostatní?“ spýtala sa matka dosť ľahostajne.

„Minulý týždeň Pharmacist a týždeň predtým Oregon. Aj tým ste zabránili vyhrávať?“

„Nie, pravdaže nie,“ odpovedala mu urazene.

„Prečo by som vám mal veriť?“

„Lebo musíte, Ian,“ povedal som veliteľským tónom. Otočil sa ku mne a oči mu blčali. Ignoroval som ho. „Pokojne môžete ísť na úrad pre dostihy, ak chcete. Ale čo im poviete? Že máte podozrenie, že vaša zamestnávateľka bráni svojim koňom vyhrávať? Ale prečo? A ako? Že im prerezáva popruhy? Nestalo sa to predsa po prvý raz, že sa pretrhli popruhy na závodisku, či áno?“

„Ale…“ začal Ian.

„Ale nič,“ prerušil som ho. „Ak sa rozhodnete teraz odísť, budem trvať na tom, aby ste so sebou nevzali nič z matkinho majetku, a k tomu patrí aj uzda.“ Otrčil som ruku dlaňou navrch a prstami som mu naznačil, aby mi ju dal. Neochotne mi uzdu podal.

„Dobre,“ povedal som. „A teraz, aby sme si rozumeli. Kone mojej matky vždy robia, čo môžu, aby vyhrali. A cieľom stajne je dosiahnuť víťazstvo pri každej príležitosti, keď kone bežia. Moja matka nebude tolerovať, aby niekto z jej zamestnancov tvrdil opak. Očakáva od personálu lojálnosť, a ak nie ste schopný takú lojálnosť zaručiť, bolo by naozaj lepšie, keby ste dnes večer odišli. Vyjadril som sa jasne?“

Pozrel na mňa trochu prekvapene.

„Myslím, že áno,“ zajachtal. „Ale musíte mi sľúbiť, že kone sa budú vždy snažiť vyhrávať a nič takéto sa nebude opakovať.“ Ukázal na uzdu.

„Sľubujem,“ povedal som. Nikdy už neprerežem popruhy, pomyslel som si, a kone sa budú snažiť, aj keď ich v tom bude trochu brzdiť nevoľnosť. „Znamená to, že zostávate?“

„Možno. Rozhodnem sa ráno.“

„Okej. Tak sa uvidíme ráno,“ povedal som, čím som naznačil, že ho prepúšťam, a on sa neochotne otočil.

„Dám tú uzdu naspäť do sedlovne, nech ju opravia,“ otočil sa a načiahol sa po nej.

„Nie. Nechajte ju tu.“ Pevne som ju zovrel v ruke.

Nespokojne na mňa pozrel, ale v žiadnom prípade som nemohol dovoliť, aby Ian odišiel z kuchyne so zámerne poškodenou uzdou. Bez nej nemal dôkazy, hoci v mojich očiach stehy, ktoré som prerezal skalpelom, vyzerali celkom tak ako tie nedotknuté, ktoré sa napokon pretrhli cestou na štart.

Ian videl rozhodnosť, s akou som držal uzdu, a pochopil, že by musel o ňu bojovať. No aj tak neodchádzal.

„Ďakujem, Ian,“ ozvala sa matka rozhodne. „To je všetko.“

„No dobre. Ráno sa uvidíme.“

Rozhorčene zabuchol dvere. Podišiel som ku kuchynskému oknu a sledoval, ako mu štrkocú kamienky pod nohami, keď sa vracal do svojho bytu.

„Je to dobrý hlavný stajník, však?“ spýtal som sa, ani som sa neotočil.

„Čo tým chceš povedať?“ zareagovala matka.

„Môžeš si dovoliť oňho prísť?“

„Nikto nie je nenahraditeľný,“ odsekla dosť arogantne.

Obrátil som sa k nej. „Ani ty?“

„Nebuď smiešny.“

„Nie som,“ odvetil som.

Sobotňajšia večera sa niesla v pochmúrnom duchu. Skutočne prešiel iba týždeň od môjho príchodu domov? Mal som pocit, akoby som tu bol celý mesiac.

Tak ako predtým sme sedeli pri kuchynskom stole, jedli mäso so zeleninou, ktoré sa pomaly varilo, kým sme boli na dostihoch. Myslím, že tentoraz to bola hovädzina, ale bolo mi to jedno a rozhovor bol rovnako nechutný.

„Tak, čo urobíme teraz?“ prerušil som ticho.

„Čo tým myslíš?“ ozval sa otčim.

„Budeme tu iba sedieť a čakať, kým vydierač zavolá?“

„A čo iné navrhuješ?“ spýtala sa matka.

„Neviem,“ odvetil som znechutene. „Len mám pocit, že nastal čas, aby sme začali my manipulovať ním, a nie naopak.“

Chvíľu sme sedeli mlčky.

„Zaplatili ste mu tento týždeň?“ spýtal som sa.

„Áno, pravdaže,“ odvetil nevlastný otec.

„Ako?“

„V hotovosti.“

„Ako mu dávate peniaze?“

„Tak ako vždy.“

„To je ako?“ Prečo som z nich musel odpovede vždy tak ťahať?

„Poštou.“

„Na akú adresu?“ spýtal som sa trpezlivo.

„Niekde v Newbury,“ povedal.

„Odkiaľ máte tú adresu?“

„Bola napísaná v prvom liste.“

„Kedy prišiel?“

„Vlani v júli.“

Keď mal Roderick Ward nehodu.

„Tá adresa je od začiatku rovnaká?“ neprestával som klásť otázky.

„Áno,“ povedal. „Každý štvrtok musím dať dvetisíc libier v päťdesiatlibrových bankovkách do vystuženej obálky a poslať ju prvou triedou.“

Myslel som na lístok vydierača, ktorý som našiel na matkinom stole. „Čo sa stalo, keď ste meškali s platbou?“

„Zaviazol som v dopravnej špičke a nestihol som prísť do banky a vybrať peniaze.“

„Nemohol si použiť bankomat?“

„Dostal by som iba dvestopäťdesiat.“

„Môžeš mi dať tú adresu?“ požiadal som.

Keď vstal a chcel ísť po ňu, zazvonil telefón. Všetci sme pozreli na kuchynské hodiny. Bolo presne deväť hodín.

„Och, bože,“ vzdychla mama.

„Počkaj, ja to zdvihnem,“ vstal som a zamieril k telefónu.

„Nie,“ zvolala matka a vyskočila, ale nevšímal som si ju.

„Prosím,“ ohlásil som sa.

Na druhom konci bolo ticho.

„Prosím,“ zopakoval som. „Kto volá?“

Znova nič.

„Kto je to?“ zopakoval som.

Ozvalo sa cvaknutie a potom jednoduchý tón. Osoba na druhom konci položila.

Vrátil som slúchadlo na miesto.

„Je nejaký zhovorčivý, však?“ usmial som sa na matku.

Hnevala sa. „Prečo si to urobil?“

„Aby vedel, že nebudeme skákať podľa neho a robiť všetko, čo povie.“

„Ale ty nepôjdeš do väzenia,“ nahnevane namietol otčim.

„Nie, no myslel som, že sme sa zhodli, že nemôžeme platiť vydieračovi večne. Musíme niečo urobiť, aby sa situácia s DPH vyriešila, a predovšetkým potrebujem zistiť, kto je ten vydierač. Musím ho donútiť spraviť chybu. Nech vystrčí hlavu zo zákopu aspoň na sekundu, aby som ho videl.“

Alebo ešte lepšie, aby som ho mohol odstreliť.

Telefón zazvonil znovu.

Mama zamierila k nemu, ale ja som ju predbehol.

„Prosím. Kauriovské stajne.“

Ticho.

„Kauriovské stajne,“ zopakoval som. „Môžem vám nejako pomôcť?“

„Pani Kauriovú, prosím,“ zašepkal hlas.

„Prosím?“ povedal som mimoriadne nahlas. „Nemôžete hovoriť hlasnejšie? Nepočujem vás.“

„Pani Kauriovú,“ zopakoval hlas zasa šeptom.

„Prepáčte,“ povedal som znova hlasno. „Práve teraz nemôže s vami hovoriť. Mám jej niečo odkázať?“

„Dajte mi pani Kauriovú,“ zašepkala osoba.

„Nie. Budete sa musieť rozprávať so mnou.“

Na linke to znova cvaklo, dotyčný opäť položil.

Mama bola ešte naštvanejšia. „Thomas, prosím ťa, nerob to znovu.“ Vzlykala. „Musíme urobiť, čo povie.“

„Prečo?“ spýtal som sa.

„Prečo!“ vykríkla. „Lebo pošle tie veci na daňový úrad, ak to nespravíme.“

„Nie, nepošle,“ vyhlásil som s istotou.

„Ako to môžeš vedieť?“ vykríkla. „Mohol by.“

„Myslím, že je nanajvýš nepravdepodobné, že by to urobil,“ povedal som.

„Dúfam, že máš pravdu,“ zachmúrene poznamenal otčim.

„Čo by tým získal? Veď by všetko stratil.“

„To ja môžem všetko stratiť,“ pripomenula matka.

„Áno,“ súhlasil som. „Ale platíš tomu vydieračovi dvetisíc týždenne, a keby ťa udal, nedostane ich. Nevzdá sa takej lukratívnej dohody len preto, lebo mu nedovolím s tebou hovoriť.“

„Ale prečo ho provokuješ?“ hundral otčim.

Pred vyše dvetisíc rokmi Sun Cu, tajomný čínsky vojak a filozof, napísal knihu, ktorá sa stala učebnicou vojenskej stratégie a ešte aj dnes ju študujú vo vojenských akadémiách. V jeho Umení vojny sa píše, že človek by mal pobúchať po tráve, aby vyplašil hada. Autor tým myslel, že treba urobiť niečo nečakané, aby nepriateľ prezradil svoju pozíciu.

„Lebo chcem zistiť, kto to je,“ vysvetlil som. „Keby som poznal totožnosť nepriateľa, mohol by som proti nemu bojovať.“

„Ja nechcem, aby si proti nemu bojoval,“ šepla matka porazenecky.

„Musíme niečo urobiť. Daňové priznanie už malo byť dávno podané, je len otázkou času, kedy odhalia podvod s DPH. Musím identifikovať nepriateľa, zneškodniť ho, získať naspäť tvoje peniaze a daňové podklady a potom zaplatiť daň. A to všetko treba urobiť veľmi rýchlo.“

Telefón zazvonil znovu. Zdvihol som ho.

„Kauriovské stajne,“ ozval som sa.

Ticho.

„Počujte, vy malý darebák,“ zasipel som a ďalej som tĺkol palicou po tráve. „Nemôžete hovoriť s pani Kauriovou. Budete musieť hovoriť so mnou. Som jej syn Thomas Forsyth.“

Znova ticho.

„A ďalšia vec,“ pokračoval som, „všetky kone z týchto stajní sa budú vždy snažiť vyhrať. Ak sa vám to nepáči, máte smolu. Môžete prísť a pozhovárať sa so mnou, kedykoľvek chcete, zoči-voči. Rozumeli ste?“

Počúval som. Chvíľu bolo ticho a potom sa ozvalo známe cvaknutie, keď položil.

Práve som sa dopustil veľkého taktického rizika. Vystrčil som hlavu zo zákopu a odhalil sa nepriateľovi, tĺkol som palicou po tráve v nádeji, že sa had dostatočne vyľaká, prezradí svoju pozíciu a môžem ho zastreliť.

Lenže nezastrelí najprv on mňa?

Nedeľa uplynula bez nezvyčajných udalostí a šepkajúci vydierač sa už neozval. Nemohol som si však byť istý, či nevolal, keď som nebol doma.

Matka reagovala na moju sobotňajšiu iniciatívu tak, že sa stiahla do ulity a až do šiestej večer nevyšla zo spálne, aj to len na chvíľu, aby vyrabovala bar a vrátila sa do postele. Dereka vyslala do kuchyne, aby jej na večeru urobil chlebíčky.

Bol som si istý, že aj keby šepkajúci volal, keď som bol vonku, matka by mi to nepovedala. Možno bola ako väčšina civilistov, na ktorých som natrafil v Afganistane. Hoci sme boli skalopevne presvedčení, že bojujeme proti talibanu v mene Afgancov, zdalo sa, že oni nemajú rovnaký názor. Staré príslovie, že nepriateľ môjho nepriateľa je môj priateľ, tu neplatilo. Väčšina obyvateľstva z duše nenávidela taliban, lenže nepáčilo sa im ani, že majú vo svojej krajine cudzincov, ktorí proti nemu bojujú.

Možno si aj moja matka myslela, že som jej nepriateľom rovnako ako vydierač.

Ian Norland už v nedeľu ráno do domu neprišiel a cez kuchynské okno som sledoval, ako dáva pokyny pracovníkom stajne, aby vykydali hnoj a nakŕmili a napojili kone. Usúdil som, že sa rozhodol zostať. Aspoň zatiaľ. Pretrhnuté popruhy zostali zamknuté v mojom aute.

V nedeľu napoludnie som sa odviezol do Newbury a pomocou navigačného systému Jaguara som našiel adresu, ktorú mi napokon Derek dal, kam týždenne posielal platby v hotovosti.

„Ale veď je to blízko. Ani si sa nebol pozrieť, kam posielaš všetky tie prachy?“

„Povedal, aby som ta nechodil,“ odvetil.

„A ty si ho poslúchol?“ spýtal som sa neveriacky. „Nešiel si okolo aspoň autom? Trebárs uprostred noci?“

„To nesmieme. Musíme robiť presne, čo nám káže.“ Bol na pokraji sĺz. „Bojíme sa.“

To som si všimol. „Ako konkrétne vám zakázal, aby ste sa išli pozrieť, kam posielate peniaze?“

„V liste.“

„Kde je ten list?“ spýtal som sa.

„Odhodil som ho. Viem, že som nemal, ale bolo mi z neho nanič. Všetky listy som odhodil.“

Všetky okrem jedného, ktorý som našiel na matkinom stole.

„Odkedy vám telefonuje?“

„Odvtedy, čo nám prikazuje, že kone musia prehrávať.“

„To bolo kedy?“ spýtal som sa.

„Tesne pred Vianocami.“ Čiže pred dvoma mesiacmi.

Vlastne som ani nečakal, že mi tá adresa hneď pomôže odhaliť totožnosť vydierača, a nemýlil som sa.

Vysvitlo, že na Cheap Street 46B v Newbury sídli prevádzka, ktorá poskytuje prenajímateľné poštové schránky. Bola ich tam celá stena a číslo 116 z adresy nebola kancelária, ako by si človek mohol myslieť, ale jediná sivá poštová schránka pätnásťkrát desať centimetrov vo výške pliec. V nedeľu bola prevádzka zatvorená, ale neočakával som od toho veľa. Aj keby mali otvorené, pochybujem, že by mi zamestnanci prezradili, kto si prenajíma skrinku číslo 116. Po čase, keď budem pripravený, to polícia možno zistí.

Cestou z Newbury do Kauriovských stajní som sa zastavil v dedine vo Wheelwright Arms, kde som si dal na obed pečenú hovädzinu s prílohou. Nijako som sa neponáhľal vrátiť do deprimujúcej atmosféry domova. Usúdil som, že je načase hľadať si príjemnejšie ubytovanie.

Na druhý deň zavčasu ráno som sa zaviezol do Oxfordu a zaparkoval na poschodovom parkovisku pri nákupnom centre Westgate. Centrum mesta bolo tiché, hoci bol pondelok. Ešte väčšmi sa ochladilo, lebo začal fúkať silný vietor zo severu, ktorý mi bez námahy vliezol aj pod kabát ako dobre naostrený bajonet cez talibanskú kurtu. Väčšina rozumných ľudí sa rozhodla zostať doma v teple.

Oxfordský súd koronera sa nachádzal vedľa budovy okresnej rady grófstva Oxfordshire na New Road, vedľa starého väzenia. Podľa oznamovacej tabule prípad, ktorý ma zaujímal, bol v ten deň druhý v poradí – prípad zosnulého Rodericka Warda.

Bolo príliš chladno, aby som sa motal po vonku, a tak som sedel na verejnej galérii aj pri prerokúvaní prvého prípadu toho dňa, samovraždy utrápeného dvadsiatnika, ktorý sa obesil v dome, kde býval s ostatnými študentmi. Dve dievčatá, jeho spolubývajúce, počas krátkeho konania usedavo plakali. Objavili hojdajúce sa telo, keď sa vrátili o druhej ráno z nočného klubu a potme doň doslova vrazili.

Patológ opísal mechanizmus usmrtenia uškrtením v dôsledku obesenia a policajt uviedol, že v dome sa našiel list samovraha.

Mládencov otec krátko hovoril o svojom synovi a jeho plánoch do budúcnosti, ktoré sa už nesplnia. Bola to dojímavá reč prednesená veľmi dôstojne, ale strašne smutná.

Koroner si vypočul dôkazy, poďakoval svedkom za účasť a potom oficiálne vyhlásil, že mladý muž si sám zobral život.

Všetci sme vstali, koroner sa uklonil, my takisto a potom vyšiel cez dvere za svojím kreslom. Formálne konanie trvalo dvadsať minút. Podľa mňa príliš rýchly záver života, ktorý trval dvadsaťdva rokov.

Nasledovalo vyšetrovanie smrti Rodericka Warda.

V súdnej sieni sa vymenili ľudia. Otec mladého samovraha a jeho plačúce spolubývajúce odišli spolu s policajtom a patológom, ktorý predkladal dôkaz. Vošli iní muži v oblekoch a jeden v tmavomodrom pulóvri a džínsoch a ten si prisadol ku mne.

Pozrel som naňho letmo a videl sa mi známy, ale keď otočil ku mne tvár, nespoznal som ho a ani on nedal najavo, že by poznal mňa.

Na súd sa nedostavila nijaká mladá žena, ktorá by mohla byť Stella Beecherová. Lenže ani nedostala list, ktorý koronerova kancelária zaslala na Banbury Drive číslo 26 v Summertowne s oznamom, že vyšetrovanie sa obnoví dnes. Bol som si tým celkom istý, lebo spomínaný list som mal momentálne vo vrecku.

Vyšetrovanie sa začalo tým, že koroner uviedol údaje zosnulého Rodericka Warda. Ako jeho adresu udal Banbury Drive 26, Oxford, ale ja som vedel, že je falošná. Prečo to nevedel súd? Chcel som sa postaviť a povedať im, že sa mýlia, lenže ako by som to mohol urobiť bez vysvetlenia, odkiaľ to viem? Keby som raz začal, nemohol by som sa zastaviť a celý príbeh daňového úniku by sa dostal na verejnosť a predovšetkým do pozornosti daňového úradu. Matku by obvinili rýchlejšie než spiaceho strážcu v službe.

Koroner ďalej hovoril, že telo zosnulého identifikovala jeho sestra pani Stella Beecherová, ktorá býva na tej istej adrese. Ďalšia lož. Čo ak celá identifikácia bola lož? Skutočne našli telo Rodericka Warda alebo to bol niekto iný? Kde je Stella Beecherová teraz? Prečo tu nie je? Celá tá záležitosť sa mi zdala podozrivá, a nielen preto, že som vedel, ako usilovne Roderick Ward pracoval mimo zákona. Pre všetkých ostatných to bola len tragická dopravná nehoda.

Prvým svedkom bol príslušník dopravnej polície z Thames Valley, ktorý opísal okolnosti súvisiace so smrťou Rodericka Warda v noci v nedeľu 12. júla tak, ako ich zistil.

„Tmavomodrý Renault Mégane pána Warda šiel po A 415 smerom na juh,“ hovoril formálne. „Stopy pneumatík na okraji trávy naznačujú, že vodič nezvládol zákrutu, prešiel na nesprávnu stranu cesty a narazil do betónového mosta, kde A 415 prechádza ponad rieku Windrush. Vozidlo spadlo do rieky, kde ho v pondelok 13. júla o ôsmej ráno našiel rybár. Vozidlo ležalo na boku a nad hladinu trčalo asi dvadsať centimetrov.“

Vtedy ho koroner zastavil a rukou si napísal nejaké poznámky. „Pokračujte,“ povedal napokon a uprel pohľad na policajta.

„Vozidlo v ten deň dopoludnia približne o pol jedenástej vytiahol z rieky žeriav. Keď sme ho zdvihli, vo vozidle sa našlo telo zosnulého. Stále mal uviazaný bezpečnostný pás. Okamžite sme informovali úrad koronera a na miesto činu prišiel patológ,“ pozrel do notesa, „o 11.28 a medzitým som sa už dostavil na miesto nehody, aby som začal vyšetrovanie.“

Policajt opäť zmĺkol, lebo koroner si zúrivo písal do notesa. Keď prestal, policajt pokračoval.

„Prezrel som vozidlo na mieste nehody, aj v našom vyšetrovacom zariadení v Kidlingtone. Bolo trochu poškodené zrážkou s mostom, ale inak bolo schopné prevádzky, nenašli sme nijaké chyby na brzdách či riadení. Bezpečnostné pásy boli tiež v perfektnom stave a zamykali a odomykali sa ľahko. Na mieste nehody som preskúmal betónový múrik mosta a stopy pneumatík na tráve. Na povrchu cesty neboli vidieť nijaké stopy. Z tohto vyšetrovania vyplýva, že keď vozidlo narazilo do múra mosta, zrážka nemohla byť smrteľná. Hoci airbag vozidla sa aktivoval, škoda na vozidle a moste naznačuje, že zrážka nebola silná a prišlo k nej v pomerne nízkej rýchlosti.“

Zmĺkol a napil sa vody.

„Z polohy a smeru stôp na tráve a neprítomnosti brzdiacich stôp na ceste som dospel k záveru, že vodič zrejme zaspal za volantom a zobudil sa, až keď sa vozidlo dostalo na trávu, a vtedy silno zabrzdil, pričom vozidlo spomalilo na rýchlosť desať až pätnásť míľ za hodinu a narazilo do múrika mosta. I keď sila nárazu nebola veľká, bola dostatočná, aby odhodila vozidlo do priekopy, poškodenie auta i mosta potvrdzujú tento záver.“

Policajt zmĺkol a čakal, kým si koroner dopíše poznámky.

„Má niekto otázku pre tohto policajta?“ spýtal sa koroner a zdvihol hlavu.

„Áno, pane,“ ozval sa vysoký muž v pásikavom obleku a vstal.

Koroner mu kývol, očividne ho poznal.

„Pán policajt,“ povedal vysoký chlap mužovi v svedeckom boxe. „Podľa vašej mienky by nebolo došlo k strate tohto života, keby na mieste, kde auto zišlo z cesty do vody, bola protinárazová bariéra?“

„Je veľmi pravdepodobné, že nie,“ odvetil policajt.

„A súhlasíte so mnou,“ pokračoval v muž v pásikavom obleku, „z hľadiska vašej funkcie vedúceho policajného vyšetrovateľa, že zastupiteľstvo grófstva Oxfordshire sa dopustilo nedbanlivosti, ktorá mala za následok smrť Rodericka Warda, keď nepostavilo protinárazovú bariéru na mieste neslávne známom toľkými nehodami?“

„Námietka,“ ozval sa ďalší muž v obleku a tiež vstal. „Poradca manipuluje svedka.“

„Ďakujem, pán Sims,“ povedal koroner. „Poznám postupy rokovania tohto súdu.“ Otočil sa k prvému mužovi v obleku. „Pán Hoogland, súhlasil som, že môžete položiť svedkovi otázky k tomuto prípadu, ale viete rovnako dobre ako ja, že účelom tohto súdu je určiť okolnosti smrti, a nie vinu.“

„Áno, pane,“ odvetil pán Hoogland, „ale môže byť v kompetencii tohto súdu určiť, či nedošlo k zlyhaniu v systéme. Podľa môjho klienta systematické zanedbávanie bezpečnosti na tomto úseku cesty zo strany zastupiteľstva Oxfordshiru prispelo k smrti pána Warda.“

„Ďakujem vám, pán Hoogland. Aj ja veľmi dobre poznám kompetencie a zodpovednosť tohto súdu.“ Koronerovi sa očividne nepáčilo, že ho poúčajú v jeho vlastnej sieni. „Pýtali ste sa svedka, či podľa jeho názoru prišlo v prípade tejto smrti k zanedbaniu. Na danú otázku tento súd nemôže odpovedať a bolo by lepšie, keby ste ju položili v občianskom konaní na okresnom súde.“ Otočil sa k svedkovi. „Vyhovujem námietke pána Simsa. Pán vyšetrovateľ, nemusíte odpovedať na otázku pána Hooglanda.“

Zdalo sa, že policajtovi odľahlo.

„Máte ďalšie otázky?“

Pán Hoogland si sadol. Povedal, čo chcel.

Ja som však mal otázky, chcel som sa spýtať policajta, či podľa jeho názoru vrchného policajného vyšetrovateľa nemohli byť okolnosti smrti zinscenované tak, aby to vyzeralo, že zosnulý zaspal, narazil do mosta a skončil v rieke, hoci bol de facto zavraždený.

Lenže neurobil som to. Iba som sklamaný sedel na verejnej galérii a premýšľal, prečo som odrazu taký posadnutý myšlienkou, že Rodericka Warda zavraždili. Aký som mal dôkaz? Nijaký. A bol ten mŕtvy skutočne Roderick Ward?

„Ďakujem, pán vyšetrovateľ,“ povedal koroner. „Môžete odísť, ale zostaňte, prosím, v dosahu súdu pre prípad, že by sme vás ešte potrebovali.“

Policajt odišiel zo svedeckého boxu a jeho miesto zaujal plešivejúci bielovlasý muž s polovičnými okuliarmi a v tvídovom obleku. Predstavil sa ako doktor Geoffrey Vegas, miestny patológ v oxfordskej nemocnici Johna Radcliffa.

„Pán doktor,“ vyzval ho koroner, „môžete, prosím, povedať súdu, aké sú vaše zistenia v súvislosti so zosnulým Roderickom Wardom?“

„Pravdaže,“ odvetil lekár a vytiahol si z bočného vrecka saka nejaké papiere. „Ráno trinásteho júla ma požiadali, aby som sa dostavil na miesto nehody pri Newbridgei, kde bolo nájdené telo v potopenom vozidle. Keď som prišiel na miesto nehody, telo bolo ešte vždy v aute, no auto už vytiahli z rieky na cestu. Na mieste som telo preskúmal a potvrdil, že patrí dospelému mužovi a nejaví známky života. Dal som pokyn, aby telo previezli do môjho laboratória v nemocnici Johna Radcliffa.“

„Všimli ste si nejaké vonkajšie zranenia?“ spýtal sa koroner.

„V tom čase nie,“ odvetil lekár. „Povrch pokožky utrpel ponorením vo vode, končatiny a tvár boli trochu opuchnuté. Keďže v aute bolo málo miesta, moje vyšetrovanie bolo obmedzené.“

Stavím sa, že to nebolo ani veľmi príjemné, pomyslel som si. Raz som mal do činenia s mŕtvymi talibancami, ktorých telá boli ponorené vo vode, a nebola to úloha, pri ktorej by som sa rád zdržal.

„Vykonali ste teda posmrtné vyšetrenie v nemocnici?“

„Áno,“ odvetil doktor Vegas, „popoludní som vo svojom laboratóriu vykonal štandardnú pitvu zosnulého. Predložil som súdu úplnú správu. Uzavrel som, že smrť nastala v dôsledku asfyxie, teda udusenia, ku ktorému prišlo po cerebrálnej hypoxii – nedostatku kyslíka v mozgu a zástave srdca. Asfyxia vznikla následkom dlhodobého ponorenia vo vode. Vyjadrené jednoducho – utopil sa.“

„Ste si tým istý?“ spýtal sa koroner.

„Taký istý, ako by bol každý patológ. V pľúcach aj žalúdku mal zosnulý vodu, čo naznačuje, že keď sa dostal do vody, žil.“

„Zistili ste aj iné veci, na ktoré by ste chceli súd upozorniť?“ spýtal sa koroner, ktorý si pred výsluchom určite celú správu patológa prečítal.

„Krvné testy preukázali, že zosnulý viac ako trikrát prekročil povolenú hranicu alkoholu v krvi na vedenie vozidla na verejnej ceste.“ Povedal to tónom, ktorý jasne naznačoval, že nehodu i smrť si zosnulý zavinil sám a na ničom inom nezáleží.

„Ďakujem, pán doktor,“ poďakoval koroner. „Má niekto iný otázky pre svedka?“

Chcel som vyskočiť a spýtať sa, či urobil testy DNA, aby si bol istý, že telo naozaj patrí Roderickovi Wardovi. Polícia musela mať jeho DNA v zázname, lebo ho zatkli, keď v Hungerforde hodil tehlu do okna. A chcel som sa lekára spýtať aj na to, prečo si je taký istý, že zosnulý zomrel tak, ako to opísal. Urobil test, ktorý by potvrdil, že voda v jeho pľúcach naozaj pochádza z rieky? Nemohol niekto toho muža prinútiť vypiť množstvo alkoholu, potom ho utopiť niekde inde a hodiť ho s autom do rieky, keď už bol mŕtvy? Mohol si byť patológ istý, že to nie je vražda? Zvažoval vraždu ako jednu z možností?

Pravdaže, ani to som neurobil. Opäť som len mlčky sedel na verejnej galérii a uvažoval, či na tejto smrti nehľadám niečo, čo neexistuje. Niečo, čo by ma mohlo priviesť k vyriešeniu problémov mojej matky.

Pán Hoogland sa zasa postavil, aby položil otázky aj lekárovi, ale vzhľadom na množstvo alkoholu v krvi aj on musel uznať, že to nevedie k ničomu.

„Pán doktor,“ predsa len začal, „môžete povedať súdu, či by podľa vášho názoru dnes pán Ward žil, keby bola na mieste postavená protinárazová bariéra, ktorá by zabránila vozidlu, aby sa dostalo do vody? Našli ste napríklad nejaké zranenia, ktoré by boli fatálne, aj keby sa neutopil?“

„Môžem povedať, že pán Ward neutrpel pri zrážke nijaké zranenia, ktoré by viedli k strate života,“ odvetil lekár. „V skutočnosti nemal takmer žiadne zranenia, iba drobnú pomliaždeninu na pravej strane hlavy, ktorá zodpovedá nárazu hlavy do bočného okna pri kolízii s mostom.“ Otočil sa ku koronerovi. „To by mohlo stačiť, aby nakrátko stratil vedomie, keďže bol pod vplyvom alkoholu, ale nespôsobilo by to smrť. Pri vyšetrovaní mozgu zosnulého som nenašiel nijaké poškodenie v dôsledku zrážky.“

Očividne to nebola jednoznačná konkrétna odpoveď, v akú pán Hoogland dúfal. Skúsil to znovu. „Dovoľte, aby som si to vyjasnil, pán doktor. Tvrdíte, že pán Ward by zostal nažive, keby na mieste stála bezpečnostná bariéra?“

„To nemôžem tvrdiť,“ odvetil lekár. Vystrel sa do plnej výšky a zasadil vražedný úder argumentu pána Hooglanda. „Nedá sa povedať, či v stave, v akom musel byť pán Ward v tú noc pod vplyvom alkoholu, by nebol zabil seba alebo možno iných pri inej dopravnej nehode niekde inde, ak by bol schopný šoférovať z toho miesta ďalej.“

Koroner pozrel do svojich poznámok, zhrnul dôkazy a potom zaznamenal, že pán Ward zahynul pri autonehode, ku ktorej prišlo v dôsledku nadmernej konzumácie alkoholu.

Nikto nenamietal, nikto nevykrikoval, že to tak nie je, nikto neveril, že došlo k zastretiu skutočného stavu. Nikto okrem mňa. A ja som bol možno iba paranoidný.

Vstal som a pobral sa za mužom v tmavomodrom pulóvri a džínsoch von zo súdnej siene.

„Ste príbuzný?“ spýtal som sa jeho chrbta.

Zvrtol sa ku mne a znova som si pomyslel, že ho odniekiaľ poznám.

„Nie, a vy?“

„Ani ja,“ povedal som.

Usmial sa a otočil sa. Jeho profil sa mi opäť zdal veľmi známy. Už som mu chcel povedať viac, keď som si uvedomil, kto to asi je.

Naozaj som toho muža nikdy predtým nestretol, ale bol som si istý, že som minulý piatok hovoril s jeho otcom. Mali rovnaký tvar hlavy.

Ten druhý muž na galérii bol detektív Fred Sutton, syn starého Suttona, ktorý mal rozbité okno a umelé zuby.

Kým Fred Sutton odchádzal zo súdnej budovy, zdržal som sa. Nechcel som sa rozprávať s ním, ale s nešťastným pánom Hooglandom.

Dobehol som ho v hale. Zblízka bol ešte vyšší, ako vyzeral na súde. Ja som mal takmer meter osemdesiat, ale aj tak sa nado mnou týčil.

„Prepáčte, pán Hoogland,“ dotkol som sa mu ruky. „Bol som práve teraz na súde a zaujímalo by ma, koho zastupujete.“

Zvrtol sa a pozrel na mňa. „A vy ste kto?“ spýtal sa.

„Iba známy Rodericka Warda,“ odvetil som. „Rozmýšľal som, či nekonáte za jeho rodinu. Nikoho z nich som tu nevidel.“

Chvíľu na mňa hľadel, akoby sa rozhodoval, či mi to povedať, alebo nie. „Konám za poisťovaciu spoločnosť.“

„Aha. Takže Roderick mal životnú poistku?“

„To nemôžem povedať,“ odvetil právnik, ale bolo jasné, že áno, prečo by inak kládol tie otázky a snažil sa okresné zastupiteľstvo obviniť z nedbanlivosti? Poisťovacie spoločnosti sa pokúšajú o čokoľvek, aby sa vyhli vyplácaniu.

Som zvedavý, komu vyplatia poistnú sumu.

„Takže ste spokojný s verdiktom?“ spýtal som sa.

„Taký som očakával,“ odpovedal pán Hoogland a pozrel mi ponad pravé plece.

Je čas pustiť sa do toho, pomyslel som si. „Ste si stopercentne istý, že ten mŕtvy muž v aute bol Roderick Ward?“

„Prosím?“ odrazu spozornel.

„Či ste si istý, že v aute bol Roderick Ward,“ opakoval som.

„Áno, pravdaže. Identifikovala ho jeho sestra.“

„Dnes tu nie je?“ spýtal som sa. „Je beneficientkou poistenia vášho klienta ona?“

Prevŕtaval ma pohľadom. „Na čo narážate?“

„Na nič,“ zaklamal som. „Som iba zvedavý. Keby mne zomrel brat a mal by som ho identifikovať, prišiel by som na vyšetrovanie.“ Pán Hoogland nemohol vedieť, že koronerov list Stelly Beecherovej mám vo vrecku.

„Prečo ste to nepovedali na súde?“ spýtal sa.

„Nie som zainteresovaná strana,“ vysvetlil som. „Prečo by mi mali dovoliť vystúpiť? Nie je povinnosťou členov rodiny zosnulého zúčastniť sa vyšetrovania? Navyše, nemám prístup k patológovej správe. Viem iba, že mu už robili testy DNA, takže sa to dalo nájsť v databáze DNA.“

„Prečo by Roderick Ward bol v databáze DNA?“ spýtal sa.

„Lebo ho pred dvoma rokmi zatkli za rozbíjanie okien,“ odvetil som. „Malo by to tam byť.“

Pán Hoogland si otvoril notes a urobil si poznámky.

„Ako sa voláte?“ spýtal sa.

„Je to dôležité?“

„Nemôžete obviňovať anonymne.“

„Ja nikoho neobviňujem,“ nedal som sa. „Iba som sa vás spytoval, či ste si istý, že v aute bol Roderick Ward.“

„To už je samo osebe obvinením z podvodu.“

„Alebo vraždy,“ dodal som.

Opäť na mňa uprene hľadel. „Myslíte to vážne?“

„Absolútne.“

„Prečo?“

„Jednoducho sa mi to zdá príliš ľahké. Neskoro v noci na vidieckej ceste, kde nie je takmer žiadna doprava, náraz pri nízkej rýchlosti, pomliaždenie na boku hlavy, alkohol, a auto spadne do vhodne hlbokej rieky, a pritom sa nenašli žiadne stopy, že by sa pokúsil dostať z auta, životná poistka… Mám pokračovať?“

„Čo chcete robiť s touto svojou teóriou?“

„Nič,“ odvetil som. „Ja nemám klienta, za ktorého treba vyplatiť vysokú životnú poistku.“

Videl som mu na tvári pochybnosti. Zrejme sa v duchu spytoval, či nie som normálny.

„Nemáte čo stratiť,“ povedal som. „Keď sa urobia testy DNA, aspoň si môžete byť istý, že zosnulý bol naozaj Roderick Ward. Možno ich patológ už spravil. Overte si to v jeho správe.“

Nepovedal nič, ale hľadel kamsi ponad mňa.

„A spýtajte sa patológa, či zisťoval, či voda vo Wardových pľúcach skutočne pochádzala z tej rieky.“

„Vy ste teda podozrievavý,“ povedal a znovu mi pozrel do tváre.

„To máte ako v tej riekanke o ovečkách. Stratila ich malá pastierka naozaj alebo jej ich ukradli?“

Zasmial sa. „A keď išlo vajce na vandrovku, spadlo alebo ho niekto posotil?“

„Presne tak,“ súhlasil som. „Máte vizitku?“

Vybral ju z vrecka saka a podal mi ju.

„Zavolám vám,“ povedal som a otočil som sa.

„Bude mi potešením,“ zakričal za mnou. „Zavolajte.“

11.kapitola

Zobudil som sa na bolesti a v tme, čierno-čiernej tme.

Kde som?

Ruky ma príšerne boleli, hlava sa mi krútila a na tvári som mal nejakú látku drsnú ako vrece.

Čo sa stalo?

Mal som pocit, akoby som visel za ruky, a mojim pleciam sa to ani trochu nepáčilo. Bolel ma celý chrbát a v hlave mi dunelo, akoby mi ju rozbíjali zbíjačky. Bolo mi zle, strašne zle a z látky na tvári som cítil odporný pach zvratkov.

Ako som sa sem dostal?

Snažil som sa rozpamätať, ale bolesť v rukách mi prehlušila všetky myšlienky. Keď som stúpil na mínu, nebolo to nič v porovnaní s týmto. Celé telo mi kričalo od bolesti a počul som, že ja sám kričím spolu s ním. Ak si niekto myslí, že priveľká bolesť spôsobí bezvedomie, je idiot. Môj mozog, ktorý teraz bdel, očividne nemal v úmysle opäť sa vypnúť. Koľko bolesti treba, aby to človeka zabilo? Žeby prišla chvíľa smrti?

Je to iba ďalší zlý sen?

Nie, usúdil som, to nie je sen. Tieto muky sú, bohužiaľ, skutočné.

Premýšľal som, či nemám vykĺbené ruky. Necítil som si dlane a odrazu som sa zľakol.

Zajal ma taliban? Už len tá myšlienka vyvolala v mojej duši hrôzu. Vedel som, že som na pokraji paniky, a tak som ju zahnal a snažil som sa sústrediť výlučne na to, kde cítim bolesť a čo ju spôsobuje.

Okrem toho, že som mal chrbát a ramená ako v ohni, bolela ma aj ľavá noha, najmä päta. „Sústreď sa!“ vykríkol som nahlas. „Sústreď sa.“ Prečo ma bolí päta? Lebo tlačí na dlážku. Teraz som si po prvý raz uvedomil, že nevisím rovno dolu. Ľavú nohu som mal natiahnutú pred sebou. Zohol som koleno, stiahol chodidlo dozadu a postavil som sa. Pálivá bolesť v pleciach okamžite ustúpila. Zmena bola výrazná. Už som nechcel zomrieť. Rozhodol som sa žiť.

Kde som? Kto ma sem priniesol? A prečo?

Hlavou mi vírili tie isté otázky.

Vedel som, že ma nemohol zajať taliban. Pamätal som sa, že som v Anglicku, nie v Afganistane. Aspoň som predpokladal, že som ešte v Anglicku. Ale mohol som niečo predpokladať? Svet sa odrazu zbláznil.

Krútila sa mi hlava. Prečo nemôžem poriadne stáť?

Potom som si spomenul aj na to.

Načahoval som sa k dlážke pravou nohou. Nič. Protéza tam nebola. Cítil som prázdnu pravú nohavicu, ako sa mi plance popri ľavom lýtku, keď som pohyboval nohou dopredu i dozadu.

Keď som stál, hoci len na jednej nohe, výrazne to zmiernilo bolesť v chrbte a pleciach a začal som si cítiť aj dlane, najprv akoby ma do nich pichali ostré špendlíky a ihly. No táto bolesť sa dala zniesť. Bolo to dobré znamenie. Vlastne jediné, na ktoré som si v tej chvíli spomenul.

V hlave mi ďalej búšilo a neprestával ma bolieť žalúdok.

Otočil som hlavou z boka na bok, ale nijako to nezahnalo nevoľnosť. Cez kuklu som nevidel ani náznak svetla. Systémom päta-špička som sa pootočil, no ani tak som nič nevidel. Stále nič.

V tme som sa cítil ako doma, no aj tak som tuho zavrel oči. Pred mnohými rokmi som zistil, že keď mám tuho zavreté oči, dokážem vypnúť časť mozgu, ktorá sa zaoberá vizuálnymi vnemami, a môžem sa väčšmi sústrediť na ostatné zmysly.

Počúval som, ale nepočul som nič okrem vlastného dychu pod kuklou.

Oňuchával som vzduch, no všetko prekrýval prenikavý zápach zvratkov. Popri ňom som však zacítil ešte čosi. Možno lepidlo, pomyslel som si, alebo nejaké rozpúšťadlo na báze alkoholu.

Keď sa mi do prstov vrátil cit, hmatal som nad hlavou. Zápästia som mal pevne zviazané nejakým tenkým plastom pripevneným k reťazi. Hmatal som po reťazi. Bola krátka. Na jej konci som natrafil na krúžok pripevnený k stene. Krúžok bol vsadený asi päť centimetrov nad mojou hlavou. Cítil som, že reťaz je k nemu pripevnená zámkou.

Naklonil som sa k stene. Niečo sa tam vodorovne tiahlo vo výške mojich lakťov. Nedostal som ruky dosť nízko, aby som to ohmatal, a tak som to skúsil tvárou cez látku. Na obe strany sa tiahla vodorovná tyč, pokiaľ som len nahmatal, a nad ňou bol malý výstupok. Udrel som rukami do steny a odrazu som vedel, kde som.

V stajni. Tá vodorovná tyč a výbežok, ktorý som nahmatal, tvorili vrch dreveného obloženia boxu, chrániaceho koňa, aby nekopol do tehly alebo kameňa, a krúžok v stene slúžil na uväzovanie koňa alebo na zavesenie siete so senom.

Ale v akej stajni som? Na matkinom dvore? Spí nado mnou Ian Norland?

Zakričal som. „Počuje ma niekto? Pomoc! Pomoc!“

Kričal som celú večnosť, ale nepribehol nikto. Myslím, že kukla nepomáhala. Môj hlas znel pod ňou veľmi hlasno, ale bolo ho vôbec počuť vonku?

Bol som si absolútne istý, že nie som v Kauriovských stajniach. Keď som prestal kričať a načúval som, všade vládlo ticho. Aj keby som sa nachádzal v prázdnom boxe na matkinom dvore, nablízku by boli kone a kone robia hluk – najmä v noci – a najmä ak niekto nablízku kričí odušu.

Kukla ma začala znervózňovať, nielen preto, že som musel dýchať výpary zvratkov, i keby boli moje vlastné. Snažil som sa zachytiť látku a stiahnuť si ju, lenže mal som ju príliš tesne uviazanú okolo krku a rukami som ju nedočiahol. Musím to vydržať. Bolo to nič v porovnaní s predchádzajúcou bolesťou v pleciach.

Dlho som stál na jednej nohe. Občas som sa oprel o stenu, ale väčšinou som iba stál.

Uvažoval som, ako dlho som tu bol predtým, než som sa prebral, a koľko tu ešte zostanem. No nerozhodoval som o tom ja.

Noc vystriedal deň. Zistil som to, lebo malé množstvo svetla preniklo aj cez tmavú látku kukly, a keď som otočil hlavu, vedel som, že vľavo odo mňa je okno.

Deň však nepriniesol nič nové.

Ďalej som stál celé hodiny.

Trápil ma hlad a smäd a noha ma začala bolieť. A čo bolo horšie, zúfalo som potreboval cikať.

Snažil som sa spomenúť si, ako som sa sem dostal. Pamätal som sa na vyšetrovanie a rozhovor s pánom Hooglandom. Čo sa stalo potom?

Vrátil som sa k autu na poschodové parkovisko. Spomínam si, ako ma naštvalo, že niekto zaparkoval tesne vedľa môjho Jaguara na strane vodiča. Úmyselne som ho zaparkoval na vyššom poschodí, ďalej od ostatných áut, nielen preto, aby mi nepoškrabali lak. S protézou som nemohol zohnúť pravé koleno o viac ako sedemdesiat stupňov, takže nastúpiť do nízkeho športového auta nebolo také ľahké ako kedysi.

Nahnevalo ma to aj preto, lebo poschodie parkoviska bolo takmer prázdne, no napriek tomu niekto zaparkoval len tridsať centimetrov od môjho auta. Spomenul som si, že som premýšľal, ako otvorím dvere, aby som vopchal dnu aspoň ruku, nehovoriac o celom tele.

Lenže ku dverám som sa nedostal.

Niekto ma omráčil a okolo tváre mi omotal uterák namočený v éteri. Spoznal som to ihneď. Chlapci z dopravy používali éter na zimnom cvičení v Nórsku. Vstrekovali ho priamo do valcov motora, aby armádne vozidlá naštartovali, aj keď bola nafta príliš studená, aby sa zapálila. Všetci vojaci vrátane mňa sme skúšali fetovať ho, aby sme mali špičku. Ale éter bol aj anestetikum.

A teraz som sa prebral v tejto nepríjemnej situácii.

Kto mohol čosi také urobiť?

Ako som mohol byť taký neopatrný a dopustiť, aby sa to stalo? Nedával som pozor, myslel som na vyšetrovanie a rozhovor s právnikom Hooglandom. Vystrčil som hlavu nad zákop, ale nezastrelili ma. Uniesli.

Nebol som si istý, čo je horšie.

Čas plynul a ja som bol čoraz hladnejší a mechúr ma tak bolel, až som nakoniec musel pustiť a moč mi na chvíľu zohrial nohu, keď stekal na dlážku.

Najväčším problémom však bol smäd a slabosť.

V armáde boli vojaci zvyknutí dlho stáť, najmä z regimentov pešiakov. Dlhé služby pred kráľovským palácom v Londýne naučili strážcov stáť úplne nehybne celé hodiny, nepohnúť sa, nedať sa rozptýliť turistami s fotoaparátmi alebo chlapčiskami s vodnými pištoľami.

Ako mladý strážca som si odslúžil svoje, ale nič ma nepripravilo na to, že pol dňa budem stáť na jednej nohe a nebudem môcť pochodovať, aby som zmiernil bolesť a najmä kŕč, ktorý som chytal do lýtka. Pokúsil som sa kolísať dopredu a dozadu, z päty na špičku, no päta ma ešte stále bolela a veľmi mi to nepomohlo. Oprel som si lakte o okraj výbežku na drevenom obložení, aby som zmiernil tlak. Lenže nič nepomohlo nadlho.

Ohol som koleno a znovu som odvisol na rukách, ale onedlho sa bolesť v pleciach vrátila a zasa som strácal cit v rukách.

Chvíľu som kričal, ale nikto neprišiel a bol som ešte smädnejší.

Čo chceli odo mňa tí, čo mi to urobili?

Rád by som im dal všetko, čo mám, len aby som si mohol sadnúť a vypiť pohár vody.

V Hodnotách a normách britskej armády sa píše, že s väzňami treba zaobchádzať s úctou a v súlade s britským a medzinárodným právom. Medzinárodné právo je založené na ženevskej konvencii a troch ďalších protokoloch, ktoré stanovujú normy pre ľudské zaobchádzanie s obeťami vojny.

Vedel som to. Učili nás to v Sandhurste.

Konvencie zakazujú používať mučenie. Zakrývanie tváre, pripravovanie o spánok a nepretržité státie označoval Európsky súd pre ľudské práva ako mučenie. A to nespomínam odopieranie vody a jedla.

Onedlho dozaista niekto príde.

Neprišiel. Svetlo sa vytratilo a deň vystriedala druhá noc v stajni.

Krátil som si čas počítaním sekúnd.

Mississippi jeden, Mississippi dva, Mississippi tri a tak ďalej… a tak ďalej. Mississippi šesťdesiat je jedna minúta, Mississippi šesťdesiatkrát šesťdesiat jedna hodina. Čokoľvek, len aby som nemyslel na bolesť v nohe.

Napokon po polnoci, podľa môjho počítania s Mississippi, mi svitlo, že môj únosca nepríde a neprinesie zajatcovi jedlo a vodu. Keby chcel prísť, prišiel by za denného svetla alebo podvečer.

Stál som zoči-voči šokujúcej skutočnosti, že tu nie som preto, aby za mňa získali výkupné. Mal som tu zomrieť.

Napriek bolesti v nohe som zaspal.

Uvedomil som si to, keď som stratil rovnováhu a prebudilo ma myknutie reťaze priviazanej k zápästiu. Zvrtol som sa, takže som sa ocitol tvárou k stene, a opäť som vstal.

Bolo mi zima.

Mal som iba košeľu. Cestou zo súdu koronera som mal na sebe kabát, ale asi mi ho vyzliekli.

Striasol som sa, ale chladu som sa obával najmenej.

Bol som zúfalo smädný a vedel som, že moje telo sa postupne dehydruje. Obličky vytvárali moč a cez deň som trikrát cikal, strácal som tekutinu, ktorá mi stekala po nohe, hoci som si to nemohol dovoliť. Z vojenských cvičení som vedel, že v chlade môže človek prežiť niekoľko týždňov bez jedla, no bez vody je to len otázka niekoľkých dní.

To vedomie ma nepotešilo.

Spomínal som na inštruktorku v Sandhurste, ktorá nás učila umeniu prežiť. Celá čata sa vystrela a sústredila na príťažlivú kapitánku zo zdravotníckej služby kráľovskej armády, ktorá nás učila o fyziologických účinkoch rôznych situácií, v ktorých sa môžeme ocitnúť.

Bohužiaľ, nič nám nepovedala o tom, ako vydržať stáť celú večnosť na jednej nohe.

Kapitánka nebola len obyčajná armádna lekárka, ktorá pozná teóriu. Bolo to schopné dievča, ktoré si všetko vyskúšalo v praxi. Bola ženským ekvivalentom Beara Gryllsa a armádne dovolenky trávila na výpravách do vzdialených končín sveta a mohla do svojho životopisu zahrnúť oba póly aj vrchol Everestu.

„Keď sa ocitnete v úzkych,“ hovorila a značne pritom bagatelizovala opisy takýchto situácií z vlastných skúseností, „nikdy neseďte a nečakajte, že vás niekto zachráni. Vždy máte najväčšiu šancu na prežitie, keď záchranu vezmete do vlastných rúk, ak je to ľudsky možné. Máme zdokumentované prípady, keď ľudia so zlomenými nohami alebo horšími zraneniami zostali na Evereste, považovaní za mŕtvych, ale napokon sa živí dostali do základného tábora. Plazili sa z vrchu. Nikto sa nechystal zachrániť ich, tak sa zachránili sami.“

Ja som teraz celkom určite bol v úzkych.

Je načase, aby som sa zachránil aj ja.

Pekne po poriadku. Najprv sa musím odpútať z kruhu v stene. Zdanlivo to bolo ľahké.

Natiahol som ruky k miestu, kde bola reťaz pripojená k zámke. Kruh vytŕčal rovno zo steny, akoby bol do nej zaskrutkovaný. Chytil som ho pravou rukou a snažil som sa ním krútiť proti smeru hodinových ručičiek. Nepohol sa ani o milimeter.

Dlho som to skúšal. Omotal som reťaz okolo kruhu a celou váhou som sa naň zavesil. Potom som sa snažil krútiť reťaz, otáčal som telo dookola, dúfajúc, že nájdem slabé ohnivko, ktoré pukne. Nič.

Potom som otáčal kruh v smere hodinových ručičiek pre prípad, že by mal závit na opačnú stranu. Ani tak sa nič nestalo, iba čo ma boleli prsty.

Mykal som kruhom aj reťazou a raz som pritom stratil rovnováhu a znovu som zostal visieť za plecia. Ten prekliaty kruh sa však ani nepohol. Ak sa od toho kruhu neodpútam, zostanem tu visieť, až kým nezomriem na dehydratáciu a vyčerpanie zo snahy vyslobodiť sa, ktoré to urýchli.

„Vždy sa vysloboďte vlastnými silami, ak je to ľudsky možné,“ hovorila kapitánka. Možno vyslobodiť sa z kruhu nie je ľudsky možné.

Bolo mi do plaču, ale vedel som, že by to bola ďalšia strata vzácnej tekutiny.

A zúfalo som potreboval záchranu iného druhu.

Aké ponižujúce môžu byť ľudské funkcie, keď sa vyskytnú na nesprávnom mieste a v nesprávnom čase. Keď som bol v nemocnici pripútaný na posteľ a neschopný, mali sme nočníky a nablízku sestričky, ktoré nám pomáhali. Tu som stál sám na boľavej nohe, uväznený v stajni, a nemohol som si ani stiahnuť nohavice, nehovoriac o tom, že by som si pri toalete čupol.

Kto je ten sviniar, čo ma núti posrať sa do gatí?

Zúril som. Poriadne zúril.

Snažil som sa nasmerovať svoj hnev do obnovenia energie a sily a opäť som chytil kruh a točil som ním. Odolával.

„No tak, ty sviniar, pohni sa!“ zakričal som na kruh. Ale nehýbal sa.

S pocitom márnosti som si oprel hlavu o výbežok na vrchu dreveného obloženia. Mal som toho dosť a zahryzol som cez látku kukly do dreva.

Pohlo sa.

Pomyslel som si, že sa mi to asi zazdalo, a tak som zahryzol do dreva ešte raz. Celkom určite sa pohlo.

Hmatal som naokolo tvárou. Vystúpená časť na vrchu obloženia bola asi štyri centimetre široká a vpredu zaoblená a ten zaoblený okraj sa pohol. Očividne to bol čelný pás, prilepený alebo priklincovaný k prednému okraju výbežku.

Opäť som zahryzol do dreva. Aj cez kuklu som zistil, že sa prednými zubami dostanem za zaoblený okraj dreva. Silno som sa zahryzol, ťahal dozadu a rukami som sa odtískal od steny. Zaoblený lemovací pás sa odtrhol a pevnejšie som ho zachytil do úst. Znovu som potiahol a odtrhol sa ešte kus.

ahal som ústami tak silno, že keď sa koniec pásu celkom uvoľnil, stratil som rovnováhu a zasa som odvisol na reťazi.

No bolo mi to jedno.

Zaprel som sa a vstal. Lem bol na jednom konci voľný a na druhom konci držal. Očividne bol niekde vľavo v dreve spoj.

Zvieral som drevo v ústach, otočil som krkom doľava a voľný koniec sa ohol nahor. Cítil som ho na pleciach a napokon, keď som sa ešte väčšmi otočil, zachytil som ho do rúk.

Teraz som sa naklonil doprava a ohol pás naspäť.

Ozval sa pukot a ja som držal voľný kus dreveného lemu. Nevidel som, aký je dlhý, opatrne som ho ohmatával v prstoch, až som prišiel na koniec. Prestrčil som ho cez kruh a potom použil ako páčidlo.

Kruh stále odolával, opäť som stratil rovnováhu a visel som na reťazi, keď sa koniec dreva odlomil. Zvyšok som však nepustil.

Znova som sa postavil a prestrčil som zlomený koniec cez kruh.

Tentoraz som otočil drevo o deväťdesiat stupňov, ďalej to už nešlo, a dúfal som, že sa nezlomí. Potom som sa doň zaprel celou váhou.

Kruh sa pohol. Cítil som to. Znova som sa zaprel, zasa sa kúsok pohol.

Od radosti som sa zasmial.

Kruh sa pohol asi o pol otáčky. Držal som drevený pás v ústach a zadúšal sa látkou, z ktorej bolo cítiť zvratky. Pritom som sa načiahol po kruhu a snažil sa ho otočiť prstami. Odolával, ale napokon sa otočil, najprv pomaly a potom znovu a znovu, až som konečne pocítil, že sa odpojil od steny.

Mohol som zvesiť ruky. Vyslobodil som sa z pút. Aká úľava!

Rýchlo som si stiahol nohavice, čupol si k stene a vyprázdnil črevá. Pamätám si z detstva, ako mi otec často opisoval svoj ranný rituál na záchode ako najkrajší okamih dňa. Teraz som konečne pochopil, čo tým myslel. Tak veľmi sa mi uľavilo, až mi bolo jedno, že vyslobodenie z pút na stene je iba prvý krok na ceste k slobode.

Zdvihol som si nohavice a posúval sa popri stene systémom päta-špička, až som sa dostal do kúta. Horko-ťažko som si sadol na dlážku. Zápästia som mal zviazané a na hlave kuklu, ale radosť z toho, že nemusím stáť, bola nesmierna.

Prvú etapu som zdolal. Teraz sa musím zbaviť kukly a vyslobodiť si zápästia. To nebude problém. Keď sa mi podarilo dostať z tej steny, všetko ostatné musí byť hračka.

Zdvihol som ruky ku krku a našiel som šnúrku kukly. S rukami stále zviazanými v zápästiach nebolo ľahké rozviazať uzol a pravdepodobne som ho ešte väčšmi utiahol, keď som predtým poťahoval. Napokon sa mi podarilo uvoľniť šnúru a celý šťastný som si stiahol odpornú, smradľavú látku z hlavy. Zhlboka som sa nadýchol. Nebol tu čerstvý vzduch, no bolo to oveľa lepšie ako pach zvratkov, ktorý som dýchal tridsaťšesť hodín.

Pokrútil som hlavou a prehrabol si prstami vlasy.

Etapa číslo dva je dokončená. A teraz ruky.

Bola priveľká tma, a tak som nevidel, ako sú zviazané, ale prešiel som po putách jazykom a zistil som, že môj únosca použil šnúry, ktorými záhradkári zväzujú vrecia so záhradným odpadom alebo priväzujú oporné tyče k stromčekom. Voľný koniec prechádzal cez slučku na druhej strane a tam bol pevne stiahnutý, veľmi pevne, na každom zápästí, a putá boli prevlečené aj cez reťaz.

Pokúsil som sa plastové šnúry prehrýzť, boli však príliš tvrdé a moja námaha sa skončila tým, že som bol stále zviazaný, no teraz ma navyše boleli aj ústa, lebo voľné konce šnúr mi dopichali ďasná.

Obzeral som sa. Aj keď bola tma, videl som, kde je okno. Pomyslel som si, že keby som sa dostal von, možno by som našiel niečo, čím by som prerezal plast. Lenže ako sa dostanem von na jednej nohe a so zviazanými rukami?

A čo sklo z okna? Nemohol by som prerezať plastové šnúry sklom?

Bolo ťažké sadnúť si na dlážku, no nebolo to nič v porovnaní so vstávaním. Napokon som predsa len vstal, ale dostal som také kŕče do lýtka, že som musel skackať, aby som sa ich zbavil. Oprel som sa o stenu, natiahol sa dopredu a nakoniec kŕče ustúpili.

Skackal som popri stene k oknu.

Nebolo sklené, bolo to plexisklo. Kone by pravdepodobne sklo rozbili. Tvorili ho dva zasúvacie panely plexiskla v drevených rámoch. Vytiahol som spodný panel nahor. Ovanul ma priam sladký vzduch.

Teraz som však zistil, že mám ďalší problém.

Zvonka boli na okne kovové mreže na šírku asi desať centimetrov od seba. Dva dni som nič nejedol, ale aj tak som nebol dosť štíhly, aby som sa cez tú medzeru prepchal. Oprel som si hlavu o ruky. Cítil som, ako ma opäť chytá panika. Bol som vysmädnutý a vonku som počul dážď. Vystrčil som ruky cez okno, pokiaľ som dočiahol, ale padajúca voda bola priďaleko. Aj v slabom svetle som videl, že strecha má previs. Musel by som mať dvojmetrové ruky, aby som sa dostal na dážď. Ako na zlosť sa rozpršalo ešte silnejšie a dážď bubnoval na strechu stajne ako na bubon.

Voda, všade je voda, a ja nemám ani kvapku na pitie.

Skôr s nádejou ako v očakávaní som skackal ďalej popri stene ku dverám stajne. Ako som predpokladal, boli zahasprované. Potlačil som, ale nepohli sa. Bol by som sa postavil a vykopol ich, keby som mal druhú nohu, na ktorej by som mohol stáť.

A tak som skĺzol popri stene v kúte pri dverách, až som znovu sedel na dlážke. Ľahol som si na chrbát a kopal ľavou nohou do spodného panela dverí. Kopal som silno, ale dvere sa ani nepohli. Akurát, čo som sa po kamennej dlážke pošmykol opačným smerom.

Vzdal som sa a zaspal.

Keď som sa prebudil, bolo už svetlo a po prvý raz som videl svoju väzenskú celu poriadne. Nebolo to nič zvláštne, iba obyčajná stajňa s čiernymi drevenými doskami okolo stien a drevenými trámami nado mnou.

Doputoval som naspäť do kúta pri dverách, posadil sa, oprel o stenu a prezeral som si zviazané zápästia.

Čierne plastové putá boli na pohľad tenké a slabé, ale nech som sa akokoľvek snažil, nemohol som ich roztrhnúť. Krútil som zápästiami najprv na jednu stranu, potom na druhú, ale iba čo sa mi plast bolestivo zabáral do mäsa, až mi krvácali ruky. Tie prekliate plastové šnúry ani trochu nepovolili.

K putám bol ešte vždy pripojený aj kus reťaze. Bola sivá a vyzerala ako z galvanizovanej ocele. Mala pätnásť ôk, spočítal som ich, každé bolo asi dvojcentimetrové a na konci posledného visela lesklá mosadzná zámka, pripevnená k vytiahnutému kruhu. Reťaz vyzerala ako nová. Nečudo, že som ju nemohol roztrhnúť.

Snažil som sa použiť časť kruhu na prerezanie pút, ale nemohol som ho poriadne chytiť, navyše som sa pritom porezal na palci, keď kov skĺzol po povrchu plastu.

Obzeral som sa po stajni a hľadal niečo ostré, alebo aspoň drsný okraj tehly, čokoľvek, čím by som si prepílil putá. Hore na stene oproti oknu bola nádoba na soľ. Kovová drážka, asi desať centimetrov široká, pätnásť vysoká a asi tri centimetre hlboká, do ktorej sa vložila kocka soli alebo minerálov a kone ich mohli oblizovať. Nádoba bola prázdna, stará a hrdzavá.

Horko-ťažko som sa postavil a skackal k nej. Ako som dúfal, vrch kovovej štrbiny bol drsný, lebo hrdzavel. Oprel som plastové putá medzi zápästiami o jeden okraj a šúchal som nimi sem a tam. Plast neodolal kovovému okraju a puto na ľavom zápästí sa celkom ľahko rozpadlo. Paráda!

Masíroval som si ruku a potom som sa zbavil zvyškov plastov okolo pravého zápästia i reťaze, ktorá na nich ešte visela. To bolo trochu ťažšie, ale po niekoľkých minútach som sa tých prekliatych pút napokon zbavil.

Tretia fáza bola dokončená. Teraz sa musím dostať zo stajne.

Dvere stajne sú vždy zamknuté zvonka, či už je kôň zavretý v boxe, alebo nie, a tieto neboli výnimkou.

Videl som zámky z okna. Kovové tyče boli trochu ohnuté a odstávali od rámu, a keď som sa postavil bokom, ľavým okom som videl haspry, spodnú i vrchnú na spodných dverách a jednu na vrchných. Všetky tri boli zasunuté.

Chytil som rukami mreže na okne a pokúšal sa nimi zatriasť. Ani sa nepohli. Akoby boli vsadené do betónu.

Takže cesta von nebude ľahká, no to som ani nečakal. Nikto by sa nenamáhal priviazať ma ku stene reťazami so zámkou a dvere nechal otvorené.

Pochopil som, že cesta von povedie vrchom.

Z okna som videl, že box, kde som bol uväznený, je iba jeden z radu, ktoré sa tiahli oboma smermi. Steny medzi jednotlivými boxmi nesiahali až po šikmú strechu, boli rovnako vysoké ako predné a zadné múry budovy, necelé tri metre. Takže medzi stenou a strechou bol trojuholníkový priestor. Na vrchu múra ležal drevený strešný nosník, no aj tak tam zostávalo dosť miesta, aby sa cez medzeru dalo preliezť z jedného boxu do druhého. Stačilo len vyliezť na múr.

Aké ľahké! Na cvičisku v Sandhurste boli steny oveľa vyššie ako táto, ktoré som musel znovu a znovu preliezať. Boli tu však rozdiely. Buď zvrchu visel povraz, alebo sme boli tím, ktorý spolupracoval. Navyše som bol v oveľa lepšej kondícii a silnejší a, pravdaže, mal som dve nohy.

Pozrel som na obe strany stajne. Kadiaľ by som mal ísť?

Napokon bolo rozhodnutie jednoduché. V kúte oproti dverám bol kovový žľab asi meter dvadsať od zeme. Hoci som mal iba jednu nohu, mal som dve kolená a onedlho som už kľačal na okraji žľabu a prstami som dočahoval na vrch múra.

Všetky tie hodiny, keď som sa snažil prekonať rekord práporu vo zdvihoch, sa vyplatili. Poháňaný mohutným rozhodnutím vyslobodiť sa, spolu s neprekonateľnou túžbou napiť sa, som sa vytiahol na múr, prehodil som nohy cez medzeru medzi trámami a dostal sa do susednej miestnosti.

Zoskočiť dolu už nebolo také ľahké a napokon som dopadol na chrbát. Ale nič sa mi nestalo a znovu som sa zasmial. Pretočil som sa a plazil ku dverám. Boli zamknuté.

Moje výkriky radosti vystriedali slzy sklamania.

Dobre, pomyslel som si, keď som sa zase vzchopil, čo keby som to skúsil cez okno?

Aj tu boli mreže. Pritisol som sa k nim a videl som, že sú na všetkých oknách v stajniach.

Musím pokračovať. Na niektorom boxe musia byť dvere otvorené.

Druhý raz bol celý manéver už ľahší. Dokonca sa mi podarilo neskončiť na chrbte. Lenže aj ďalšie dvere boli zavreté.

Čo ak sú všetky zahasprované? Plytvám energiou, dychom a vzácnou vodou pri beznádejnom pokuse?

Vyliezol som na žľab v kúte a preliezol ponad susedný múr. Dvere tohto boxu boli tiež zamknuté. Sadol som si do kúta a rozplakal sa. Uvedomil som si, že som dehydrovaný, lebo som plakal bez sĺz.

Čo by sa stalo, keby bol nedostatok vody kritický? Bol som smädný už tak dlho, že ma ústa a hrdlo boleli, ale ešte som nemal pocit, že zomieram. Ako by moje telo reagovalo na druhý deň? Čo by bolo prvým znakom, že končím? Uvedomoval by som si to?

Vyhodil som si takéto myšlienky z hlavy. Možno v susednej stajni budú dvere otvorené.

Neboli.

Prsty ma už boleli od toľkého dvíhania sa a dokonca som si pri dopade vykrútil členok. Našťastie to nebolo vážne, no stačilo to, aby som opäť pocítil zúfalstvo. Takto sa to skončí? Stanem sa ufňukaným sraľom? Schúlim sa napokon do kúta a zomriem?

„Nie!“ vykríkol som nahlas. „Ja tu nezomriem!“

Silou vôle som sa vytiahol na ďalší múr. Nenašiel som za ním ďalší box, ale prázdnu a nepoužívanú sedlovňu na konci radu. Po stojanoch na sedlá som sa zošuchol na dlážku, aby som si ušetril členok.

Dvere sedlovne boli, pravdaže, tiež zamknuté. Akože inak?

Už som nemal kam ísť. Druhá stena sedlovne siahala až po strechu. Bol som na konci budovy, na konci radu.

Vo dverách bola vsadená zámka, videl som cez kľúčovú dierku. Rozmýšľal som, prečo sa niekto obťažoval zamknúť prázdnu miestnosť.

Oprel som sa o zamknuté dvere, znovu sklamaný. Po prvý raz som naozaj začal veriť, že v týchto stajniach zomriem.

Žalúdok ma bolel od hladu a mal som pocit, že mi hrdlo horí z nedostatku vody. Cestou do sedlovne som siahol na dno svojich síl a pomyslenie, že by som sa mal vrátiť, odkiaľ som vyšiel, a potom ešte ísť ďalej, ma naplnilo hrôzou. Nehovoriac o tom, že som nevedel, či budem vládať. Žľaby budú tentoraz na nevhodnej strane steny.

Hľadel som cez malé okno pri dverách. Svetla ubúdalo a čerstvý, nádherný dážď padal do kaluží, ktoré boli mučivo mimo dosahu. Onedlho sa zotmie. Toto bude moja tretia noc v zajatí. Dožijem sa bez vody štvrtej?

Ako som tak hľadel do šera na dážď, uvedomil som si, že na tomto okne nie sú mreže. Mreže boli na oknách v stajni, aby kone nevystrkovali hlavy, nie preto, aby sa sem nedostali lupiči. V sedlovni nebývali kone, preto tu neboli ani mreže.

Navyše toto jediné okno bolo sklené, nie z plexiskla ako ostatné.

Obzeral som sa a hľadal niečo, čím by som ho rozbil. Nenašiel som nič, a tak som si sadol na stojan na sedlá a vyzul si topánku.

Sklo nemohlo odolať smädnému, zúfalému mužovi. Dôkladne som vyrazil topánkou všetky úlomky z rámu.

Okno bolo malé, ale stačilo. Najprv som vystrčil hornú časť tela, kýpťom som sa oprel o rám a prestrčil von zdravú nohu. Stál som vonku pred budovou.

Bol to veľkolepý pocit! Štvrtá etapa bola dokončená.

Vyskackal som spod prevísajúcej strechy a stál som na daždi so zaklonenou hlavou a otvorenými ústami.

V živote som neochutnal nič sladšie.

12.kapitola

Uniknúť z budovy bola iba prvá prekážka.

Nevedel som, kde sa nachádzam, a sotva by som vládal doskackať ďaleko. Bol som vyhladovaný, bez jedla a vôbec som netušil, kto ma chcel zabiť.

Pokúsia sa o to znovu, keď zistia, že som ešte nažive?

Vrátia sa sem, aby ma skontrolovali? Aby sa zbavili tela?

Prečo mi hneď nerozmlátili hlavu, ale nechali ma žiť a pomaly umierať?

Z vlastných skúseností som vedel, že zabiť človeka nie je ľahké. Je fajn, keď to môžete urobiť z diaľky. Vystreliť do nepriateľských pozícií je ľahké. Zlikvidovať nepriateľského veliteľa z pol míle ostreľovacou puškou so zámerným ďalekohľadom je čerešnička na torte. Ale pichnúť bajonet do hrude zvíjajúceho sa a kričiaceho človeka, ktorý je len na dosah ruky od vás, je už iná vec.

Ten, čo toto spravil, ma nechal v stajni živého pre vlastné dobro, nie pre moje. Mal v úmysle zabiť ma, ale chcel, aby špinavú robotu urobili čas a dehydratácia.

Z tohto hľadiska som mal nad ním výhodu. Ak sa ešte raz stretneme, možno zaváha, prv než by ma rovno zabil, a to zaváhanie by mi stačilo a znamenalo jeho koniec. V pamäti sa mi vynoril ďalší inštruktor zo Sandhurstu. „Nikdy nezaváhajte,“ povedal. „Zaváhate, a ste mŕtvy.“

Dážď mi neposkytol dostatok vody na zahasenie šialeného smädu, a tak som vyskúšal jeden z kohútikov umiestnených pri každej stajni. Otáčal som ním, ale voda netiekla. Neprekvapilo ma, že je vypnutá.

Nakoniec som si ľahol na betón a ako pes som chlípal vodu z kaluže. Bolo to oveľa ľahšie a výdatnejšie, než keby som nastavil dlane a snažil sa zdvihnúť si vodu k ústam.

Teraz bol najdôležitejšou prioritou hlad a pohyblivosť. Potreboval som barlu, hoci aj obyčajnú metlu, ktorú by som si strčil pod pazuchu. Plazil som sa po rukách a kolenách popri stajniach, až som sa dostal k tej, v ktorej ma väznili. Nadvihol som sa, odsunul haspry na oboch stranách dverí a otvoril som ich dokorán. Zvykol som si na čerstvý vzduch a zatuchnutý, nechutný smrad v stajni ma prekvapil. Naplo ma, ale v žalúdku som nemal nič, čo by som vyvrátil. Naozaj som tu prežil dva dni? Aký hrozný by bol smrad, keby som tu zomrel?

V stajni som metlu nenašiel, ale rozhodol som sa vziať si krúžok, reťaz a zámku so sebou. Keby som išiel na políciu, mal by som dôkaz. Pozbieral som aj kúsky plastových pút. Človek nikdy nevie, možno sú dosť výrazným dôkazom, ktorý mi pomôže zistiť, kto ich kúpil.

Ešte raz som sa obzrel po svojej väzenskej cele a zavrel som dvere. Zasunul som haspry, akoby som chcel toto miesto vymknúť z pamäti.

Skackal som popri rade boxov a otvoril ďalší. Hľadal som metlu, ale našiel som čosi oveľa lepšie.

Odrazu sa situácia zmenila. Na dlážke ležala moja umelá noha spolu s kabátom.

To, že ma zavesili, aby som zomrel, bolo premyslené zlo. Ale zložiť mi nohu bola číra zlomyseľnosť. V tej chvíli som sa rozhodol, že osoba, ktorá mi to urobila, za to draho zaplatí.

Oprel som sa o rám dverí, nasadil si nohu a navliekol upevňujúcu gumenú manžetu až na koleno.

Odjakživa som svoju protézu neznášal, lebo v skutočnosti nepatrila ku mne. Ale teraz som ju s radosťou prijal naspäť nielen ako nevyhnutné zlo – bol to môj kamarát, spojenec, brat. Posledné dva dni ma naučili, že bez svojho kovovoplastového spoločníka by som bol bezmocný a neschopný bojovník. Spolu s protézou budem silou, s ktorou treba rátať.

Nesmierne ma potešilo, že opäť môžem kráčať na dvoch nohách. To známe cinkanie mi znelo ako rajská hudba.

Vzal som kabát a obliekol si ho, aby mi nebolo zima. Košeľu som mal ešte vždy mokrú od dažďa, ale bol som vďačný za hrubú, teplú, huňatú podšívku kabáta. Strčil som si ruky do vreciek a prekvapilo ma, keď som našiel svoj mobilný telefón, peňaženku, kľúče od auta a navštívenku pána Hooglanda.

Telefón bol vypnutý. Zapol som ho, zjavil sa dobre známy displej a rozmýšľal som, komu zavolať.

Komu dôverujem?

Preskúmal som blok stajní, aby som zistil, kde som.

Keby som z mobilu zavolal políciu, zrejme by boli schopní zistiť, odkiaľ signál prichádza, ale chcel som to zistiť sám.

Uvažoval som, že budem striehnuť na svojho únoscu, kým sa vráti skontrolovať, či som mŕtvy. Akú by som mal šancu na odplatu, keby prišli chlapci v modrom s blýskajúcimi svetlami a sirénami, podupali by to tu bagančami a oznámili svetu, že ma našli, čím by odstrašili môjho nepriateľa?

Najprv som sa zúfalo potreboval najesť. A osprchovať.

Stajne boli prázdne. Ani vo veľkom dome neboli ľudia. Bolo to miesto duchov. A všetky dvere zamknuté. A tak som vykročil po štrku popri dome a dolu príjazdovou cestou.

Už ani neviem, koľkokrát som zdvihol ruku, aby som pozrel na hodinky, ale nemal som ich. To bola okrem Jaguara ďalšia vec, ktorá mi ešte chýbala. Únosca mi ich musel stiahnuť, keď ma zväzoval. Hľadal som ich všade, ale neúspešne.

Časový údaj na displeji mobilu hovoril, že je pár minút po piatej. Bolo ešte dosť svetlo, aby som videl, kam idem, ale čoskoro sa celkom zotmie.

Príjazdová cesta bola dlhá, no viedla dolu kopcom a to mi pomáhalo, a na konci stála impozantná, vyše dvojmetrová kovaná brána medzi rovnako pôsobivými kamennými stĺpmi. Brána bola zavretá a zamknutá reťazou a zámka sa podozrivo podobala tej, ktorú som mal vo vrecku kabáta.

Pozrel som na bránu. Zase budem musieť preliezať?

Nie. Zašiel som asi desať metrov doľava, kde sa dalo prejsť pomedzi plot a stĺp. Mohutná brána bola skôr na ozdobu než z bezpečnostných dôvodov. No reťaz a zámka stačili, aby zabránili zvedavcom prísť autom až k domu a poobzerať sa, alebo niekomu, kto by ma mohol hľadať v stajniach.

Na jednom stĺpe bola pripevnená plastová tabuľka.

Veľkými písmenami bolo na nej napísané NA PREDAJ a telefónne číslo realitného agenta. Spoznal som volačku – 01635 bolo číslo Newbury.

Agentova tabuľka bola priklincovaná na ďalšiu drevenú tabuľku. Nadvihol som oznam o predaji a slová namaľované pod tým som rozoznal aj v hustnúcom šere. GREYSTONSKÉ STAJNE. A pod tým bolo menším písmom napísané LARRY WEBSTER – TRÉNER KONÍ.

Spomenul som si, že ktosi mi o tomto mieste hovoril. „Dom Websterovcov,“ povedal. „Na kopci pri Wantage Road.“ Takže som bol v Lambourne alebo blízko Lambournu. A asi pol míle dolu po ceste som videl svetlá dediny.

Čo teraz?

Zavolám matke a požiadam ju, aby prišla po mňa, alebo mám zavolať políciu a hlásiť únos a pokus o vraždu? Mal by som. Bolo by to správne a rozumné. Mal som to urobiť, len čo som našiel telefón. Bolo to ľahké – len stlačiť tri deviatky a čakať. Lenže potom by sa moja matka musela triasť, ako to dopadne s daňovým úradom a so súdmi.

Niečo mi bránilo zavolať políciu a nebola to len viera, že matka by skončila zle, prišla o všetko: o dom, stajne, firmu, slobodu a zrejme aj o povesť, a to by znášala najhoršie.

Bolo to niečo viac. Možno to bola potreba vybojovať si vlastný boj, dokázať sám sebe, že to ešte zvládnem. A možno som tým chcel dokázať majorovi z ministerstva obrany, že ešte nie som pripravený ísť do dôchodku ako vojenský odpad.

Ale myslím, že predovšetkým to bola túžba pomstiť sa tomu, kto mi to urobil.

Možno to bolo šialené, ale strčil som telefón naspäť do vrecka a nikomu som nezavolal. Iba som kráčal k svetlám a domovu.

Bol som živý a slobodný a ak si niekto myslel, že som priviazaný a zomieram, mal som na svojej strane výhodu prekvapenia. Z hľadiska stratégie bolo prekvapenie všetkým. Potvrdzoval to aj vzdušný útok na Pearl Harbor, ku ktorému prišlo pred ôsmou v ospanlivé nedeľné ráno v decembri 1941. Jedenásť lodí sa buď potopilo, alebo boli vážne poškodené a takmer dvesto lietadiel bolo zničených na zemi za necelých tridsať minút útoku. Vyše tri a pol tisíca Američanov bolo zabitých alebo zranených v porovnaní so šesťdesiatimi piatimi Japoncami. Vedel som to, lebo v Sandhurste každý dôstojnícky kadet musel spolužiakom prezentovať nejakú udalosť z druhej svetovej vojny a ja som dostal Pearl Harbor.

Rozhodujúce bolo prekvapenie.

Už som sa nepriateľovi raz ukázal a bezmála som to neprežil. Teraz zostanem skrytý, ba ešte lepšie, môj nepriateľ musí byť presvedčený, že ma zlikvidoval a už preňho nie som hrozbou. Keď si bude myslieť, že som mŕtvy, vstanem a pohryziem ho. Túžil som prežiť okamih ako Glenn Closová v kúpeľni v Osudovej príťažlivosti, ale nemienil som sa dať zabiť ako jej postava vo filme.

Kráčal som dedinou, držiac sa v tieni, a vyhol som sa rušnému centru, kde by ma niekto mohol zbadať pri osvetlených výkladoch.

Mohlo ma prezradiť iba to prekliate cinkanie pravej nohy. Rozhodol som sa, že musím niečo vymyslieť, aby som opäť kráčal potichu.

Keď som sa dostal na príjazdovú cestu k nášmu domu, zastal som.

Skutočne som chcel, aby matka s otčimom vedeli, čo sa mi stalo? Ako im bez ďalších podrobností vysvetlím, prečo som špinavý a v takom stave? A mohol by som sa spoľahnúť, že sa o tom náhodou nedozvedia ostatní? Absolútne utajenie mohlo byť životne dôležité. „Reči môžu stáť život“ – bol vojnový slogan. Nechcel som, aby ma stál môj.

Žalúdok mi skrúcalo od hladu a túžil som sa umyť a obliecť do čistého.

Keď som prichádzal k domu, zbadal som, že v stajniach sa svieti a pracovníci usilovne kydajú hnoj a kŕmia zvieratá.

Obišiel som dom a zakrádal sa k najbližšiemu obdĺžniku stajní tak potichu, ako sa len dalo. Až v poslednom okamihu som nakrátko vstúpil do svetla, keď som si bol istý, že sa nikto nepozerá.

Rýchlo som vyšiel po schodoch a vošiel do nezamknutého bytu Iana Norlanda nad stajňami.

Predpokladal som, že Ian nezamkne dvere, kým bude dole pri koňoch, a mal som pravdu. Rýchlo som vymýšľal, čo mu poviem. Malo by to byť dosť dôveryhodné, aby som získal jeho pomoc, ale možno bude lepšie, ak sa nedozvie, že jeho zamestnávateľka podniká, hoci je platobne neschopná, čo je v Británii protizákonné. Nechcel som ho vyľakať, aby hneď nezavolal políciu. Rozhodol som sa, že mu nepoviem celú pravdu, ale pokúsim sa nehovoriť mu výslovné lži.

Kým som naňho čakal, kedy dokončí prácu s koňmi, vyplienil som mu chladničku, hoci okrem plechoviek s pivom tam bolo len málo jedla, a tak som si vzal dvojlitrovú plastovú fľašu mlieka. Ledva som sa ovládol, aby som cestou cez dedinu nevošiel do čínskeho bufetu. No mal som v úmysle Iana presvedčiť, aby ta zašiel niečo kúpiť, len čo sa vráti zo stajní.

Kým som začul, že už ide hore schodmi, zlikvidoval som celé dva litre mlieka. Stál som za dverami, keď vošiel dnu, ale zbadal ma, len čo ich zavrel. Po tej historke s preseknutou uzdou minulú sobotu som nečakal srdečné privítanie a ani sa mi nedostalo.

„Došľaka, čo tu robíte?“ zvolal.

„Ian, potrebujem vašu pomoc,“ povedal som rýchle.

Pozorne sa na mňa pozrel, na moje špinavé, roztrhané šaty a strnisko na brade. „Prečo vyzeráte tak hrozne?“ spýtal sa obviňujúco. „Čo ste robili?“

„Nič,“ povedal som. „Som len špinavý a hladný, to je všetko.“

„Prečo?“

„Čo prečo?“

„Prečo striehnete v mojom byte ako lupič? Prečo ste nešli do domu? Prečo ste hladný a špinavý?“

„Všetko vám vysvetlím,“ chlácholil som ho. „Potrebujem vašu pomoc a nechcem, aby matka vedela, že som tu.“

„Prečo?“ spytoval sa. „Máte problémy so zákonom?“

„Nie, pravdaže nie,“ snažil som sa hovoriť urazene.

„Tak prečo nechcete, aby vaša matka vedela, že ste tu?“

Čo mám vymyslieť, aby som ho presvedčil?

„S matkou sme sa pohádali,“ zaimprovizoval som. Očividne som sa odklonil od svojho predsavzatia neklamať mu.

„Prečo?“

„Záleží na tom? Poznáte moju matku. Vie sa povadiť aj pre maličkosti.“

„Áno, viem. Ale o čom bola táto konkrétna hádka?“

Videl som, že neprestane. Chcel počuť odpoveď.

„Pre kone,“ povedal som.

To ho zaujalo.

„Porozprávajte mi o tom.“

„Smiem ísť najprv do kúpeľne?“ požiadal som. „Zúfalo potrebujem sprchu. Predpokladám, že nemáte rezervné oblečenie mojej veľkosti.“

„A kde máte svoje?“

„V dome.“

„Mám ísť poň?“ spýtal sa.

„Ako by ste mohli? Matka by to predsa videla.“

„Nie je doma. Išli s pánom Philipsom na nejaké nóbl podujatie do Londýna. Videl som ich odchádzať okolo piatej. Vyobliekaných. Povedala mi, že príde ráno na prvé kŕmenie.“

„Ale v dome sa svieti.“

„Kvôli psom,“ vysvetľoval. „Pôjdem tam a pred spaním ich pustím. Potom zhasnem a pozamykám.“

Takže som mohol ísť do domu a neobťažovať Iana. Vyčítal som si, že som najprv neskontroloval dom, kým som vošiel do Ianovho bytu. Predpokladal som, že matka je doma, ale mal som si to preveriť.

„Ale matkino auto je pri dome,“ namietol som. Spomenul som si, že som ho zazrel, keď som obchádzal dom.

„Vyzdvihlo ich veľké nablýskané auto so šoférom. Akoby pani Kauriová bola nejaký čestný hosť alebo čo.“

„Vrátia sa v noci?“

„Neviem. Povedala mi len, že sa uvidíme o pol ôsmej ráno.“

Možno som ani nemusel Iana do toho zapojiť, ale teraz, keď som to spravil, mohol mi pomôcť.

„Tak dobre,“ povedal som rozhodne. „Pôjdem do domu, osprchujem sa a prezlečiem a vy zatiaľ zabehnite do čínskeho bufetu a prineste nám obom večeru. Ja si dám hovädzinu s omáčkou z čiernej fazule a praženú ryžu.“ Podal som mu peniaze. „A kúpte aj mlieko. Všetko som vypil.“

Mlčky stál a hľadel na mňa, ale peniaze si vzal.

Pozrel na hodiny na stene. „O trištvrte hodiny sa vrátim, najeme sa a porozprávame.“

Uplynulo takmer päťdesiat minút, kým som znovu vyšiel hore schodmi do Ianovho bytu po horúcom kúpeli, aby som uvoľnil bolesť v pleciach. A priniesol som si aj veci.

„Čo je v tom puzdre?“ spýtal sa Ian.

„Meč,“ odvetil som. „Mohol by sa mi zísť.“

„Na čo?“ spýtal sa vyplašene. „Nechcem sa do niečoho zapliesť.“

„To je v poriadku. Upokojte sa. Sľubujem, že od vás nebudem žiadať nič nelegálne.“

„A čo vy?“ vyzvedal sa, stále znepokojený.

„Ani ja nechcem robiť nič nelegálne,“ ubezpečil som ho. „Sľubujem.“

Ďalší zo sľubov, o ktorých som si nebol istý, či ich budem môcť splniť. V tomto prípade som dúfal, že ho dodržím, ale rozhodol som sa nepovedať to Ianovi.

Trochu sa upokojil.

„Tak môžem tu zostať?“ spýtal som sa a položil batoh a tubus na dlážku.

„Čože? Chcete tu spať?“ zvolal prekvapene.

„Áno.“

„Ale ja mám len jednu posteľ.“ Z jeho tónu som usúdil, že nemá chuť sa o ňu deliť.

„Stačí mi dlážka.“

„Môžete spať na gauči.“

„Ešte lepšie. A čo jedlo? Umieram od hladu.“

Na malý kuchynský stôl položil dva dosť čisté taniere a ja som sa s gustom pustil do jedenia. Lekár by mi asi povedal, že kopa čínskeho jedla nie je najlepší liek na hladný žalúdok, ale bolo mi to jedno. Celkom mi chutilo.

Napokon som sa vystrel a s povzdychom som odtisol tanier. Bol som plný.

„Doparoma,“ povedal Ian, ktorý ešte len začal jesť bravčovinu so sladkokyslou omáčkou. „Človek by si pomyslel, že ste týždeň nejedli.“

„Aký je dnes deň?“ spýtal som sa.

Začudovane na mňa pozrel. „Streda.“

Naozaj som iba v pondelok išiel do Oxfordu? Len pred dva a pol dňami? Videlo sa mi to dlhšie. Mal som pocit, akoby uplynul celý život.

Mal som Ianovi povedať, prečo som taký hladný? Naozaj musel vedieť, prečo som od pondelka rána nejedol? Asi nie. Musel by som priveľa vysvetľovať. Možno by sa mu nepáčilo, že som nezavolal polišov.

„Keď žijete drsný život, nemáte poruke veľa reštaurácií,“ povedal som.

„Drsný život?“

„Áno. Pár dní som strávil v Downs v úkryte, ktorý som si urobil.“

„Ale veď je chladno a celý týždeň prší.“

„Ako keby som to nevedel. Ale nemohol som si rozložiť oheň,“ vysvetľoval som. „To všetko je tréning. Nič vás tak neposilní ako trochu nepohodlia.“

„Vy vojaci ste strelení,“ komentoval Ian. „Ja by som veru v takomto počasí nenocoval vonku.“ Nalial si na mäso ďalšiu porciu sladkokyslej omáčky.

A to bol koniec môjho predsavzatia nehovoriť mu lži. Sotva som povedal slovo, ktoré by bolo pravdivé.

„Tak mi prezraďte, o čo išlo v tej hádke s koňmi?“

„V podstate o nič,“ snažil som sa vycúvať. „Určite by nechcela, aby som vám o tom rozprával.“

„Asi máte pravdu,“ usmial sa. „No aj tak mi to povedzte.“

„Hovoril som vám, že to nič nie je. Povedal som jej, že podľa mojej mienky a podľa toho, ako bežal Pharmacist v Cheltenhame, nie je pripravený na Zlatý pohár.“

„A čo vám odpovedala?“ vyzvedal sa Ian, mieriac na mňa vidličkou.

„Vraj si mám strčiť svoj názor viete kam.“

Zasmial sa. „Tentoraz s ňou súhlasím.“

„Vážne?“ zareagoval som prekvapene. „Keď som tu bol, viete, keď sme sledovali preteky v televízii, tvrdili ste, že nemôže bežať na Festivale.“

„No áno,“ bránil sa. „Vtedy som to povedal, ale nemyslel som to tak. Jeden zlý výkon predsa neznamená, že je kôň zlý.“

„No ja som to povedal matke, lebo som si myslel, že je to váš názor.“

„Tak ste sa ma, dofrasa, mali spýtať.“ Napichol kúsok mäsa na vidličku a vložil si ho do úst.

„Zdá sa, že by som sa mal ospravedlniť, aby ma pustila domov.“

„Vyhodila vás preto, lebo ste to povedali?“ Hovoril s plnými ústami a videl som mu celý obsah úst, rotujúci ako v miešačke na cement.

„No, bolo tam aj zopár iných vecí, viete, osobné, rodinné záležitosti.“

Chápavo prikývol. „Pri dobrej hádke sa vyťahuje jedna vec za druhou.“ Zdalo sa, že s tým má skúsenosti, a premýšľal som, či niekedy mal nejakú pani Norlandovú.

„Máte pravdu.“

„Tak chcete tu zostať?“ spýtal sa.

„Určite,“ povedal som. „Nepriplazím sa predsa domov k matke so stiahnutým chvostom. Zakaždým by mi to vyhadzovala na oči.“

Opäť sa zasmial a vložil si do úst ďalší kus mäsa. „Nemám nič proti tomu, ale varujem vás, vstávam skoro.“

„Pred svitaním sa vyparím.“

„V tieto dni slnko vychádza o siedmej,“ upozornil ma. „A svetlo je už pol hodiny predtým.“

„Tak zmiznem už o šiestej,“ oznámil som.

„Aby ste sa vyhli matke?“

„Možno,“ povedal som. „Skúste sa jej opýtať, kde som. Rád by som vedel, čo vám odpovie, ale neprezraďte jej, že som tu.“

„Dobre, spýtam sa jej a nepoviem, že ste tu, ani o čom sme sa rozprávali. Kam vlastne idete?“

„Tam, kde som bol celé dva dni,“ uzavrel som. „Mám nejaké nedokončené záležitosti.“

Keď som tesne po pol šiestej vo štvrtok ráno vykĺzol z Ianovho bytu, vybral som meč, doteraz bezpečne uložený v tubusovom puzdre. Vzal som si aj zvyšky čínskeho jedla a polovicu mlieka, ktoré Ian kúpil včera večer.

Okrem toho som si vzal nabitý mobil a vizitku pána Hooglanda. Možno budem potrebovať niečo na skrátenie času.

Vracal som sa cez spiacu dedinu po Wantage Road ku Greystonským stajniam. Konečne sa mi podarilo odstrániť cinkanie v nohe zakaždým, keď som sa o ňu oprel, čo som považoval za jeden z hlavných úspechov tej noci. Problém som objavil na členkovom spoji. Bol dosť tesný, ale cinkot vydávali dve kovové časti, ktoré do seba narážali, keď som nohu zaťažil. Napokon som ju umlčal pomocou nastavovacieho kľúča a kúska gumy, ktorý Ian odrezal zo starých gumákov. Teraz som sa mohol spoľahnúť, že sa znova budem pohybovať potichu. Brána na začiatku príjazdovej cesty bola stále zamknutá reťazou a zdalo sa, že sa jej nikto nedotkol, odkedy som predchádzajúci večer odišiel. Nemohol som však predpokladať, že v stajniach za tých dvanásť hodín nikto nebol. Musím to skontrolovať.

Prešmykol som sa pomedzi stĺp a mreže v plote a opatrne, bez cinkania som sa pobral hore kopcom. Radšej som sa vyhýbal asfaltu, aby som bol ešte tichší, načúval som a sledoval všetko nezvyčajné. V polovici cesty som skontroloval miesto, kde som včera večer položil paličku na malý kameň. Pneumatika auta by ju zlomila, no palička bola stále na mieste. V noci tam nikto na aute nebol, ale mohol prísť na motorke.

Nebol som si istý, či mám byť spokojný, alebo sklamaný.

No pri dome som si aj tak dával pozor a držal som sa pri stromoch na jednej strane zarasteného trávnika. Obloha na východe sa už vyjasňovala a vystavovala na obdiv krásne modré, fialové a červené odtiene. Hoci som sa v tme dobre orientoval, odjakživa som mal rád úsvit, začiatok nového dňa.

Príchod slnka, svetla a tepla, ktoré odohnali chlad a tmu noci, bol zázrak, pred ktorým sa skláňal rovnako človek, ako aj zviera. Ako k tomu príde? Prečo? Buďme len vďační za to, že sa tento zázrak stane. Keby slnko zhaslo, je po nás.

Nad obzor vyskočil okraj ohnivej gule, zaplavil úbočie oranžovou žiarou a vyhnal šero spod kríkov.

Potichu som vyskúšal dvere domu. Boli zamknuté.

Obišiel som dom po štrkovej ceste a zamieril som dozadu do starého známeho dvora so stajňami. V jasnom rannom svetle sa mi zdal iný ako večer v daždi. Stajne boli postavené do obdĺžnika s boxmi na troch stranách a otvorenou stranou otočenou k domu.

Najprv som šiel na koniec ľavého bloku, kľakol som si a dôkladne pozbieral všetky úlomky skla, ktoré ležali na betóne pod rozbitým oknom. Opatrne som ich pohádzal cez okno dnu, aby ich nebolo vidieť. Nemal som ako vymeniť sklenú tabuľu, ale človek by sa musel pozrieť až zblízka, aby videl, že tam nie je sklo. Prešiel som popri rade boxov ku svojej väzenskej cele, otvoril som obe strany dverí a zaistil ich háčikom o stenu, aby ma nikto nemohol rýchlo zavrieť, kým by som stačil zareagovať.

Ešte raz som prehľadal stajňu, išlo mi najmä o hodinky, ale aj pre prípad, že by mi včera v šere niečo uniklo. Nenašiel som nič len kôpku vlastných výkalov, ktorá schla pri stene, kde bol pripevnený kruh. Vedel som, že tímy špeciálnych jednotiek ako britská SAS alebo americká Delta Force boli vycvičené nenechať za nepriateľskou líniou žiadnu stopu, museli si teda pozbierať aj vlastné výkaly do plastových vreciek a odniesť v batohoch.

Keďže ja som nemal vhodné plastové vrecko, rozhodol som sa nechať svoje exkrementy tam, kde boli.

Rýchlo som prehľadal susedný box, kde som objavil protézu a kabát. Hodinky neboli ani tam. Doparoma, mal som ich rád.

Zavrel som, zahasproval dvere a presvedčil som sa, či sú presne tak, ako som ich našiel. Teraz som sa len musel ukryť a čakať.

Uvažoval som, že použijem daktorý z ďalších boxov, ale hneď som tú myšlienku zavrhol. Po prvé, nemal by som kade uniknúť, keby situácia vyzerala zle. A po druhé, nechcel som, aby nepriateľ zbadal, že dvere nie sú poriadne zavreté, a zamkol ma, možno aj keby nevedel, že som vnútri. Na môj vkus som už bol zamknutý v stajni pridlho.

Napokon som našiel dokonalé miesto.

Na prostriedku protiľahlého radu boxov bol priechod, ktorý viedol cez celú budovu. Vzadu sa nachádzali dvere s obyčajnou kľučkou. Boli z drevených latiek priskrutkovaných na jednoduchý rám a medzi doskami boli široké medzery, aby tade prúdil vzduch. Na pántoch mali pružinu, aby sa vždy zatvorili a vypustené kone nemohli cez ne ujsť.

Otvoril som ich a prešiel som cez priechod. Za stajňami bola kopa hnoja, špinavej slamy a nádoby s pilinami, kam personál hádzal konský hnoj pre záhradkárov. Kopa hnoja tu ležala už dosť dlho a pomedzi slamu vyrástla zelená tráva.

Chodba očividne slúžila na to, aby sa dalo ľahšie dostať z dvora stajní ku kope hnoja. Pre mňa to bol ideálny úkryt.

Za blokom stajní som našiel prázdny modrý plastový sud, ktorý mi poslúžil ako sedadlo, a onedlho som už sedel v priechode za dverami a čakal na príchod nepriateľa.

Túžil som mať pri sebe svoju spoľahlivú SA 80 s pripevneným bajonetom. Alebo, ešte lepšie, samopal s plným pásom nábojov.

Lenže okrem meča som nemal nič, a tak som ho vytiahol z pošvy a pripravil sa na boj.

13.kapitola

Čakal som dlho.

Zo svojho úkrytu som nevidel slnko, ale podľa pohybu tieňov som vedel, že uplynulo niekoľko hodín, a potvrdili mi to aj hodinky na displeji mobilu, keď som ho nakrátko zapol, aby som ho skontroloval.

Vypil som trochu mlieka a čakal ďalej.

Nikto neprišiel.

Občas som vstal a prechádzal sa po krátkej chodbe sem a tam, aby sa mi rozprúdila krv v nohách. Nechcel som vyjsť na dvor pre prípad, že by ten, na koho som striehol, medzitým prišiel.

Začal som ľutovať, že som si nevybral také miesto, odkiaľ by som videl bránu na konci príjazdovej cesty. V úkryte na chodbe by som nezistil dosť zavčasu, keby niekto prichádzal.

Dookola som si v duchu opakoval scenár.

Čakal som, že chlap, čo ma chcel zabiť, príde autom, prejde cez otvorenú bránu a po štrkovej ceste do dvora so stajňami a zaparkuje pri boxe, kde ma zamkol. Mal som v pláne vyjsť z úkrytu, keď vojde do stajne, potichu a rýchlo prejsť cez dvor a zamknúť ho v mojej pôvodnej cele, prv než si uvedomí, že tam nie som.

Čo bude potom, mi nebolo celkom jasné. Záviselo to od toho, kto to bude. Mladý muž v dobrej kondícii by mohol uniknúť cez deliace múry a sedlovňu tak, ako som to urobil ja. Starší a ťažší protivník by bol menší problém. Mohol by som odísť a nechať ho v stajni, aby si užil vlastnej medicíny. Ale nechal by som ho tam zomrieť?

A čo by som urobil, keby nepriateľov bolo viac?

Nad touto otázkou som si lámal hlavu celé dopoludnie. Človek v bezvedomí je ťažký a zle sa s ním manipuluje, aj keď má len jednu nohu. Môže mať jeden človek dosť sily, aby ma zaniesol do stajne a držal, kým by pripevňoval reťaz ku kruhu? Ak áno, musel byť veľmi silný a bolo pravdepodobné, že by ľahko unikol cez okno v sedlovni.

Čím dlhšie som o tom premýšľal, tým väčšmi som bol presvedčený, že boli aspoň dvaja. To stavalo veci do iného svetla. Mohol by som sa pustiť do boja s nepriateľom, ktorý má dvojnásobnú presilu, ba možno aj väčšiu?

Sun Cu, otec bojovej taktiky, tvrdil: Ak sa počtom vyrovnáte nepriateľovi, bojujte, keď ste schopní ho prekvapiť. Ak vás je menej, vyhnite sa mu.

Rozhodol som sa, že ak sa zjavia dvaja alebo viacerí, budem ich sledovať z úkrytu a držať sa bokom.

O tretej popoludní, kým som ešte pozorne sledoval stajne, som zavolal pánu Hooglandovi. Dával som si pozor, aby som utajil svoje telefónne číslo, lebo som nechcel, aby ho mimovoľne odovzdal nesprávnej osobe.

„Á, zdravím vás,“ ozval sa. „Čakal som na váš telefonát.“

„Prečo?“ spýtal som sa.

„Mám zopár odpovedí na vaše otázky.“

„Áno?“

„Zosnulý bol celkom určite Roderick Ward,“ oznámil mi.

„Vážne?“

„Ste sklamaný.“

„Ani nie,“ povedal som. „Len trochu prekvapený. Presvedčil som sám seba, že Roderick Ward zinscenoval vlastnú smrť a v skutočnosti ešte žije.“

„Čo myslíte, čo sa našlo v jeho aute?“ spýtal sa.

„Neviem. Len som pochyboval, že to bol Ward. Prečo ste si tým taký istý?“

„Spýtal som sa patológa.“

„Urobil test DNA?“

„Nie, neurobil. Až keď som ho požiadal.“ Zasmial sa. „Myslím, že som toho chlapa trochu vystrašil. Zbledol a utekal do laboratória. Ale dnes ráno mi zavolal a vraj urobil testy nejakých vzoriek a zhodujú sa s Wardom v databáze. Niet pochýb, že telo v rieke bolo Wardovo.“

To vylúčilo Rodericka ako vydierača.

„Potvrdil patológ, že voda vo Wardových pľúcach sa zhodovala s vodou v rieke?“

„Och, mrzí ma to, ale zabudol som sa opýtať.“

„A čo Wardova sestra?“ pokračoval som. „Zistili ste niečo o nej?“

„Vlastne áno. Údajne sa jej ráno pokazilo auto a nemohla sa dostaviť na súd včas. Koronerova kancelária jej povedala, že budú pokračovať bez nej, a ona súhlasila.“

„Ale veď býva v Oxforde,“ namietol som. „Nemohla ísť autobusom? Alebo peši?“

„Očividne sa presťahovala. Dali mi jej adresu, ale nepamätám si ju presne. Je to kdesi v Andoveri.“

„Ďakujem, že ste sa spýtali. Vyzerá to tak, že som plakal na nesprávnom hrobe.“

„Áno. Škoda. Bola by to dobrá story,“ povedal túžobne.

„Áno,“ zopakoval som.

„Pre vaše noviny?“ sondoval.

„Nie som novinár,“ odvetil som so smiechom. „Iba som od narodenia skeptik. Tak sa zatiaľ majte.“

S úsmevom som ukončil hovor a sklopil telefón.

Stále nikto neprišiel.

Zjedol som studené zvyšky včerajšej večere a vypil trochu mlieka.

Prečo by ma chcel niekto zabiť? Vôbec som nepochyboval, že ma plánovali zabiť. Nevedel som si predstaviť, v akom by som bol stave, keby som stál na jednej nohe štyri dni a tri noci. Určite by som bol už blízko smrti, ak nie po nej.

Takže, kto chcel moju smrť? A prečo?

Podľa mňa to bola dosť prehnaná reakcia na to, že som niekomu do telefónu povedal, že kone pani Kauriovej budú odteraz bežať podľa vlastných schopností, a nie na príkaz vydierača.

Úmyselná, chladnokrvná vražda bola dosť drastickým riešením a nebolo pochýb, že môj únos a uväznenie boli chladnokrvne premyslené. Nikto nenosí so sebou utierku namočenú v éteri len tak pre prípad, že by sa mu zišla, keby niekoho potreboval omráčiť; ani plastové putá, vhodne dlhú galvanizovanú reťaz a zámku pre prípad, že by chcel niekoho zavesiť na stenu. Môj únos bol dokonale naplánovaný a uskutočnený a nečakal som, že sa nájde veľa forenzných dôkazov, ktoré by prezradili páchateľov.

Budú sa vôbec obťažovať skontrolovať svoje dielo? Keby sa sem vrátili, vzrástli by šance, že nechajú nejaký usvedčujúci dôkaz alebo ich niekto uvidí. Nebudú iba predpokladať, že som mŕtvy?

Nevedia, že nikdy nič nemožno predpokladať? Vždy treba všetko preveriť.

Krátko po piatej zapadlo slnko a klesla teplota.

Stále som čakal, no nikto neprišiel.

Márnil som čas?

Možno, ale veď čo iné som mal robiť? Na čerstvom vzduchu bolo lepšie ako ležať v posteli a zízať do stropu.

Trochu som si podupal, aby som si zohrial prsty ľavej nohy. Amputované prsty na pravej nohe ma zasa pálili. Už ma to nebavilo.

Keď mi telefón ukázal, že je deväť hodín, usúdil som, že je čas vrátiť sa do Ianovho bytu, kým nepôjde spať a nevymkne ma. Nemal som v úmysle zostať v Greystonských stajniach celú noc. Dvadsaťštyrihodinová stráž bola pre jedného priveľa. Večer sa mi už driemalo a spiaci strážca je horší ako nijaký.

Zasunul som meč do pošvy a vložil ho naspäť do kartónového puzdra, ktoré som si prehodil cez plece.

V polovici príjazdovej cesty som skontroloval, či je palička ešte na kameni. Bola. Na druhú stranu o pár metrov ďalej som položil ďalšiu pre prípad, že by ju silnejší vietor odfúkol.

Okrem toho, že fúkal chladný vietor, bol krásny večer s oblohou plnou jasných hviezd. Ale noc bude chladná. Včerajšiu teplú prikrývku oblakov odvial vietor, vo vzduchu už bolo cítiť mráz a cestou k bráne mi z úst stúpala para.

Práve som preliezal pomedzi stĺp a mreže v plote, keď som zbadal reflektory auta prichádzajúceho po Wantage Road od Lambournu. Nezdalo sa mi to zvláštne. Cestu ste sotva mohli opísať ako rušnú, ale kým som sa dostal od domu k bráne, prešli po nej tri či štyri autá.

Usúdil som, že by nebolo dobré, keby ma zbadali, ako preliezam cez plot, a tak som si ľahol do vysokej trávy a čakal, kým auto prejde.

Neprešlo.

Zastalo na kraji cesty pri bráne. Reflektory zhasli a skôr som počul, ako videl, že šofér vystúpil z auta a zavrel dvere.

Ležal som nehybne dolu tvárou v tráve asi desať metrov od neho. Mal som po boku tubus s mečom, ale keby som ho chcel vytiahnuť, prezradil by som sa.

Nadvihol som hlavu, ale nevidel som nič. Žiara reflektorov mi ochromila nočné videnie, no aj tak by som osobu za kamenným stĺpom brány nevidel.

Zavrel som oči a načúval.

Začul som cengot reťaze, keď ju pretiahol cez kovové stĺpy brány. Ten, čo prišiel, priniesol so sebou kľúč od zámky. Bol to môj nepriateľ.

Počul som, ako brána zaškrípala, keď sa otvorila dokorán.

Nadvihol som hlavu a ukradomky pozrel, ako sa vodič vracia k autu, ale výhľad mi zastreli otvorené dvere auta. Ležal som v plytkej priekope pod plotom, čiže pod úrovňou cesty. Z tohto uhla som nemohol vidieť, kto to je.

Počul som, ako naštartoval motor, a zapli sa reflektory.

Bol som si istý, že auto pôjde po príjazdovej ceste, ale mýlil som sa.

Otočilo sa, vyšlo na cestu a vracalo sa k dedine. Rýchlo som si kľakol. Keby som mal SA 80, ľahko by som párkrát vystrelil na zadné okno a vytiahol vodiča von, ako som to raz urobil, keď nákladná Toyota prerazila cez kontrolné stanovište v Helmande. Teraz som však iba kľačal v tráve a srdce mi nahlas tĺklo.

Nepriateľa som neidentifikoval, no mal som pocit, že aj v tme som spoznal značku auta, hoci som nevidel farbu.

„Čo povedala matka?“ spýtal som sa Iana, keď som sa vrátil do jeho bytu nad stajňami.

„O čom?“

„O tom, kde som.“

„Ach, to. Vyjadrila sa dosť nejasne. Povedala iba, že ste odišli.“

„A vy čo na to?“ naliehal som.

„No, ako ste mi kázali, spýtal som sa jej, kam ste išli.“ Zmĺkol.

„A?“

„Vraj ma do toho nič nie je.“

Zasmial som sa. „A čo ste povedali vy?“

„Povedal som jej, ako ste vraveli, že ste si nechali u mňa pero, keď ste sledovali preteky, a že som ho chcel vrátiť.“ Znova sa odmlčal a mňa to už rozčuľovalo.

„A?“

„Vraj jej to pero mám dať a ona vám ho vráti. Vraj vás nečakane odvolali do Londýna do armády a neviete, kedy sa vrátite – tak to vraj bolo napísané na lístku, čo ste nechali.“

„Na lístku?“ zareagoval som prekvapene.

„Áno. Pani Kauriová povedala, že ste jej poslali lístok.“

„Z Londýna?“ spýtal som sa.

„Och, to neviem. Nepovedala, ale nijaký lístok ste neposlali, však?“

„Nie,“ povedal som popravde. „Celkom určite som jej nijaký lístok neposlal.“

Ale mohol jej ho poslať niekto iný.

Zobudil som sa o piatej po ďalšej nepokojnej noci na Ianovom gauči. Hlavu som mal plnú otázok, nebol som schopný upokojiť sa a dlho do noci som rozmýšľal.

Prečo môj nepriateľ neprišiel do stajní presvedčiť sa, či som mŕtvy? Veril, že už je po mne? Možno nechcel riskovať, že zanechá nové dôkazy ako napríklad čerstvé stopy pneumatík na dvore stajní. Možno preto, lebo už na tom nezáležalo. Alebo nechceli vidieť hrozné následky svojej práce? To by som sa nečudoval. Ľudské telá – teda mŕtve telá – sú väčšinou inšpiráciou pre nočné mory, najmä telá tých, čo zomreli neprirodzenou, násilnou smrťou. Vedel som to, lebo za tie roky som ich videl dosť.

Ak sa môj nepriateľ neobťažoval vyjsť hore kopcom včera večer, keď odomkol bránu, nečakal som, že sa tam ešte vráti. A tak som sa rozhodol nestrácať čas vyčkávaním v chodbe v Greystonských stajní. Na dnešok som mal iné plány.

„Andover,“ povedal Hoogland.

Prečo sa mi to zdalo známe?

Starý Sutton, zišlo mi na um. Býva v opatrovateľskom domove v Andoveri. Bol som ho navštíviť. Syn starého Suttona, detektív seržant Fred, bol na vyšetrovaní smrti Rodericka Warda. A sestra Rodericka Warda sa presťahovala do Andoveru. Je to náhoda?

Počul som, ako Ian o šiestej vstal a dal si sprchu.

Sedel som na gauči a pripevňoval si nohu. Zvláštne, ako sa môže vzťah človeka k niečomu takému rýchlo meniť ako plachty vo vetre. V stredu popoludní som objal svoju protézu ako dávno strateného brata. Vrátila mi pohyblivosť. A teraz, o tridsaťšesť hodín, som na ňu hľadel ako na cudzieho tvora, takmer nepriateľa, ako na nevyhnutné zlo.

Možno mal major z ministerstva pravdu. Možno bolo naozaj načase pozrieť sa na svoj život z inej perspektívy. Ak prežijem.

„Požičiate mi auto?“ spýtal som sa Iana pri raňajkách.

„Na ako dlho?“

„Neviem. Musím ísť do bankomatu vybrať si peniaze, to po prvé. A možno budem celé predpoludnie preč, hádam aj celý deň.“

„Chcem ísť do supermarketu,“ povedal mi. „Mám prázdnu chladničku.“

„Niečo vám kúpim,“ navrhol som. „Koniec koncov, zjedol som vám všetky cereálie.“

„Tak teda dobre,“ usmial sa. „Radšej by som zostal tu a sledoval v telke dostihy v Sandowne.“

„Máme tam nejaké kone aj my?“ spýtal som sa a samého ma prekvapilo, že som povedal my.

„Tri,“ odvetil Ian. „Vrátane jedného v Artillery Gold Cupe.“

„Kto na ňom ide?“ spýtal som sa. Royal Artillery Gold Cup bol iba pre amatérskych jazdcov, ktorí slúžili alebo kedysi slúžili v ozbrojených silách Spojeného kráľovstva.

„Nejaký chlapík s čudným menom,“ povedal a vôbec mi tým nepomohol.

„Akým čudným menom konkrétne?“

„Nejako to súvisí s futbalom,“ povedal. „Vydržte.“ Zobral kopu novín zo stolíka pri televízore. „Niekde to tu bolo.“ Hľadal ďalej. „Tu je.“ Víťazoslávne zdvihol noviny. „Everton.“

„Everton aký?“ spýtal som sa.

„Major Jeremy Everton.“

„V živote som o ňom nepočul,“ povedal som. Niežeby to bolo prekvapujúce. V pravidelnej armáde slúžilo vyše štrnásťtisíc dôstojníkov a ďalší ako záložníci, a to nespomínam tých, čo už odišli zo služby.

Ian sa zasmial. „Ani on nikdy nepočul o vás.“

„Ako viete?“ spýtal som sa.

Znovu sa zasmial. „Neviem to.“

Aj ja som sa zasmial. „Tak smiem si požičať vaše auto?“

„Kde máte svoje?“

„V Oxforde,“ povedal som popravde. „Prasklo mi tesnenie na valci,“ zaklamal som. „Je v servise.“

Pomyslel som si, že môj Jaguar pravdepodobne ešte stále stojí na poschodovom parkovisku v centre Oxfordu, a rozhodol som sa, že ho tam nechám. Keby som ním pohol, mohol by som prezradiť, že nie som mŕtvy v opustenej stajni.

„Okej. Požičajte si ho,“ súhlasil, „ak ste poistený.“

Mal by som byť, cez poistku svojho vlastného auta za podmienky, že nenamietajú, ak šoférujem s umelou nohou.

„Som,“ odvetil som presvedčivo. „A natankujem.“

„Skvelé,“ potešil sa Ian a hodil mi kľúče. „Ručná brzda dobre nezaberá. Nechajte zaradenú rýchlosť, ak budete parkovať na kopci.“

Chytil som kľúče. „Vďaka.“

„Vrátite sa večer sem?“ spýtal sa.

„Ak mi dovolíte,“ povedal som. „Máte rád indiu?“

„Jasné. Skvelý nápad. Prineste mi kuracie balti a dve porcie cibuľového bhaji. A nejaké naan.“ Hovoril to s istotou človeka, ktorý si často objednáva jedlo z obchodov s donáškou. „A k tomu si dám raita.“

Pomyslel si, že by bolo férové, keby som večeru zaplatil ja.

„Okej,“ povedal som. „Okolo pol ôsmej?“

„Radšej o siedmej. V piatok chodím do Wheelwrightu.“

„Tak o siedmej. Majte sa.“

Vykĺzol som z Ianovho bytu, kým bola ešte tma, a čo najtichšie som odchádzal na jeho starom Vauxhalle Corsa dolu do dediny.

Newbury bolo v piatok o siedmej ráno tiché, hoci parkovisko pred obchodom Sainsbury bolo rušné, plné nakupujúcich, ktorí sa chceli vyhnúť predvíkendovej nákupnej špičke.

Zaparkoval som na voľnom mieste medzi dvoma autami, ale nešiel som do supermarketu. Vykročil som opačným smerom, cez dvojprúdovku A 339 do centra.

Číslo 46 B na Cheap Street bolo medzi dlhým radom obchodov, ktoré lemovali obe strany cesty a nad väčšinou z nich boli byty alebo kancelárie. Schránková služba mala otvorené od pol deviatej do pol šiestej v pondelok až piatok a od deviatej do jednej v sobotu. Tak to bolo napísané na dverách.

Ak otčim ako zvyčajne poslal týždenný balíček vydieračovi s dvetisíc librami vo štvrtok popoludní, mal by prísť na Cheap Street 46 B dnes, vložia ho do poštovej schránky 116 a niekto si ho príde vyzdvihnúť.

Poštovú schránku 116 bolo vidieť aj cez výklad a mal som v úmysle celý deň ju sledovať, či si z nej niekto príde balíček vziať. Sotva som však mohol stáť na chodníku a kontrolovať každého zákazníka, ktorý prejde okolo. Celkom určite som nechcel, aby ma videl.

Preto som prišiel do Newbury tak zavčasu, aby som si urobil dôkladný prieskum oblasti a zvolil taktiku, ktorá by zapadla do miestnych podmienok a spôsobu života.

Na prvý pohľad sa zdalo, že sú tu dve vyhovujúce miesta, odkiaľ by som mohol pozorovať návštevníkov čísla 46 B tak, aby neodhalili moju prítomnosť. Prvým bola americká kaviareň vzdialená asi tridsať metrov a druhým indická reštaurácia Taj Mahal priamo oproti.

Usúdil som, že reštaurácia je lepšia nielen pre dobrú polohu, ale aj preto, lebo na okne na mosadznej tyči visia záclony, za ktoré som sa ľahko mohol skryť a pritom striehnuť cez medzeru uprostred. Potreboval som si iba obsadiť správny stôl. Ceduľka na dverách oznamovala, že otvárajú napoludnie. Dovtedy mi musí stačiť kaviareň, ktorá sa otvorí o pol hodiny, teda o ôsmej.

Chcel som byť na mieste predtým, než sa otvorí schránková služba. Netušil som, kedy chodí pošta, ale keby som bol vydierač, nenechal by som tam balíček ležať dlho, keď je v ňom toľko peňazí.

Zašiel som za roh na Market Street a našiel si banku s bankomatom. Vybral som dvesto libier a v novinovom stánku na rohu som si kúpil noviny. Niežeby som chcel čítať, mohlo by mi pritom uniknúť, že niekto prišiel po balíček, ale potreboval som sa za niečo skryť, keď budem sedieť v kaviarni pri veľkom okne.

Presne o pol deviatej som sledoval spoza novín, ako nejaký muž so ženou odomkli schránkovú službu a vošli dnu. Zo svojej pozorovateľne som videl schránku číslo 116, ale vďaka odrazu z okna som ju nevidel dosť jasne. Zatiaľ nikto schránku neotvoril, ani nijakú inú, ale ako zamestnanci by to zrejme ani neurobili. Mali by mať prístup ku schránkam zozadu.

Vypil som niekoľko šálok kávy a pohárov pomarančového džúsu a dúfal som, že pôsobím ako človek, ktorý zabíja predpoludnie čítaním novín. Dva razy pristúpila ku mne čašníčka a spýtala sa ma, či mi má doliať, a zakaždým som súhlasil. Nechcel som, aby ma požiadali, nech odídem, ale čoraz väčšmi som sa obával nevyhnutných následkov množstva tekutín. Nemohol som predsa požiadať čašníkov, aby sledovali schránku namiesto mňa, kým si odskočím.

O desiatej som už mal v sebe tri veľké šálky kávy a tri pomarančové džúsy a začínal som byť zúfalý. Pripomínalo mi to muky, ktoré som trpel v stajni, no tentoraz som nebol pripútaný ku stene. Nechal som noviny a šálku kávy na stole pri okne, aby som si rezervoval miesto, a utekal som na toalety.

Zdalo sa, že za ten krátky čas sa nič nezmenilo. Ulica bola čoraz rušnejšia, no zatiaľ som nikoho nespoznal. Rýchlo som prebehol pohľadom po tvárach pred sebou, ale nikoho známeho som nezbadal.

O desať jedenásť som napokon uvidel známu postavu, ako sa pomaly blíži po ulici. Nepoznal som toho muža, ale vedel som, čo robí. Bol to poštár. Tlačil malý, štvorkolesový jasnočervený vozík a zastavoval pri každom obchode a dverách, aby doručil poštu. Vošiel do schránkovej služby s plným náručím obálok, spojených gumičkou. Z diaľky som nerozoznal, či je medzi nimi aj otčimov balíček, ale predpokladal som to. A vydierač to určite predpokladá tiež.

„Zostanete tu celý deň?“ spýtala sa mladá čašníka, ktorá zrazu stála pri mne.

„Prosím?“

„Či tu zostanete celý deň,“ spýtala sa znova.

„Je to zakázané? Objednal som si množstvo kávy, tri pomarančové džúsy a dánske pečivo.“

„Ale my si s kamarátkou myslíme, že máte niečo za lubom,“ povedala. Otočil som sa na stoličke, pozrel som na jej kamarátku, ktorá ma sledovala z bezpečia za vysokým pultom. Opäť som sa otočil a sledoval ulicu vonku.

„Prečo?“ spýtal som sa.

„Vy tie noviny nečítate,“ povedala obviňujúco.

„Prečo si to myslíte?“

„Ste na tej istej stránke najmenej hodinu. Sledujeme vás. Nikto nečíta noviny až tak pomaly.“

„A čo myslíte, čo robím?“ spýtal som sa jej, nespúšťajúc oči zo schránkovej služby.

„Myslím, že striehnete na bankových lupičov.“ Usmiala sa. „Ste poliš, však?“

Priložil som si prst k perám. „Pst,“ a žmurkol som.

Dievča bežalo naspäť ku kamarátke, a keď som asi o dve minúty na ne pozrel, obe si priložili prsty na pery a rozosmiali sa.

Mal som ešte pol hodiny do otvorenia Taj Mahalu, ale usúdil som, že tu dlhšie nemôžem zostať. Nepáčilo sa mi, akú pozornosť mi venujú všetci pracovníci kaviarne, no už aj niektorí zákazníci.

Kývol som dievčine a privolal ju.

„Musím ísť,“ povedal som potichu a zaplatil som. „Mám po službe. Ale pamätajte,“ priložil som si prst k perám, „pst. Nikomu ani slovo.“

„Pravdaže,“ prikyvovala vážne.

Vstal som, zobral si neprečítané noviny a vyšiel von. Predpokladal som, že napoludnie o tom bude vedieť už polovica jej kamarátok a do večera aj kamarátky kamarátok.

Kráčal som po ulici a bol som si istý, že každý môj pohyb sleduje celá kaviareň. Nemohol som postávať vonku, a tak som vošiel do obchodu vedľa indickej reštaurácie. Predávali tam počítače a elektroniku.

„Prajete si, pane?“ spýtal sa mladý muž a podišiel ku mne.

„Nie, ďakujem. Iba sa pozerám.“

Cez výklad.

„Zavolajte, keby ste niečo chceli,“ povedal a vrátil sa k stolu, kde mal rozobratý počítač.

„Zavolám,“ ubezpečil som ho.

Stál som pri tovare vystavenom vo výklade a ďalej som sledoval schránky cez sklo. Letmo som pozrel na vystavený tovar. Bolo tam množstvo fotoaparátov.

„Rád by som si kúpil fotoaparát,“ povedal som a ani som sa neotočil.

„Pravdaže, pane,“ ozval sa mladý muž. „Nejaký konkrétny?“

„Chcel by som taký, ktorý by som mohol hneď použiť. Taký, čo má dobrý zoom.“

„Povedzme tento nový Panasonic? Má osemnásťkrát optický zoom a objektív Leica.“

„Je dobrý?“ spýtal som sa chrbtom k nemu.

„Najlepší,“ povedal.

„V poriadku, beriem ho. Bude fungovať hneď?“

„Mal by,“ odpovedal. „Budete si však musieť onedlho nabiť baterku, hoci ich zvyčajne dodávajú čiastočne nabité.“

„Vyskúšate mi ho?“ požiadal som.

„Pravdaže.“

„A môžete ho nastaviť tak, aby bol hneď pripravený fotiť?“

„Samozrejme, pane,“ povedal mladý muž. „Tento zaznamenáva priamo na pamäťovú kartu. Mám vám pribaliť aj jednu kartu?“

„Áno, prosím.“ Kým som s ním hovoril, nespúšťal som oči z obchodu so schránkovou službou.

„Dvojgigabajtovú?“ spýtal sa.

„Môže byť.“

Ďalej som sledoval ulicu, kým sa mládenec hral s fotoaparátom, kontroloval batériu a inštaloval pamäťovú kartu.

„Mám ho zabaliť do škatuľky?“ spýtal sa.

„Nie. Nechajte ho tak.“

Podal som mu kreditku a len nakrátko som odtrhol oči od okna, aby som vyťukal PIN a skontroloval, či nemíňam majland.

„Nechajte ho, prosím, zapnutý.“

„Batéria dlho nevydrží, keď bude zapnutý,“ upozornil ma. „Zapína sa ľahko. Len toto stlačíte.“ Ukázal mi. „A potom iba zamierite a týmto urobíte záber.“ Ukázal mi ďalšie tlačidlo. „Fotoaparát spraví ostatné.“

„A priblíženie?“

„Tu je.“ Ukázal mi, ako záber približovať a vzďaľovať.

„Výborne, ďakujem vám.“

Podal mi plastovú tašku. „Nabíjačka, návod a záručný list sú v škatuľke.“

„Ďakujem,“ poďakoval som ešte raz a vzal si tašku.

Rýchlo som vyšiel z obchodu s fotoaparátmi do susednej indickej reštaurácie Taj Mahal, práve keď čašník otáčal ceduľku na dverách zo ZATVORENÉ na OTVORENÉ.

„Chcel by som tamten stôl, prosím,“ ukázal som.

„Ale, pane, ten je pre štyroch,“ namietol čašník.

„Čakám troch ďalších,“ vyhlásil som, vykročil k stolu a sadol si, kým mal šancu ma zastaviť.

Objednal som si minerálku s bublinkami, a keď čašník odišiel, roztiahol som záclony o niekoľko centimetrov, aby som videl na schránku číslo 116.

Balíček vyzdvihli dvadsať minút po jednej a medzitým už indický čašník neveril, že budú so mnou obedovať traja ďalší ľudia.

Zjedol som takmer všetky indické placky a mangové čatní a znova som zúfalo potreboval ísť na záchod, keď som odrazu spoznal tvár na druhej strane ulice. Keby som bol išiel na záchod, celkom určite by som tú osobu minul.

Trvalo iba niekoľko sekúnd, kým vošla do obchodu schránkovej služby, otvorila schránku číslo 116 kľúčom, vybrala obsah, zavrela skrinku a odišla.

No ja som zatiaľ usilovne cvakal svojím novučičkým fotoaparátom.

Sedel som pri stole a prezeral si fotografie, ktoré som urobil.

Na niekoľkých bola hlava osoby iba zozadu a ďalšie celkom minuli cieľ, ale podarili sa mi aj tri perfektné zábery so zväčšením. Na dvoch bola osoba, ktorá vyberala schránku, z profilu, ako vyťahuje balíček zo skrinky, a na ďalšom jej bolo vidieť celú tvár, keď vychádzala z obchodu.

Pravdupovediac, netušil som, koho mám očakávať, ale osoba, ktorá na mňa hľadela z fotoaparátu, nebola ani len na zozname možných kandidátov.

Tvár na fotografii, tvár vydierača mojej matky, patrila Julie Yorkovej, tigrici v klietke.

14.kapitola

V sobotu o deviatej ráno som sedel v Ianovom aute, zaparkovanom v polovici Baydon Road. Vybral som si to miesto tak, aby som dobre videl autá, ktoré prichádzajú ku mne hore kopcom z Lambournu. Čakal som na konkrétne vozidlo a už som tam stál pol hodiny.

Zobudil som sa veľmi skoro po ďalšej nepokojnej noci.

Od včasného rána mi vírili hlavou tie isté otázky. Ako mohla byť Julie Yorková ten vydierač? Ako získala daňové podklady mojej matky – alebo aspoň informácie z nich?

A najmä, s kým pracuje?

Musí byť do toho zapojený ešte niekto iný. Matka vždy hovorila o vydieračovi ako o mužovi a ja sám som počul šepot v telefóne a celkom určite to bol muž.

Hore kopcom prichádzal ku mne príves s koňom. Zošuchol som sa na sedadle tak, aby ma vodič nevidel. Nečakal som na príves s koňom.

Zazíval som. Bol som unavený, lebo som sa nevyspal, ale vedel som, že dokážem fungovať aj po krátkom spánku. Stávalo sa, že som celé týždne spal oveľa menej. Všetko prekonávali spomienky na časy v Sandhurste, keď som býval vyčerpaný do krajnosti, ale nejako som to vždy zvládol, rovnako ako všetci moji spolužiaci.

Odišiel som z domu v Ianovom aute pred svitaním a predtým, než sa zasvietilo v matkinej spálni. Vyšiel som z dediny po Wantage Road a vošiel cez otvorenú bránu Greystonských stajní na cestu k domu. Šiel som pomaly a vo svetle reflektorov som si prezeral cestu pred sebou. Moje dve paličky ležali presne tam, kde som ich nechal, na malých kamienkoch. Čiže odkedy bola brána odomknutá, ešte tadiaľto neprešli žiadne autá.

Bolo riskantné zájsť s autom až k paličkám, ale o nič väčšmi, ako nechať auto pri bráne a ísť peši. Celkove som tam nebol dlhšie ako minútu.

Potom som sa odviezol do Wantageu a zaparkoval na trhovom námestí pod impozantnou sochou kráľa Alfréda Veľkého s bojovou sekerou v jednej ruke a pergamenom v druhej, ktorý sa zo saského bojovníka stal zákonodarcom.

Kúpil som si Racing Post, lebo som si nechcel noviny kupovať v Lambourne pre prípad, že by ma videl niekto, kto si myslí, že som mŕtvy.

Podľa novín mal Ewen Yorke v to popoludnie na dvoch dostihoch sedem koní; tri v Haydock Parku a štyri v Ascote, z toho dva v najväčších dostihoch dňa – Zlatom pohári skupiny jeden.

Haydock bol asi na pol cesty medzi Manchestrom a Liverpoolom, dobré tri hodiny jazdy. Ascot bol oveľa bližšie, v tom istom grófstve ako Lambourn, asi päťdesiat minút cesty po diaľnici M4, možno dlhšie, keďže v deň dostihov bude zhustená premávka.

Ewen mal koňa v prvých pretekoch na oboch závodiskách a ak má stihnúť prvé preteky v Haydock Parku, mal by prechádzať svojím luxusným bielym BMW hore kopcom na Baydon Road okolo desiatej, najneskôr o pol jedenástej.

A tak som sedel a čakal ešte dlhšie.

Zapol som autorádio, no tak, ako aj ručná brzda, nefungovalo. Vydávalo protivný bzučivý zvuk, aj keď nebol motor zapnutý. Bolo to horšie ako žiadne rádio, a tak som ho vypol.

Pozrel som na nové hodinky, ktoré som si včera popoludní kúpil v Newbury. Ukazovali pol desiatej.

O deväť štyridsaťpäť som spoznal auto, ktoré prichádzalo hore kopcom smerom ku mne. Nebolo to biele BMW, ale starý, ošúchaný modrý Ford – auto mojej matky.

Zošuchol som sa na sedadle čo najhlbšie, dúfajúc, že nespozná auto svojho hlavného stajníka. Aj keby, vedel som, že by nezastavila a nevypytovala sa, a s úľavou som hľadel, ako jej auto zmizlo za rohom. Ako som očakával, matka odchádzala do Haydock Parku na dostihy, kde bežal Oregon v prekážkach nováčikov, a bol to jeho posledný výstup pred cheltenhamským Festivalom. Ian sa tešil, že bude sledovať dostihy na kanáli číslo štyri.

Ďalej som sa venoval sledovaniu a čakaniu, ale po bielom BMW nebolo ani chýru.

O desať jedenásť som sa rozhodol odísť. Nevidel som Ewenovo auto prechádzať okolo, ale to neznamenalo, že nešiel do Haydocku, iba že nešiel po Baydon Road. Bola to najpravdepodobnejšia trasa z domu Yorkovcov, ale určite nie jediná.

Prešiel som na Ianovom aute z Baydon Road na podobné miesto na Hungerford Hill, ďalšiu cestu z Lambournu. Ak Ewen Yorke pôjde popoludní do Ascotu, istotne prejde tadiaľto najneskôr o pol jednej, ak má prísť včas na sedlanie svojho koňa pred prvými dostihmi.

Nápadné, nové biele BMW šlo hore kopcom o päť minút dvanásť a ja som vyrazil za ním.

Mal som v pláne sledovať ho z bezpečnej vzdialenosti, aby som sa vyhol odhaleniu a presvedčil sa, že naozaj vyšiel na diaľnicu smerom na východ k Ascotu. Nemusel som sa obávať, že sa budem musieť držať vzadu, aby si nevšimol, že ho sledujem. Ianova malá Corsa sa šinula hore kopcom po Hungerford Hill tak rýchlo, ako vládala, ale silné BMW Ewena Yorka bolo dávno preč, a kým som dorazil na kopec pri krčme U zajaca, už ho nebolo vidieť.

Nerád, ale musel som predpokladať, že skutočne šiel do Ascotu a nevráti sa do Lambournu aspoň päť hodín. Kedysi by som to mohol skontrolovať sledovaním dostihov z Ascotu na BBC. Bohužiaľ, už to nešlo, lebo BBC zrušila vysielanie dostihov okrem Veľkej národnej ceny. Niekto v tej organizácii bol presvedčený, že ak sa pri športe nepoužívajú kolesá, lopty alebo lyže, nestojí za reportáž.

Zabočil som na parkovisko U zajaca a čakal som, sledoval cestu, či sa biele BMW nevracia. Čo ak si niečo zabudol a vráti sa?

Nevrátil.

Čakal som celých tridsať minút, kým som si nebol istý, že Ewen a jeho BMW odišli na celé popoludnie. Nebude mať dosť času vrátiť sa domov a stihnúť to do Ascotu na prvé dostihy.

Vyšiel som s Corsou z parkoviska pred krčmou, zišiel dolu kopcom do Lambournu a zaparkoval pred domom Yorkovcov.

Julie prekvapilo, keď ma uvidela, ale nie až tak, ako keby bola presvedčená, že som mŕtvy.

„Čo tu robíte?“ spýtala sa cez malý otvor na dverách.

„Nehovorili ste na dostihoch v Newbury, že vás mám prísť navštíviť? Tak som tu.“

Trochu sa začervenala.

„Čo máte v tej taške?“ pozrela na igelitku, ktorú som držal.

„Šampanské,“ povedal som.

Opäť sa začervenala a tentoraz jej zahoreli líca.

„Poďte dnu,“ povedala a otvorila dvere dokorán. Pozrela za mňa, akoby sa obávala, či niekto vidí, že idem k nej. Nielen ona dúfala, že nás nikto nevidí.

„Krásne,“ povedal som, obdivujúc biele oblúkovité schodisko v hale. „Kde je spálňa?“

„Prepána,“ zachichotala sa. „Vy ste nedočkavý.“

„Čo môžeš urobiť dnes, neodkladaj na zajtra,“ povedal som. „Je váš manžel doma?“

„Nie,“ zachichotala sa znova. „Odišiel na dostihy.“

„Viem. Sledoval som ho,“ priznal som.

„Nemravník,“ povedala a kývala na mňa prstom.

„Čo s tým urobíte?“ spýtal som sa.

Zhlboka, vzrušene sa nadýchla, prsia pod priesvitným pulóvrom sa jej dvíhali a klesali.

„Prineste poháre,“ povedal som a vykročil hore schodmi. „No tak,“ pobádal som ju, keď som videl, že sa nehýbe.

Odbehla a ja som šiel hore.

„Choďte do hosťovskej izby,“ zakričala. „Doľava.“

Vošiel som do spálne pre hostí vľavo a odhrnul paplón na manželskej posteli.

Hlavou mi preletelo niekoľko otázok.

Naozaj sa chystám na sex s touto ženou?

Predpokladal som, že to závisí od toho, či bude chcieť, a zatiaľ to vyzeralo sľubne. Ale chcem to aj ja?

A vynorila sa ďalšia naliehavá otázka.

Mám si nechať umelú nohu alebo si ju mám zložiť?

Pri tejto príležitosti som usúdil, že bude lepšie nechať si ju, najmä pre prípad náhlivého odchodu.

Vošiel som do kúpeľne pri spálni. Chvíľu som uvažoval, že sa osprchujem, ale musel by som si zložiť nohu a potom si ju znovu nasadiť. Možno je noha vodotesná, ale spoj medzi mojím skutočným a falošným telom nie je.

Vyzliekol som sa, nechal si šaty na dlážke v kúpeľni, vliezol som do postele a vytiahol si paplón až po pás.

Nikdy som za sex neplatil, hoci som občas zaplatil niekoľko dosť drahých večerí, čo bolo asi to isté. Moja matka však sedem mesiacov platila dvetisíc libier týždenne. Dúfal som, že to bude stáť za to.

Julie sa zjavila vo dverách s dvoma pohármi na šampanské v ľavej ruke a v tenkom domácom župane, ktorý si nechala rozopnutý a odhaľoval jej nahé telo.

„Tak čo, neposlúchali ste?“ spýtala sa a ukázala jazdecký bičík.

„Nie,“ povedal som a otvoril šampanské, až to hlasno puklo.

„Ó, mňam!“ zvolala.

Nebol som si celkom istý, čo tým myslí, ale hral som tú jej malú hru spolu s ňou, kým nebude vzrušenejšia.

„Ešte chvíľu,“ povedal som a vstal z postele.

„Čo je?“ vykríkla. „Vráť sa, už aj!“

„Len minútku,“ opakoval som. „Musím zájsť do kúpeľne.“

Napoly ležala, napoly sedela, opretá o lakte, s bičom v pravej ruke, zdvihnutými kolenami a roztiahnutými nohami. Hlavu mala zaklonenú. „Neuveriteľné,“ vykríkla. „Už aj sa sem vráť, lebo budeš mať problém.“

Nevšímal som si ju, vošiel som do kúpeľne a obliekol si boxerky. Potom som si vybral zo skrinky pod umývadlom nový fotoaparát, ktorý som si tam skryl, keď som prišiel, a skontroloval som, či je zapnutý. V igelitke nebolo len šampanské.

„Ponáhľaj sa, ty bezočivý chlapčisko,“ kričala Julie.

„Už idem,“ zavolal som.

Vyšiel som z kúpeľne a fotil som jej nahé telo, keď ležala na posteli, stále v kompromitujúcej polohe. Oči mala zavreté a až o pár sekúnd si uvedomila, čo robím.

„Doriti, čo robíš?“ skríkla, šmarila do mňa bič a schmatla paplón, aby sa prikryla.

„Fotografujem,“ povedal som pokojne.

„A načo, doriti?“ kričala nahnevane.

„Na vydieranie,“ odvetil som.

„Vydieranie?“ zvreskla.

„Áno. Chceš to vidieť?“

Otočil som fotoaparát k nej, aby videla na displej. Ale neukázal som jej fotografiu, ktorú som urobil teraz. Bol to záber zo včerajška, kde bola z profilu, ako vyberá schránku číslo 116 a vyťahuje z nej balíček matkiných peňazí.

Veľmi plakala.

Stále sme boli v spálni. Hodil som jej župan a odišiel som do kúpeľne obliecť si košeľu a nohavice, a keď som sa vrátil, sedela na posteli v župane, s paplónom vytiahnutým až po bradu. Nevyzerala ako niekto, kto je po krk zapletený do trestného činu. Ani si len neupravila vlasy.

„Bola to iba hra,“ fňukala.

„Vražda nikdy nie je hra,“ namietol som.

„Vražda?“ zbledla. „Aká vražda?“

Moja vražda, keď som mal zomrieť zavesený na stene v Greystonských stajniach.

„Kto bol zavraždený?“ spytovala sa.

„Istý Roderick Ward,“ odvetil som, hoci som nemal dôkaz.

„Nie,“ zakvílila. „Rodericka nezavraždili, zomrel pri autonehode.“

Takže ho poznala.

„Tak to malo vyzerať,“ povedal som. „Kto ho zabil?“

„Ja som nikoho nezabila!“ kričala.

„Ale niekto ho zabil,“ namietol som. „Bol to Ewen?“

„Ewen?“ Zasmiala sa. „Ewena zaujímajú jedine jeho prekliate kone. A whisky. Celý deň kone a celú noc whisky.“

Možno to vysvetľovalo jej vyzývavé flirtovanie – nenachádzala uspokojenie v manželskej posteli, tak hľadala inde.

„Takže, kto zabil Rodericka Warda?“ spýtal som sa znovu.

„Nikto,“ tvrdila. „Povedala som ti. Zomrel pri autonehode.“

„To hovorí kto?“ spýtal som sa. Neodpovedala. Zahľadel som sa na ňu. „Vieš, aký trest je za napomáhanie vraždy?“ Stále mlčala. „Dlhý pobyt vo väzení. Pridlhý pre niekoho takého mladého, ako si ty.“

„Povedala som ti, ja som nikoho nezavraždila.“ Opäť sa rozplakala.

„Myslíš si, že ti porota uverí, keď ťa odsúdia za vydieranie?“ Slzy jej rozmazávali maskaru a na bielu posteľnú bielizeň padali čierne kvapky. „Tak hovor, kto zabil Rodericka Warda?“ pokračoval som.

Neodpovedala. Zaborila si tvár do vankúša a vzlykala.

„Napokon mi to povieš,“ povedal som. „Uvedomuješ si, že maximálny trest za vydieranie je štrnásť rokov?“

To ju prinútilo zdvihnúť hlavu. „Nie.“ Znelo to takmer prosebne.

„Ale áno. A rovnaký za vydieračské sprisahanie.“

Vedel som to. Vyhľadal som si to na internete.

„Kde sú peniaze?“ spýtal som sa a zmenil smer rozhovoru.

„Aké peniaze?“ spýtala sa.

„Tie, ktoré si vyzdvihla včera v Newbury.“

„V mojej kabelke,“ zafňukala.

„A čo ostatné?“

„Ostatné?“

„Áno, všetky tie balíčky, ktoré si vyzdvihovala každý týždeň uplynulých sedem mesiacov. Kde sú všetky tie prachy?“

„Ja ich nemám,“ odpovedala.

„Tak kto ich má?“

Stále mi to nechcela povedať.

„Julie, nedávaš mi inú možnosť, ako dať tvoje obrázky zo včerajška z Newbury polícii.“

„Nie,“ zakvílila znovu.

„Môžem ti pomôcť iba vtedy, keď ty pomôžeš mne,“ povedal som potichu. „Inak pošlem ostatné fotky Ewenovi.“ Obaja sme vedeli, čo bolo na ostatných fotkách. Nasaď zlodeja, aby chytil zlodeja, alebo v tomto prípade – nasaď vydierača, aby chytil vydierača.

„Prosím, nie,“ žobronila.

„Tak potom vyklop, kto má tie peniaze.“

„Môžem ti to odplatiť inak?“ spýtala sa, odhrnula paplón, rozopla si župan a odhalila ľavý prsník.

„Nie,“ povedal som súcitne. „Nemôžeš.“

Znovu sa zakryla.

„Julie, toto je tvoja posledná šanca,“ pohrozil som jej veliteľským tónom. „Buď mi povieš, kto má tie prachy, alebo zavolám políciu.“ Nemohla vedieť, že som to absolútne nemal v úmysle.

„Nemôžem ti to povedať,“ hlesla zničene.

„Čoho sa bojíš?“ spýtal som sa.

„Ničoho.“

„Ale tvrdila si, že to bola iba hra. To ti povedal on?“ Neodpovedala. „Požiadal ťa, aby si mu každý týždeň niečo vyzdvihla z poštovej schránky?“ Odmlčal som sa. Ani teraz neodpovedala, ale zase sa rozplakala. „Povedal ti, že ťa nechytia?“ Trochu prikývla. „Ibaže teraz ťa chytili.“ Opäť prikývla a slzy jej voľne stekali po lícach. „Ale nechceš mi povedať, kto to bol. Vieš, že to nie je múdre. Skončí sa to tak, že všetka vina padne na teba.“

„Nechcem ísť do väzenia,“ vzlykala rovnako ako matka.

„Nepôjdeš. Ak mi povieš, komu dávaš tie peniaze, som si istý, že súd ťa nepošle do väzenia.“ Aspoň nie nadlho, pomyslel som si. Celkom určite nie na maximálnych štrnásť rokov.

Videl som, že to stále nechce povedať. Je to strach, premýšľal som, alebo nejaká hlúpa vernosť?

„Miluješ ho?“ spýtal som sa jej.

Pozrela na mňa, stále vzlykajúc, ale prikývla.

„Tak prečo robíš toto?“ Ukázal som na ňu, na posteľ a jazdecký bičík, ktorý ležal na dlážke, kam ho hodila. Sotva sa správala ako zaľúbená do niekoho iného.

„Asi zo zvyku,“ zašepkala.

Dobrý zvyk, pomyslel som si.

„Miluje ťa?“ spýtal som sa.

„Hovorí to,“ odvetila, no v jej hlase som vycítil zaváhanie.

„Ale nie si si istá?“

„Nie.“

„Došľaka, tak prečo ho chrániš?“ Mlčala. „Dobre,“ vyhlásil som. „Nevyčítaj mi, že som ťa nevystríhal.“ Vytiahol som z vrecka mobil. „Som si istý, že Ewana budú tie fotografie zaujímať. Vie o tvojom tajnom vydieračskom milencovi? Lebo onedlho sa o ňom dozvie.“

Otvoril som telefón a ukázal som jej, ako stláčam kláves s číslom deväť trikrát za sebou. Bolo to núdzové volanie. Telefón poslušne zapípol zakaždým, keď som ho stlačil. Potom som si ho priložil k uchu. Nemohla vedieť, že som nestlačil zelený gombík.

„Dobrý deň,“ povedal som do hluchého telefónu. „Políciu, prosím.“ Usmial som sa na Julie. „Toto je tvoja posledná šanca,“ povedal som.

„Nie!“ vykríkla. „Dobre. Poviem ti.“

„Prepáčte,“ povedal som do hluchého telefónu. „Bol to omyl. Všetko je v poriadku. Ďakujem.“ Sklopil som telefón.

„Tak kto je to?“ spýtal som sa.

Neodpovedala.

„Julie,“ znovu som rozložil telefón. „Povedz mi, komu dávaš peniaze z vydierania?“

„Alexovi Reeceovi,“ vyslovila ticho.

„Čože?“ zvolal som ohromene. „Tomu zradnému účtovníkovi?“

„Alex nie je zradný,“ bránila ho. „Je milý.“

Myslel som na hodiny, ktoré som strávil pripútaný o stenu, a nemohol som s ňou súhlasiť. „To ty a Alex Reece ste ma pripútali reťazami ku stene, aby som zomrel?“ Odrazu som bol veľmi nahnevaný a bolo to vidieť.

„Nie!“ zvolala. „Pravdaže nie. O čom to hovoríš?“

„O tom, že ste ma tam nechali zomierať na dehydratáciu.“

Bola šokovaná. „Vôbec netuším, o čom hovoríš.“

„Povedal ti, že sa vráti a pustí ma, čo?“ spýtal som sa a len-len že som nevybuchol.

„Nič také mi nepovedal,“ odvetila.

„Ale pomáhala si mu uniesť ma!“ kričal som na ňu.

„Tom, prestaň, desíš ma,“ prosila. „Ja naozaj neviem, o čom hovoríš. Nikdy v živote som nikoho neuniesla a celkom určite som nikoho nikam nepripútala, prisahám.“

„Prečo by som ti mal veriť?“ spýtal som sa. No videl som strach v jej očiach a uveril som jej. Lenže keď nepomáhala uniesť ma a pripútať ku stene ona, kto mu pomáhal?

Alebo Alex Reece, vydierač mojej matky, nebol tá istá osoba, ktorá ma chcela zavraždiť?

Julie mi sotva mohla povedať ešte niečo. Vyzdvihovala balíčky z poštovej schránky v Newbury, iba keď Alex Reece nemohol, a ani nevedela, koľko je v nich peňazí. Keď sme napokon zišli do kuchyne a vytiahla balíček z kabelky, neverila vlastným očiam, keď som z neho vybral dvetisíc libier.

„To nie je hra,“ povedal som jej. „Dvetisíc každý týždeň nie je hra.“

„Ale môže si to dovoliť,“ vzdorovito povedala Julie.

„Nie, nemôže. A na veci to nič nemení, aj keby mohla.“

„Alex tvrdí, že je to iba prerozdeľovanie bohatstva,“ vyhlásila.

„A to je v poriadku, však?“

Mlčala.

„Predpokladajme, že by som si v rámci prerozdeľovania bohatstva vzal vaše nové BMW,“ pokračoval som. „Súhlasila by si s tým? Alebo by si zavolala policajtov?“

„Alex tvrdí…“ začala.

„Je mi jedno, čo tvrdí Alex,“ vykríkol som a prerušil ju. „Alex je obyčajný zlodej a očividne ťa využil, a čím skôr si to uvedomíš, tým lepšie pre teba. Inak skončíš v base ako spolupáchateľka.“

A teraz je načase, aby som sa stretol s pánom Alexom Reeceom, pomyslel som si, ale tak, aby ma nečakal.

„Kedy a kde máš dať tento balíček Reeceovi?“

„Vráti sa zajtra.“

„Odkiaľ?“ spýtal som sa.

„Z Gibraltáru,“ odvetila. „Letel tam v utorok s Garrawayovcami.“

Takže bránu v Greystonských stajniach vo štvrtok večer nemohol odomknúť on.

„Kedy mu máš dať balíček?“ spytoval som sa.

Očividne mi to nechcela povedať, ale stál som vedľa nej a bubnoval prstami po kuchynskom pulte. „V pondelok ho mám priniesť do Newbury,“ priznala.

„Kam v Newbury?“

„Na Cheap Street je kaviareň,“ povedala. „Tam sa každý piatok dopoludnia stretávame. Okrem tohto týždňa, keď je preč.“

Vďakabohu za to.

„Takže sa s ním stretneš v kaviarni v pondelok?“ spýtal som sa.

„Áno, o pol jedenástej.“

Bolo to príliš verejné miesto na to, čo som mu chcel urobiť.

„Zmeň to,“ povedal som. „Prinúť ho, aby si ho vyzdvihol tu.“

„Och, nie. Sem nikdy nepríde. Nechce.“

„Kde inde sa stretávate?“ Pochyboval som, že by jej šálka kávy v Newbury uspokojila iné túžby.

„Uňho,“ povedala a začervenala sa.

„To je kde?“ spýtal som sa netrpezlivo.

„V Greenhame.“

Greenham bola dedina, ktorú takmer pohltilo stále sa rozširujúce Newbury. Preslávila sa svojou luxusnou obytnou štvrťou a americkými riadenými strelami s plochou dráhou letu, ktoré tam na vrchole studenej vojny mali základňu. Každý v tomto kraji vedel o vojenskom letisku a pamätal sa na mierové tábory, ktoré si tam rozložili odporcovia nukleárnej vojny.

„Kde v Greenhame?“ spytoval som sa.

„Čo mu urobíš?“

„Nič. Ak bude spolupracovať.“

„Ako spolupracovať?“

„Keď mi vráti matkine peniaze, pustím ho.“

Zobral by som si aj daňové doklady.

„A ak nevráti?“ spýtala sa.

„Potom ho presvedčím,“ usmial som sa.

„Ako? Aj jeho odfotíš nahého?“

„Pochybujem. Ale dačo vymyslím.“

Blitzkrieg je nemecký výraz označujúci bleskovú vojnu. Používal sa na opísanie nacistických útokov na Poľsko, Francúzsko a Holandsko. Na rozdiel od pomalej zákopovej vojny vo Flámsku počas prvej svetovej vojny blitzkrieg bol prekvapujúci a mohutný útok len na niekoľko bodov v línii nepriateľa. Prerazil rovno do srdca politickej moci, prv než mali obrancovia šancu reagovať.

Blitzkrieg rozpútali nemecké jednotky v Poľsku a začal sa prvého septembra 1939; do týždňa boli tanky a jednotky wehrmachtu na predmestí Varšavy, asi dvesto míľ od svojho východiskového bodu. Poľsko kapitulovalo do piatich týždňov za cenu iba desaťtisíc zabitých Nemcov. Na rozdiel od postupu britských a francúzskych jednotiek v bitke pri Somme, ktoré získali iba šesť míľ za štyri a pol mesiaca a za cenu vyše šesťstotisíc mŕtvych a zranených na každej strane.

Minulosť mohla moderného vojaka naučiť, že blitzkrieg – šok a strach – sú kľúčom k víťazstvu v boji, a ja som mal v úmysle pripraviť takýto šok a strach aj Alexovi Reeceovi.

15.kapitola

Bush Close v Greenhame bola ulica plná rovnakých moderných malých škatuľových domov a číslo 16, dom Alexa Reecea, stál na konci slepej uličky.

Bolo neskoré sobotňajšie popoludnie a ja som nechal Julie Yorkovú na pokraji zrútenia. Naznačil som jej, že keby sa v najbližších tridsiatich šiestich hodinách skontaktovala s Alexom Reeceom, osobne, e-mailom alebo telefonicky, to by mi stačilo, aby som poslal isté fotografie jej manželovi a vyvesil ich na svoju novú facebookovú stránku na internete.

Prosíkala ma, aby som snímky vymazal z fotoaparátu, ale poznamenal som, že predsa oni dvaja s Alexom začali s vydieraním a teraz sa nemôžu sťažovať, keď okúsia vlastnú medicínu.

Zaparkoval som auto Iana Norlanda v Greenhame na Water Lane a prešiel som za roh do Bush Close. Niesol som kopu bezplatných novín, ktoré som zobral na benzínovej stanici, kráčal som po ulici a strkal ich do poštových schránok. Domy neboli totožné, ale veľmi podobné a číslo 16 malo rovnaké vchodové dvere s plastovým rámom ako ostatné.

„O koľkej sa Alex vráti domov?“ spýtal som sa Julie.

„Lietadlo pristane v Heathrowe zajtra večer o šesť dvadsať.“

„Ako sa dostane domov do Greenhamu?“

„Netuším.“

Chvíľu som sa zdržal pred dverami číslo 16 a naprával si kopu zvyšných novín. Obzeral som sa a hľadal som vhodné úkryty, ale krátku príjazdovú cestu nelemovalo nič okrem trávy. Pozeral som sa, ktorý z domov má priamy výhľad na dvere domu číslo 16, zasunuté dozadu, lebo boli vedľa garáže.

Nehatený výhľad bol iba od čísla 15 oproti.

Odišiel som od Reeceovho domu, strkal noviny do schránok na dverách ďalších domov vrátane domu oproti a potom som sa vrátil k Ianovmu autu. Neodišiel som hneď, ale prešiel som cez bránu na susediace pole. Dom Alexa Reecea spolu s ostatnými v Bush Close bol zadnou stranou otočený do poľa.

Pozrel som na hodinky. Bolo krátko po pol šiestej a svetlo sa rýchlo strácalo.

Alex sa zajtra nevráti skôr ako o ôsmej večer, pravdepodobne už bude takmer deväť, lebo ešte musí na letisku čakať na batožinu. Za predpokladu, že jeho lietadlo pristane načas. Pravdaže, do ôsmej už bude úplná tma.

Držiac sa v tieni stromov, obišiel som zozadu záhrady na Bush Close a prišiel k číslu 16. V kuchyni u susedov sa svietilo a videl som, že sa tam žena a muž rozprávajú. To je dobre. Za súmraku nikto nevidí von, keď majú zažaté, lebo svetlo sa odráža od okien a najmä, keď sú zabratí do rozhovoru. Nebola šanca, že by ma niekto mohol sledoval.

Rýchlo som sa prešuchol cez nízky zadný plot do záhrady Alexa Reecea. Bola porastená trávou, bez kvetinových záhonov či tŕnistých ružových kríkov, ktorých som sa obával.

Potichu som prešiel zozadu ku garáži a nazrel dnu. Aj v rýchlo miznúcom svetle som videl lesklý obrys auta. Takže pán Reece asi príde domov taxíkom, buď priamo z letiska, alebo zo železničnej stanice v Newbury.

A ja naňho budem čakať.

„Vyhrali sme?“ spýtal som sa Iana, keď som o siedmej vošiel do jeho bytu.

„Čo sme mali vyhrať?“ nechápal a ani neodtrhol oči od televíznej obrazovky.

„Oregon, na dostihoch v Haydocku.“

„Iba klusal,“ odpovedal a ani sa neotočil. „Vyhral o šesť dĺžok. Zrejme ho ťažko niekto porazí v Triumphe.“

„To je dobré,“ povedal som jeho zátylku. „Čo pozeráte?“

„Nejakú talentovú šou.“

„Jedli ste?“ spýtal som sa.

„Dal som si na obed pizzu. Z mrazáku. Jednu z tých, čo ste kúpili včera. Ale až po pretekoch. Prv som nemohol od nervozity jesť.“

„Ste hladný?“

„Ani nie. Ešte nie. Možno neskôr si dám čínu.“

„Skvelý nápad,“ usmial som sa. „Platím. Zase.“

Otočil sa a usmial a videl som, že to čakal.

„Ako dlho zostanete?“ spýtal sa a už zasa hľadel na obrazovku.

„Nájdem si dačo iné, ak chcete,“ navrhol som. „Každý hosť na tretí deň dosť, a dnes môj čas vypršal.“

„Zostaňte, ako dlho chcete,“ zašomral. „Mám rád spoločnosť.“

A jedlo zadarmo, dodal som v duchu, možno nevďačne.

„Zostanem ešte deň či dva, ak smiem.“

„Ako som povedal, zostaňte, koľko chcete, ak vám neprekáža gauč.“

Neprekážal. Bol oveľa pohodlnejší ako niektoré miesta, kde som spal, a aj teplejší.

„Môžem si zajtra zasa požičať auto?“ spýtal som sa.

„Sorry, kamoško, potrebujem ho,“ povedal. „V nedeľu idem na obed k našim.“

„Kde bývajú?“

„Pri Banbury.“

„O koľkej sa vrátite?“ spýtal som sa.

„Pred piatou. V nedeľu treba byť v stajniach o piatej.“

„Smiem si požičať auto potom?“

„Jasné. Ale budete potrebovať benzín.“

„Okej. Natankujem.“

Cítil som, že sa usmieva, aj keď sa neotočil. Prečo ma jednoducho nepožiadal, aby som mu zaplatil za používanie auta? Predpokladám, že to bola taká malá hra.

Mohol som si ísť po Jaguar, ale bolo to veľmi nápadné auto a nechcel som prezradiť, kde som. Ianova malá Corsa bola oveľa anonymnejšia.

Dúfal som, že môj Jaguar ešte vždy stojí na parkovisku v Oxforde a čaká na môj návrat.

V nedeľu predpoludním som si chystal plán a triedil výstroj. V sobotu popoludní, keď som sa vrátil od Julie Yorkovej, som pred exkurziou do Greenhamu navštívil matkin dom.

Bol prázdny, okrem psov, ktoré ma lenivo oňuchali a vôbec sa nevzrušovali, keď som prešiel cez kuchyňu a prekročil ich ležoviská pred sporákom. Matka s otčimom boli v Haydocku na dostihoch, no napriek tomu som zostal v dome iba pätnásť, dvadsať minút, rýchlo som sa osprchoval a vzal si z izby zopár vecí.

Nechcel som, aby sa mama nečakane vrátila a našla ma. Nie preto, že by som jej neveril, hoci ma mohla prezradiť aj nechtiac, skôr som nemal chuť jej vysvetľovať, čo sa chystám urobiť. Pravdepodobne by s tým nesúhlasila. Aj tak bolo lepšie, aby o tom vopred nevedela.

O jedenástej Ian odišiel na nedeľňajší obed a sľúbil, že sa vráti včas, aby mohol o piatej nastúpiť do práce.

Keď som si bol istý, že Ian nadobro odišiel, roztriedil som výbavu, ktorú budem potrebovať na výpravu. Niečo som mal už predtým, ale niekoľko vecí som si kúpil v Newbury včera popoludní cestou do Greenhamu.

Rozložil som si čierny rolák, staré tmavomodré džínsy, tmavé ponožky, čiernu pletenú lyžiarsku čiapku a čierne rukavice, ktoré som si kúpil v športovom obchode na Market Street, kde som si zaobstaral aj čierne konverzy.

Vedľa oblečenia som si uložil zvyšok výstroja: malý tmavomodrý ruksak, pevné čierne záhradné šnúry, podobné tým, ktorými mi zviazali zápästie v stajniach, a malý červený balíček prvej pomoci, tri fotografie malého formátu zo schránkovej služby, kovový kruh s kúskom reťaze z galvanizovanej ocele, ktorá bola k nemu pripevnená zámkou, fotoaparát a sivú pásku.

V každej organizácii na svete, či už vojenskej, alebo civilnej, platí, že ak sa niečo nehýbe, keď by sa malo, treba použiť WD-40, a ak sa to hýbe a nemalo by, treba použiť izolačnú pásku. Izolačnú pásku pôvodne navrhli cez druhú svetovú vojnu, aby zásobníky pušiek a škatuľky s nábojmi boli v podmienkach džungle vodotesné, a odvtedy sa stala nevyhnutnou súčasťou výbavy pri každej misii. Použili ju dokonca aj na pripevnenie nárazníka na mesačnom vozidle Apolla 17, keď sa na Mesiaci zlomil, a zalepili ňou aj diery na čističke oxidu uhličitého a zachránili tak životy posádky pokazeného Apolla 13.

Rozhodol som, že meč si nevezmem. Zbraň by sa mi zišla, aj keď len na zastrašenie, lenže meč bol nepraktický a nemotorný. Deväťmilimetrový browning by som si zobral, ale sotva som mohol pobehovať po anglickom vidieku a oháňať sa zbraňou bez povolenia, aj keby som ju mal. Nakoniec som sa rozhodol, že si nevezmem ani jeden z Ianových kuchynských nožov.

Nemal som v úmysle nikoho zabiť. Aspoň zatiaľ.

O desať minút osem som už stál pri dome Alexa Reecea. Striehol som v tme, ďalej od osamelej pouličnej lampy pred domom číslo 12.

Dôkladne som si prezrel okolie, vrátane podrobnejšieho prieskumu domu číslo 15 oproti, odkiaľ bolo priamo vidieť na hlavný vchod Alexa Reecea. Dom bol prázdny, ale mohlo to byť len dočasné. Možno jeho obyvatelia odišli len na návštevu.

Vo väčšine ostatných domov vrátane susedného sa ľudia venovali zvyčajným nedeľným večerným činnostiam. Bol som prekvapený, ako málo obyvateľov Bush Close si zaťahuje závesy, najmä v zadnej časti domu. Veď prečo by niekto striehol v poli a špehoval ich, keď sledujú televíziu alebo čítajú.

Už bolo osem preč a ja som ešte vždy čakal. Začalo mrholiť, ale to ma netrápilo. Dážď aspoň ľudí odradí a zostanú doma. Nemohol som si však byť istý, či niekto nemá psa, ktorý by ich vytiahol von.

O osem osemnásť do Bush Close prišlo auto a išlo až na koniec ulice. Adrenalín mi pulzoval v žilách, no auto zabočilo k domu číslo 15 a vystúpil z neho manželský pár s dvoma deťmi. S úľavou som vydýchol a upokojoval sa a moment prekvapenia som odložil na neskôr.

Potichu som stál v tieni. Bol som si istý, že ma domáci neuvidia, hoci ja som ich videl jasne, tobôž, keď sa rozsvietilo svetlo nad vchodom. Pritisol som sa k stene a stál som celkom nehybne.

Ľudí väčšmi ako čokoľvek iné prezrádza pohyb, ktorý zachytí bočné videnie, a okamžite upútava pozornosť. Moje tmavé šaty splývali s čiernym pozadím, možno mi bolo vidieť iba tvár, a aj tú som mal natretú podomácky vyrobeným maskovacím krémom z blata, aby nesvietila v tme.

Nikto nevykríkol, nikto ma neodhalil a napokon si rodina vzala veci z auta a šli dnu. Vonkajšie svetlo zhaslo a ja som sa opäť ocitol v tme. Uvoľnil som sa tak, že som sa kolísal dopredu, dozadu, a čakal som ďalej.

Alex Reece dorazil domov tesne pred deviatou, ale nedoviezol sa taxíkom.

Na príjazdovú cestu veľkou rýchlosťou vošiel tmavomodrý Volkswagen Golf Isabelly Warrenovej a zabrzdil tak prudko, až zaškrípali brzdy. Nevidel som, kto je za volantom, ale zo skúseností v Bracknelle som si bol istý, že je to Isabella.

Pritisol som sa k stene a nakúkal spoza rohu.

Alex Reece otvoril zadné dvere a postavil sa vedľa auta s taškou v ruke.

„Ďakujem za zvezenie,“ zavolal, zavrel dvere a vytiahol z kufra auta malý kufrík.

Stál a kýval Golfu, ktorý vycúval na cestu a hneď odišiel. To, že Alex sedel vzadu, naznačovalo, že tam bol ešte aspoň jeden pasažier. Možno Jackson Warren.

Sledoval som, ako sa Alex hrabe v príručnej taške z lietadla a hľadá kľúče. Za tých pár sekúnd som prebehol pohľadom cestu a okná domu oproti. Nikto tam nebol. Je čas konať.

V tom okamihu, ako otvoril vchodové dvere, a prv než mal čas chytiť kufrík, udrel som ho medzi lopatky, sotil dnu cez otvorené dvere na dlážku ešte tmavej chodby. Vrhol som sa naňho a jeho príručná taška sa kĺzala po vyleštenom dreve do kuchyne.

„Zakrič a zabijem ťa,“ skríkol som mu do ucha.

Nekričal, ale nie preto, že by bol vystrašený. Úmyselne som si vybral taký typ úderu, aby mu vyrazil dych, lebo bez dychu nemohol kričať. Vlastne nereagoval nijako. Ako som dúfal, môj blitzkrieg ho šokoval a vyľakal.

Stiahol som mu ruky na kríže a záhradnými šnúrami z vrecka som mu zviazal zápästia. Potom som mu spútal aj členky.

Celý ten proces netrval viac ako zopár sekúnd.

Vstal som a vyšiel som von. Zobral som zo schodíka Alexov kufor, skontroloval, či sa niečo nepohlo, potom som sa vrátil dnu a zavrel dvere. Alex nepohol ani svalom.

Albert Pierrepoint, známy anglický popravca v štyridsiatych a päťdesiatych rokoch dvadsiateho storočia, vyhlasoval, že úspešná poprava je taká, keď si väzeň nemá čas uvedomiť, čo sa s ním deje, a už visí mŕtvy na konci povrazu. Raz slávne ukončil život muža menom James Inglis za sedem a pol sekundy od odchodu odsúdeného z cely.

Pierrepoint by bol dnes večer na mňa hrdý. Alex nebol mŕtvy, iba spútaný ako kurča pripravené do rúry za taký čas, aký Albert potreboval na obesenie.

A teraz bolo načase, aby som dal pána Reecea piecť.

„Netuším, o čom hovoríte.“ Dalo sa čakať, že bude vydieranie popierať.

Ležal na dlážke na chodbe, ale prevrátil som ho na chrbát, aby ma videl. Potľapkal som mu po vreckách, vytiahol mobil a vypol som ho. Celý čas na mňa hľadel vystrašenými očami a bolo mu vidieť bielka. Hneď vedel, kto som, napriek tmavému oblečeniu, čiapke a zablatenej tvári.

„Takže popierate, že ste vydierali moju matku?“ spýtal som sa ho.

„Popieram,“ povedal dôrazne. „Jakživ som nepočul väčší nezmysel. Pustite ma, inak zavolám políciu.“

„Nie ste schopný niekoho zavolať,“ odsekol som. „A ak niekto zavolá políciu, budem to ja.“

„Zavolajte,“ povedal. „Vy budete mať problémy, nie ja.“

„Čo tým chcete naznačiť?“

„Uvidíte,“ povedal a bol si čoraz istejší.

„Viete, aký je maximálny trest za vydieranie?“ spýtal som sa.

Mlčal.

„Štrnásť rokov.“

Ani okom nemihol. Očividne si myslel, že je na tom dobre. Predpokladal, že mu iba trochu pohrozím a potom ho pustím, ale nič mu nespravím.

Lenže človek by nikdy nemal nič predpokladať.

Povedal som Ianovi, že budem preč celú noc. Nikto ma nečakal. Neponáhľal som sa.

Nechal som Reecea ležať na tvrdej zemi a šiel som do kuchyne pozrieť, či nájdem niečo na pitie. Keďže som dlho čakal vonku, vysmädol som.

„Pustite ma,“ kričal z chodby.

„Nie,“ zavolal som a položil jeho telefón na kuchynský pult.

„Pomoc!“ kričal, tentoraz hlasnejšie.

Rýchlo som vošiel do chodby.

„Na vašom mieste by som to nerobil.“

„Prečo?“ spýtal sa agresívne.

Zložil som si malý ruksak z chrbta a vytiahol kotúč lepiacej pásky. Ukázal som mu ju a odtrhol voľný koniec. „Lebo by som bol nútený omotať vám to okolo hlavy. Chcete to?“

Prestal kričať. Vrátil som sa do kuchyne a vzal si z chladničky plechovku Heinekenu. Odpil som si a trochu piva som si nechal vytiecť z kútika úst. Kvaplo na dlážku vedľa jeho nôh.

„Máte predstavu, ako dlho môže človek prežiť bez tekutín?“ Hľadel na mňa. „Ako dlho potrvá, kým dehydratácia spôsobí nezvratné zlyhanie obličiek a smrť?“

Očividne sa mu táto otázka nepáčila, no aj tak sa nijako zvlášť neznepokojoval.

Sklonil som sa k ruksaku a vytiahol krátky kus reťaze pripojený krúžkom k zámke. Ukázal som mu ju, ale z jeho výrazu bolo jasné, že nevie, odkiaľ pochádza, ani aký má význam. Pravdepodobne si ani neuvedomil, že v tej chvíli si možno zachránil život.

Nechcel som zabiť malého podvodníčka, ale to neznamenalo, že som ho nemienil využiť.

„Ste diabetik?“ spýtal som sa.

„Nie,“ povedal.

„Máte šťastie.“

Vytiahol som z ruksaku balíček s prvou pomocou. Na výpravách bol známy ako protiaidsový balíček. Bolo to malé zazipsované vrecko, ktoré obsahovalo dve sterilné striekačky, hypodermické ihly, vnútrožilové kanyly, ihly na šitie, skalpely a tri, sterilné vrecúška soľného roztoku pre prípad núdzovej rehydratácie. Kúpil som si ich pred pár rokmi na výpravu na Kilimandžáro. Balíček mal zabezpečovať sterilné vybavenie v prípade, že by niekomu z tímu bolo treba poskytnúť núdzovú lekársku pomoc, ktorá nebola vždy k dispozícii, najmä v niektorých odľahlých nemocniciach v Afrike sužovanej HIV.

Našťastie ho nikto na expedícii nepotreboval a balíček sa vrátil so mnou do Británie nedotknutý. No teraz mi mohol urobiť neoceniteľnú službu.

Vytiahol som jednu striekačku a pripojil som k nej hypodermickú ihlu. Alex ma sledoval.

„Čo robíte?“ Po prvý raz hovoril znepokojene.

„Je čas na môj inzulín,“ povedal som. „Nechceli by ste, aby som upadol do diabetickej kómy, však? Najmä keď ste v takomto stave.“

Alex ma pozorne sledoval, ako som vybalil jedno vrecúško fyziologického roztoku zo sterilného balenia a zavesil na zábradlie schodov. Na balíčku bola oficiálne vyzerajúca nálepka a na nej bolo veľkými tlačenými písmenami vytlačené INZULÍN. Musel to vidieť. Spýtal som sa ho, či je diabetik, a odpovedal, že nie. Dúfal som, že teda nebude vedieť, že inzulín takmer vždy býva buď v pripravených injekciách, alebo malých sklených fľaštičkách. Tú oficiálne vyzerajúcu nálepku som vyrobil popoludní na tlačiarni Iana Norlanda.

Natiahol som malé množstvo priezračnej tekutiny do menšej z dvoch striekačiek, vyhrnul som si predok čierneho roláku a pichol som si ihlu do brucha. Stlačil som piest a vstrekol si tekutinu pod kožu. Usmial som sa na Alexa.

„Ako často to robíte?“ spýtal sa.

„Dva či tri razy denne,“ povedal som.

„Čo presne je inzulín?“

„Je to hormón,“ vysvetlil som, „ktorý umožňuje svalom využiť energiu z glukózy v krvi. U väčšiny ľudí sa prirodzene vytvára v pankrease.“

„Čo sa stane, keď si ho nevezmete?“

„Hladina glukózy v krvi mi tak stúpne, že mi prestanú pracovať orgány, upadnem do kómy a napokon zomriem.“

Usmial som sa naňho. „A to by sme nechceli, všakže?“

Neodpovedal. Možno by chcel, aby som bol v kóme alebo mŕtvy. Lenže to sa nestane. Nebol som diabetik, ale môj najlepší priateľ na strednej škole bol a sto ráz som sledoval, ako si pichá inzulín. Používal špeciálnu striekačku a menej bolestivú ihlu. Streknúť si malé množstvo sterilného roztoku pod kožu možno bolo trochu nepríjemné, ale neškodné.

Vrátil som sa do kuchyne a zdvihol zo zeme jeho tašku z lietadla. Okrem iného v nej bol notebook a veľká fľaša vodky z bezcolnej zóny, ktorá napodiv prežila dopad na dlážku. Postavil som tašku na kuchynský stôl, vytiahol počítač a zapol som ho. Kým sa naštartoval, vyniesol som si stoličku na chodbu, postavil ju Alexovi k nohám a sadol som si.

„Tak,“ naklonil som sa dopredu. „Mám niekoľko otázok.“

„Neodpoviem, kým ma nepustíte.“

„Myslím, že odpoviete,“ povedal som. „Noc je dlhá.“

Vstal som a vrátil sa do kuchyne. Stiahol som rolety, zapol televízor a sadol si ku kuchynskému stolu za Alexov počítač.

„Hej,“ zavolal asi po piatich minútach.

„Čo chcete?“

„To ma tu len tak necháte?“

„Áno!“ zakričal som a pustil televízor hlasnejšie.

„Ako dlho?“ ozval sa.

„Ako dlho potrebujete?“

„Čo tým myslíte, ako dlho potrebujem?“

„Ako dlho potrebujete, kým mi odpoviete na otázky?“

„Aké?“

Vrátil som sa do chodby a sadol si na stoličku pri jeho nohách.

„Ako dlho máte pomer s Julie Yorkovou?“ spýtal som sa.

Túto otázku nečakal, ale rýchlo sa spamätal.

„Netuším, o čom hovoríte.“

Zdalo sa, že sme za tú polhodinu nikam nepokročili.

„Ako chcete,“ povedal som a vrátil som sa ku kuchynskému stolu a k počítaču.

V televízii dávali futbalové správy a ja som dal zvuk ešte hlasnejšie, aby Alex nepočul, ako ťukám do klávesnice jeho notebooku.

Počítač sa automaticky pripojil na bezdrôtový internetový router, a tak som klikol na jeho e-mailovú schránku a otvoril doručenú poštu. Bolo od neho neopatrné, že si ju nechránil heslom. Vysvietil som všetky správy, ktoré dostal za uplynulé dva týždne, a odoslal som ich na svoj e-mail. To isté som urobil aj so súborom odoslanej pošty. Človek nikdy nevie, aké užitočné informácie by tam mohli byť, a nie je náhoda, že ak policajti niekoho zatknú, v prvom rade mu prehľadajú počítač.

Sledoval som futbal a nevšímal si nárek z chodby.

„Pustite ma,“ kvílil Alex. „Bolia ma ruky.“

Ďalej som skúmal obrazovku počítača.

„Chcem sa posadiť,“ kvílil. „Bolí ma chrbát.“

Nevšímal som si ho.

Otvoril som v počítači adresár nazvaný Účty Rock. Obsahoval asi dvadsať súborov, všetky som vysvietil a znovu som ich poslal na svoj počítač.

Futbalové správy sa skončili a začali sa večerné správy. Našťastie sa nehovorilo nič o prepadnutí v Greenhame.

Klikol som v menu počítača a zadal vyhľadávanie súborov s výrazmi heslo a užívateľské meno. Počítač poslušne vyhľadal osem odkazov, a tak som tieto súbory pripojil k ďalšiemu e-mailu a odoslal si aj tie.

„Dobre, dobre!“ zakričal napokon. „Odpoviem vám.“

Správy z ďalšieho adresára nazvaného Gibraltar som odoslal tiež. Potom som všetky stopy po odosielaní vymazal, takže Alex nebude vedieť, že som si niečo skopíroval. Zavrel som notebook a vrátil ho do tašky, ktorú som položil naspäť na dlážku.

Vyšiel som na chodbu, sadol si na stoličku a hrozivo som sa nad neho naklonil.

No nepoložil som mu tú istú otázku ako predtým. Veliteľským tónom som sa ho spýtal na niečo iné.

„Prečo ste zavraždili Rodericka Warda?“

Bol šokovaný.

„Ja… ja som ho nezabil,“ jachtal.

„Tak kto?“ spýtal som sa.

„Neviem.“

„Takže bol zavraždený?“ pokračoval som vo vypočúvaní.

„Nie,“ zakvílil. „Bola to nehoda.“

„Nie, nebola. Tá autonehoda bola až príliš dobre zinscenovaná. Musela byť pripravená.“

„Nebola to nehoda,“ priznal. „To, že zomrel, bola nehoda. Vystríhal som ich, ale bolo neskoro.“

„Ich?“ opýtal som sa so záujmom.

Zmĺkol.

Vytiahol som z vrecka poskladaný kus papiera a podal mu ho.

Neveriacky naň zízal.

Tak často som naň v posledných dňoch hľadel, že som text vedel naspamäť. Bol to rukou napísaný lístok adresovaný pani Stelle Beecherovej na Banbury Drive 26 v Oxforde, ktorý som našiel v kope pošty, čo som si vzal z kartónovej škatule pána Hornera pri dverách:

NEVIEM, ČI SA TO TAM DOSTANE NAČAS, ALE POVEDZte MU, ŽE MÁM TIE VECI, ČO CHCE.

„A čo je to to?“ spytoval som sa.

Nepovedal nič.

„Komu to treba povedať?“

Neodpovedal.

„A včas na čo?“

Iba na mňa hľadel.

„Musíte mi odpovedať, inak nemám na výber…“ Zmĺkol som.

„V čom nemáte na výber?“ spýtal sa v panike.

„Budem vás musieť zabiť,“ povedal som pokojne.

Rýchlo som mu chytil zviazané nohy a vyzul ľavú topánku a ponožku. Pomocou izolačnej pásky som mu priviazal ľavé chodidlo k zábradliu na schodisku, takže ním nemohol hýbať.

„Čo robíte?“ skríkol a snažil sa vykĺznuť, ale neúspešne.

„Pripravujem sa,“ povedal som. „Keď chcete niekoho zabiť, musíte si ho poriadne pripraviť.“

„Pomoc!“ zakričal. Lenže televízor hučal a jeho výkrik prehlušil reklamný šot.

Aby som si bol istý, že ho nebude počuť, vzal som kúsok izolačnej pásky a pevne mu prelepil ústa. Vyplašene sťažka a rýchlo dýchal nosom, nozdry sa mu chveli a sťahovali pod veľkými vyľakanými očami.

„Tak teda, Alex,“ povedal som tak pokojne, ako som vedel. „Zdá sa, že neviete odhadnúť, v akej nebezpečnej situácii ste sa ocitli.“ Bez žmurkania na mňa hľadel. „Dovoľte mi, aby som vám to vysvetlil. Vydierali ste moju matku a za sedem mesiacov ste od nej vytiahli dvetisíc libier týždenne, a to nehovorím o požiadavke, aby zmarila dostihy. Niekedy vyberáte peniaze zo schránky na Cheap Street sám a niekedy po ne pošlete Julie Yorkovú.“

Vytiahol som tri Juline fotografie, ktoré som urobil cez výklad indickej reštaurácie Taj Mahal, a ukázal som mu ich. Keďže mal na ústach pásku, bolo ťažké odhadnúť jeho reakciu, ale zbledol a pozrel z fotografií na moju tvár prosebným pohľadom.

Pokračoval som: „Vydierate moju matku tým, že neplatila daň, čo znamená, že máte jej daňové papiere alebo prístup k nim.“

Siahol som do ruksaku a vytiahol červený protiaidsový balíček. Alex zbledol.

„Mám takýto problém. Ak vás pustím, stále budete mať matkine daňové podklady. A aj keď mi ich vrátite, poznáte ma.“

Vytiahol som z balíčka veľkú striekačku, pripojil k nej novú ihlu a natiahol veľké množstvo soľného roztoku z vrecúška s nápisom INZULÍN, ktoré viselo na zábradlí.

„Takže, ak mi nepomôžete, nemám inú možnosť, len vám zabrániť, aby ste prehovorili pred daňovým úradom.“ Zdvihol som striekačku proti svetlu a vystrekol trošku tekutiny.

„Vedeli ste, že inzulín je dôležitý pre riadne telesné funkcie?“ spýtal som sa. „Ale keď je ho veľa, spôsobí, že hladina glukózy klesne príliš rýchlo, a to spustí stav nazývaný hypoglykémia. A ten má zvyčajne za následky záchvat, potom kómu a smrť. Pamätáte sa na prípad sestričky Beverly Allittovej, ktorá zabila deti v Granthamskej nemocnici? Médiá ju nazvali anjelom smrti. Niektoré zo svojich obetí zavraždila tak, že im vstrekla veľké dávky inzulínu.“

Aj to som si vyhľadal na internete.

Dotkol som sa jeho nohy.

„Viete, Alex, že ak vstreknete niekomu inzulín medzi prsty na nohách, je veľmi ťažké, ak nie nemožné, nájsť na pokožke stopu po bodnutí? Inzulín sa nedá odhaliť, lebo v tele vzniká prirodzene. Bude to vyzerať, akoby ste zomreli na infarkt.“

Toto tvrdenie nebolo celkom presné. Inzulín, ktorý sa dnes používa na liečbu cukrovky, je takmer výlučne syntetický a možno ho odhaliť, lebo sa líši od prirodzeného ľudského produktu.

Lenže to Alex nevedel.

„Tak teda,“ usmieval som sa a držal pri ňom striekačku. „Medzi ktoré prsty to chcete?“

16.kapitola

Bál som sa, že omdlie. Oči sa mu prevracali a odrazu dýchal plytko. Nechcel som, aby od strachu dostal infarkt. To by sa neobišlo bez vysvetľovania.

„Alex!“ skríkol som naňho a pohľad sa mu znova sústredil na moju tvár. „Môžete sa tomu vyhnúť. Stačí, keď budete spolupracovať a odpoviete mi na všetky otázky. Ale musíte byť poslušný a povedať mi všetko. Rozumiete?“

Nedočkavo prikývol.

„Odpoviete na všetko?“

Znovu prikývol.

„Nič nezatajíte?“

Pokrútil hlavou z boka na bok, a tak som k nemu pristúpil a strhol mu pásku z úst.

„Tak na začiatok,“ povedal som. „Kto zabil Rodericka Warda?“

Mlčal.

„Nedám vám druhú šancu,“ povedal som vážne.

„Ako mám vedieť, že ma aj tak nezabijete, keď vám to poviem?“

„Nemôžete to vedieť,“ uznal som. „Ale máte na výber? A ak zozbieram o vás dostatok kompromitujúcich informácií, mali by ste veľké problémy, keby ste povedali daňovému úradu o mojej matke. Keď sa to tak vezme, obaja by sme mali v rukách zbraň hromadného ničenia. Keby to niekto z nás oznámil úradom, malo by to za následok presne to, čomu sa tak veľmi usilujeme zabrániť. Obaja by sme mali poistku zaručeného vzájomného zničenia, čosi ako hrozbu jadrovej vojny. Ani jeden z nás by tie informácie nevyužil zo strachu pred odplatou.“

„No aj tak by ste ma mohli zabiť,“ namietol.

„Prirodzene,“ súhlasil som, „asi by som mohol, ale prečo by som to robil? Nebolo by to potrebné a ani ja nezabíjam ľudí bezdôvodne.“

Nevyzeral veľmi presvedčený, a tak som mu odmotal chodidlo od zábradlia a potom som ho ťahal po dlážke a chrbtom oprel o stenu pri kuchynských dverách.

„Tak,“ povedal som a sadol som si na stoličku. „Ak ste nezabili Rodericka Warda vy, kto potom?“

Stále som si nebol istý, že mi to povie, a tak zdanlivo zamyslene som zobral striekačku a opäť vystrekol z ihly jemnú spŕšku tekutiny.

„Jeho sestra,“ povedal napokon Alex.

Pozrel som naňho. „Stella Beecherová?“

Asi ho prekvapilo, že poznám jej meno, ale veď som mu ukázal lístok, ktorý jej poslal. Prikývol.

„Prečo by zabila vlastného brata?“

„Nechcela,“ povedal. „Bola to nehoda.“

„Myslíte tú autonehodu?“

„Nie,“ povedal. „Bol už mŕtvy, keď spadol do rieky. Utopil sa vo vani.“

„Preboha, prečo ho Stella Beecherová kúpala?“

„Ona ho nekúpala. Snažili sa ho donútiť, aby im povedal, kam išli tie peniaze.“

„Aké peniaze?“ spýtal som sa.

„Peniaze Fredovho otca.“

Bol som zmätený. „Fredovho?“

„Freda Suttona,“ vysvetlil.

Syna starého Suttona. Muža, ktorého som videl na verejnej galérii pri vyšetrovaní smrti Rodericka Warda.

„Takže Fred Sutton a Stella Beecherová sa poznajú?“ spýtal som sa.

„Že či!“ Zasmial sa. „Žijú spolu.“

V Andoveri, pomyslel som si, blízko starého Suttona a jeho domova dôchodcov. Takže to nebola náhoda, že Stella Beecherová sa presťahovala do Andoveru.

Trvalo to vyše hodiny, ale naveľa mi Alex porozprával, ako a prečo našli Rodericka Warda mŕtveho v aute v rieke Windrush.

Warda predstavila starému Suttonovi Stella Beecherová, ktorá už nejaký čas žila s detektívom seržantom Fredom, a ani Fred, ani Stella nevedeli, že Roderick nahovoril starého pána, aby si požičal na dom a investoval hotovosť do nejestvujúceho zaisťovacieho fondu v Gibraltári. Fred sa to dozvedel až potom, keď videl, ako mu Ward do okna hodil tehlu. Bolo to ako v lacnom seriáli.

„Odkiaľ to všetko viete?“ spýtal som sa Alexa. „Ako ste spojení?“

„Pracoval som s Roderickom Wardom.“

„Chcete tvrdiť, že ste zapletený do toho hanebného obchodu s hedžovým fondom?“

Zdráhal sa to priznať. Musel vedieť, že moju matku podviedli rovnakým spôsobom. Odvrátil sa, ale prikývol.

„A kto je mozgom toho všetkého?“ spýtal som sa.

Znovu na mňa pozrel. „Myslíte si, že som hlúpy, alebo čo?“ vyhŕkol. „Keby som vám povedal, kto to je, nemuseli by ste ma zabiť, urobili by to za vás.“

Skutočne som ho považoval za hlúpeho. Ale nie za takého hlúpeho, ako bol Roderick Ward. Len si predstavte – okradnúť otca sestrinho frajera, najmä keď je ten frajer náhodou policajný detektív – tak to je sila!

„Vráťme sa k Roderickovi Wardovi,“ povedal som. „Prečo ste poslali lístok Stelle Beecherovej, že máte tie veci? Aké veci? A odkiaľ vlastne poznáte Stellu?“

„Nepoznal som ju, ale vedel som jej adresu, lebo Roderick povedal, že je to tá istá adresa v Oxforde, ktorú používal on.“

„A čo znamená, že máte veci a dúfate, že je to včas?“

„Fred Sutton nás s Roderickom obťažoval v kancelárii, ktorú sme si prenajali vo Wantagei, a vyhrážal sa nám.“

Ani sa mu nečudujem.

„Povedal, že zoženie na mňa zatykač, použije svoje policajné kontakty, aby ma dostal raz a navždy. Vraj ma zavrú na desať rokov, pokiaľ mu nedám papiere o tom, kam išli peniaze jeho otca.“

„Tak prečo ten lístok?“ spýtal som sa.

„Kopíroval som tie papiere, ale v pondelok ráno si po ne neprišiel. Tvrdil, že určite bude o ôsmej v kancelárii, a tak som čakal. Ale neprišiel celý deň a neukázal sa ani Roderick. Myslel som si, že tí dvaja sa dohodli a ja nakoniec vyjdem naprázdno. Bol som vydesený. Nemal som sa s ním ako skontaktovať, a tak som poslal ten lístok.“

Mýlil som sa teda, keď som si myslel, že tie veci nejako súvisia s matkinými daňovými dokladmi a že načas naráža na nehodu Rodericka Warda. Bolo to načas pred vydaním zatykača.

Nikdy nič nepredpokladaj, pripomenul som si.

Ale v jednom som sa nemýlil: Alex Reece bol naozaj hlúpy.

„Ako teda viete, že Fred Sutton a Stella zabili Rodericka Warda?“ spýtal som sa ho.

„Fred sa zjavil hneď na druhý deň a dožadoval sa papierov, ale ja som mu povedal, nech sa dá vypchať. Ak si myslí, že vezmem vinu za to, čo urobil Roderick, mýli sa. Lenže on na to, vraj Roderick je mŕtvy a ja dopadnem rovnako, ak mu tie doklady nedám.“

Zmĺkol, aby sa nadýchol.

„Povedal som mu, že neverím, že Roderick je mŕtvy. Povedal som mu, že to hovorí len preto, aby ma vyľakal. A on na to, vraj nech sa len bojím, lebo ho zabili vo vani, no potom si to rozmyslel a tvrdil, že to bola nehoda a chceli ho iba vydesiť, aby im prezradil, kam išli tie peniaze. Vraj ho Stella potiahla za nohy, hlava sa mu ponorila a… zomrel. Zabila vlastného brata, len tak, povedal Fred. V jednej chvíli mu kládli otázky a vzápätí bol mŕtvy.“

„Tak ste dali Fredovi papiere, ktoré chcel?“ spýtal som sa.

„Áno,“ prikývol. „Ale budú mu nanič. Tie prachy už boli dávno preč a oni stále menia čísla účtov.“

„Oni?“ spýtal som sa.

Stisol pery a pokrútil hlavou.

Lenže kým som čakal v Greystonských stajniach a kaviarni v Newbury, veľa som premýšľal, a čím dlhšie som premýšľal, tým väčšmi som bol presvedčený.

„Myslíte Jacksona Warrena a Petra Garrawaya,“ povedal som. Bolo to tvrdenie, nie otázka.

Zízal na mňa s otvorenými ústami. Takže som mal pravdu.

„Kto je Cigar?“ spýtal som sa.

Zasmial sa. „Nikto,“ povedal. „To bol Roderickov nápad. Všetci to považovali za skvelý žart, keď bafkali veľké havany.“

„A Rock Bank Ltd.? Aj to je mýtus?“

„To nie, tá existuje,“ povedal. „Lenže nie je to banka. Je to gibraltárska holdingová spoločnosť. Keď peniaze prídu, chvíľu tam pobudnú a potom znova odídu.“

„Koľko peňazí?“ spýtal som sa.

„To závisí od toho, koľko ľudí investuje.“

„Kam idú, keď odídu z Rock Bank?“

„Zariadim prevod na iný gibraltársky účet, ale ani tam dlho nezostanú,“ vysvetľoval. „Ale kam idú potom, to neviem. Som si však istý, že končia na švajčiarskom účte s tajným číslom.“

„Ako dlho zostávajú v Rock Bank?“

„Asi týždeň. Iba toľko, aby bol možný prevod a vyriešili sa akékoľvek problémy.“

Takže Rock Bank (Gibraltar) Ltd. nemá vlastné aktíva. Nečudo, že likvidátori v Londýne išli po jednotlivých riaditeľoch.

„Odkiaľ pochádzajú?“ spýtal som sa ho.

„Od chmuľov,“ zasmial sa.

„Vy ste chmuľo,“ podotkol som. „Pozrite na seba. V tejto chvíli nevyzeráte veľmi múdro. A stavím sa, že vám sa z toho veľa neujde.“

„Dostávam svoj podiel,“ chvastal sa.

„A koľko rokov dostanete, keď to praskne? A buďte si istý, že to praskne. Alebo keď sa Warren a Garraway rozhodnú, že už nestojíte za to, aby vám dali podiel? Aj vy môžete skončiť utopený vo vani ako Roderick.“

„Potrebujú ma,“ znovu sa chvastal. „Som certifikovaný účtovník. Potrebujú ma, aby som urobil audit. Žiarlite na úspešný biznis.“

„To predsa nie je biznis,“ namietol som. „Okrádate ľudí.“

„Môžu si to dovoliť,“ uškrnul sa.

Nechcel som sa s ním škriepiť, nemalo to zmysel. Pravdepodobne súhlasil aj s filozofiou Pol Pota a Červených Khmérov.

„Odkiaľ sa Jackson Warren a Peter Garraway poznajú?“

„Neviem,“ povedal. „Ale poznajú sa roky. Dávno predtým, ako som sa s nimi zoznámil.“

„Ako dlho ich poznáte vy?“ spýtal som sa.

„Dlho,“ zopakoval to isté, čo v Isabellinej kuchyni.

„To je koľko?“ naliehal som.

„Asi štyri roky.“

„Odkedy sa spustil ten plán s falošným fondom?“

„Áno, asi odvtedy.“

„To ste mali na mysli, keď ste sa poškriepili s Jacksonom Warrenom v ten večer, keď sme sa prvýkrát stretli?“

„Nie,“ povedal. „To bolo pre jeho a Petrov obchodík.“

„Aký?“ vypočúval som ho ďalej.

„To vám nepoviem,“ pokrútil hlavou. „Beztak som povedal veľa.“

V tom mal pravdu.

„Myslíte si, že kráľovský daňový úrad bude zaujímať ich obchodík?“ spýtal som sa a opäť som si spomenul na dialóg pri večeri medzi ním a Jacksonom. Čo vtedy povedal? Niečo v tom zmysle, že nevedno, čo môže daňový úrad vykopať. „Obávate sa, že pri vyšetrovaní by sa zistilo všetko ostatné?“

Iba som hádal, ale nie zle.

„Ak chcete vedieť, podľa mňa je to sakramentsky hlúpe,“ vyhlásil.

Chcel som to vedieť.

„Prečo tak riskovať?“ poznamenal som.

„Presne tak.“

„Takže pri tom ich malom obchodíku ide o dane?“

Snažil sa zmeniť tému a ignoroval moju otázku. „Mal som v lietadle zopár pív a teraz zúfalo potrebujem ísť na záchod.“

Spomenul som si na chvíle v stajni. Mám ho donútiť, nech sa pociká, tak ako prinútili mňa?

„Človeče!“ kričal na mňa. „Praskne mi mechúr.“

Neochotne som vybral z batoha nožnice, sklonil som sa a prerezal mu putá na rukách za chrbtom.

„Mohol by som ujsť,“ povedal, keď sa posadil a šúchal si zápästia.

„To sotva.“ Ukázal som na plastové putá, ktoré mu stále zväzovali členky.

„No tak. Prerežte aj tie,“ prosil.

„Nie,“ povedal som. „Môžete skackať.“

Hundrajúc sa zdvihol a doskackal na toaletu pod schodmi.

Považoval som za nepravdepodobné, že by bol na záchode telefón, no napriek tomu som z opatrnosti zložil domáci telefón z vidlice v kuchyni. Nedá sa volať, ak je niektorý telefón vyvesený, a jeho vypnutý mobil stále ležal v kuchyni na pulte, kde som ho nechal.

Alex bol na toalete dlho a ja som si už pomyslel, že sa pokúša ujsť cez okno, keď som začul spláchnutie. Napokon sa zjavil a doskackal do chodby.

„Prestrihnite mi tie poondiate putá,“ dožadoval sa nahnevane. Očividne sa celý čas pokúšal vyslobodiť z plastových pút okolo členkov, ale ja som zo skúseností vedel, že sú pevnejšie, ako vyzerajú. Oveľa pevnejšie ako jeho koža, zodratá a červená.

„Nie,“ odmietol som.

„Dopekla, čo ešte chcete?“ spýtal sa nahnevane.

„Svoju ZHN,“ odvetil som.

„Čo?“

„Zbraň hromadného ničenia,“ vysvetlil som. „Prostriedok nukleárneho zastrašovania. Potrebujem nejaký závažný dôkaz.“

„Aký?“

„Dôkaz o sprisahaní pri defraudovaní matkinho milióna dolárov.“

„Snívajte ďalej,“ usmial sa.

„Čo keby som zavolal Jacksonovi Warrenovi a spýtal sa ho na matkine peniaze? Poviem mu, že ste to navrhli vy.“

„To neurobíte.“ Zatváril sa znepokojene.

„Neprovokujte ma,“ vystríhal som ho.

„Doriti, veď by ma zabil už len za to, že som vám všetko vytáral.“

Výborne. Ohromne sa mi hodí, že Alex sa oveľa väčšmi bojí Jacksona Warrena ako mňa. Zabráni mu to povedať Jacksonovi o tomto nočnom stretnutí.

Možno to je moja zastrašovacia nukleárna zbraň.

„Alebo by som mal radšej zavolať Jacksonovi a vypýtať si od neho číslo konta v švajčiarskej banke, na ktoré si s Garrawayom ukladajú ukradnuté prachy.“

„To nie. Inak pôjdem na daňový úrad kvôli vašej matke,“ vyhrážal sa Alex.

Vošiel som do kuchyne a on skackal za mnou. Prešiel som popri jeho taške a kútikom oka som zbadal, že ju posúva mimo dohľadu pod stôl. Neprekážalo mi, keď Alex veril, že som sa nedotkol jeho počítača.

„Sadnite si,“ prikázal som prísne a ukázal na stoličku.

Myslím, že nevedel, ako reagovať. Nepohol sa.

„Sadnite si,“ zopakoval som veliteľským tónom.

Zaváhal, ale po chvíli si pritiahol stoličku spoza stola a sadol si a ja som sa posadil oproti nemu.

„Čí to bol nápad prinútiť matku, aby jej kone prehrávali?“ spýtal som sa.

„Julin,“ povedal.

„Aby mohla na ich prehru uzavierať stávky na internete?“

„Nie, nič také. Iba chcela dať šancu koňom svojho starého, aby vyhrali. Má to s ním ťažké, keď jeho kone prehrajú. Ja som vždy na internete uzavieral stávky na ich prehru. Nie často – len tak, aby to nepritiahlo pozornosť. Ale celkom slušne som na tom zarobil.“

Amatéri. Títo ľudia sú amatéri.

Niekto zazvonil a obaja sme vyskočili. Potom nasledovalo naliehavé klopanie na dvere. Mrkol som na hodinky. Bolo o desať minút jedna v noci.

„Ani sa nepohnite,“ prikázal som. „A čušte. Nikto z nás nechce, aby sa do toho zaplietla polícia, všakže?“

Alex pokrútil hlavou, ale mne sa nezdalo pravdepodobné, že by polícia klopala tak potichu. Tí by vám skôr vylomili dvere.

Šiel som cez tmavú obývačku a vyzrel cez okno. Za dverami stála Julie Yorková a klopkala hánkami na sklo. Vrátil som sa do chodby a otvoril.

„Čo si mu urobil?“ spýtala sa Julie bez dychu.

„Nič,“ povedal som.

„Kde je?“

„V kuchyni,“ odstúpil som, aby mohla vojsť. Vyzrel som do tmy na tichú cestu a zatvoril dvere.

Keď som sa vrátil do kuchyne, Julie stála za Alexom a hladkala mu jemné ryšavé vlasy. Za iných okolností by to bola dojímavá scéna.

Zbadal som, že pod kabátom má nočnú košeľu.

„Nemohla si spať?“ spýtal som sa uštipačne.

„Musela som počkať, kým starý zaspí,“ vysvetlila. „Strašne riskujem, keď som sem prišla. Snažila som sa dovolať, ale stále bolo obsadené a Alexov mobil sa hneď prepol na odkazovač.“

Pozrel som na domáci telefón, ktorý ležal zvesený na pulte v kuchyni, a na vypnutý mobil vedľa neho.

„Myslím, že som ti prikázal, aby si Alexa nekontaktovala,“ prísne som na ňu zamieril prst.

„Povedal si, že ho nemám kontaktovať najbližších tridsaťšesť hodín,“ odvetila uboleným tónom. „A ten čas vypršal dnes večer o trištvrte na jedenásť.“

Ja som to nepočítal, ale ona očividne áno.

„Čo bude teraz?“ spýtal sa Alex do ticha.

„Po prvé, vrátite mojej matke všetky peniaze, ktoré ste od nej vymámili vydieraním. Odhadujem to na šesťdesiattisíc libier.“

„Nemôžem,“ povedal. „Minuli sme ich. A prečo by som to robil?“

„Lebo ste ich získali nelegálne.“

„Ale vaša matka neplatila dane.“

„Zaplatí, keď jej vrátite prachy.“

„O tom snívajte,“ zasmial sa.

„V poriadku. Keď sa k tomu staviate takto, pôjdem za Jacksonom Warrenom a Petrom Garrawayom a vypýtam si ich od nich.“

„Hahaha! Sú to najlakomejší sviniari, akých poznám.“

„Poviem im, ako ste ich ohodnotili.“

Smiech mu zamrzol v hrdle.

„Nič im nepoviete, lebo hneď som na daňovom úrade.“

Vzájomne zaistená deštrukcia – a o to išlo pri nukleárnej hrozbe.

„A čo moje fotografie?“ spýtala sa Julie, ktorej Alex dodal sebadôvery.

„Nič nedokazujú,“ utešoval ju Alex. „Ukazujú len, že si bola v schránkovej službe. To neznamená, že si niekoho vydierala.“

„Nie tie fotografie,“ podráždene odsekla Julie. „Iné, ktoré urobil včera.“

„Aké iné?“ Alex sa otočil ku mne.

No, páni. To by mohlo byť nepríjemné. Ako by asi Alex zareagoval, keby vedel, že som urobil veľavravné zábery jeho nahej priateľky? Cítil som, že aj Julie o tom premýšľa. Ak ich Alex zatiaľ nevidel, bolo by pre ňu oveľa lepšie, keby to tak zostalo.

Rýchlo cúvala. „Nie sú dôležité.“

„Čo je na tých fotkách?“ naliehal Alex a hľadel na mňa.

Mám mu povedať? Mám mu ukázať, aká je Julie? Alebo mi tie fotky poslúžia ako páka na Julie?

„Isté fotky, ktoré som urobil u Yorkovcov včera popoludní.“

„Ukážte mi,“ dožadoval sa agresívne.

Myslel som na svoj aparát, stále bezpečne uložený v malom ruksaku.

„Nemôžem. Nemám so sebou fotoaparát,“ povedal som.

„Ale prečo ste robili fotky v Julinom dome?“ vyzvedal sa.

Rýchlo som premýšľal. „Aby som videl jej reakciu, keď som jej ukázal fotky zo schránkovej služby. Vtedy som jej povedal, aby vás tridsaťšesť hodín nekontaktovala.“

Bolo vidieť, že Julie odľahlo, a zdalo sa, že Alex je s odpoveďou spokojný, aj keď ho to trochu zmiatlo.

„Tak čo bude teraz?“ spýtal sa opäť.

Dobrá otázka.

Pomyslel som si, že sa spýtam Julie, či vie niečo o Warrenových a Garrawayových daniach, ale usúdil som, že by som z nej dostal viac, keby tam Alex nebol, najmä keď chcem proti nej použiť tie fotky.

„Neviem, ako vy dvaja,“ vstal som, „ale ja idem domov spať.“ A čítať Alexove e-maily.

Schmatol som zo schodov „inzulínovú“ tašku, prehodil si ruksak na chrbát a nechal som tie dve holubičky v kuchyni. Vyšiel som cez hlavný vchod, ale nešiel som po ceste. Vytiahol som z batoha fotoaparát a potichu som prešiel okolo domu do zadnej záhrady ku kuchynskému oknu.

Keď som predtým sťahoval roletu, úmyselne som nechal naspodku malý kúsok voľný a teraz som si pritisol tvár ku sklu a nazrel dnu.

Alex a Julie neboli veľmi diskrétni. Presvedčil som sa, či je blesk vypnutý, a urobil som cez okno zo dvadsať fotografií, ako sa bozkávajú a Alex jej strká ruky pod kabát a sťahuje nočnú košeľu. Hoci Julie bola väčšinou otočená chrbtom, sotva sa dalo pochybovať, kam strká Alex prsty, a môj optický zoom osemnástka zachytil všetko.

Napokon Julie prerezala plastové putá okolo Alexových členkov a vyšli spolu z kuchyne, predpokladám, že hore do postele. Najradšej by som vyliezol po odkvapovej rúre na poschodie, no aj tak by som nič nevidel a navyše loziť po odkvape s umelou nohou a nakúkať do cudzej spálne by asi nebolo najľahšie.

No ani potom som sa nevrátil do Ianovho auta a nešiel domov. Obišiel som dom a vyšiel na Bush Close, kde Julie zaparkovala biele BMW. Stálo o dva domy ďalej, mimo svetla pouličnej lampy. Skúšal som dvere, ale auto bolo zamknuté, a tak som sedel na chodníku opretý o dvere a čakal.

Už som si zvykol čakať a premýšľať.

Alex po piatich dňoch na Gibraltári očividne dostal viac než len bežné prémie a ja som si už začínal myslieť, že Julie uňho zostane celú noc. No asi hodinu po mojom odchode som vo svetle pouličnej lampy zazrel, ako Julie prichádza ku mne.

Zdvihol som sa zo zeme, opierajúc sa o kľučku auta, ale zostal som prikrčený pod úrovňou okna, aby ma nezbadala. Keď bola asi desať metrov odo mňa, stlačila diaľkové ovládanie a svetlá zablikali. Otvorila dvere a chystala sa nastúpiť, ale ja som zároveň otvoril dvere na druhej strane, a tak sme sa ocitli vedľa seba a obe dvere sa zabuchli naraz.

Vystrašená sa snažila znovu dvere otvoriť, ale ja som ju schmatol za ruku na volante.

„Nerob to,“ zavelil som. „Len choď.“

„Kam?“

„Kamkoľvek,“ povedal som autoritatívne. „Vyjdi na cestu.“

Julie naštartovala, zaradila spiatočku a otočila sa. Pravdupovediac, nebol to najlepší manéver a pred domom na trávniku číslo osem ostanú ráno stopy po pneumatikách BMW, ale aspoň do ničoho nenarazila a, koniec koncov, ja som nebol policajt.

Odbočila na Water Lane a doprava k Newbury, k domu. Niekoľko stoviek metrov sme prešli mlčky.

„Okej,“ povedal som. „Zatiahni tamto.“

Zastala na kraji cesty.

„Čo chceš?“ spýtala sa trochu vystrašene.

„Len trochu pomôcť,“ odvetil som.

„Nemôžeš nám dať pokoj?“

„Prečo?“ zvolal som. „Moja matka vám za sedem mesiacov zaplatila viac ako šesťdesiattisíc libier a myslím, že ma to oprávňuje žiadať za to niečo od vás.“

„Alex ti vysvetlil, že ti ich nemôžeme vrátiť. Minuli sme ich.“

„A na čo?“ spýtal som sa.

Pozrela na mňa. „Ako to myslíš, na čo?“

„Na čo ste minuli peniaze mojej matky?“

„Chceš povedať, že nevieš?“

„Nie. Ako by som mohol?“

Zasmiala sa. „Na koks, čo iné. Množstvo sladkého koksu.“

Celkom určite tým nemyslela uhlie.

„A na bublinky. Tie najkvalitnejšie. Celé škatule Dom Pérignonu.“ Znovu sa zasmiala.

Uvedomil som si, že niečo z toho za uplynulú hodinu s Alexom ochutnali. Auto nestiahla na trávnik iba zo strachu. Necítil som z jej dychu alkohol, takže to mohol byť koks.

„Vie Ewen, že frčíš na kokaíne?“ spýtal som sa.

„Nebuď idiot. Ewen by nepoznal koks, ani keby mu ležal pod nosom. Ak to nemá štyri nohy a hrivu, Ewenovi je to fuk. Myslím, že by radšej preťahoval tie sprosté kone ako mňa.“

„V čom spočíva ten maličký daňový podfuk Jacksona Warrena a Petra Garrawaya?“

„Čože?“

„Aký daňový podvod robia Jackson s Petrom?“ zopakoval som.

„Myslíš podvod s DPH?“

„Presne tak,“ odpovedal som vzrušene. Mlčky som čakal.

Na chvíľu zmĺkla, ale napokon začala vysvetľovať. „Vedel si, že majitelia dostihových koní si môžu uplatňovať vrátenie DPH z poplatkov za tréning?“

„Matka mi niečo spomínala.“

„Aj z ostatných nákladov, ktoré sa dajú pripisovať dostihovému biznisu, ako prevoz koní, telefónne poplatky a poplatky za veterinára. Dokonca si môžu nárokovať vrátenie DPH, ktorú musia zaplatiť pri kúpe koní.“

DPH bola takmer dvadsať percent. Množstvo daní, ktoré mohli získať z drahého konského mäsa.

„Ale v čom spočíva podvod?“ naliehal som.

„Prečo si myslíš, že ti to poviem?“ otočila sa ku mne.

„Takže to vieš?“

„Možno,“ odvrkla arogantne.

„Ak mi to povieš, vymažem tie obrázky.“

Hoci bola pod vplyvom kokaínu, vedela, že tie obrázky sú dôležité.

„Ako ti mám veriť?“

„Som dôstojník britskej armády,“ vyhlásil som slávnostne. „Moje slovo je záväzné.“

„Sľubuješ?“

„Sľubujem,“ vyslovil som a zdvihol pravú ruku. Ďalší sľub, ktorý by som mohol splniť.

Chvíľu bola ticho a potom sa rozhovorila.

„Garraway žije v Gibraltári a nie je registrovaný ako platca DPH v Británii. Vlastne by mohol byť, ale je posadnutý tým, že nechce mať do činenia s miestnymi daňovými úradmi, lebo je daňový emigrant. Žije v Gibraltári iba preto, aby sa vyhol plateniu daní. V skutočnosti Gibraltár neznáša.“ Zmĺkla.

„Takže?“ vyzýval som ju, aby pokračovala.

„Takže všetky kone Petra Garrawaya oficiálne vlastní Jackson Warren. Jackson platí poplatky za tréning a všetky ostatné účty a potom si uplatňuje vrátenie DPH. Dokonca kupuje kone pre Garrawaya a uplatňuje si DPH aj za ne. Využíva na to spoločnosť zvanú Budsam Ltd.“

„Ale prečo je to podvod?“ spýtal som sa. „Ak ich Jackson kupuje a zaplatí poplatky, majiteľ je on, nie Garraway.“

„Áno,“ povedala, „ale Peter Garraway platí Jacksonovi všetky náklady.“

„Neukazuje sa to na Jacksonových účtoch alebo na účtoch jeho spoločnosti?“

„Nie.“ Usmiala sa. „Práve v tom je ten úskok. Peter platí Jacksonovi na účet offshore v Gibraltári, ktorý Jackson neprihlasuje daňovému úradu. Alex tvrdí, že je to veľmi šikovné, a pretože Jackson dostane svoje peniaze offshore, nemusí cez britskú banku prevádzať nič, čo by musel priznať daňovému úradu.“

„Koľko koní takto Peter Garraway vlastní?“ spýtal som sa.

„Množstvo. Desať alebo dvanásť má u nás a ďalšie u iných trénerov.“

„Nezarobia samy na seba výhrami?“

„Nie, pravdaže nie,“ povedala. „Väčšina koní nezarába na víťazstvách viac ako to, čo stojí ich udržiavanie, najmä skokany. Ani zďaleka nie. Ak nepočítaš výhry zo stávok, a tie si Garraway necháva pre seba.“

„Tak prečo sa Peter Garraway sám neregistruje v Británii ako platca DPH?“

„Veď som ti to vysvetlila. Je paranoický, keď ide o britské daňové úrady. Celú večnosť sa ho snažia dostať za daňové úniky. Ako posadnutý dodržiava počet dní, ktoré tu môže bývať, a so ženou dokonca cestujú každý iným lietadlom, aby pri prípadnej havárii nezahynuli obaja a rodina nemusela platiť dedičskú daň. Ani za nič sa nezaregistruje. Alex si myslí, že je to hlúpe. Povedal im, že by to vyriešilo problém s DPH bez rizika, ale Garraway o tom nechce ani počuť.“

Zato ja som počúval.

To Archimedes tvrdil, že ak mu dáte dostatočne dlhú páku, mohol by zdvihnúť celý svet?

Počúval som Julie s narastajúcou radosťou. Možno práve teraz som dostal páku dostatočne dlhú na to, aby som vypáčil matkine peniaze z gibraltárskej skaly.

Stačí prísť na to, na koho ju použiť a kedy.

17.kapitola

Väčšinu noci som strávil sťahovaním Alexových súborov a e-mailov do svojho notebooku pomocou internetovej prípojky v matkinej kancelárii.

Požičal som si Ianov kľúč a potichu som vošiel do kuchyne. Psy sa nedali vyrušiť nočným návštevníkom, oňuchali mi ruku, prešiel som popri nich a potom znovu zaspali spokojní, že som priateľ, a nie cudzí.

Pracoval som iba pri svetle obrazovky počítača a všetko som nechal presne tak, ako som to našiel. Neviem prečo, ale ustavične som mal pocit, že musím svoju prítomnosť pred matkou tajiť. Ešte som nebol pripravený vysvetľovať jej, o čo ide.

Možno je pre ňu aj bezpečnejšie, keď nevie, kde som.

Keď som nechal Julie, aby sa zaviezla bielym BMW domov, nasadol som do Ianovho auta a zamieril do Greystonských stajní. Moje dve paličky na kamienkoch boli zlomené. Niekto bol na dvore, niekto, kto už vie, že nie som mŕtvy, a možno sa ma znovu pokúsi zabiť. Ale najprv ma musí nájsť.

Nepokojne som sa prehadzoval na Ianovom gauči a nechal ma tam driemať, aj keď v pondelok ráno o pol siedmej odišiel do stajní.

Kým sa okolo poludnia nevrátil, prečítal som všetko, čo som si stiahol z Alexovho notebooku. Väčšinou to bolo nudné, ale medzi odpadom som objavil aj niekoľko skutočných pokladov a tri jagavé diamanty.

Možno napokon nebudem musieť použiť svoju páku.

Jedným z tých diamantov bolo Alexovo podpisové právo k účtu Rock Bank (Gibraltar) Ltd. – vysvitlo, že nie je len účtovník – a najlepšie bolo, že som stiahol všetky heslá a užívateľské mená, ktoré potreboval k prístupu na účet online.

V noci sa pokúsim dostať na ten účet. Keď budem mať prístup na internet z matkinej kancelárie.

Ďalšími diamantmi boli e-maily, ktoré poslal Jackson Warren Alexovi Reeceovi a týkali sa mňa. Prvým bola správa odoslaná v tú noc, keď som bol u Isabelly na večeri, a druhý mu poslal po dostihoch v Newbury, keď Scientific vyhral. Prvý poslal v záchvate hnevu, druhým ho vystríhal, no napriek tomu ma prekvapilo, ako ľudia nedbajú na bezpečnosť e-mailov.

V armáde sa všetky správy pred odoslaním najprv zakódovali, aby ich nepriateľ nemohol prečítať. V Afganistane sme nesmeli používať ani mobilné telefóny pre prípad, že by taliban odpočúval a získal informácie, ktoré by mohli byť užitočné z hľadiska taktiky alebo na podkopanie morálky jednotiek.

Nijakí rodičia, ktorým by ich syn vojak volal z mobilného telefónu z provincie Helmand, by sa nepotešili, keby mali vzápätí druhý hovor a príslušník talibanu by im oznámil, že ich syn sa hneď ráno stane terčom a vráti sa domov v drevenej truhle.

Toto sa skutočne stalo.

A tu zdanlivo rozumný Jackson Warren poslal e-mailom jasnú správu, ktorú si mohol hocikto prečítať. Prinajmenšom ja.

Prečo, doparoma, tak otvorene rozprávaš pred Thomasom Forsythom? písal Jackson, keď odbehol z večere. Jeho matka je jednou z tých, čo investovali do nášho plánu. DRŽ HUBU! ROZUMEL SI?

Veľké písmená v e-maile prezrádzali, že má sto chutí kričať, a ja som si živo predstavil, ako Jackson vybehol z izby. Určite by kričal.

Druhý e-mail bol pokojnejší, ale nemenej priamy, a Jackson ho poslal Alexovi o piatej popoludní v deň dostihov. Pravdepodobne ho napísal, len čo prišiel domov z Newbury.

Thomas Forsyth mi popoludní povedal, že sa chce s tebou spojiť. Postarám sa, aby nemohol. No keby sa mu podarilo s tebou skontaktovať predtým, ako uskutočním svoje plány, varujem ťa, aby si sa s ním nerozprával, ani inak nekomunikoval. Je to veľmi dôležité najmä vzhľadom na záležitosti firmy, ktoré sa budú realizovať budúci týždeň.

Až pridobre som vedel, čo Jackson podnikol, aby mi zabránil rozprávať sa s Alexom – doteraz ma od toho boleli plecia. Rozmýšľal som, aké záležitosti firmy mal na mysli. Možno sa všetko ukáže, keď sa neskôr dostanem do bankového účtu spoločnosti.

„Ako sa majú kone?“ spýtal som sa Iana, keď sťažka dosadol na hnedý gauč a zapol televízor.

„Dobre,“ povedal a zhlboka si vzdychol.

„Čo sa stalo?“ spýtal som sa. „Mám odísť?“

„Ako chcete,“ zahundral, zdanlivo bez záujmu, a prepínal kanály diaľkovým ovládačom.

„Zlý deň v práci?“ spýtal som sa.

„Áno. Dá sa to tak povedať.“

Mlčal som. Povie mi to, keď bude chcieť.

Povedal.

„Keď som vzal túto prácu, myslel som si, že budem asistent trénera, nie vedúci stajní. Tak to pani Kauriová naznačovala. Povedala mi, že nemá asistenta, a myslel som, že úloha vedúceho stajne bude pre ňu dôležitejšia ako pre ostatných trénerov.“

Zmĺkol, lebo si možno spomenul, že som jej syn.

„A?“ vyzval som ho.

„A nič.“ Vypol televízor, otočil sa na gauči ku mne. „Iba som sa mýlil, to je všetko. Ukazuje sa, že nemá asistenta preto, lebo nikomu nevie nič zveriť. Dokonca so mnou zaobchádza ako s hociktorým z tých chalanov, ktorí prišli rovno zo školy. Prikazuje zamestnancom to, čo by som mal ja, a často je to pravý opak toho, čo som im už povedal. Cítim sa bezcenný a akoby mi podkopávala autoritu.“

Príbeh môjho života, pomyslel som si.

Bol to príbeh môjho života, pokým som neodišiel z domu a nedal sa k armáde. Zdalo sa mi, že Ian je už na ceste niekam inam. Bola by ho škoda. Videl som ho pracovať s koňmi a bol dobrý, povzbudzoval mladších a nedal sa oblafnúť staršími pomocníkmi. Mal aj potrebnú vášeň pre kone a túžil, aby vyhrali. Keby Kauriovské stajne stratili Iana Norlanda, bol by to smutný deň.

„Už ste si niečo hľadali?“ spýtal som sa.

„Je tu lákavá možnosť, že otvoria nové stajne,“ povedal a odrazu ožil. „Je to kúsok odtiaľto, ale nechám si možnosti otvorené. Dúfam, že to hneď nepoviete matke. Zúrila by.“

Mal pravdu. Zúrila by. Vyžadovala absolútnu lojálnosť od každého okolo seba, ale, bohužiaľ, neodplácala sa za to a nemienila to zmeniť ani teraz.

„Aké stajne?“ spýtal som sa.

„Povráva sa, že jeden z trénerov v dedine otvorí druhý dvor a bude potrebovať nového asistenta, ktorý by ho viedol. Možno si podám žiadosť.“

„Ktorý tréner?“ spýtal som sa.

„Ewen Yorke. Zdá sa, že kupuje Greystonské stajne.“

Najprv si musí opraviť rozbité okno v sedlovni.

Výpisy z bankového účtu Rock Bank (Gibraltar) Ltd. odhaľovali veľa.

Popoludní som si opäť prečítal všetky e-maily, ktoré som si stiahol z počítača Alexa Reecea, ako aj súbory z adresára Účty Rock. Viaceré z nich obsahovali komunikáciu s istým Sigurdom Bellidom, hlavným pokladníkom skutočnej gibraltárskej banky, v ktorej bol účet Rock Bank Ltd., a písalo sa v nich o prevode prostriedkov jedným i druhým smerom. Nanešťastie sa tam nespomínali názvy ani čísla účtov, z ktorých a na ktoré sa uskutočňovali prevody, hoci, napodiv, vo všetkých sa hovorilo o zdravotnom stave svokry pána Bellida.

Keď som sa o druhej ráno pripojil na online banking v matkinej kancelárii, videl som nedávne prevody prediskutované s pánom Bellidom, ktoré sa odzrkadľovali na rôznych zmenách zostatku na účte.

Ako povedal Alex, peniaze prišli na účet, pravdepodobne od „investorov“ v Británii, a potom asi o týždeň zasa odišli. Ak hovoril pravdu, zmizli napokon na nejakom tajnom švajčiarskom účte, ktorý patril Garrawayovi alebo Warrenovi.

Posvietil som si najmä na transakcie za uplynulý týždeň, hľadal nejaké dôkazy o záležitostiach spoločnosti, o ktorých sa Jackson zmieňoval v e-maile.

Objavil som dva veľké vklady. Oba v amerických dolároch, jeden na milión a druhý na dva milióny. Zrejme ďalšia dvojica hlupákov, pomyslel som si, ktorých naviedli na investovanie do nejestvujúceho fondu.

K jednému z vkladov, na dva milióny dolárov, bolo pripojené aj meno – Toleron. To meno som už počul, ale nevedel som, kam ho zaradiť, a tak som ho zadal do vyhľadávača na počítači a okamžite som dostal odpoveď.

Na obrazovke sa veľkými červenými písmenami zjavilo Toleron Plastics a pod tým trochu menším písmom: najväčší výrobca potrubia v Európe.

Manželka Martina Tolerona bola tá nudná dáma, vedľa ktorej som sedel na Isabellinej večeri a ktorá onedlho zistí, že jej úžasný manžel nie je až taký dobrý v biznise, ako tvrdila. Až mi jej bolo ľúto.

Naozaj to bolo iba pred jedenástimi dňami? Medzitým sa toho toľko stalo.

Ďalej som hľadal informácie o pánu Martinovi Toleronovi. Takmer v každom odkaze sa spomínal predaj jeho spoločnosti z vlaňajšieho novembra ruskému konglomerátu. Údajne mu pribudlo na účet viac ako sto miliónov dolárov.

Odrazu mi nebolo až tak ľúto jeho manželky a ich straty dvoch miliónov.

Ako by povedal Alex, mohli si to dovoliť.

V utorok zavčasu ráno, keď mama odišla sledovať cvičiace kone, ešte raz som si požičal auto Iana Norlanda a išiel som navštíviť pána Martina Tolerona.

Podľa internetu býval v dedine Hermitage, niekoľko míľ na sever od Newbury, a presnú adresu som zistil dosť ľahko, spýtal som sa v miestnom obchode.

„Áno,“ povedala bucľatá pani v strednom veku za pultom. „Všetci poznáme Toleronovcov, najmä pani Toleronovú.“ Jej tón naznačoval, že pani Toleronová nebola najvítanejším zákazníkom. Žeby to súviselo s jej večnou frázou o úžasnom manželovi, alebo jej závideli bohatstvo?

Dom Martina Tolerona na okraji dediny na Yattenden Road bol veľkolepý a hodný „kapitána priemyslu“. Zastal som pred pevne zatvorenou železnou bránou, asi dva metre vysokou, stlačil som gombík na škatuľke domáceho telefónu pri bráne, ale nebol som si istý, čo poviem, keď sa mi niekto ozve.

„Prosím?“ ozval sa v telefóne mužský hlas.

„Pán Toleron?“ spýtal som sa.

„Áno,“ potvrdil.

„Pán Martin Toleron?“

„Áno.“ Znelo to trochu netrpezlivo.

„Volám sa Thomas Forsyth. Rád by som…“

„Prepáčte,“ prerušil ma. „Neberiem hovory od brány. Dovidenia.“ Ozvalo sa kliknutie a telefón zmĺkol.

Opäť som stlačil gombík. Nikto sa neozval, tak som ho podržal dlhšie.

Napokon sa ozval znovu. „Čo chcete?“ vyštekol veľmi netrpezlivo.

„Hovorí vám niečo Rock Bank Ltd. Gibraltar?“ spýtal som sa.

Kým odpovedal, chvíľu bol ticho. „Ako ste povedali, že sa voláte?“

„Thomas Forsyth.“

„Vydržte. Hneď prídem.“

Čakal som a onedlho sa zjavil nízky, tučný muž a kráčal po príjazdovej ceste ku mne. Nejasne som si ho pamätal z Isabellinej večere, hoci sme sa nerozprávali. Výzor môže klamať, pomyslel som si. Martin Toleron nevyzeral ako multimilionár a kapitán priemyslu, lenže ani Alexander Veľký nebol práve Adonis. Údajne bol veľmi nízky, mal krivý krk a každé oko inej farby, jedno modré a druhé hnedé.

Martin Toleron zastal asi tri metre od brány.

„Čo chcete?“

„Iba sa porozprávať,“ povedal som.

„Ste z daňového úradu?“ spýtal sa.

Tá otázka sa mi videla čudná, ale možno sa bál, že mu odovzdám predvolanie.

„Nie. Minulý týždeň sme boli spolu na večeri u Jacksonovcov. Sedel som vedľa vašej manželky.“

Urobil zopár krokov k bráne a premeriaval si ma prižmúrenými očami.

„A čo chcete?“ spýtal sa znovu.

„Chcem sa s vami porozprávať o vašej investícii do Rock Bank Ltd. v Gibraltári, ktorú ste práve zrealizovali.“

„To je moja vec,“ odsekol.

Neodpovedal som, mlčky som stál a čakal, kým v ňom zvíťazí zvedavosť.

„Odkiaľ o tom viete?“ spýtal sa, ako som očakával.

„Možno by bolo lepšie, keby sme to prebrali dnu, ako pokrikovať na seba cez bránu, kde nás môže hocikto počuť. Súhlasíte?“

Očividne súhlasil, lebo vytiahol z vrecka malú škatuľku a stlačil gombík. Brána sa otvorila a ja som sa vrátil k Ianovmu autu.

Zaparkoval som na štrkovej príjazdovej ceste pred imitáciou gregoriánskych dverí a verandou so stĺpmi pred moderným domom z červených tehál.

„Poďte do mojej pracovne,“ pozval ma Martin Toleron a viedol ma cez veľkolepé vchodové dvere k menším medzi hlavným domom a rozsiahlymi garážami. Vošli sme do veľkej miestnosti obloženej dubovými panelmi, s rovnakým vstavaným dubovým stolom a knihovničkami.

„Sadnite si,“ energicky ukázal na jedno z dvoch kresiel a ja som po prvý raz vycítil z neho sebaistotu a rozhodnosť, ktoré mu zrejme pomáhali pri podnikaní. Rozhodol som sa postarať, aby sa Martin Toleron stal cenným priateľom, a nie problematickým nepriateľom.

„O čo ide?“ spýtal sa, keď si sadol do druhého kresla a otočil sa ku mne s vystrčenou bradou.

„Myslím, že ste nedávno poslali veľkú sumu do Rock Bank Ltd. v Gibraltári ako investíciu do hedžového fondu.“

Zmĺkol som, ale neodpovedal. Iba hľadel na mňa s nepriateľským výrazom. Trochu ma to znervóznilo a uvažoval som, či som nespravil chybu, keď som sem prišiel. Odrazu mi zišlo na um, či Toleron nie je zapojený do sprisahania. Vošiel som do levieho brlohu ako naivná ovečka na jatky?

„Mám dôvod veriť,“ pokračoval som, „že spomínaný investičný fond v skutočnosti nejestvuje a podviedli vás.“

Sedel a hľadel na mňa.

„Prečo mi to hovoríte?“ spýtal sa a odrazu vstal. „Čo odo mňa chcete?“

„Nič,“ povedal som.

„Musíte niečo chcieť.“ Nahnevane zvýšil hlas. „Prečo by ste tu inak boli? Neprišli ste sem oznámiť mi tú zlú správu iba preto, aby ste sa mohli tešiť. Ide vám o peniaze?“

„Nie, pravdaže nie,“ bránil som sa. „Prišiel som vás varovať.“

„Ale prečo?“ naliehal agresívne. „Ak, ako hovoríte, som už investoval peniaze do podvodu, vaše varovanie prišlo neskoro. A prečo ste presvedčený, že ma podviedli? Patríte k tým, čo to spravili?“

Zdalo sa, že rozhovor sa neuberá správnym smerom.

„Iba som si pomyslel, že by vás to mohlo zaujímať, aby ste tam neposielali ďalšie peniaze,“ opäť som zaujal obranný postoj. „Nemám s tým spoločné nič okrem toho, že som syn ďalšej obete. Dúfal som, že by ste mohli mať nejaké informácie, ktoré by mi pomohli pokúsiť sa získať tie peniaze naspäť. To je všetko.“

Znovu si sadol a chvíľu mlčal.

„Aké informácie?“ spýtal sa napokon pokojnejšie.

„Nuž, viete. Pri všetkej úcte, moja matka nie je nijaký finančný expert, ani zďaleka nie, a chápem, ako mohli podviesť ju, ale vy…“ Koniec vety zavisol vo vzduchu.

Zasa vstal a šiel k stolu. Vzal veľkú bielu obálku a hodil mi ju na kolená. Obsahovala lesklý ponukový prospekt k takzvanej životnej príležitosti investovať. Preletel som ho pohľadom. Bol veľmi presvedčivý a rozhodne vzbudzoval dojem, že je to legitímna organizácia. Dokonca obsahoval fotografie údajných kancelárií v Gibraltári, grafy predchádzajúcich a očakávaných výnosov investícií, ktoré sa pohybovali správnym smerom, a úžasné svedectvá ďalších spokojných investorov.

„Prečo si myslíte, že je to podvod?“ spýtal sa.

„Poznám dva nesúvisiace prípady, keď ľudia vrátane mojej matky a otčima po investovaní do Rock Bank Ltd. prišli o všetky peniaze. Obom oznámili, že hedžový fond, do ktorého vložili peniaze, následne zbankrotoval a nezostali mu žiadne aktíva. Mám dôvod veriť, že ten fond v skutočnosti nikdy nejestvoval a peniaze jednoducho ukradli.“

Opäť som prelistoval lesklú brožúrku.

„Je to profesionálna práca,“ povedal. „Obsahuje všetky správne informácie a ubezpečenia.“

Keďže išlo o investície v miliónoch dolárov, musela to byť profesionálna práca.

„Preverili ste si to?“ spýtal som sa.

Neodpovedal, ale na tvári som mu prečítal, že nepreveril.

„Prečo sa vaša matka nesťažovala na polícii?“ čudoval sa. „Mohli vydať nejaké varovanie.“

„Nedalo sa,“ povedal som bez ďalšieho objasnenia.

Znovu som myslel na jeho zvláštnu otázku pri bráne, či som z daňového úradu, a dosť nevľúdny postoj ku mne. „Pán Toleron, prepáčte, že sa spytujem, ale nevydierajú vás?“

Tak ako v prípade mojej matky, Martina Tolerona neznepokojovala ani tak strata peňazí, ale prípadná strata povesti, pretože sa dal podviesť.

Keď som si myslel, že sa mi poďakuje, mýlil som sa. Ba nepriamo mi ponúkol, že mi zaplatí, ak to nevynesiem na verejnosť.

„Pravdaže to nezverejním,“ povedal som, zhrozený z jeho predpokladu.

„Všetci ostatní, ktorých poznám, by to urobili,“ vzdychol si. „Škodoradostne by to predali bulváru, ktorý ponúkne najviac.“ Možno bol úspešný biznismen a očividne zarábal množstvo peňazí, ale zrejme ho pritom sprevádzalo len málo naozajstných priateľov.

Nevydierali ho – aspoň to poprel – ale priznal, že niekto sa v poslednom čase pokúšal vymámiť od neho peniaze, obviňujúc ho, že falzifikoval daňové priznanie, ktoré tvrdilo, že nie je platca daní v Británii, hoci je.

„Povedal som mu, aby sa dal vypchať. Ale zabralo mi veľa času a peňazí, kým som dal veci do poriadku. Kontrola z daňového úradu je to posledné, čo by som chcel.“

„Takže sa dopúšťate nejakého podvodu?“ spýtal som sa.

„Nie, pravdaže nie,“ odvetil. „Iba sa držím tesne na hrane, viete, a občas niečo skúšam.“

„DPH?“ spýtal som sa.

„V podstate áno,“ priznal. „Preto sa vaša matka nešla sťažovať na úrady? Preto ju vydierajú?“

Prikývol som, napodobňujúc matku v jej presvedčení, že ak to nevyslovím nahlas, zmierni sa to.

„Poznali ste Rodericka Warda?“

„Toho mi ani nespomínajte,“ vybuchol. „Tvrdil, že je účtovník, ale bol iba zapisovateľ. Vďaka nemu som mal bezmála problémy s daňovým úradom.“

Rozmýšľal som, ako, prekristapána, sa takýto priemyselník zaplietol s podvodníckym účtovníkom.

„Ako ste sa s ním zoznámili?“ spýtal som sa.

„Istý čas sa priatelil s mojou staršou dcérou. Stále sem chodil a hovoril mi, ako by mi pomohol ušetriť na daniach. Nikdy som toho darebáka nemal počúvať.“

Och! Akú zložitú pavučinu tkal, hoci sa len učil podvádzať!

„Viete, čo sa s ním stalo?“ spýtal som sa.

„Počul som, že zahynul pri autonehode.“

„V skutočnosti ho zavraždili,“ povedal som.

Prekvapilo ho to, no nešokovalo. „Ja som ho nezavraždil. Hoci by som to rád urobil. Tak mu treba!“

„Zavraždil ho niekto, komu tiež ukradol peniaze.“

„Dobre mu tak.“ Prvý raz sa usmial. No potom jeho úsmev zmizol tak rýchlo, ako sa zjavil. „Počkajte,“ povedal. „Nezomrel Ward minulé leto?“

„Áno,“ povedal som. „V júli.“

„Tak kto ma teraz okráda?“

„Kto vám dal tú ponukovú brožúru? Kto vám tú investíciu odporučil?“

„Ako viete, že mi ju niekto dal?“ spýtal sa.

„Nikto neinvestuje len tak, na základe prospektu, ktorý mu hodia do schránky. A určite nie dva milióny dolárov. Musel vám to niekto odporučiť.“

Zrejme ho trochu prekvapilo, že poznám presnú sumu jeho investície.

„Jackson vám prezradil sumu?“ spýtal sa.

„Takže vám to odporučil Jackson Warren,“ skonštatoval som. „Spytovali ste sa ma, kto vás okráda, a tu je odpoveď – Jackson Warren spolu s Petrom Garrawayom.“

Neveril. Videl som mu na tvári pochybnosti.

„To určite nie! Prečo? Jackson Warren má kopu vlastných peňazí.“

„Možno vďaka tomu, že ich kradne iným.“

„Nebuďte smiešny,“ namietal.

„Nie som. Niečo vám ukážem. Máte internetovú prípojku?“

„Ako ste získali prístup?“ Martin Toleron bol ohromený, keď som mu na svojom notebooku ukázal nedávne transakcie Rock Bank (Gibraltar) Ltd. „Musíte byť do toho zapletený.“

„Nie som,“ povedal som.

„Tak ako ste získali tie heslá?“

„Radšej sa nepýtajte.“

Čudne na mňa pozrel, ale nepýtal sa, sústredil sa na obrazovku.

„Čia je tá ďalšia investícia?“ spýtal sa.

„Dúfal som, že mi to poviete vy,“ odvetil som.

„Netuším. Hovoril som o tom fonde iba s Jacksonom Warrenom.“

„Navrhol to on alebo vy?“

„On. Na tej večeri mi povedal, že má pre mňa skvelý investičný tip.“

„Naznačil, že bude do toho fondu investovať aj on?“

„Povedal, že investoval v minulosti, vraj výnosy boli veľmi dobré, skutočne veľmi dobré. Preto je ním taký nadšený.“ Zmĺkol. „Uveril som mu, a ak mám byť úprimný, neukázali ste mi nič podstatné, čo by tomu protirečilo.“

Otvoril som e-maily zo schránky Alexa Reecea z minulého týždňa.

Alex,

tento týždeň môžeme na účte očakávať dvojkovú sumu od nášho potrubného kamaráta. Prosím, postaraj sa, aby to prešlo po zvyčajnej trase, a vystav zvyčajnú príjemku. Následne ti bude prevedená provízia.

J. W.

„To nedokazuje, že je to podvod,“ namietol Toleron.

„Možno nie priamo. Povedal vám Jackson Warren, že v skutočnosti spravuje fond, ktorý tak veľmi odporúčal?“

„Nie, nepovedal.“

„Očividne ho musí viesť, keď nariaďuje vystavovanie dokladov investorom.“ Zmĺkol som, aby si to mohol premyslieť. „Je to pre vás dostatočný dôkaz? Ak nie, mám plno ďalších.“

„Ukážte mi,“ požiadal Toleron.

Vytiahol som na obrazovku ďalší e-mail Alexa Reecea, tentoraz ten, ktorý poslal Sigurdovi Bellidovi, hlavnému pokladníkovi v Gibraltári:

Sigurd,

prosím, preveďte milión dolárov, ktorý prišiel na účet Rock Bank Ltd minulý týždeň z Británie, na zvyčajný druhý účet vo vašej banke. Som presvedčený, že zdravotné problémy vašej svokry sa zlepšujú.

A. R.

Martin Toleron mi čítal cez plece. „To nič nedokazuje.“

„Nie. Ale prečítajte si toto.“

Vybral som z Alexovho adresára ďalší e-mail, tentoraz zaslaný Jacksonovi Warrenovi v ten istý deň ako predchádzajúci:

Jackson,

vydal som inštrukcie S. B. (a jeho svokre) a prostriedky by mali byť k dispozícii na vašom zvyčajnom účte pre ďalší prevod.

A. R.

„Čo to znamená s tou svokrou?“ spýtal sa.

„Neviem. Ale vyskytuje sa to vo všetkých e-mailoch poslaných S. B., teda Sigurdovi Bellidovi, hlavnému pokladníkovi, ktorý robí prevody v Gibraltári. Zaujímavé, ale v odpovediach svokru nikdy nespomína.“

Toleron chvíľu premýšľal. „Možno je to heslo, ktoré dokazuje, že žiadosť o prevod skutočne pochádza od tohto A. R.“

„Alexa Reecea,“ doplnil som.

„Nevidel som ho na tej večeri? Taký ryšavý?“

„To je on,“ potvrdil som. „Trochu zvláštny človek. Je to účtovník Jacksona Warrena, ale je až po krk v podvode.“

„Warren predsa musí vedieť, že by som ho podozrieval, keby ten fond vybuchol a prišiel by som o všetky peniaze.“

„Jednoducho by sa vám ospravedlnil za zlú investičnú radu a povedal, že tiež prišiel o balík, a ak je pravda, čo píšu noviny o predaji vašej spoločnosti, zrejme si môžete dovoliť stratu skôr ako on. Vlastne, stavím sa, že by vám ho bolo ľúto a neobvinili by ste ho, že vás okradol.“

„Neverte tomu, čo čítate v novinách,“ podotkol. „Ale chápem vás. Práve preto, že je to relatívne malá investícia, som ju urobil. Môžem si dovoliť o ňu prísť. Niežeby som chcel.“

Pomyslel som si, aké príjemné musí byť taký bohatý, že dva milióny dolárov je pre vás pomerne malá investícia a že si môžete dovoliť o ňu prísť.

„Takže teraz musíme donútiť Alexa Reecea, aby poslal e-mail S. B. do Gibraltáru s príkazom, nech vráti peniaze.“ Martin Toleron sa na mňa usmial. „Tak dostanem peniaze naspäť. Nemalo by byť ťažké zariadiť to, všakže?“

Keď to hovoril, naozaj to znelo ľahko, ale nebol som si istý, či nám Alex Reece na to skočí. Možno sa Jacksona Warrena a Petra Garrawaya bojí väčšmi než Martina Tolerona alebo mňa a mojich striekačiek.

„Mám lepší nápad,“ povedal som. „Mohli by sme poslať e-mail S. B. sami, predstierajúc, že sme Alex Reece.“

„Ale to nie je také ľahké, ako si myslíte,“ namietol Martin. „Bez hesla jeho e-mailového konta to nepôjde.“

Tentoraz som sa usmial ja. „Prečo si myslíte, že ho nemám?“

18.kapitola

E-mail Sigurdovi Bellidovi bol pripravený na odoslanie o pol dvanástej:

Sigurd,

z našej strany prišlo k omylu a potrebujem previesť naspäť do Británie posledné dve úhrady na účet Rock Bank Ltd. zo štvrtka a piatka minulého týždňa. Prosím, preveďte čo najskôr z účtu Rock Bank Ltd. vo vašej banke (číslo 01201030866):

(1.) 2 000 000 US$ (dva milióny US dolárov) do Barclays Bank plc, SWIFT kód BARCGB2LBGA, pobočka Belgravia, na účet pána Martina Tolerona, kód banky 20-62-18, číslo účtu 81634587.

(2.) 1 000 000 US$ (jeden milión US dolárov) do HSBC Bank plc, SWIFT kód HSBCGB6174A, pobočka Hungerford, na účet pani Josephine Kauriovej, kód banky 40-28-73, číslo účtu 15638409.

Urobte tieto prevody čo najskôr, najlepšie ihneď. Verím, že vaša svokra sa naďalej zotavuje. Vďaka.

A. R.

Martin Toleron a ja sme prezreli všetky žiadosti o prevod v adresári Alexa Reecea nazvanom Gibraltár a pozorne sme skúmali jazyk a úpravu, aké používal v minulosti.

„Ste spokojný?“ spýtal sa Martin.

„Spokojnejší nemôžem byť,“ povedal som.

„Myslíte si, že to zaberie?“

„Možno. Ale nemáme čo stratiť, musíme sa o to pokúsiť.“

„Ja mám,“ podotkol. „Stratil by som dva milióny dolárov.“

Usúdil som, že je lepšie nepripomínať mu, ako tvrdil, že si to môže dovoliť. „Už ste o ne prišli, ale mohli by ste ich dostať naspäť. Stojí to za pokus, ale je to veľa peňazí na bankový prevod bez preverenia.“

„Pošlú mu mail,“ povedal Martin.

„To určite.“

Keď sme si pozreli všetku e-mailovú korešpondenciu medzi S. B. a A. R., našli sme vzor. Alex vždy odmailoval žiadosť okolo poludnia alebo päť minút predpoludním či popoludní britského času. Sigurd mu potom hneď poslal e-mail naspäť, potvrdil prijatie a žiadal potvrdenie. Alex vtedy okamžite poslal odpoveď, ktorá tentoraz neobsahovala nič o Sigurdovej svokre, ale vždy napísal niečo o počasí v Británii.

Taliban by mal pri takej úbohej úrovni bezpečnosti sviatok. Dúfal som len, že Alex nezistil, že som kopíroval jeho správy a zničil jeho obranu.

„Ste pripravený zachytiť odpoveď S. B.?“ spýtal sa Martin.

„Som,“ prikývol som. „Napojil som sa na e-mailový účet Alexa Reecea cez e-mailovú službu, ale všetko dopadne zle, ak si Alex stiahne odpovede do svojho počítača rovno zo servera. Musíme riskovať, že práve v tom okamihu neklikne na odoslať/prijať.“

„Máte pripravenú odpoveď?“ Stál za mnou za stolom a nervózne prešľapoval z nohy na nohu.

„Upokojte sa, Martin,“ povedal som. „Dúfajme, že skutočný Alex Reece dnes neposiela S. B. nijaký e-mail o prevode.“

„Božemôj,“ zastonal Martin. „To by nám zamotalo situáciu.“

„Najkratší čas, aký peniaze ležali na účte, kým ich nepreviedli, je šesť dní. Dnes je to päť dní, odkedy prišli prvé, a štyri, odkedy druhé. Neočakávam teda, že by Alex poslal skutočnú žiadosť o prevod.“

„A čo ak S. B. vie, že musí prejsť minimálne šesť dní, inak je to falošná žiadosť?“

„To sa onedlho dozvieme. Je o dve minúty dvanásť.“

Stlačil som tlačidlo poslať a správa zmizla z obrazovky. Bola už na ceste a obaja sme zatajili dych.

Mlčky sme čakali a ja som ustavične obnovoval webmailovú stránku. Hodiny na počítači ukazovali 12.01. Znovu som stránku obnovil. Nič. Nútil som sa zachovať pokoj a počítať do desať, potom som opäť klikol na tlačidlo obnoviť. Stále nič. Počítal som znova, pomaly, tentoraz do pätnásť, ale neprišlo nič.

Odpoveď prišla deväť minút po dvanástej a ja som sa už medzitým vzdal nádeje.

Alex,

potvrdzujem prijatie pokynov. Komu budem účtovať náklady za prevod?

S. B.

Odpoveď som mal pripravenú, ale rýchlo som ju vytiahol, aby som urobil zmeny. Naťukal som novú informáciu.

Sigurd,

potvrdzujem prijatie Vášho oznámenia a prikladám pokyny. Účtujte náklady na prevod príjemcom. Vďakabohu, v Británii je už takmer jar a teplota začala stúpať.

A. R.

Stlačil som tlačidlo poslať a správa zmizla z obrazovky. Potom som vymazal odpoveď S. B. zo servera tak, aby sa neukázala na Alexovom počítači, keď si stiahne e-maily.

„Počkáme a uvidíme,“ povedal som. Ešte ďalších štyridsať minút som sledoval webovú stránku, kým som si bol istý, že S. B. nebude klásť ďalšie otázky.

„Myslíte, že to bude fungovať?“ spýtal sa Martin.

„A vy?“ odvetil som mu otázkou.

„Ani nie. Bolo to priveľmi ľahké,“ priznal.

„Áno,“ súhlasil som. „Takmer také ľahké, ako keď vás naviedli rozlúčiť sa s dvoma miliónmi dolárov.“

Martin zavolal do svojej banky, aby ho okamžite telefonicky informovali, keď mu príde na účet väčšia suma. Moja matka bude musieť čakať, kým sa jej to ukáže na bankovom výpise.

„Zavolajte mi, keď sa niečo dozviete,“ povedal som, podávajúc mu ruku pred domom.

„Nebojte sa, zavolám,“ usmial sa. „Musím povedať, že to bolo celkom zábavné predpoludnie. Oveľa vzrušujúcejšie ako táto nuda, v ktorej som sa teraz ocitol.“

„Chýba vám riadenie spoločnosti?“ spýtal som sa.

„Že či!“ zvolal.

„Zato máte kopu peňazí.“

„Áno,“ uznal dosť skormútene. „Lenže čo mám každý deň robiť? Počítať ich? Začal som podnikať, hneď ako som vyšiel zo školy, keď som mal šestnásť. V tých časoch to neboli plasty, ale kartóny. Kartónové škatule pre likvidačné spoločnosti. Všetci používali staré nádoby na čaj a ja som usúdil, že kartóny by boli lepšie. Zbieral som staré kartónové škatule z obchodov a dodával ich likvidačným firmám. Potom som kartónové a plastové škatule začal dovážať.“

Vzdychol si.

„Odkiaľ pochádzajú tie potrubia?“ spýtal som sa.

„Človek, ktorý vyrábal v Nemecku tie plastové škatule, vyrábal aj potrubia a ja som od neho kúpil britské práva. Rozbehlo sa to. A to bolo pred rokmi.“

„Prečo ste predali firmu?“

„Mám šesťdesiatosem rokov a ani jedno z mojich detí nemá o ňu záujem. A už vôbec sa im nechce obchodovať s potrubím. Nudí ich to. Ale ja som to robil s láskou. Chodil som do fabriky vo Swindone o siedmej ráno a často som odchádzal až pred desiatou večer. Bavilo ma to.“

„Manželka sa nehnevala?“ spýtal som sa.

„Asi áno,“ zasmial sa. „Ale páči sa jej nakupovať v Harrod’s.“

„Čo budete robiť v budúcnosti? Pustíte sa do niečoho iného?“

„Nie,“ vzdychol si. „Myslím, že nie. Asi budem častejšie chodievať s manželkou do Harrod’s. Musím nejako minúť tie peniaze.“

Predstava, že by mal častejšie chodiť nakupovať s manželkou, ho zjavne netešila. Zaiste som nebol jediný, kto na jeho budúcnosť hľadel s obavami.

„Kúpte si nejaké dostihové kone,“ navrhol som mu. „Vraj je to výborný spôsob, ako minúť množstvo peňazí, a je to aj zábavné.“

„Skvelý nápad,“ povedal. „Presne to urobím.“

„A poznám aj spôsob, ako ušetriť na DPH.“

Obaja sme sa nahlas zasmiali.

Ako som dúfal, s Martinom Toleronom sme sa rozišli ako priatelia, nie nepriatelia.

Martin mi zavolal o štvrť na štyri, keď som driemal na Ianovom gauči a jedným okom som v televízii sledoval dostihy z Huntingdonu.

„Ozvali sa vám z banky?“ spýtal som sa a okamžite som sa prebral.

„Nie, oni nie,“ odvetil. „Ale práve mi volal Jackson Warren.“

„Páni,“ spľasol som rukami. „Čo povedal?“

„Vraj banka v Gibraltári spravila chybu a nepochopiteľne mi vrátila dva milióny na účet. Požiadal ma, či by som nemohol dať príkaz svojej banke, aby ich tam znovu poslali.“

„Čo ste mu povedali?“ spýtal som sa.

„Predstieral som prekvapenie, že mi volá, lebo som netušil, že je zapojený do organizácie toho fondu. Povedal som mu, že som ho považoval iba za ďalšieho spokojného investora.“

„A čo on na to?“

„Pokúšal sa mi nahovoriť, že mu volal správca fondu, lebo vraj vedel, že Jackson je môj priateľ.“

Odmlčal sa.

„Áno? Pokračujte.“

„Vtedy som stratil nervy. Povedal som mu, nech sa dá vypchať, že nebudem investovať do ničoho, čo súvisí s ním, lebo ma úmyselne zavádzal. A zároveň som mu pohrozil, že ten incident ohlásim finančnému dozoru.“

„Stavím sa, že sa nepotešil.“

„Nie,“ potvrdil Martin. „Dokonca sa mi vyhrážal.“

„Čože?“

„Otvorene mi povedal, že ak pôjdem na finančný dozor, oľutujem. Spýtal som sa ho, čo tým presne myslí, ale povedal iba: Na to prídeš sám.“

Bola to tá istá fráza, ktorú Alex povedal mne.

„A zdá sa, že nie je spokojný ani s vami,“ pokračoval Martin.

„Prečo?“

„Rovno ma obvinil, že som sa s vami spriahol a podviedli sme ho. Povedal som mu, že to už je silná káva a nech si trhne nohou, alebo dačo v tom zmysle.“

Nebol som si istý, či je rozumné urážať Jacksona Warrena. Urážky niekedy vyvolajú extrémne reakcie a podaktorí historici sú presvedčení, že krutá invázia Saddáma Husajna do Kuvajtu v roku 1990 bola priamym následkom emirovej urážky Iračanov.

„Spytoval sa vás, či neviete, kde som?“ vyzvedal som sa.

„Či sa ma spytoval?“ Zasmial sa. „Dožadoval sa, aby som mu to povedal. Odsekol som, že netuším, a aj keby som vedel, nepoviem mu to.“

„Máte dostatočne bezpečnú bránu?“ spýtal som sa.

„Prečo?“ Po prvý raz hovoril trochu znepokojene.

„Myslím, že Jackson Warren je veľmi nebezpečný človek,“ povedal som vážne. „Martin, toto nie je hra. Už sa ma raz pokúsil zabiť a som si istý, že by to bez váhania urobil znovu. Takže zamykajte bránu a kryte si chrbát.“

„Budem,“ povedal a položil. Nepochybne sa hneď išiel presvedčiť, či je brána zamknutá.

Nie je načase zapojiť políciu a niesť dôsledky daňového podvodu? Ale čo by som im povedal? „Viete, pán policajt, pán Jackson Warren sa ma pokúsil zabiť, uviazal ma o stenu v nepoužívanej stajni, kde som musel stáť celé dni na jednej nohe bez jedla a vody, ale unikol som tak, že som vypáčil kruh na seno, preliezol cez steny medzi boxmi, rozbil okno v sedlovni, no až teraz po týždni som sa rozhodol povedať vám to, lebo medzitým som sa musel zakrádať po okrese natretý maskovacím krémom, prepadnúť a mučiť jedného zo spoločníkov pána Warrena, pričom som použil falošný inzulín a hypodermickú ihlu, a vďaka informáciám, ktoré som od neho takto získal, som previedol jeden milión amerických dolárov zo spoločnosti pána Warrena v Gibraltári na matkin osobný účet v Hungerforde.“

Neviem prečo, ale nebol som presvedčený, že by to priviedlo políciu z Thames Valley k Jacksonovým dverám, aby ho hneď zatkli. Skôr by ma poslali k psychiatrovi a Jackson by presne vedel, kde som.

Bolo oveľa bezpečnejšie potichu striehnuť, kým sa búrka preženie.

Toto presvedčenie bol omyl. Kolosálny.

Prvý príznak, že situácia sa nebezpečne vyhrocuje, bol buchot na dvere Ianovho bytu, ktorý ma prebudil z hlbokého spánku.

Bola tma ako v rohu a ja som sa pokúšal nahmatať vypínač. Buchot neprestával. Rozsvietil som a pozrel na hodiny. Bolo pol druhej ráno. Kto mohol búchať v takúto nekresťanskú hodinu?

Schytil som košeľu a zamieril ku dverám. Chcel som odomknúť, ale čosi ma zadržalo. Čo ak je vonku Jackson Warren? Alebo Alex Reece? Či Peter Garraway?

„Kto je?“ zakričal som.

„Derek Philips,“ ozvalo sa. Otčim.

Zo spálne vyšiel rozospatý Ian v modrých pásikavých boxerkách.

„Doparoma, čo je?“ žmúril vo svetle.

„Otčim,“ zašomral som.

„Tak otvorte.“

Zaváhal som. „Si sám?“ zakričal som.

„Nie je to jedno?“ zahundral Ian a šiel ku mne. „Otvorte tie dvere. Uhnite.“ Prešiel popri mne a odomkol.

Derek dobreže nespadol do izby, keď sa dvere otvorili. Bol sám.

„Vďakabohu,“ povedal. Potom ma zbadal. „Dofrasa, čo tu robíš ty?“

Ignoroval som jeho otázku. „Derek, čo sa deje?“ spýtal som sa.

„Ide o tvoju matku,“ vyhŕkol, očividne znepokojený.

Panebože, pomyslel som si, napokon sa predsa len rozhodla vziať si život.

„Čo je s ňou?“ spýtal som sa a obával som sa odpovede.

„Uniesli ju.“

„Čože?“ neveriacky som vyvalil oči.

„Uniesli ju,“ zopakoval.

Znelo to neuveriteľne.

„Kto?“

„Dvaja chlapi,“ povedal. „Prišli po teba.“

Derek a Ian na mňa obviňujúco pozreli.

„Kto to bol?“ spýtal sa ho Ian.

„Neviem. Mali lyžiarske kukly, ale myslím, že ani jeden nebol mladý.“

„Ako to viete?“

„Podľa toho, ako sa pohybovali,“ odpovedal Derek.

Ja som už vedel, o koho ide, a Derek mal pravdu, že ani jeden nebol mladý. Dvaja zúfalí šesťdesiatnici sa usilujú získať peniaze, ktoré ukradli, ale ktoré som im ja zasa vzal. Ale kde je Alex Reece?

„Si si istý, že boli len dvaja?“ spýtal som sa. „Nie traja?“

„Videl som iba dvoch,“ povedal Derek. „Prečo? Vieš, kto sú?“ Obaja s Ianom opäť na mňa obviňujúco pozreli.

„Čo presne povedali?“ spýtal som sa, nedbajúc na ich pohľady.

„Nepamätám sa. Zbehlo sa to tak rýchlo,“ povedal. „Ani neviem, ako sa dostali do domu, len odrazu boli v spálni. Jeden do mňa štuchol hlavňou pušky a zobudil ma.“ Slzy mal na krajíčku a vedel som si predstaviť, akí boli s matkou vydesení. „Chceli teba, ale my sme im povedali, že nevieme, kde si. Povedali sme, že si asi v Londýne.“

Keď som matke neprezradil, kde som, zachránilo ma to. Ale za akú cenu?

„Prečo ju vzali so sebou?“ spýtal som sa, no vedel som odpoveď. Boli si istí, že prídem za nimi, keď majú matku. „Povedali ti, kam ju berú?“

„Nie,“ odvetil Derek. „Ty vraj budeš vedieť.“

„Volali ste políciu?“ spýtal sa Ian.

„Nie!“ zvolal Derek. „Povedali mi, že nesmiem. Zavolajte políciu a Josephine zomrie, pohrozili. Vraj mám chvíľu premýšľať a potom ti zavolať. Ale ja som netušil, kde si, a nemal som ani tvoje telefónne číslo.“ Rozplakal sa. „Napadlo mi, že požiadam o pomoc Iana.“

Budem vedieť, kde je. Tak to povedali únoscovia Derekovi.

Budem vedieť, kde je.

Vedel som.

Neprišiel som ku Greystonským stajniam od hradskej a hore príjazdovou cestou, ako asi očakával môj nepriateľ, ale z opačného smeru cez vlnité polia a les na kopci nad nimi.

Vo vojne je rozhodujúce taktické prekvapenie. Potvrdilo sa to aj na Falklandských ostrovoch. Argentínske jednotky, ktoré mali veľkú početnú prevahu, boli presvedčené, že nie je možné, aby sa Briti dostali k Stanley, hlavnému mestu ostrova, cez močaristé, nezmapované vnútrozemie, a vykopali obranné zákopy proti útoku z mora. Ako sa len mýlili! Kráľovské námorníctvo a výsadkári sa plahočili po ostrove s takmer štyridsaťkilovými batohmi a vyše päťdesiatšesť míľ prešli za tri dni, a v armáde sa to stalo takmer legendou. Bol to jeden z hlavných faktorov víťazstva.

Ako dobre, že nemusím vliecť na chrbte štyridsať kíl.

Zastal som na okraji lesa a kľakol si na ľavé koleno. Pozrel som na hodinky s osvetleným ciferníkom. Uplynulo vyše dvoch hodín, odkedy vydesený Derek prišiel k Ianovi. Teraz bolo 3.42. Nefúkalo a noc bola jasná, s nádherným baldachýnom ligotavých hviezd. Mesiac práve prešiel prvou štvrtinou a rýchlo klesol k západnému obzoru vľavo odo mňa. Asi o štyridsať minút zmizne načisto a pár hodín pred východom slnka a úsvitom ďalšieho dňa sa čerň noci prehĺbi.

Mal som rád tmu. Bola mojou spojenkyňou.

V posledných lúčoch mesačného svetla som skúmal rozloženie opusteného domu a stajní, ktoré sa rozprestierali predo mnou. Nevidel som svetlá ani pohyb, ale bol som si istý, že keď tí dvaja povedali Derekovi, že budem vedieť, kde je matka, mysleli toto miesto.

Bude tu naozaj, alebo to bola iba zámienka, aby ma sem vylákali a chytili, zatiaľ čo matka bude v skutočnosti zavretá niekde inde?

Musel som použiť všetky svoje schopnosti, aby som Iana presvedčil, nech nevolá políciu hneď. Aj Derek ho o to prosil.

„Musíme ich zavolať,“ vyhlásil Ian neoblomne.

„Zavoláme,“ súhlasil som. „Ale najprv mi dajte šancu vyslobodiť matku.“

Naozaj som si myslel, že Jackson Warren a Peter Garraway jej ublížia alebo ju dokonca zabijú? Nezdalo sa mi to pravdepodobné, ale nemohol som to vedieť naisto. Zúfalí ľudia robia zúfalé veci a až pridobre si pamätám, ako ma tu nechali zomierať od hladu a smädu.

Derek a Ian zostali v Ianovom byte. Derek s fľaškou brandy, po ktorú sa vrátil do domu, a Ian so zoznamom podrobných pokynov, medzi ktorými bol príkaz telefonovať na políciu, ak sa mu do šiestej ráno neozvem.

Obaja ma sledovali s narastajúcim záujmom a prekvapene, keď som sa chystal na výpravu. Najprv som sa prezliekol do tmavého oblečenia vrátane čiernych basketbalových konverzov, pričom som si z pravej nohy musel zložiť protézu, aby som na ňu navliekol topánku. Potom som uložil výstroj do malého ruksaku. Čierne záhradné šnúry, nožnice, lepiacu pásku, balíček prvej pomoci, reťaz so zámkou, ktorá na nej ešte visela, baterku, zápalky a to všetko som zamotal do veľkého tmavomodrého uteráka, aby to pri pohybe nehrkotalo. Požičal som si Ianov kuchynský nôž, dlhý, ostrý nôž na krájanie, a položil ho do ruksaku navrch, aby bol ľahko prístupný. Z maminej kancelárie som si vzal dostihový ďalekohľad a napokon som vytiahol meč z ochranného kartónového puzdra a pošvy.

„Hádam to len nepoužiješ?“ Derek s veľkým pohárom brandy vytriešťal oči na metrovú čepeľ.

„Keď budem musieť,“ odvetil som nenútene a natrel som oceľ čiernou pastou na topánky, aby sa neleskla. Bez váhania ho použijem, keď to bude nevyhnutné.

Pätnásť rokov bolo náplňou mojej práce zabíjanie nepriateľa a bol som v tom dobrý. Vyžadovali to hodnoty a normy britskej armády. V paragrafe desať sa uvádzalo: Všetci vojaci musia byť pripravení použiť v boji smrtiacu silu. Pripraviť o život iných a vedome riskovať svoj vlastný.

Lenže som ešte vojak? Je toto vojna? A riskujem vedome vlastný život a život svojej matky?

Nebol som si istý odpoveďami na žiadnu z týchto otázok, ale jedno som vedel naisto. Konečne som sa cítil živý a zdravý a plný síl a tešil som sa na boj.

Ešte raz som cez matkin ďalekohľad prezrel budovy pod sebou a hľadal svetlo či pohyb, nejakú stopu, ktorá by vyzradila pozíciu nepriateľa, no nevidel som nič.

Mýlil som sa? Nemysleli toto miesto?

Cestou sem som obišiel múry Hallu v Lambourne, ale bola tam tma, všade bolo zamknuté a zdalo sa, že nikto nie je doma.

Museli byť tu.

Mesačné svetlo sa rýchlo strácalo, takže onedlho sa musím presunúť cez otvorený priestor medzi svojím doterajším stanovišťom a zadnou časťou stajní. Ešte raz som pozrel cez ďalekohľad a zbadal som pohyb. Možno si iba ktosi natiahol stŕpnutú nohu, alebo pošúchal mrznúce chodidlo, ale ten pohyb ho prezradil. Niekto na mňa čakal pri stromoch vpravo od domu. Z toho miesta by mal veľmi dobrý výhľad na príjazdovú cestu a hradskú pod ňou.

No ak hľadel ta, hľadel nesprávnym smerom.

Ja som bol za ním.

Lenže kde je jeho komplic?

Mesiac napokon klesol za obzor, stratil sa a zmizlo aj svetlo. No ja som sa nepohol hneď, čakal som ešte zo dve minúty, kým som si nebol istý, že sa moje oči prispôsobili tme. Pravdupovediac, noc nebola celkom čierna, stále svietili hviezdy, ale z tohto miesta som už Greystonské stajne nevidel. Rovnako nikto neuvidí mňa.

Znovu som skontroloval, či mám mobil vypnutý, vstal som a vykročil po tráve.

19.kapitola

Blížil som sa k stajniam tak, aby som sa dostal popri kope hnoja k zadnej časti chodby, kde som sa minulý týždeň skrýval.

Dával som si pozor, aby som sa nepotkol, keď som potichu preliezal plot oddeľujúci budovy stajní od padoku. Ako som len túžil mať okuliare s nočným videním, ten čarovný kúsok výstroja, ktorý umožňuje vojakom vidieť v tme, hoci aj so zeleným odtieňom. Mohlo ma utešiť iba to, že ani nepriateľ nebude mať také okuliare – bude rovnako slepý ako ktokoľvek iný.

So zavretými očami som stál vzadu za krátkou chodbou, pritisnutý k stene stajní, a počúval som. Nič. Nijaký dych, šuchnutie nohy, zakašľanie. Ešte chvíľu som počúval, dýchajúc plytko a potichu. Stále nič.

Keď som si bol istý, že v chodbe sa nikto neskrýva, vošiel som dnu. Tu pod strechou bola naozaj tma ako v rohu. Snažil som sa v duchu si vybaviť vnútro chodby. Pamätal som sa, že som sedel na prázdnom modrom plastovom sude. Niekde by tu mal byť. Spomenul som si tiež, že o stenu boli opreté drevené palice.

Pomaly som prešiel po chodbe, rukami i živou nohou som hmatal v tme. Plátenné konverzy boli tenké. Pritenké na takú chladnú noc, ale aspoň som cítil, čo mám pod nohami, oveľa lepšie než vo vojenských bagančiach s hrubou podošvou.

Dotkol som sa nohou plastového suda, obišiel ho a šiel som ku dverám. Pritisol som k nim tvár a hľadel cez medzery medzi doskami.

V porovnaní s absolútnou tmou v chodbe sa mi dvor stajní zdal jasný, no nie dosť, aby som videl do tieňa z prevísajúcej strechy. Nevidel som, či sú niektoré dvere otvorené, ale to znamenalo, že ani mňa nikto nevidí, keď som otvoril dvere a vyšiel na dvor.

Pomaly som za sebou zavrel, stál som celkom nehybne a znovu počúval, či tam niekto nedýcha. Nikde nič ani len nešuchlo.

Ak muž, ktorý urobil ten pohyb, čo som videl z vŕška, nezmenil polohu, nevidel by som ho odtiaľto ani za slnečného svitu. No vedel som, že nablízku musí byť ešte jedna osoba.

A ak sa k Warrenovi a Garrawayovi pripojil aj Alex Reece, budú traja. Opäť som si spomenul na citát Sun Cua z Umenia vojny o relatívnej veľkosti armády.

Keď sa počtom vyrovnáte nepriateľovi, bojujte, ak ste schopní ho prekvapiť. Ak vás je menej, vyhnite sa mu.

Ja som bol jeden a oni boli dvaja, možno traja. Nemal by som sa im vyhnúť?

V mysli sa mi vynorila ďalšia Sun Cuova perla múdrosti.

Vojnové umenie sa zakladá na klame. Keď sme blízko, musíme nepriateľa presvedčiť, že sme ďaleko; keď sme ďaleko, musíme ho presvedčiť, že sme blízko. Treba vystrčiť návnadu na odlákanie nepriateľa. Predstierať chaos a rozdrviť ho.

Vyhrnul som si rukáv čierneho roláka a pozrel som na hodinky. Bolo 4.47.

O osemnásť minút, presne päť minút po piatej, príde k bráne na začiatku príjazdovej cesty ku Greystonským stajniam auto a zastaví. Vodič zatrúbi a auto tam zostane stáť so zapnutými reflektormi a bežiacim motorom presne päť minút. Potom zaradí spiatočku, vyjde na cestu a odíde. Dúfal som, že Ian Norland dodrží inštrukcie.

Nebol tým plánom veľmi nadšený, ak sa mám vyjadriť mierne, ale sľúbil som mu, že mu nehrozí nebezpečenstvo, keď nechá dvere auta zamknuté. Bol to ďalší z mojich vyhýbavých sľubov. No neveril som, že Jackson Warren a Peter Garraway by ma zabili hneď na mieste, kým im nevrátim milión dolárov.

Vojnové umenie sa zakladá na klame. Keď sme blízko, musíme presvedčiť nepriateľa, že sme ďaleko.

Keď som bol na dvore stajní a hľadal matku, musel som presvedčiť Warrena a Garrawaya, že som pri bráne.

Vystrčte návnadu, aby ste odlákali nepriateľa.

Auto bude čakať s rozsvietenými reflektormi, aby ich odlákalo od stajní a odo mňa.

Predstierajte zmätok a zlikvidujte nepriateľa.

To ukáže čas.

Pomaly a mlčky som sa presúval doprava, popri zatvorenom konci obdĺžnikových stajní, v tieni pod prevísajúcou strechou. Kde je asi matka? Nahmatal som závory na dverách boxov. Všetky boli pevne zatvorené. Usúdil som, že v tomto štádiu sa ich nepokúsim otvoriť, lebo by určite narobili hrmot.

Neprekvapilo ma, že nikto neopravil sklenú tabuľu v sedlovni, cez ktorú som sa dostal von. Naklonil som sa cez otvor dnu, zavrel som oči a načúval.

Počul som fňukanie. Matka bola naozaj tam. Bol to tichý, ale neomylný zvuk a prichádzal zľava. Bola v jednom z boxov na tej istej strane stajní ako predtým ja.

Načúval som. Raz či dva razy sa pohla, i keď to nebolo blízko, a občas som začul aj tlmený plač a dych. Na každej z dlhých strán obdĺžnika bolo desať boxov a odhadoval som, že matka je asi v treťom boxe od sedlovne. Možno aj ďalej. Možno je v tom istom boxe, kde uväznili mňa.

Opäť som pozrel na hodinky. 4.59.

Zostáva asi šesť minút do príchodu auta.

Pomaličky som šiel popri boxoch a počítal dvere. Jasne som si pamätal, že som preliezol päť deliacich stien, aby som sa dostal do sedlovne. Odpočítal som štvoro dverí a potom som zastal. Predo mnou bol box, v ktorom ma väznili.

Bude tam strážca?

Stál som bez pohnutia a snažil sa dýchať čo najtichšie. Neopovážil som sa znovu pozrieť na hodinky, aby ma svietiaci ciferník neprezradil.

Čakal som v tme a rátal sekundy – Mississippi jeden, Mississippi dva, Mississippi tri a tak ďalej. Tak ako som to robil predtým.

Čakal som, čakal a už som začal pochybovať, že Ian príde. Dostal som sa až po Mississippi dvadsať v tretej minúte, keď som začul dlhé dvojsekundové trúbenie. Nesklamal.

Vzápätí na konci stajní, ani nie dvadsať metrov od miesta, kde som stál, nastal pohyb. Niekto tam až doteraz potichu sedel a ja som počul, ako odchádza k domu a štrk mu hrkoce pod nohami. Začul som, že na niekoho volá, spytuje sa, čo sa deje, a z diaľky sa ozvala tlmená odpoveď, ktorej som nerozumel.

Rýchlo som šiel ku dverám boxu a odtiahol závory. Trochu zaškrípali, ale spoza domu to nemohli počuť. Dvere sa otvorili.

„Mama,“ zašepkal som do tmy.

Nikto neodpovedal.

Stál som, počúval a snažil sa ovládnuť búšenie srdca. Začul som, ako zafňukala, ale prichádzalo to odkiaľsi zľava. Nebola v tomto boxe, ale až v ďalšom.

Uvedomil som si, že musím byť rýchly, ale hľadať opatrne, aby ma neodhalili. Tak rýchlo, ako som sa odvážil, som sa presúval popri boxoch, opatrne som otváral závory na hornej polovici dverí a šeptom som volal dnu.

Bola v druhom boxe od konca, blízko miesta, kde sedel ten chlap. Kým som ju našiel, bol som už zúfalý.

Ian sa už určite chystá odísť. Päť minút sa mu musí zdať veľmi dlhý čas, keď len sedí a bojí sa, či sa niečo nestane. Ian bol istotne nervózny a určite hypnotizoval ručičky hodiniek, aby sa pohybovali rýchlejšie. Nemal by som mu za zlé, keby sa rozhodol odísť skôr.

Keď som otvoril dvere stajne a zašepkal, mama nebola schopná mi poriadne odpovedať, ale aspoň zahundrala.

„Pst,“ tíšil som ju a šiel som za zvukom vľavo. V stajni bola tma ako v rohu. Stiahol som si vlnenú rukavicu a snažil sa hmatať ľavou rukou okolo seba, až som ju našiel.

Ústa mala zalepené lepiacou páskou a ruky i nohy zviazané rovnakými plastovými záhradnými šnúrami, akými zviazali mňa. Našťastie ju nezavesili na kruh vsadený do steny, ale sedela na tvrdej zemi pri dverách, opretá chrbtom o drevené obloženie.

Opatrne som odložil meč, aby nezahrkotal na betóne, potom som si zložil z chrbta ruksak a otvoril ho. Ianov nôž ľahko prerezal plastové putá, ktoré zväzovali matke členky a zápästia.

„Buď celkom ticho,“ šepkal som jej do ucha. Usúdil som, že bude asi lepšie nechať jej pásku na ústach. „Poďme.“

Pomohol som jej vstať a už som sa chcel zohnúť po ruksak a meč, keď sa otočila a objala ma. Držala ma tak pevne, že som sotva vládal dýchať. Plakala. Nevedel som, či od bolesti, od strachu, alebo radosti, ale cítil som na jej tvári slzy.

„Mami, pusti ma,“ zašepkal som jej do ucha. „Musíme odtiaľto zmiznúť.“

Povolila zovretie, ale nepustila ma celkom, visela mi na ľavom ramene. Odtisol som ju a prehodil si ruksak cez ľavé plece. Keď som siahal po meč, celou váhou sa o mňa oprela, trochu sa zatackala a ja som necitlivou pravou nohou kopol do meča. So škripotom sa šuchol po dlážke a kovový zvuk sa strašidelne rozliehal po boxe. Vonku ho, dúfam, nebolo až tak počuť.

Lenže čo ak bol niekto blízko a počul to?

Zohol som sa, zdvihol meč a viedol som matku k dverám.

Päť minút už určite prešlo a dúfal som, že Ian bezpečne odišiel domov, aby pri telefóne čakal na môj pokyn, že má privolať kavalériu, keby sa niečo stalo. Lenže kde sú moji nepriatelia? Sú ešte na príjazdovej ceste? Alebo sa vrátili?

Vyšli sme s matkou zo stajne do dvora a ona sa pritom držala mojej ľavej ruky, akoby ju už nikdy nemienila pustiť.

Neozvali sa výkriky ani nikto nebežal, všade bola tma a ticho. No moji nepriatelia tam niekde striehli a mali početnú prevahu. Bolo načase odísť.

Kto z boja utečie, prežije, aby mohol bojovať aj zajtra.

Lenže ja som nestihol ujsť.

Boli sme s matku v polovici dvora a šli sme najkratšou trasou k chodbe, ktorá viedla ku kope hnoja, keď sa odrazu rozsvietili reflektory auta zaparkovaného pri dome a naplno nás zasiahli svojím svetlom.

Človek v aute nás musel vidieť.

„Bež!“ zakričal som mame do ucha, lenže ona nemala beh vo svojom repertoári ani v smrteľnom nebezpečenstve. Ku dverám chodby zostávalo iba desať metrov, ale vôbec som si nebol istý, či sa jej podarí dostať sa ta. ahal som ju so sebou, keď za nami vypuklo peklo.

Ozvali sa výkriky a bežiace kroky na štrku pri dome.

Potom výstrel a ďalší.

Guľky sa mi sypali na chrbát, poštípali ma na krku a pleciach, ale väčšinu zachytil ruksak. Strelec bol priďaleko, aby strela spôsobila nejakú škodu, lenže o chvíľu sa dostane bližšie, lebo moja drahá matka je taká pomalá.

Prišli sme ku dverám do chodby, otvoril som ich, vsotil ju dnu a obaja sme sa takmer potkli o modrý plastový sud.

„Mami, prosím ťa,“ povedal som jej nahlas. „Vybehni cez chodbu von a skry sa.“

Kŕčovito mi držala ruku. Bola taká vystrašená, že sa nevládala pohnúť. Prinútiť mladých vojakov, aby počas paľby nezmeraveli, bol v armáde bežný problém a nevyriešil sa vždy, a tak som sotva mohol matke zazlievať, že sa jej to stalo.

Zadunel ďalší výstrel a kúsok drevených dverí za nami sa odštiepil. Bolo to trochu bližšie – vlastne veľmi blízko. Strelec bol vo vražednom dosahu a ďalšia strela zasiahla drevenú strechu nad našimi hlavami a do vlasov sa nám sypali triesky. Možno som sa mýlil, keď som si myslel, že ma chcú dostať živého, aby som im vrátil peniaze.

„Poď,“ povedal som matke tak pokojne, ako som vedel. „Vypadnime odtiaľto.“

Pevne som jej zložil ruku zo svojho predlaktia, chytil som ju za ruku a takmer som ju vliekol po chodbe dozadu. Niekto na dvore kričal na svojho partnera, aby obišiel budovu a chytil nás vzadu. Muž, ktorý kričal, však zostal na dvore. Očividne sa mu nechcelo ísť do tmavej chodby, lebo som tam naňho mohol čakať.

Zatiahol som matku za kopu hnoja. Medzi zadnou stenou hnojiska a stodolou na seno bol vysoký, úzky priestor.

„Vlez tam,“ zavelil som potichu. „A ľahni si dolu tvárou.“

Nepáčilo sa jej to, kopala do mokrej zeme, ale nemohla protestovať, lebo ústa mala ešte vždy zalepené páskou. Váhala.

„Mama, prosím ťa. Inak zomrieme.“

V slabom svetle hviezd som v jej očiach videl strach. Stále sa ma držala, a tak som jej odlepil pásku z úst.

„Mama,“ zopakoval som. „Prosím ťa, urob to.“ Nežne som ju pobozkal na čelo, ale potom som ju energicky odtisol a strčil do tej medzery.

„Och, bože,“ zašepkala zúfalo. „Pomôž mi.“

„Všetko bude dobré,“ ubezpečoval som ju. „Len tam chvíľu lež a bude to v poriadku.“

Očividne nechcela, ale kľakla si do medzery a ľahla na brucho, ako som jej kázal. Vytiahol som trochu slamy, ktorá ležala vedľa kopy hnoja, a prikryl som ju, ako sa najlepšie dalo. Asi to ktovieako nevoňalo, ale čo je na tom? Ani strach veľmi nevonia.

Nechal som ju tam a vrátil sa k ústiu chodby. Strelec zostal vonku, ale auto obišlo budovy stajní, takže svetlá svietili dozadu, rovno na miesto, kde som stál.

Zašiel som do chodby.

Reflektory mi pomáhali, no aj prekážali. Vďaka nim som videl pozíciu aspoň jedného z nepriateľov, no zároveň mi ich svetlo ochromilo nočné videnie.

Chodba sa mi zdala ešte tmavšia, ale z predchádzajúcich návštev som si pamätal umiestnenie prekážok na zemi a ľahko a potichu som ich obišiel. Opäť som cez medzeru medzi doskami pozrel na dvor.

Otáčajúce sa auto dvor dostatočne osvetľovalo. Jasne som videl, že na prostriedku dvora stojí Jackson Warren a rozpráva sa s Petrom Garrawayom. Podľa toho, ako držali pušku, bolo vidieť, že ju vedia používať. Čo to Isabella hovorila? „Garrawayovci k nám chodievajú na konci sezóny bažantov a Peter je vynikajúci strelec.“

Tentoraz ma to nepovzbudilo.

Keďže Warrena a Garrawaya som videl na dvore stajne, auto musel šoférovať Alex Reece.

„Ty choď dozadu,“ povedal Jackson Garrawayovi. „Vyplaš ho. Ja zostanem tu, keď vyjde.“

Podľa jeho pohybov som videl, že Petrovi Garrawayovi sa nepáči prijímať rozkazy. Mal som podozrenie, že rovnako sa mu nepáči ísť dozadu, či je dobrý strelec, alebo nie.

„Prečo tu nemôžem počkať ja a ty nejdeš dozadu?“ odsekol.

„Prekristapána,“ nahnevane vyprskol Jackson. „Tak dobre. Ale nespusti oči z dverí. Ak sa ukáže, strieľaj. Snaž sa ho trafiť do nohy.“

Pomyslel som si, že je to aspoň trochu povzbudzujúce, hoci predstava, že by ma chytili živého, nebola. Už som spoznal ich pohostinnosť v stajniach a nemal som chuť zopakovať si to.

Jackson Warren vykročil k autu a nechal nervózneho Petra Garrawaya stáť na dvore.

V hlave sa mi vynoril ďalší citát zo Sun Cua. Vo vojne sa treba vyhýbať silným miestam a udrieť na slabé.

Peter Garraway bol slabé miesto. Vedel som to podľa toho, ako stále hľadel smerom, kam odišiel Jackson, v nádeji, že to má z krku, a nie na dvere do chodby, ako mu prikázali. Očividne sa mu nepáčilo, že zostal sám. Strieľať na bažanty je jedna vec, ale strieľať do človeka…

Reeceovi sa napokon podarilo dostať s autom za stajne a videl som svetlá na druhom konci chodby. To je zlé, pomyslel som si, lebo sa tak ocitnem v obkľúčení a onedlho na mňa zaútočia z oboch smerov.

Pozrel som na hodinky. Bolo 5.17. Uplynulo len dvanásť minút, odkedy Ian zatrúbil, ale mal som pocit, akoby to trvalo oveľa dlhšie. Ešte hodinu bude tma.

Znovu som rýchlo pozrel cez štrbiny na Petra Garrawaya. Opieral si dvojhlavňovku o pravú ruku ako poľovník, ktorý čaká, kým mu honci naženú bažanty. Vojak by zbraň tak nedržal – nebola pripravená na okamžitú streľbu.

Prudko som otvoril dvere a bežal rovno k nemu s vytaseným mečom, namiereným na jeho tvár, ako kavalerista bez koňa.

Pomerne rýchlo zdvihol pušku, ale nie dosť rýchlo. Vzápätí som bol pri ňom, takže keď zdvihol hlaveň, zasiahol som ho do ruky a špička môjho meča mu roztrhla kabát aj telo pod ním. Zároveň som ho z celej sily zasiahol do nosa poniklovaným ochranným krytom na rukoväti meča. Zvalil sa na betón, pustil pušku a oboma rukami si chytil krvácajúcu tvár.

Stál som nad ním s vysoko zdvihnutým mečom ako matador, ktorý chce zasadiť úder z milosti. Garraway sa schúlil do klbka s rukami pri hlave a stonal a triasol sa ako vyhrešené šteňa.

Mieril som mu na srdce a ruka mi už klesala.

„Čo to robíš?“ spýtal som sa odrazu sám seba nahlas a rýchlo som zastavil klesajúcu čepeľ iba pár centimetrov od jeho hrudníka.

Hodnoty a normy britskej armády, paragraf šestnásť, uvádza, že vojaci sú povinní zaobchádzať so všetkými ľudskými tvormi s úctou, najmä s obeťami konfliktu, ako sú mŕtvi, zranení, väzni alebo civilisti. Všetci vojaci sú povinní konať v súlade so zákonom. Vojenská služba je povinnosť, a tak vojak by mal byť pripravený dodržiavať práva iných, prv než uplatní vlastné.

Zabiť Petra Garrawaya by celkom určite nebolo v rámci zákona a bolo by to porušenie práv môjho neozbrojeného a zraneného väzňa. Iba by som sa pomstil za bolesť a utrpenie, ktoré mi spôsobili.

Všimol som si, že sa pocikal, tak ako ja minulý týždeň v stajni, hoci v mojom prípade to nebolo od strachu. Možno je to dostatočná pomsta. Zohol som sa, vzal som mu pušku a nechal som ho tam ležať. Držal si tvár a triasol sa ako huspenina.

Rýchlo som vyšiel z dvora smerom k domu s puškou v jednej ruke a mečom v druhej. Ale meč mi už bol nanič. Hodil som ho do tieňa na konci budovy stajní a oboma rukami som chytil pušku – to bolo lepšie.

Nemal som plán, ale vedel som, že nejako musím odlákať Jacksona Warrena od matky.

Otvoril som pušku. V oboch komorách bol náboj, ale vyčítal som si, že som nepohľadal ďalšie vo vreckách Petra Garrawaya. Začul som, ako žalostne volá na Jacksona, a tak som usúdil, že je neskoro vrátiť sa a hľadať ich.

Takže mám iba dva výstrely. Musím rátať s oboma. Pušku som zatvoril a odistil.

Ak som chcel dostať Jacksona a Alexa od matky, musel som odhaliť svoju pozíciu, a to pešiaci nerobia.

Svetlá reflektorov stále osvetľovali kopu hnoja, ale ja som tam už nebol. Stál som štyridsať metrov odtiaľ na príjazdovej ceste pri otáčacom kruhu pri dome. Z miesta, kde som stál, som auto videl jasne vďaka reflektorom.

Ako mám na seba upútať pozornosť?

Zdvihol som pušku k plecu a vystrelil jeden zo vzácnych nábojov na auto. Z takejto diaľky náboj neprenikne cez karosériu vozidla, hoci môže rozbiť okno. Jedno však bolo isté, Alex Reece sa to určite dozvie.

Začul som, ako Jackson kričí. Možno strela letela príliš blízko neho, aby mu to bolo príjemné. Ale na tom mi nezáležalo. Teraz budú vedieť, kde som. Auto sa už otočilo ku mne.

Úmyselne som sa zdržal, aby sa vo svetlách auta mihol môj vzďaľujúci sa chrbát. Na okamih som sa ukázal a znovu som sa ponoril do tmy pri dome. Vyletela strela, ale ja som už bol v bezpečí za rohom.

Pohyboval som sa rýchlo a bol som rád, že som si minulý štvrtok spravil taký dôkladný prieskum. Vedel som, že betónový chodník popri vonkajšom múre obchádza budovu dookola a jedinou prekážkou bola malá bránka pri jednom zo zadných rohov.

O chvíľu som sa vrátil k prednej časti domu. Stál som za autom, no jeho reflektory ešte stále svietili na miesto, kde som bol pred chvíľou. V ich svetle som videl, že Jackson sa zakráda k rohu s puškou pripravenou vystreliť.

Dvere vodiča sa odrazu otvorili a Alex sa postavil vedľa vozidla chrbtom ku mne a uprene sledoval Jacksona.

Pomaly som kráčal dopredu, opatrne, aby som v konverzoch čo najtichšie našľapoval na štrku. Alex by ma určite počul, keby nenechal bežať motor. Takto som sa k nemu mohol priblížiť nebadane.

Mal veľké, vyťahané tričko a vlnenú čiapku.

Zdvihol som pušku a strčil som mu hlaveň pod ľavé ucho.

„Pohni sa a zomrieš,“ pohrozil som mu veliteľským tónom. Ale neposlúchol ma a otočil sa. No keď som mu uvidel tvár, uvedomil som si, že som sa mýlil. Vodič auta nebol Alex Reece, ako som si myslel.

„Ahoj, Tom,“ povedala Isabella.

Omráčilo ma to. Sklopil som zbraň.

„Ty? Prečo?“ spýtal som sa.

„Mrzí ma to,“ povedala.

„Ty si odomkla bránu?“ spýtal som sa.

Očividne ju zaskočilo, že to viem, ale prikývla. „Jackson bol v Gibraltári.“

Bol to jej VW Golf, ktorý som v tú noc videl. Možno som podvedome presviedčal sám seba, že v aute nebola Isabella.

„Prečo si mi neprišla na pomoc?“

V mysli sa mi vynorila všetka tá mizéria tých troch dní v stajni.

Pozrela si na nohy. „Lebo som nevedela, že si tam, aspoň nie minulý týždeň. Dozvedela som sa to až dnes večer, keď som začula, ako Peter o tom hovorí a ako nemôže uveriť, že sa ti podarilo ujsť.“ Preglgla. „Jackson vo štvrtok telefonoval domov a požiadal ma, aby som odomkla bránu.“

Chcel som jej veriť, ale prečo ich teda priviezla sem? Nemohla tvrdiť, že nevedela, čo sa deje, keď tu Warren a Garraway pobehujú s puškami.

„Prečo si tu?“ spýtal som sa. „Prečo to robíš?“

Zahľadela sa na mňa a potom pozrela za Jacksonom. „Lebo ho milujem,“ zašepkala, akoby sa ospravedlňovala.

Pozrel som na Jacksona, ktorý sa opatrne zakrádal k rohu domu a vzďaľoval sa odo mňa, netušiac, že stojím za ním vedľa jeho auta. Odrazu som nadovšetko túžil zastreliť ho, zabiť ho z pomsty za jeho chamtivosť a za to, čo nám všetkým urobil. On nebol väzeň, ale ozbrojený nepriateľ. Tu nebolo potrebné brať ohľad na hodnoty a normy. Zdvihol som pušku a zamieril.

„Nie!“ vykríkla Isabella a chytila hlaveň.

Jackson sa zvrtol, hoci vo svetle reflektorov nemohol vidieť nič. Napriek tomu vykročil k autu.

Sotil som Isabellu na zem a zamieril na Jacksona, ale nepočítal som s tým, čo by Isabella mohla urobiť v panike. Chytila ma za kolená ako rugbista, pritlačila k autu a stiahla na štrk.

Umelá noha má jednu obrovskú nevýhodu – bráni vám zdvihnúť sa z vodorovnej polohy a koleno sa nedá dostatočne zohnúť. Pretočil som sa, takže som ležal doluznak, a stiahol som zdravú nohu pod seba, no Isabella bola rýchlejšia.

Postavila sa, vytrhla mi zbraň a pre istotu mi ešte aj skočila na zápästie.

Trápne, že ma odzbrojila žena. Možno mal major z ministerstva pravdu.

No Isabella neotočila zbraň proti mne, utiekla s ňou preč, kým som sa dvíhal, opierajúc sa o dvere auta.

Nablízku sa ozval výstrel a po ňom zúfalý výkrik.

Rýchlo som sa otočil a zbadal som, že Jackson beží k postave nehybne ležiacej na zemi vo svetle reflektorov, ktorej spadla čiapka a odhalila dlhé plavé vlasy, zmáčané v narastajúcej kaluži červenej krvi.

Jackson Warren strieľal do vlastných radov – jeho výstrel zasiahol Isabellu.

Klesol na kolená vedľa nej a pustil pušku na štrk k tej, ktorú držala Isabella. Šiel som k nim, zdvihol som obe zbrane, vybral druhé náboje a vložil si ich do vrecka. Dosť bolo streľby na jednu noc.

Jackson otočil hlavu a uvidel ma.

„Myslel som si, že ste to vy,“ povedal. Znelo to ako ospravedlnenie, akoby strieľať na mňa bolo prípustné. Otočil sa a držal nehybnú hlavu svojej manželky na kolenách. „Hovoril som jej, že má zostať v aute. Videl som niekoho bežať s puškou.“ Znovu na mňa pozrel so slzami v očiach. „Predpokladal som, že ste to vy.“

Mal si to overiť.

Epilóg

O tri týždne Pharmacist, tentoraz bez bolesti brucha, spôsobenej zelenými šupkami zemiakov, prebehol cieľovou rovinkou a vyhral cheltenhamský Zlatý pohár o konskú hlavu. Bol to druhý úspech Kauriovských stajní v to popoludnie, po tom, čo favorizovaný Oregon vyhral prekážky. Matka žiarila.

Na tlačovej konferencii po Zlatom pohári ohromila reportérov i televíznych divákov oznámením, že s okamžitou platnosťou odchádza do dôchodku.

„Odchádzam z výšky,“ vyhlásila, žiariac od ucha k uchu. „Odovzdávam opraty ďalšej generácii.“

Stál som v zadnej časti miestnosti a sledoval, s akou ľahkosťou odpovedá na otázky novinárov, ktorí sa smiali spolu s ňou. Toto bola Josephine Kauriová, ktorú každý poznal, sebaistá, energická, ako sa patrí na Ženu roka.

V ten deň bola taká šťastná, akú som ju nikdy nevidel. Nie ako v tú noc v Greystonských stajniach, keď som sa vrátil k jej úkrytu a našiel som ju vystrašenú, vyčerpanú a zničenú, na pokraji duševného i fyzického kolapsu.

Od tej hroznej noci sa veľa zmenilo a ešte viac po odstránení bezprostrednej hrozby verejného zneuctenia a perspektívy, že ju zatknú za daňové úniky. Niežeby hlavný inšpektor daňového úradu nebol naštvaný. Ale bolo by to horšie, keby sme za ním neprišli so šekom na uhradenie celej dane.

Martin Toleron nám poskytol tím účtovníkov, ktorí preorali celý ten chaos a dali účty matkinej firmy do poriadku. Spravili poriadny kus práce.

„To je najmenej, čo môžem urobiť,“ povedal Martin, a dokonca ochotne účtovníkov zaplatil.

A tak sme minulý pondelok všetci traja – matka, Derek i ja – prišli na dohodnutú schôdzku na daňový úrad v Newbury nielen so šekom vystaveným na vyše milióna libier, čo bol matkin daňový nedoplatok, ale aj s aktualizovanými obchodnými účtami a kopou podpísaných miestoprísažných vyhlásení, ako a prečo nebola daň zaplatená v príslušnom čase.

Sedeli sme v kancelárii hlavného inšpektora vyše hodiny a on si mlčky prezeral naše dokumenty a ani raz neodložil šek, ktorý držal medzi ukazovákom a palcom ľavej ruky.

„Nezvyčajné,“ povedal po dlhej chvíli. „Veľmi nezvyčajné.“

Potom čítal ďalšiu hodinu, stále zvierajúc šek.

Myslím, že inšpektor ani nevedel, čo povedať. Účtovníci vypočítali nielen daňový nedoplatok, ale aj výšku úroku, ktorý mal byť vyrubený za omeškanie.

Suma na šeku pohltila milión dolárov, ktoré sa vrátili z Gibraltáru, a navyše všetko do poslednej penny, čo sme my traja boli schopní dať dokopy, vrátane Derekovho sporenia, ďalšej hypotéky na dom a výnosov z predaja matkinho obľúbeného starožitného nábytku, ako aj mojich úspor a kompenzácie za zranenie, ktorú som dostal z ministerstva obrany.

„Ste si istý, že je to múdre?“ spýtal sa ma Martin Toleron.

„Nie,“ povedal som. „Som si stopercentne istý, že nie je. Ale čo iné mám urobiť?“

„Pomôcť mi kúpiť dostihové kone,“ odvetil.

„A ste si vy istý, že je to múdre?“

Zasmiali sme sa, ale on to myslel celkom vážne a už si najal agenta, aby mu našiel špičkového mladého stípliara.

„Musím na niečo minúť tie peniaze,“ vyhlásil. „Nechcem ich všetky nechať svojim lenivým deckám. A chcel by som, aby sa mi to míňanie páčilo. Výlety na dostihy budú určite zábavnejšie ako výlety s manželkou do Harrod’s.“

Matka, Derek a ja sme sedeli v kancelárii daňového inšpektora takmer tri hodiny, kým prečítal všetko dva razy a potom sa odišiel poradiť s niekým z vrchnosti.

„Musím vám povedať, pani Kauriová,“ povedal matke, keď sa vrátil, „že na daňovom úrade veľmi krivo hľadíme na ľudí, ktorí si neplatia dane načas.“ Myslel som si, že jej pohrozí prstom. „No vo svetle týchto priznaní a vzhľadom na to, že ste daňový nedoplatok uhradili, rozhodli sme sa, že v tejto záležitosti voči vám nepodnikneme žiadne kroky. Urobíme však u vás daňovú kontrolu, aby sme sa presvedčili, že ste nám situáciu odhalili úplne a korektne, kým to neuzavrieme.“

„Pravdaže,“ odvetila matka s kamennou tvárou.

„A napokon vám chcem povedať,“ dodal inšpektor a s úsmevom vstal, „že mi je cťou stretnúť sa s vami. Roky som vaším veľkým obdivovateľom a stavil som dosť veľa na vašich víťazov.“

Niektorí daňoví úradníci vedia byť aj ľudskí.

Tlačová konferencia po dostihoch bola v plnom prúde a matke sa to páčilo.

„Nie, nie je pravda, že som chorá,“ usadila pohľadom Gordona Ramblera z Racing Postu. „Idem do dôchodku, neumieram.“ Zasmiala sa a dav sa zasmial s ňou.

Nie, pomyslel som si, moja matka neumiera, ale Isabella zomrela. Prišla o život v najlepších rokoch. Zdravotníci sa ju snažili oživiť, ale stratila priveľa krvi, lebo rana v boku, ktorú spôsobil Jacksonov výstrel, bola veľká. Pri streľbe z takej krátkej vzdialenosti nemala nádej.

Napodiv som napriek všetkému za Isabellou smútil. Nemýlil som sa, keď som jej ako desaťročný povedal, že ju ľúbim. Stále som ju miloval. Ale teraz už nebudú nijaké prémie, ani len perspektíva. Moja láska Isabella nechtiac dopomohla ku vlastnej skaze, keď mi robila šoférku v ten deň, čo sme boli v dome starého pána Suttona v Hungerforde.

Policajti z Thames Valley neboli nadšení nočnou aktivitou v Greystonských stajniach. Zavolal som ich, keď Jackson Isabellu postrelil. Prišli aj so sanitkou a všetkých zatkli.

„Mali ste nás okamžite zavolať, keď došlo k únosu,“ vyčítali nám na policajnej stanici v Newbury a svoj hnev si vyvŕšili na mne, lebo som vzal veci do vlastných rúk.

„Ale veď sme nemohli,“ presviedčal ich otčim, ktorý ma prišiel brániť. „Únoscovia mi povedali, že Josephine zabijú, ak do toho zatiahneme políciu.“

Pravdaže, policajti to nepovažovali za dostatočný dôvod, aby sme ich nezavolali, najmä keď som presne vedel, kde sú únoscovia a kam odvliekli svoju obeť.

Alex Reece očividne nechcel mať nič spoločné s Warrenovým a Garrawayovým plánom na znovuzískanie peňazí a rozhodol sa, že oveľa lepším riešením bude útek. A tak nasadol do lietadla British Airways z Heathrowu do New Yorku len pár hodín pred tým, ako sa začala prestrelka v Greystonských stajniach.

Bol však neopatrný, lebo si zabudol vyčistiť kufor a pri príchode na Kennedyho letisko ho vyňuchal pes colnej správy Spojených štátov. Vzápätí ho obvinili z dovozu kokaínu do Spojených štátov a momentálne sedí vo väzení na Rikers Island v New Yorku a čaká, kým mu vláda Gibraltáru doručí vyhosťujúce papiere s obvinením z podvodu.

Garraway medzitým spieval ako kanárik, všetko zvalil na Jacksona Warrena a jeho právnikom sa podarilo presvedčiť sudcu, aby ho po obvinení z únosu a nezákonného obmedzovania osobnej slobody prepustil na kauciu. Sudca však nariadil, aby Garrawayovi skonfiškovali pas, a neoficiálne som sa od daňového inšpektora dopočul, že daňový úrad sa veľmi teší na deň, ktorý nastane čoskoro, lebo nútene predĺžený pobyt Petra Garrawaya vo Veľkej Británii z neho automaticky urobí daňového rezidenta. Inšpektor sa široko usmieval a mädlil si ruky. „Už roky sme sa ho pokúšali prichytiť. Ale teraz ho dostaneme.“

„Kto preberá trénerskú licenciu?“ položil Gordon Rambler nevyhnutnú otázku na cheltenhamskej tlačovej konferencii. „A čo bude s koňmi?“

„Kone zostanú v Kauriovských stajniach,“ rozhodla matka. „Včera som hovorila so všetkými majiteľmi a súhlasia.“

Nebola to celkom pravda. Niektorí majitelia nesúhlasili, ale všetkých sme presvedčili, aby z vernosti k nej zostali na palube aspoň v bezprostrednej budúcnosti. Aj v tom pomohol Martin Toleron, keď vyjadril svoju podporu a povedal, že svoje kone zverí novému tréningovému režimu.

„Tak kto to je?“ Rambler už bol netrpezlivý. „Kto ich preberie?“

Všetci očakávali, že sa do prvej ligy presunie niektorý z mladých perspektívnych trénerov.

„Môj syn,“ oznámila matka so širokým gestom. „Môj syn Thomas Forsyth bude odteraz trénovať kone v Kauriovských stajniach.“

Aby som bol úprimný, musím priznať, že aj tí najostrieľanejší novinári zatajili dych.

„Bude mu asistovať Ian Norland, môj hlavný stajník, ktorého sme povýšili na pomocného trénera,“ pokračovala v tichu.

„Môžeme všetci predpokladať,“ ozval sa Gordon Rambler, keď sa spamätal, „že stále budete nablízku a budete ich viesť a radiť im, keď to bude potrebné?“

„Pravdaže,“ odvetila mama so širokým úsmevom.

Lenže človek nemá nikdy nič predpokladať.

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Z anglického originálu Dick Francis and Felix Francis: Crossfire, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Michael Joseph, an imprint of Penguin Books, London 2010, preložila Oľga Kralovičová.

Copyright © Dick Francis 2010

All rights reserved

Translation © Oľga Kralovičová 2011

Cover Design © Dušan Grečner 2011

Cover Photo © isifa.com

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2011

ISBN 978-80-220-1598-1

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai